Hemingvejs Ernests

Izlase …īsais laimes brīdis

Ernests Hemingvejs

Izlase …īsais laimes brīdis:

.

ARDIEVAS IEROČIEM

Tulkojusi Tatjana Jarmolinska

Visi grāmatas varoņi ir izdomāti, un neviena no minētajām militārajām vienībām vai organizācijām īstenībā nav pastāvējusi.

E. H.

Veltīts G. A. P.

AUTORA PRIEKŠVĀRDS

Šī grāmata ir rakstīta Parīzē, Francijā, Kīvestā — Floridas štatā, Pigotā — Arkanzasas štatā, Kanzassitijā — Misūri štatā, Šeridenā — Vaiomingas štatā un pirmais variants pabeigts netālu no Bighornas Vaiomingas štatā. Tā iesākta 1928. gada ziemas mēnešos, un pirmais variants pabeigts šī paša gada septembrī. Grāmata pārstrādāta 1928. gada rudenī un ziemā Kīvestā, un galīgā redakcija izdarīta Parīzē 1929. gada pavasarī.

Kad rakstīju pirmo variantu, Kanzassitijā piedzima mans otrais dēls Patriks, dzemdības notika ar ķeizargriezienu, un, kad grāmatu pārstrādāju, Oukparkā, Ilinoisas štatā, nošāvās mans tēvs. Man vēl nebija pilni trīsdesmit gadi, kad es pabeidzu šo grāmatu, un tā iznāca ekonomiskās krīzes dienās. Man vienmēr licies, ka tēvam vajadzēja šo brīdi sagaidīt, bet droši vien viņš vairs nevarēja izturēt. Nedomāju šādu rīcību nosodīt, jo tēvu es ļoti mīlēju.

Es atceros visus šos notikumus un visas tās vietas, kur mēs dzīvojām, un visas baltās un nebaltās dienas, kādas togad mums bija. Taču vēl spilgtāk atmiņā palikusi dzīve, kuru es pats dzīvoju grāmatas lappusēs un diendienā radīju. Radot zemi un cilvēkus, un notikumus, es biju tik laimīgs kā vēl nekad. Katru dienu pārlasīju uzrakstīto no paša sākuma, pēc tam rakstīju tālāk un katru dienu metu mieru, kamēr doma vēl nebija apsīkusi un es zināju, kas notiks tālāk.

Nejutos sarūgtināts, ka grāmata ir traģiska, jo uzskatīju, ka pati dzīve ir traģēdija un beigas iespējamas tikai vienas. Taču apziņa, ka vari kaut ko radīt, radīt kaut ko tik patiesu, ka pats jūties laimīgs pārlasot un tā katru jaunu darba dienu, — šī apziņa bija tāds gandarījums, kas ne ar ko nav salīdzināms. Visam pārējam nebija nekādas nozīmes.

Viens romāns man jau ir iznācis 1926. gadā. Toreiz es vēl nezināju, kā romāns jāraksta, un rakstīju pārāk strauji un diendienā tik ilgi, kamēr biju sevi pavisam iztukšojis. Tāpēc pirmais variants iznāca gaužām slikts Es to uzrakstīju pusotra mēneša laikā, un pēc tam man vajadzēja visu pārstrādāt. Toties, pārstrādājot romānu, es daudz ko iemācījos.

Mans izdevējs Čārlzs Skribners, kurš ir labs zirgu pazinējs, zina visu iespējamo par izdevniecības darbu un, kā par brīnumu, šo to saprot arī no grāmatām, lūdza man pateikt savas domas par ilustrācijām un, vai es vēlētos, lai manu grāmatu ilustrē. Atbilde bija pavisam skaidra: ja vien mākslinieks tikpat labi vai pat labāk glezno vai zīmē, nekā rakstnieks raksta; rakstniekam tā ir visrūgtākā vilšanās, ja viņa iztēlē radītos priekšmetus, vietas un cilvēkus uz papīra atveido kāds cits, kas to visu nav redzējis’.

Ja man izdotos uzrakstīt grāmatu, kuras darbība notiek Bahamas salās, es vēlētos, lai ilustrācijas zīmētu Vinslovs Homers, turklāt lai viņš neko neilustrē, bet gluži vienkārši uzzīmē Bahamas salas un to, ko pats tajās redzējis. Ja es būtu Gijs de Mopasans — un to var novēlēt visiem, dzīviem un mirušiem, — par manu darbu ilustrācijām varētu noderēt Tulūza-Lotreka zīmējumi un gleznas vai arī dažas Renuāra vidus perioda peizāžas, bet Normandijas ainas nemaz neļautu ilustrēt, jo neviens mākslinieks to neizdarītu labāk.

Varētu vēl uzskaitīt māksliniekus, kurus es izvēlētos, ja es būtu šo rakstnieku vietā. Taču šie rakstnieki ir jau miruši, tāpat gleznotāji, nav vairs Maksa Perkinsa un daudzu citu, kas šķīrušies no dzīves pagājušajā gadā. Šis gads nesīs kaut ko labu; lai arī zaudēsim kādu, tomēr šis gads nevar būt tik briesmīgs kā pagājušais vai tūkstoš deviņsimt četrdesmit ceturtais, vai arī tūkstoš deviņsimt četrdesmit piektā gada ziemas sākums un pavasaris. Zaudējumu ziņā tie bija ražīgi gadi.

Kad gaidījām jauno gadu Saules ielejā, Aidabo štatā, toreiz man vienam nebija jāmaksā par šampanieti, daži uzsāka jocīgu rotaļu — vajadzēja izšļūkt pa apakšu izstieptai virvei vai nūjai, nepieskaroties tai ar vēderu, degunu, auklām, ar ko apšūti tiroliešu svārki, vai citām ķermeņa daļām, bet es, dzerdams mūsu kopējo šampanieti, sēdēju kaktiņā blakus mis Ingridai Bergmanei un teicu viņai: «Meit, šis gads laikam būs viens no visdraņķīgākajiem, kādu gadījies pieredzēt.» (Spēcīgos epitetus šeit neminēšu.)

Mis Bergmane jautāja, kāpēc tad šis gads būs tik slikts. Viņai pašai iepriekšējie gadi bija likušies labi, un viņa negribēja piekrist manam uzskatam. Sacīju, ka nevaru sīkāk paskaidrot, jo angļu valodā man ir nepietiekams vārdu krājums un kļūdaina izruna, taču es zinu, ka, spriežot pēc visa, gads būs draņķīgs, un, noskatoties, kā šie bagātie vējgrābšļi atmuguriski rāpo zem izstieptas virves vai nūjas, es nevaru nomierināties. Šeit mūsu saruna arī aprāvās.

Tātad šīs grāmatas pirmais izdevums iznāca 1929. gadā, dienās, kad iestājās biržas krīze. Ilustrētais izdevums iznāks šoruden. Skots Ficdžeralds ir miris, Toms Vulfs ir miris, Džims Džoiss ir miris (viņš nemaz nav līdzīgs oficiālajam Džoisam, kādu izdomājuši viņa biogrāfi, ir ļoti labs biedrs un reiz dzērumā man jautāja, vai man viņa darbi neliekoties pārāk mietpilsoniski); Džons Bišops ir miris, Makss Perkinss ir miris. Miruši arī daudzi, kam vajadzēja mirt; vienus ar kājām gaisā pakāra pie benzīna tanka Milānā, citus pakāra sabombardētajās Vācijas pilsētās. Un cik vēl neaizgāja bojā tādu, kuru vārdus nemaz nezinām, bet kuri tik ļoti mīlēja dzīvi.

Šīs grāmatas nosaukums ir «Ardievas ieročiem»; pagāja trīs gadi pēc tās uzrakstīšanas, un atkal nemitīgi kaut kur karo. Daži mēdza sacīt, kāpēc gan šo cilvēku tā apsēdušas domas par karu, taču tagad, kopš 1933. gada, varbūt viņiem kļuvis skaidrs, kāpēc rakstnieks nevar palikt vienaldzīgs pret karu, šo nemitīgo, neģēlīgo noziegumu. Esmu piedalījies vairākos karos, tāpēc, protams, nevaru spriest īsti objektīvi. Tomēr šīs grāmatas autors ir nonācis pie vērā ņemamas pārliecības, ka tie, kas cīnās karā, ir visbrīnišķīgākie cilvēki, patiešām īsti cilvēki, un, jo tuvāk esi pirmajām līnijām, jo brīnišķīgākus cilvēkus vari sastapt; bet kara aizsācēji un kara kurinātāji ir cūkas, jo tiem prātā tikai ekonomiskā konkurence un iedzīvošanās uz kara rēķina. Uzskatu, ka visi, kas iedzīvojas uz kara rēķina un palīdz karu kurināt, jānošauj tūlīt pirmajā dienā, kad sākas kara darbība, un tas jāuztic pārstāvjiem, ko izraugās valsts godīgie pilsoņi, kuri ies cīņā.

Šīs grāmatas autors ar prieku uzņemtos nošaušanas vadību, ja tie, kam jāiet karā, viņam to likumīgi uzticētu, tad viņš parūpētos, lai viss noritētu humāni un solīdi (bez šaubām, nošauto vidū var gadīties dažādi cilvēki), un raudzītos, lai līķi tiktu pienācīgi apbedīti. Viņus pat varētu ietīt celofānā vai kādā no jaunākajiem sintētiskajiem audumiem. Ja tomēr beigu beigās izrādītos, ka es kaut kādā veidā esmu veicinājis jauna kara izcelšanos vai man uzticētos pienākumus neesmu kārtīgi izpildījis, neko darīt, lai tad arī mani nošauj tas pats strēlnieku vads un pēc tam aprok celofānā vai bez celofāna vai tāpat kailu atstāj uz paugura.

Tātad te nu ir grāmata gandrīz vai pēc divdesmit gadiem, un šis ir priekšvārds.

Finka Vihija, Sanfrancisko de Paula, Kuba 1948. g. 30, jūnijā.

PIRMĀ DAĻA

..

I NODAĻA

Togad vēlā vasarā bijām izvietoti kādā ciemā, un no mūsu mājiņas pāri upei un līdzenumam pavērās skats uz kalniem. Upes dibenu klāja oļi un akmeņi, saulē nožuvuši balti, un caurtecēs ūdens bija dzidrs un straujš, un zils. Garām mājai pa ceļu virzījās karaspēks, un saceltie putekļi klājās pār koku lapām. Arī stumbri bija noputējuši, un lapas togad bira agri, un mēs vērojām, kā aizsoļo karavīru vienības un ceļas putekļi, un vējā birst lapas, un atkal soļo karavīri, un tad paliek tikai ceļš, tukšs un balts, lapām piebiris.

Līdzenums bija auglīgs; tur bija dārzi, bet viņpus līdzenuma kalni bija rūsgani un kaili. Kalnos notika cīņas, un naktīs varēja redzēt artilērijas zibšņus. Tumsā likās, it kā plaiksnītos rūsa, bet naktis bija vēsas, un negaisa tuvošanās nebija jūtama.

Dažreiz tumsā mēs dzirdējām, kā zem loga soļo karavīri un vilcēji ved lielgabalus. Naktī uz ceļiem bija dzīva kustība, gāja mūļi, apkrauti ar munīcijas kastēm katrā pusē nastu segliem, un braukāja daudz pelēku automašīnu, citas veda karavīrus, citas ar brezentu pārsegtu kravu, tās brauca lēnāk. Lielgabalus veda arī pa dienu, to garie stobri bija nomaskēti ar zaļiem zariem, un zaļie lapotie zari un vīteņi paslēpa arī pašus vilcējus. Uz ziemeļiem pāri ielejai redzējām kastaņu birzi un aiz tās upes šajā pusē vēl vienu kalnu. Arī tur notika cīņas, bet kalnu neizdevās ieņemt, un rudenī, kad sākās lieti, kastaņiem nobira pēdējā lapa un zari kļuva kaili, un stumbri lietū nomelnēja. Arī vīna dārzi kļuva reti un kaili un lauki izmirkuši un rūsgani, un rudenīgi sēri. Pār upi klājās migla un pār kalniem — mākoņi; mašīnas šķieda dubļus, un karavīri apmetņos bija notašķījušies un izmirkuši; šautenes bija slapjas, un zem apmetņiem priekšā pie jostām divas ādas patronsomas — smagas pelēkas ādas somas ar mazo sešarpus milimetru kalibra patronu aptverēm — bija izspiedušās uz āru, un vīri soļoja pa ceļu kā sestajā mēnesī uz grūtām kājām.

Garām ātri pabrauca mazas, pelēkas automašīnas; parasti šoferim blakus sēdēja viens virsnieks un aizmugurē — divi. Šīs mašīnas vēl vairāk šļakstīja dubļus nekā smagās, un, ja viens no virsniekiem aizmugurē bija ļoti sīka auguma un sēdēja starp diviem ģenerāļiem, tik mazs, ka nevarēja saskatīt viņa seju, bet bija redzama tikai cepures virsa un šaurā mugura, un ja mašīna brauca sevišķi ātri, tad droši vien tas bija pats karalis. Viņš dzīvoja Udinē un šādi parādījās ļaudīs gandrīz ik dienas, lai paskatītos, kāds ir stāvoklis, un stāvoklis bija ļoti bēdīgs.

Līdz ar ziemu sākās nemitīgs lietus, un līdz ar lietu sākās holera. Tomēr to apturēja, un galu galā ar holeru armijā nomira tikai septiņi tūkstoši.

II NODAĻA

Nākamajā gadā bija daudz uzvaru. Ieņēma kalnu aiz ielejas un kastaņām apaugošo nogāzi, uzvaras izcīnīja arī plakankalnē dienvidos no ielejas, un augustā mēs pārgājām pār upi un apmetāmies Gorīcijā kādā mājā, kuras sienas apvija sārtas glicīnijas un iežogotā ēnainā dārzā bija strūklaka un daudz kuplu koku. Kaujas tagad notika nākamajā kalnu grēdā, nepilnu jūdzi tālāk. Pilsēta bija ļoti skaista un mūsu mājoklis ļoti jauks. Turpat lejā tecēja upe, un pilsētu ieņēma bez liekām pūlēm, tomēr kalniem tik drīz pāri netika, un es ar prieku nodomāju, ka austrieši laikam gribētu nākt pilsētā atpakaļ, ja karš beigtos, jo viņi to nebombardēja sagraušanas nolūkā, bet tikai mazliet, skata pēc. Dzīve ritēja tālāk, un pilsētā bija hospitāļi un kafejnīcas, un artilērija nomaļās ielas, un divi publiskie nami — viens kareivjiem, otrs virsniekiem, — un atvasaras vēsās naktis, cīņas kalnos aiz pilsētas, granātu izurbtais dzelzceļa tilts, saārdītais tunelis pie upes, kur notikušas kaujas, koki apkārt skvēram un garā aleja, kas ved uz skvēru; un vēl pilsētā bija meičas, bija karalis, kurš ātri aizbrauca garām savā mašīnā un kura seju un sīko augumu, garo kaklu un sirmo kazbārdiņu tagad dažreiz varēja samanīt, bija pēkšņi atsegtās telpas aiz nogruvušām sienām un apmetums, un draza turpat dārzos un dažreiz uz ielas, un mūsu panākumi pie Karso — ar visu to šis rudens stipri atšķīrās no pērnā rudens, kad bijām apmetušies ciematā. Arī karš bija kļuvis citāds.

Ozolu birzs uzkalnā aiz pilsētas bija noslaucīta no zemes virsas. Vasarā, kad mēs ienācām pilsētā, birzs zaļoja, nu vairs palikuši tikai celmi, nolauzti stumbri un saārdīta zeme, un kādu dienu rudens beigās, staigādams pa šo postažu, es ieraudzīju pāri kalniem tuvojamies mākoni. Tas slīdēja ļoti ātri, un saule kļuva bālgani dzeltena, un tad visu apņēma pelēka dūmaka, debesis samācās, un mākonis velšus vēlās no kalna lejup, un pēkšņi tas mūs ietina, un tas bija sniegs. Sniegs sniga ieslīpi pa vējam, kailā zeme tika apsegta, celmi vien palika laukā, sniegs apsedza lielgabalus, un sniegā iemina takas uz ateju turpat aiz tranšejām.

Vēlāk, aizgājis uz pilsētu, es vēroju sniega pārslas pa atklātā nama logu, — tas bija virsniekiem paredzētais nams, kur mēs ar draugu sēdējām pie asti pudeles, — un, skatīdamies, kā lēni un smagi krīt sniegs, sapratām, ka šim gadam nu pietiks. Tālāk upes augštecē kalni bija pretinieka rokās, viss novads aiz upes bija pretinieka rokās. Tur būs ko pacīnīties nākamgad. Mans draugs ieraudzīja mūsu mācītāju aizlaipojam pa šķīdoni un pieklauvēja pie rūts, lai pievērstu viņa uzmanību. Mācītājs pacēla galvu. Viņš ieraudzīja mūs un pasmaidīja. Mans draugs meta ar roku, lai viņš nāk iekšā. Mācītājs papurināja galvu un gāja tālāk. Vakarā virsnieku ēdamistabā pēc spageti — to visi ēda ātri un lielā nopietnībā, cits ar dakšiņām celdams makaronus tik augstu, lai tie izstiepjas un tos var iedabūt mutē, cits pieliekdamies pie šķīvja, un virsū uzdzēra vīnu no galona pudeles salmu pinumā: pudele karājās metāla statnī, ar rādītājpirkstu vajadzēja pieliekt pudeles kaklu, un vīns, dzidri sarkans, skāņš un tīkams, ielija glāzē, ko pieturēja ar to pašu roku — pēc spageti kapteinis sāka vilkt uz zoba mācītāju.

Mācītājs bija jauns un ātri sarka, un viņš valkāja tādu pašu uniformu kā mēs, pārējie, tikai uz pelēkās formas blūzes kreisās krūšu kabatas bija tumšsarkans samta krusts. Kapteinis runāja lauzītā itāliešu valodā, acīm redzot, domāja, ka tad es labāk sapratīšu un neko nepalaidīšu garām.

— Mācītājs šovakar bija meitās., — kapteinis teica, skatīdamies uz mācītāju un uz mani. Mācītājs smaidīja un sarka, un purināja galvu. Kapteinis viņu bieži apcēla.

— Vai tad ne? — kapteinis jautāja. — Šodien pat redzēju mācītāju pie meitām.

— Nē, — mācītājs sacīja. Virsniekus uzjautrināja šī apcelšana.

— Mācītājs neiet meitās, — kapteinis turpināja.

— Mācītājs nekad neiet meitās, — viņš man skaidroja. Viņš paņēma manu glāzi un pielēja, visu laiku skatīdamies uz mani, bet nenovērsdams acu arī no macītāja.

— Varu saderēt, ka mācītājs iet katru vakaru. — Pie galda visi smējās. — Jūs saprotat? Varu saderēt, ka mācītājs katru vakaru… — Viņš atmeta ar roku un laida vaļā lielo smējienu. Mācītājs to uzņēma kā joku.

— Pāvests grib, lai austrieši uzvar, — majors ieteicās. — Viņš mīl Franci Jozefu. No tā austrieši iesit naudu. Es esmu ateists.

— Vai jums gadījies lasīt «Melno cūku»? — leitnants ieprasījās. — Es jums pagādāšu. Šī grāmata satricināja manu ticību.

— Neķītra un zemiska grāmata, — mācītājs noteica.

— Jums tāda nevar patikt.

— Ļoti derīga grāmata, — leitnants sacīja. — Tur garīdznieki parādīti īstā gaismā. Jums patiks, — viņš teica man. Es uzsmaidīju mācītājam, un viņš smaidīja man pretī sveču liesmām pāri. — Nelasiet to! — viņš sacīja.

— Es jums tomēr sadabūšu, — leitnants noteica.

— Katrs domājošs cilvēks ir ateists, — majors sacīja.

— Brīvmūrniekus gan es neatzīstu.

— Toties es atzīstu, leitnants teica. — Viena cēla organizācija.

Kāds ienāca, un, durvīm paveroties, redzēju, ka ārā snieg.

— Ofensīvas vairs neuzsāksim, nāk jau sniegs, — teicu.

— Protams, ne, — majors atteica. — Jums derētu paņemt atvaļinājumu. Aizbraukt uz Romu, Neapoli, Sicīliju…

— Viņš varētu iegriezties Amalfi, — leitnants teica.

— Es došu līdzi vēstuli savējiem. Viņi jūs mīlēs kā dēlu.

— Viņš varētu braukt uz Palermo.

— Viņam vajadzētu apskatīt Kapri.

— Es jums ieteiktu aizbraukt uz Abruci un apciemot manus vecākus Kaprakotā, — mācītājs sacīja.

— Liela vajadzība viņam braukt uz Abruci. Tur sniegs vēl dziļāks nekā te. Ko viņš tur meklēs pie lauciniekiem. Lai brauc uz kultūras un civilizācijas centriem.

— Tur pie tām skaistām meitenītēm. Es jums iedošu dažas adreses Neapolē. Īstas daiļavas… ne soli nesper bez mammas. Ha! Ha! Ha!

Kapteinis izpleta pirkstus — vispirms īkšķi, tad pārējos, it kā būtu nodomājis rādīt ēnu figūras, Uz sienas krita ēna no viņa rokas. Viņš atkal ņēmās runāt lauzītā itāliešu valodā.

Jūs brauksiet šitāds te, — viņš parādīja uz īkšķi, un pārbrauksiet šitāds te, — viņš pieskārās pie mazā pirkstiņa. Visi smējās.

— Skatieties, — kapteinis sacīja. Viņš atkal izpleta pirkstus. Un atkal sveces gaismā uz sienas krita rokas ēna. Viņš sāka ar izstiepto īkšķi un pēc kārtas noskaitīja visus pirkstus: sotto-tenente[1] (īkšķis), tenente[2] (rādītāja pirksts), capitano[3] (vidējais pirksts), maggiore[4] (zeltnesis) un tenente-colonello[5] (mazais pirkstiņš). — Jūs aizbrauksiet kā sotto-tenente! Un pārbrauksiet kā tenente-colonello ! — Visi smējās. Kapteiņa ēnu figūras tiem varen patika.

Viņš paskatījās uz mācītāju un iesaucās: — Katru vakaru, mācītāj, — varu saderēt! — Visi atkal smējās.

— Jums tūlīt jāņem atvaļinājums, — majors sacīja.

— Es labprāt brauktu kopā ar jums un visu izrādītu, — leitnants teica.

— Kad brauksiet atpakaļ, atvediet fonogrāfu!

— Atvediet labas opermūzikas plates!

— Atvediet Karuzo!

— Nevediet Karuzo! Viņš bļauj.

— Pamēģiniet jūs tā pabļaut!

— Viņš bļauj. Kad es jums saku — viņš bļauj!

— Es jums ieteiktu aizbraukt uz Abruci, — mācītājs atkārtoja. Visi bija kļuvuši skaļi. — Tur ir labas medību vietas. Jums patiks turienieši. Lai gan tur ir auksts, toties tīrs un sauss gaiss. Jūs varētu apmesties pie manējiem. Man tēvs ir slavens mednieks.

— Aiziet! — kapteinis iesaucās, — Prom uz meitu māju, kamēr vēl vaļā!

— Ar labu nakti! — es teicu mācītājam.

— Ar labu nakti! — viņš noteica.

III NODAĻA

Kad atgriezos frontē, mēs vēl stāvējām tai pašā pilsētā. Tagad te bija savests daudz vairāk lielgabalu un klāt jau pavasaris. Lauki bija zaļi, un vīnogulāji sanesuši mazus, zaļus pumpurus, un ceļmalas kokiem saplaukušas mazas, zaļas lapiņas, un no jūras pūta viegls vējiņš. Es vēroju pilsētu un pakalnu, un veco pili pakalna galā, un aiz tās kalnus, rūsganus kalnus ar vieglu zaļumu nogāzēs. Pilsētā bija vairāk lielgabalu, bija daži jauni hospitāļi, uz ielas varēja sastapt angļus un dažreiz arī anglietes, un artilērijas apšaudē bija saārdīts vēl vairāk māju. Laiks pieturējās silts, kā jau pavasarī, un es gāju pa kokiem apstādītu ieliņu, ko bija sasildījuši saules stari, krizdami pret māju sienām, — un pārliecinājos, ka mēs vēl dzīvojam tai pašā mājā un viss te izskatās tāpat kā toreiz, kad es braucu prom. Durvis bija vaļā, ārā piesaulē uz sola sēdēja kāds kareivis, pie sānu durvīm gaidīja sanitārā mašīna, un tiklīdz iegāju, tā sajutu marmora grīdu un hospitāļa smaržu. Viss bija tāpat, kā bijis, tikai laukā pavasaris. Es pavēru lielās istabas durvis un ieraudzīju majoru sēžam pie galda, logs bija vaļā, un istabā ieplūda saules gaisma. Viņš mani neredzēja, un es nezināju, vai iet iekšā ar raportu vai vispirms iet augšā notīrīt ceļa putekļus. Izšķīros un gāju augšā.

Istaba, kurā es dzīvoju kopā ar Rinaldi, bija sētas pusē. Logs bija vaļā, mana gulta pārklāta ar segu, un visa mana mantība pakārta pie sienas — gāzmaska garenā skārda bundžā un tērauda kaska uz tā paša vadža. Gultas kājgalī stāvēja mana plakanā ceļasoma, un mani spīdīgie, ieeļļotie ziemas zābaki bija nolikti uz ceļasomas. Austriešu snaiperu šautene ar zilganu astoņstūra stobru un skaistu, ērtu tumša riekstkoka laidi karājās starp abām gultām. Es atcerējos, ka šautenes tālskatis ieslēgts ceļasomā. Leitnants Rinaldi gulēja aizmidzis otrā gultā. Izdzirdis manus soļus, viņš pamodās un piecēlās sēdus.

— Čau! — viņš uzsauca. — Kā pavadīji atvaļinājumu?

— Lieliski.

Mēs sarokojāmies, un viņš apņēma mani ap pleciem un noskūpstīja,

— Ak vai! — es izsaucos.

— Tu esi vienos putekļos, — viņš teica. — Tev derētu nomazgāties, Kur biji un ko darīji? Tūlīt klāj vaļā!

— Visur. Milānā, Florencē, Romā, Neapolē, Villā Sandžovanni, Mesīnā, Taorminā ..,

— Tu lasi kā no vilcienu saraksta. Vai ko skaistu arī piedzīvoji?

—Jā

— Kur?

— Milano, Firenze, Roma, Napoli.,.

Pietiek! Pasaki — kur gāja vislabāk?

— Milānā.

— Tas tāpēc, ka tur biji vispirms. Kur tu satiki viņu? Kovā? Kur aizgājāt? Kā tad bija? Tūlīt klāj vaļā! Vai paliki pa nakti?

— Jā.

— Kas tur sevišķs. Tagad mums arī ir jaukas meičas. Vēl nemaz frontē nav bijušas.

— Brīnišķīgi.

— Netici? Pēcpusdien aiziesim, tad redzēsi. Pilsētā ir glītas anglietes. Pašlaik esmu ieķēries mis Bārklijā. Paņemšu tevi līdzi pie viņas. Droši vien es apprecēšu mis Bārkliju.

— Man jāiet nomazgāties un pieteikties. Vai tad tagad darba nav?

— Kopš tu esi prom, mums ir tikai apsaldējumi, apsaluma čūlas, dzeltenā kaite, gonoreja, pašu izdarītie ievainojumi, plaušu karsonis un cietais un mīkstais šankrs. Katru nedēļu kādu ievaino klinšu nogruvumi, īstu ievainoto ir maz. Jaunnedēļ atkal iešot vaļā. Varbūt ies arī. Tā runā. Kā tu domā, vai būtu prātīgi apprecēt mis Bārkliju — pēc kara, protams?

— Noteikti, — es sacīju un pielēju pilnu bļodu ar ūdeni.

— Šovakar tu man visu izstāstīsi, — Rinaldi noteica. — Tagad man jāizguļas, lai svaigs un smuks varētu ierasties pie mis Bārklijas.

Es novilku frenci un kreklu un nomazgājos bļodā aukstā ūdenī. Kamēr rīvējos ar dvieli, mans skatiens klīda apkārt pa istabu un ārā pa logu un apstājās pie Rinaldi, kas aizvērtām acīm gulēja gultā. Viņš bija izskatīgs, manos gados, dzimis Amalfi. Rinaldi patika ķirurga darbs, un mēs bijām lieli draugi. Kamēr tā skatījos uz viņu, viņš atvēra acis.

— Nauda tev ir?

— Ir.

— Aizdod piecdesmit liru!

Es noslaucīju rokas un izvilku kabatas portfeli, kas bija pie sienas pakārtā frenča iekškabatā. Rinaldi paņēma naudas zīmi, salocīja to un, nepieceldamies no gultas, iebāza bikšu kabatā. Viņš pasmaidīja. — Lai mis Bārklijai paliek iespaids, ka neesmu no nabagajiem. Tu esi mans lielais un labais draugs un mans finansiālais balsts.

— Ej ellē! — es noteicu.

Tovakar virsnieku ēdamtelpā es sēdēju blakus mācītājam, un viņš likās vīlies un pēkšņi sabozies, tāpēc ka nebiju aizbraucis uz Abruci. Viņš esot aizrakstījis tēvam, ka es braukšot, un viņi gatavojušies mani uzņemt. Pats arī jutos tikpat nelāgi un nevarēju saprast, kāpēc neaizbraucu. Man ļoti gribējās aizbraukt, un es mēģināju izskaidrot, kā viss iegrozījās; beidzot viņš saprata, ka es tiešām biju gribējis braukt, un mazliet nomierinājās. Es biju izdzēris daudz vīna un pēc tam kafiju un stregu, un skurbuma vaļsirdībā sāku klāstīt, ka mums parasti neizdodas izdarīt tā, kā gribam darīt, īstenībā nekad neizdodas.

Mēs abi runājāmies, kamēr citi strīdējās. Es biju gribējis braukt uz Abruci. Un tomēr nebiju iegriezies tai pusē, kur ceļi sasaluši un cieti kā metāls, kur gaiss tīrs, dzestrs un sauss un sniegs sauss un irdens, kur zaķu pēdas sniegā, kur zemnieki noņem cepures un godā tevi par lordu un kur ir laba medīšana. Tai pusē nebiju iegriezies, toties biju iegriezies piepīpētās kafejnīcās un pavadījis tādas naktis, kad istaba griežas apkārt un jāblenž sienā, lai noturētos līdzsvarā, pavadījis naktis gultā, piedzēries, apjēdzot, ka nekā vairs nav, tikai pamostoties dīvains satraukums, jo nezini, kas bijis tev blakus gultā, un visa pasaule tumsā tik nereāla un satraucoša, ka tev atkal jāieslīgst nakts neziņā un bezrūpībā, jo tu esi pārliecināts, ka nekā vairs nav, nekā, nekā nav, un tev ir vienalga. Un pēkšņi tev vairs nav vienalga, un tu guli un dažkārt rītos pamosties, kad tev vairs nav vienalga, un viss, kas naktī noticis, drīz izgaist, paliek vienīgi skaudrā īstenība un dažkārt vēl strīdi par samaksu. Tad atkal kļūst jauki un tīkami, un silti, un tu ēd pirmās un otrās brokastis. Citreiz nav nekāda jaukuma, un tu esi priecīgs, ka tiec ārā uz ielas, taču arvien seko tāda pati jauna diena un atkal jauna nakts. Mēģināju aprakstīt nakti, kāda atšķirība starp dienu un nakti, pārliecināt, ka nakts ir labāka, ja vien diena nav ļoti skaidra un vēsa, tomēr neatradu vārdus, tāpat kā neatrodu šobrīd. Ja pats esat to piedzīvojis, tad zināt. Viņš nebija to piedzīvojis, taču saprata, ka es tiešām biju gribējis braukt uz Abruci, tomēr neaizbraucu, un mēs palikām draugi, jo mums bija daudz kā kopīga, lai gan tikpat daudz atšķirīga. Viņš vienmēr zināja to, ko es nezināju vai arī uzzinājis viegli aizmirsu. Toreiz pats to neapjautu, sapratu tikai vēlāk. Visi bija paēduši, bet vēl palika sēžam ēdamistabā, un strīdi turpinājās. Mēs abi pārtraucām sarunu, un kapteinis iesaucās: — Mācītājs bēdīgs! Mācītājs bēdīgs bez meičām!

— Es neesmu bēdīgs, — mācītājs sacīja.

— Mācītājs bēdīgs. Mācītājs grib, lai karā uzvar austrieši, — kapteinis sacīja. Visi klausījās, Mācītājs papurināja galvu.

— Nē, — viņš teica.

— Mācītājs grib, lai mēs neejam uzbrukumā. Jūs gribat, lai neejam uzbrukumā?

— Nē. Ja ir karš, tad jāuzbrūk!

— Jāuzbrūk! Mēs uzbruksim!

Mācītājs piekrītoši pamāja ar galvu.

— Lieciet viņu mierā! — majors sacīja. — šo lāga dvēseli.

— Viņš tur neko nevar grozīt, — noteica kapteinis.

Mēs visi piecēlāmies no galda.

IV NODAĻA

No rīta mani uzmodināja baterija kaimiņu dārzā, un es pamanīju pa logu jau spraucamies saules starus un izkāpu no gultas. Piegāju pie loga un paskatījos ārā. Grantētie celiņi bija slapji, un zālē vēl bija rasa. Baterija izšāva divas reizes, un ikreiz no gaisa viļņa nodrebēja rūtis, pat manas pidžamas stūri noplivinājās. Lielgabalus nekur nemanīju, tie, acīm redzot, šāva taisni mums pāri. Bija nepatīkami, ka lielgabali tik tuvu, vienīgais mierinājums, ka tie nav vēl lielāka kalibra. Skatīdamies lauka pa logu, izdzirdēju, ka uz ceļa izbrauc smagā mašīna. Es apģērbos, nokāpu lejā, virtuvē izdzēru kafiju un gāju uz garāžu.

Garajā nojumē cita pie citas stāvēja desmit mašīnas. Tās bija pelēki nokrāsotas sanitārās mašīnas, augšā platākas, ar strupiem priekšgaliem un atgādināja furgonus. Ap vienu mašīnu pagalmā darbojas mehāniķi. Vēl trīs mašīnas bija kalnos pārsiešanas punktos.

— Vai artilērija apšaudīs bateriju? — pajautāju vienam no mehāniķiem.

— Nē, Signor Tenente. To aizsedz pakalniņš.

— Kāds vispār stāvoklis?

— Var iztikt. Šī mašīna nekur vairs neder, — tās citas vēl ripo. — Viņš pārtrauca darbu un uzsmaidīja man.

— Bijāt atvaļinājumā?

— Jā.

Viņš noslaucīja rokas gar džemperi un parādīja zobus.

— Un jauki pavadījāt laiku? — Pārējie arī parādīja zobus.

— Lieliski, — es teicu. — Kas vainas šai mašīnai?

— Nekādā galā netiek. Nelaime pēc nelaimes.

— Kas tad šoreiz?

— Jāliek jauni gredzeni.

Es netraucēju viņus darbā, — mašīna izskatījās kā apsmieklam nolikta: motors atsegts un daļas sarindotas uz skrūvsola, — un gāju nojumē apskatīt pārējās. Tās bija puslīdz tīras, dažas tikko nomazgātas, citas drusku apputējušas. Rūpīgi aplūkoju riepas, lai pārliecinātos, vai nav sadurtas vai saplēstas uz akmeņiem. It kā viss būtu kārtībā. Acīm redzot, mana apgaita šeit bija veltīga. Biju iedomājies, ka mašīnu stāvoklis, tāpat viss, kas kārtojams — ievainoto un slimo laicīga aizvešana no pārsiešanas punktiem, pārvadāšana no kalniem uz evakuācijas punktiem un izvietošana pa dokumentos norādītajiem hospitāļiem, — ievērojamā mērā ir atkarīgs no manis. Bet laikam tas neko daudz negrozīja, vai nu esmu šeit, vai neesmu.

— Ar rezerves daļām grūtību nebija? — pajautāju vecākajam mehāniķim.

— Nē, Signor Tenente.

— Kur tagad ir degvielu noliktava?

— Turpat.

— Labi, — es sacīju un gāju atpakaļ ēdamtelpā izdzert vēl tasi kafijas. Kafija bija bāli pelēka, sasaldināta ar kondensēto pienu. Aiz loga plauka skaists pavasara rīts. Degunā jutu tādu kā sausumu, tas nozīmēja, ka diena būs karsta. Todien es pārbaudīju posteņus kalnos un pilsētā atgriezos tikai pievakarē.

Manā prombūtnē, kā rādās, viss gājis uz labo pusi. Dzirdēju runājam, ka drīz atkal pāriešot uzbrukumā. Divīzijai, kurai mēs bijām piesaistīti, vajadzēs iet uzbrukumā upes augštecē, un majors man uzdeva uzbrukuma laikā pārzināt sanitāros posteņus. Uzbrūkošajām daļām būs jāšķērso upe pāri šaurai kalnu aizai un jāizvietojas nogāzē. Mašīnas jānovieto iespējami tuvāk upei un jānomaskē. Vietas izraudzīšana, protams, bija kājnieku ziņā, bet par tālāko jāgādā mums. Tā bija viena no tām darbībām, kas radīja ilūziju, it kā tu pats piedalītos kaujā.

Es biju vienos putekļos un netīrumos un uzgāju augšā savā istabā nomazgāties. Rinaldi sēdēja gultā ar Hugo angļu gramatiku rokā. Viņš bija apģērbies, uzāvis melnos zābakus un ieziedis matus.

— Brīnišķīgi, — viņš sacīja, mani ieraugot. — Tu taču nāksi man līdzi pie mis Bārklijas?

— Nē.

— Jā. Es tevi lūdzu, nāc un palīdzi man viņu savaldzināt!

— Labs ir. Pagaidi, kamēr es sakārtojos.

— Noskalojies un nāc tāds pats, kāds esi.

Es nomazgājos, sasukāju matus, un mēs devāmies prom.

— Pagaidi drusku, — Rinaldi sacīja. — Vai neiedzersim? — Viņš attaisīja čemodānu un izcēla pudeli.

— Stregu ne, — es teicu.

— Nē. Tas ir grapa.

— Tad gan.

Viņš pielēja divas glāzes, un mēs saskandinājām, rādītājpirkstus izstiepuši. Degvīns bija ļoti stiprs.

— Vēl?

— Lai iet, — es teicu. Izdzērām otru glāzi, Rinaldi nolika pudeli, un mēs kāpām lejā. Pa pilsētu ejot, vēl jutu tveici, bet saule jau laidās uz rietu, un kļuva patīkami vēsāks. Angļu hospitālis atradās lielā villā, ko pirms kara uzcēluši vācieši. Mis Bārklija bija dārzā. Tur bija vēl viena māsa. Mēs ieraudzījām baltos uzsvārčus zibam starp kokiem un gājām turp. Rinaldi pielika roku pie cepures. Es arī pieliku roku pie cepures, bet daudz atturīgāk.

— Labdien! — mis Bārklija teica. — Jūs taču neesat itālietis?

— Nē, nē.

Rinaldi sarunājās ar otru māsu. Abi smējās.

— Cik savādi, jūs — un itāliešu armijā!

— Tieši armijā neesmu. Sanitārajā vienībā.

— Tomēr ļoti dīvaini, Kāpēc jūs to darāt?

— Nezinu. Ne jau vienmēr visu var izskaidrot.

— Vai tiešām? Es gan no bērnības visu cenšos izskaidrot.

— Ārkārtīgi jauki.

— Vai būtu vērts turpināt sarunu šādā garā?

— Nē.

— Paldies dievam!

— Kas tā par māju? — ievaicājos.

Mis Bārklija bija diezgan slaika. Ģērbusies baltā kleitā, laikam māsas formas tērpā. Viņai bija gaiši mati, melnīgsnēja āda un pelēkas acis. Man viņa likās ļoti skaista. Viņai rokā bija tieva niedres nūjiņa, tāda kā rotaļu jājampātaga ar ādas apdari.

— Tā piederēja kādam puisim, pērn viņš krita.

— Lūdzu, piedodiet.

— Ļoti jauks zēns. Bijām nolēmuši precēties, bet viņš aizgāja bojā pie Sommas.

— Tur notika briesmu lietas.

— Vai jūs tur bijāt?

— Nē.

— Esmu par to dzirdējusi, — viņa teica. — Kas nu te par karošanu, nemaz nevar salīdzināt. Man šo pātadziņu atsūtīja. Viņa māte atsūtīja. Atrasta pie pārējām mantām.

— Vai ilgi bijāt saderinājušies?

— Astoņus gadus. Kopā uzaugām.

— Un kāpēc neapprecējāties?

— Nezinu, — viņa atteica. — Muļķīgi iznāca. Vismaz to es viņa labā varēju izdarīt. Bet baidījos, ka tā būs vēl ļaunāk.

— Saprotu.

— Vai jūs kādreiz esat mīlējis?

— Nē, — es teicu.

Mēs apsēdāmies uz sola, un es lūkojos viņā.

— Cik skaisti mati, — sacīju.

— Jums patīk?

— Ļoti.

— Kad viņš bija kritis, taisījos tos nogriezt.

— Kāpēc?

— Man gribējās viņa dēļ kaut ko izdarīt. Redzat, par citu es daudz nebēdātu, ja vien viņš vēlētos. Darītu visu pēc viņa prāta, ja es būtu zinājusi. Mēs būtu apprecējušies vai tāpat. Tagad saprotu. Bet tad viņam bija jāiet karā, un es nesapratu.

Es klusēju.

— Toreiz vēl nekā nesapratu. Domāju, tā viņam būs vēl grūtāk. Domāju, varbūt viņš to nepārdzīvos, un tad viņu nogalināja — un visam beigas,

— Diez vai tā ir.

— Ir gan, — viņa sacīja, — visam beigas.

Mūsu skatieni pievērsās Rinaldi, kas sarunājās ar otru māsu.

— Ka viņu sauc?

— Fērgusone. Helēna Fērgusone, Vai jūsu draugs ir ārsts?

— Jā. Ļoti labs ārsts.

— Brīnišķīgi. Tik tuvu frontei reti kad sastopams labs ārsts. Te jau fronte ir tuvu?

— Diezgan.

— Nejēdzīgā fronte, — viņa sacīja. — Bet apkārtne šeit skaista. Vai drīz sāksies uzbrukums?

— Jā.

— Tad dabūsim norauties. Dīkā dzīve beigsies.

— Sen jūs kopjat ievainotos?

— Kopš piecpadsmitā gada beigām. Aizgāju reizē ar viņu. Atceros, toreiz loloju muļķīgas cerības, ka viņš nokļūs tajā hospitālī, kur es strādāšu. Ar zobena cirstu brūci un apsietu galvu. Vai ar cauršautu plecu. Tas būtu tik romantiski.

— Šī jau ir tā romantiskā fronte, — es sacīju.

— Jā, — viņa atbildēja. — Cilvēki neapjēdz, ko nozīmē Francija. Ja viņi apjēgtu, tas nevarētu turpināties. Viņam nebija zobena cirstu brūču. Viņu saraustīja gabalos.

Es klusēju.

— Jūs domājat — ilgi tā turpināsies?

— Nē.

— Kā to apturēs?

— Kaut kur pajuks.

— Mēs paši pajuksim. Mēs pajuksim Francijā. Nevar turpināt kā pie Sommas un nepajukt.

— Te viņi nepajuks.

— Jūs domājat?

— Jā. Pērnvasar viss laimīgi beidzās.

— Gan pajuks, — viņa sacīja. — Visi pajuks.

— Vācieši arī.

— Nē. Nedomāju.

Mēs piegājām pie Rinaldi un mis Fērgusones.

— Vai jums patīk Itālija? — Rinaldi angliski vaicāja mis Fērgusonei.

— Diezgan labi.

— Nesaprotu, — Rinaldi nogrozīja galvu,

— Abbastanza Bene,[6] — es pārtulkoju. Viņš nogrozīja galvu.

— Tas nav labi. Jūs mīlat Angliju?

— Ne sevišķi. Redziet, esmu skotiete.

Rinaldi nesapratnē paskatījās uz mani.

— Viņa ir skotiete, tāpēc Skotiju mīl vairāk nekā Angliju, — itāliski paskaidroju.

— Bet Skotija taču ir Anglijā.

To es pārtulkoju mis Fērgusonei.

— Pas encore[7] — mis Fērgusone sacīja,

— Patiešām ne?

— Un nekad nebūs. Mēs neciešam angļus.

— Jūs neciešat angļus? Neciešat mis Bārkliju?

— Nu, tas ir citādi. Arī viņā rit skotu asinis. Nevajag saprast tik burtiski.

Pēc brīža mēs atvadījāmies un gājām prom. Pa ceļam Rinaldi ieminējās: — Mis Bārklijai tu patīc labāk nekā es. Tas ir skaidrs. Bet mazā skotiete ir ļoti jauka.

— Ļoti, — es sacīju. Nebiju ievērojis, kāda viņa ir.

— Tev viņa patīk?

— Nē, — atteica Rinaldi.

V NODAĻA

Nākamās dienas pievakarē es atkal devos pie mis Bārklijas. Dārzā viņas nebija, un es piegāju pie villas sānu durvīm, kur piebrauca sanitārās mašīnas. Iegājis sastapu virsmāsu, un tā paskaidroja, ka mis Bārklija dežurējot. — Ir taču karš, pats zināt.

Es teicu, ka zinu.

— Jūs esat tas amerikānis itāliešu armijā? — viņa jautāja.

— Jā.

— Kā tad tā? Kāpēc jūs nepārnācāt pie mums?

— Nezinu. Vai tad varu pāriet?

— Diez vai. Sakiet — kāpēc jūs esat kopā ar itāliešiem?

— Es dzīvoju Itālijā un runāju itāliski.

Ak tā! — viņa sacīja. — Es patlaban mācos. Skaista valoda.

Daži saka, to varot iemācīties divās nedēļās.

— Nē, divās nedēļās gan neiemācīšos. Es mācos jau mēnešiem. Ja vēlaties, varat atnākt pie mis Bārklijas pēc septiņiem. Tad viņa būs brīva. Bet nevediet šurp nekādus itāliešus.

— Kaut arī tiem tik skaista valoda?

— Tomēr ne. Un kaut arī tiem tik skaista uniforma.

— Arlabvakaru, — es teicu.

— A rivederci, Tenente . [8]

— A rivederla. — Es pieliku roku pie cepures un gāju ārā. Nebija iespējams bez samulsuma svešzemniekus sveicināt pēc itāliešu paraduma. Itāliešu sveiciens nav piemērots eksportam.

Diena bija karsta. Biju atbraucis priekštilta pozīcijās upes augštecē pie Plavas. No šejienes vajadzēja sākties uzbrukumam. Pagājušajā gadā nebija iespējams tikt pāri uz otru pusi, jo no kalnu pārejas uz pontontiltu veda tikai viens ceļš un tas pats gandrīz veselu jūdzi bija zem ložmetēju un granātu uguns. Šis tilts arī nebija tik plats, lai pa to pārgādātu pāri visu transportu, austrieši te varētu sakurt īstu asins pirti. Taču itālieši bija tikuši otrā pusē un izvietojušies pusotras jūdzes garumā gar austriešu krastu. Vieta bija bīstama, un austrieši neļaus viņiem šeit palikt. Abas puses tagad bija iecietīgas, jo austrieši vēl turējās priekštilta pozīcijās upes lejtecē. Austriešu tranšejas bija kalna nogāzē tikai dažus jardus no itāliešu pozīcijām. Te kādreiz bijusi neliela pilsētiņa, bet tagad vieni vienīgi gruveši. No stacijas arī nekas nebija palicis pāri, dzelzceļa tilts saārdīts, to nevarēja salabot, jo tas bija pārāk atklātā vietā.

Atstājis mašīnu pārsiešanas punktā kalna piekājē, pa šauro ceļu nonācu pie upes, pārgāju pāri pontontiltam, ko aizsargāja kalna nokare, pa tranšejām nokļuvu sagrautajā pilsētā un devos tālāk gar nogāzes malu. Visi bija salīduši zemnīcās. Te bija noliktas raķetes, ar ko izsaukt palīgā artilēriju vai dot signālu, ja pārtrūktu telefona sakari. Klusums, tveice un putekļi. Pāri dzeloņstieplēm paskatījos uz austriešu pozīcijām. Neviens nebija redzams. Kādā zemnīcā iedzēru malku vīna kopā ar pazīstamu kapteini un gāju atpakaļ pa tiltu.

Pašlaik pāri kalniem būvēja jaunu, platu ceļu, kas veda līču loču lejup uz tiltu. Tiklīdz ceļš būs gatavs, tā sāksies uzbrukums. Šis ceļš gāja caur mežu, vietām ar asiem pagriezieniem. Pa šo ceļu vajadzēja visu pievest, bet tukšās kravas mašīnas, rati un sanitārās mašīnas ar ievainotajiem atpakaļ brauks augšup pa veco, šauro ceļu. Pārsiešanas punkts bija austriešu krastā kalnu nokares aizsegā, un sanitāriem ievainotie bija jānes nestuvēs pāri pontontiltam. Tāpat būs arī, kad sāksies uzbrukums. Cik noprotams, apmēram pēdējo jūdzi no jaunā ceļa, kur tas iznāca līdzenumā, austrieši ērti varēs apšaudīt. Tā vien likās — sprukās būsim. Bet es atradu vietu, kur paslēpt mašīnas, kad tās būs izkļuvušas no bīstamās joslas un gaidīs, kamēr pa pontontiltu pienesīs ievainotos. Labprāt būtu braucis atpakaļ pa jauno ceļu, bet tas vēl nebija gatavs. Ceļš izskatījās plats, ar labu slīpumu; pagriezieni, kalna nogāzē šur tur pazibēdami starp kokiem, likās varen iespaidīgi. Mašīnām ar tik spēcīgām bremzēm ceļš, šķiet, būs kā radīts, katrā ziņā lejup tās brauks tukšā. Es braucu atpakaļ pa šauro ceļu.

Mūs apturēja divi karabinieri. Bija nokritis šāviņš, un, kamēr mēs stāvējām, uz ceļa nokrita vēl trīs. Tie bija septiņdesmit septītā kalibra šāviņi; vispirms tie gaisā nošņāca, pēc tam sekoja stiprs sprādziens un uzliesmojums, un tad pāri ceļam noklājās pelēki dūmi. Karabinieri pamāja mums, lai braucam. Braucot garām tām vietām, kur bija krituši šāviņi, es vairījos no nelielajām izrautajām bedrēm, un degunā man sitās izvandīto mālu un sadrupināto oļu smaka. Es atgriezos Gorīcijā mūsu villā un, kā jau teicu, devos pie mis Bārklijas. Viņai bija dežūra.

Steigā paēdu pusdienas un gāju uz villu, kur atradās angļu hospitālis. Villa patiešām bija ļoti plaša un skaista, un visapkārt tai auga vareni koki. Mis Bārklija sēdēja dārzā uz sola. Viņai blakus sēdēja mis Fērgusone. Likās, abas ļoti priecājās, mani ieraugot, bet pēc brīža mis Fērgusone atvainojās un aizgāja.

— Es atstāšu jūs divatā, — viņa sacīja. — Jūs tīri labi iztiksiet bez manis.

— Neejiet prom, Helēna! — mis Bārklija teica.

— Es tomēr iešu. Jāuzraksta dažas vēstules.

— Ar labu nakti, — sacīju.

— Ar labu nakti, mister Henrij.

Nerakstiet neko tādu, kas nav pa prātam cenzoriem!

— Neraizējieties! Es rakstīšu tikai par to, cik skaistā vietā mēs dzīvojam un cik drosmīgi ir itālieši.

Tā jūs drīz vien tiksiet pie ordeņa.

— Tas nebūtu peļami. Ar labu nakti, Ketrin.

— Pēc brītiņa pie jums ieiešu, — mis Bārklija sacīja. Mis Fērgusone pazuda tumsā.

— Viņa ir jauka, — es ierunājos,

— Jā, ļoti jauka. Viņa ir māsa.

Vai tad jūs neesat māsa?

— Nē. Es esmu no tiem, ko sauc par V. A. D . [9] Mēs strādājam ļoti daudz, bet neviens mums neuzticas.

— Kāpēc?

— Mums neuzticas, kad te ir mierīgi. Kad īsti jāraujas, tad gan.

— Kāda tur starpība?

— Māsa ir kaut kas līdzīgs ārstam. Ilgi jāmācās. Bet par V. A. D. var ātri kļūt.

— Saprotu.

— Itālieši negribēja laist sievietes tik tuvu frontei.

Tāpēc mums arī ir speciāls režīms. Mēs nekur neejam.

— Es taču drīkstu šurp atnākt?

— Protams… Neesam jau klosterī,

— Nerunāsim vairs par karu!

— Tas ir ļoti grūti. Šādā vietā grūti nerunāt.

— Kaut kā mēģināsim aizmirst.

— Pamēģināsim.

Tumsā lūkojāmies viens otrā. Domādams par to, cik viņa skaista, es saņēmu viņas roku. Viņa to atļāva, es paturēju viņas plaukstu un apliku roku viņai apkārt.

— Nevajag, — viņa teica. Mana roka palika turpat.

— Kāpēc?

— Nevajag.

— Vajag, — es teicu. — Lūdzu. Es tumsā noliecos, lai viņu noskūpstītu, un pēkšņi it kā apsvilinājos. Viņa man sāpīgi iecirta pliķi. Viņas roka trāpīja man pa degunu un acīm, pat asaras izsprāga.

— Piedodiet, — viņa sacīja. Jutu, ka neapšaubāmi virsroku gūšu es.

— Pareizi darījāt.

— Lūdzu piedodiet, — viņa sacīja. — Es tikai nevaru paciest, ka uz māsu, kurai brīvs vakars, tā skatās. Negribēju jums nodarīt sāpes. Vai stipri iesitu?

Tumsā viņa raudzījās manī. Biju nikns un tomēr pašpārliecināts, viss šķita tik skaidrs kā šaha gājieni.

— Tieši to biju pelnījis, — es noteicu. — Un nemaz neskaišos.

— Nabadziņš.

— Redziet, mana dzīve tik nejēdzīga. Es pat nedabūju parunāt angliski. Un tad vēl jūsu skaistums. — Es raudzījos viņā.

— Nevajag runāt tādas muļķības. Es jau teicu — piedodiet. Esam jau izlīguši.

— Jā, un par karu vairs nerunāsim.

Viņa smējās. Tā bija pirmā reize, kad redzēju viņu smejamies. Vēroju viņas seju.

— Jūs esat jauks, — viņa sacīja.

— It nemaz.

— Un tomēr, Jūs esat mīļš. Es pati jūs noskūpstīšu, ja nav iebildumu.

Es ieskatījos viņai acīs un, tāpat kā pirmīt, aplicis roku ap vidukli, skūpstīju viņu. Es skūpstīju viņu kaisli, piekļāvu sev, mēģināju atvērt viņas lūpas, bet tās bija cieši sakniebtas. Es vēl biju nikns, un, kad turēju viņu savās skavās, viņa nodrebēja. Es kļāvu viņu cieši sev pie krūtīm, jutu viņas sirds pukstus; tad viņas lūpas pavērās, galva atslīga pret manu roku un viņa sāka raudāt pie mana pleca.

— Ai, mīļais, — viņa teica, — tu būsi labs pret mani, vai ne?

«Piķis un zēvele,» nodomāju. Es noglāstīju viņai matus un paglaudu plecu. Viņa arvien vēl raudāja.

— Tu būsi labs, vai ne? — Viņa paskatījās uz mani. — Jo mums sāksies tāda dīvaina dzīve.

Pēc brīža abi apstājāmies pie villas durvīm, un viņa uzkāpa augšā, un es devos mājup. Pārradies mājās, tūlīt gāju istabā. Rinaldi jau bija gultā. Viņš nopētīja mani.

— Tātad tu ar mis Bārkliju jau esi tālu ticis?

— Mēs sadraudzējāmies.

— Tev tik glaudens izskats kā sunim auru laikā.

Es nesapratu šo vārdu.

— Kāds izskats?

Viņš paskaidroja.

—   Tev pašam tik glaudens izskats kā sunim, kurš… — es atcirtu.

— Pietiek! — viņš pārtrauca. — Citādi sāksim viens otru ķengāt. — Viņš smējās.

— Ar labu nakti, — es sacīju,

— Ar labu nakti, kucentiņ.

Es ar spilvenu apgāzu viņa sveci un tumsā ielīdu gultā. Rinaldi pacēla sveci, aizdedzināja to un turpināja lasīšanu.

VI NODAĻA

Divas dienas es braukāju pa sanitārajiem posteņiem. Kad atgriezos, bija jau pārāk vēls, un tā es nebiju redzējis mis Bārkliju līdz šim vakaram. Dārzā viņas nebija, un man vajadzēja hospitāļa kantorī gaidīt, kamēr viņa nonāk lejā. Telpā, kur bija iekārtots kantoris, gar sienām uz krāsotiem koka postamentiem stāvēja daudz marmora krūšutēlu. Arī vestibilā, no kurienes veda durvis uz kantori, bija novietoti tādi paši krūšutēli. Kā jau marmora tēli, tie visi izskatījās vienādi. Skulptūras vienmēr liekas drūmas, tikai bronzas tēliem vēl ir kāds skats. Marmora krūšutēli allaž atgādina kapsētu. Un tomēr bija viena skaista kapsēta — Pizā. Dženova ir pilsēta, kur var apskatīt sliktas statujas. Šī villa reiz piederējusi kādam ļoti bagātam vācietim, un bistes viņam droši vien diezgan izmaksājušas. Interesanti, kas tās darinājis un cik daudz par tām saņēmis. Es mēģināju noteikt, vai tā nav kāda ģimenes locekļu galerija, taču tās visas bija vienlīdz klasiskas. Nekādi nebija noprotams.

Es sēdēju uz krēsla un turēju rokā cepuri. Mums vajadzēja valkāt tērauda kaskas pat Gorīcijā, bet tās bija neērtas un izskatījās pārāk teatrāli tādā pilsētā, kur civiliedzīvotāji nebija evakuēti. Es uzliku kasku, kad devāmies apgaitā pa sanitārajiem posteņiem, un tad nēsāju līdzi arī angļu gāzmasku. Tikai nupat mēs tās sākām saņemt. Īstas maskas. Automātiskai pistolei vienmēr vajadzēja būt klāt, pat ārstiem un sanitārajiem virsniekiem. Tā tagad spiedās pret krēsla atzveltni. Ja staigāja bez pistoles, draudēja arests. Rinaldi nēsāja ar tualetes papīriem piebāztu maksti. Man bija īsta, un, kamēr vēl nebiju mēģinājis šaut, jutos kā apbruņots laupītājs. Tā bija 7,65 kalibra Astra ar īsu stobru, kas izšaujot tik briesmīgi noraustījās, ka bija bezcerīgi kaut kur trāpīt, Es vingrinājos šaut, turēdams pistoli zemāk par mērķi un valdīdams smieklīgi īso stobru, kamēr varēju trāpīt kādu jardu blakus mērķim tēmējot no divdesmit soļu attāluma. Ar laiku pieradu un vairs nelikās smieklīgi, ka jānēsā līdzi pistole, es to aizmirsu, tā kūļājās pie sāniem, un es to nemaz nemanīju, vienīgi, sastopot angļus vai amerikāņus, izjutu tādu kā kaunu, patlaban es sēdēju uz krēsla, un kāds dežurants no savas pults nosodoši raudzījās manī, bet es aplūkoju marmora grīdu, postamentus ar marmora krūšutēliem, aplūkoju sienu freskas un gaidīju mis Bārkliju. Freskas nebija sliktas. Freskas aizvien kļūst gluži izteiksmīgas, kad sāk drupt un lobīties.

Es ieraudzīju mis Bārkliju nākam šurp pa gaiteni un piecēlos. Kad viņa nāca man pretī, nemaz nelikās pārāk gara auguma; viņa izskatījās apburoša.

— Labvakar, mister Henrij! — viņa sacīja,

— Sveicināta! — es atteicu. Dežurants aiz pults ieklausījās.

— Pasēdēsim šeit vai iesim dārzā?

— Iesim ārā. Tur būs vēsāks.

Es gāju viņai līdzi dārzā, un dežurants ar acīm mūs pavadīja. Ārā uz grantētā celiņa viņa vaicāja:

— Kur tu biji pazudis?

— Es braukāju pa posteņiem.

— Un nevarēji atsūtīt kaut zīmīti?

— Nē, — es atbildēju, — neiznāca. Domāju, ka tikšu atpakaļ.

— Dārgais, nevajadzēja atstāt mani neziņā.

Mēs nogriezāmies no ceļa un staigājām zem kokiem. Es saņēmu viņas rokas, apstājos un noskūpstīju viņu.

— Vai mēs nevaram kaut kur aiziet?

— Nē. Drīkstam pastaigāties tikai te. Tu tik ilgi biji projām.

— Šī būs trešā diena. Bet tagad jau esmu atkal klāt.

Viņa paskatījās uz mani.

— Un tu mani mīli?

— Jā.

— Tu sacīji, ka mīli mani, vai ne?

— Jā, — es meloju. — Es tevi mīlu. — Nekad agrāk nebiju to teicis.

— Un tu sauksi mani par Ketrinu?

— Ketrina.

Mēs soļojām tālāk un apstājāmies zem koka.

— Saki: «Es vakarā atgriezos pie Ketrinas.»

Es vakarā atgriezos pie Ketrinas.

— Ak, mīļais, tu esi atgriezies, vai ne?

— Jā.

Es tevi tā mīlu un briesmīgi pārdzīvoju. Tu vairs nebrauksi projām?

— Nē. Es vienmēr atgriezīšos.

— Es tevi tā mīlu. Lūdzu, pieturi mani!

Es jau turu. — Es viņu pagriezu tā, lai skūpstot redzētu viņas seju, un redzēju, ka viņas acis bija aizvērtas. Es noskūpstīju abas aizvērtās acis. Iedomājos, ka viņa gandrīz vai neprātā. Lai arī tā būtu. Es daudz nebēdāju, kā tas viss varētu beigties. Vismaz labāk nekā katru vakaru iet uz virsnieku atklāto namu, kur meičas karas kaklā un par iekāres zīmi pagriež tev cepures nagu uz pakausi, kāpdamas lejā no augšistabām, kur bijušas ar maniem ieroču biedriem. Es zināju, ka nemīlu Ketrinu Bārkliju, man pat prātā nebija nācis viņu mīlēt. Tā ir spēle, tāpat kā bridžā, tikai te jāsaka vārdi, bet tur izspēlē kārtis. Tāpat kā bridžā ir jāiedomājas, ka spēlē uz naudu vai ko citu. Nekas nebija norunāts, uz kādām likmēm spēlēsim. Jutos pavisam ērti.

— Ja mēs varētu kaut kur aiziet, — ieminējos. No pieredzes zināju, cik grūti vīrietim pārāk ilgi spēlēt mīlas spēli, stāvot kājās.

— Nav jau kur iet, — viņa teica. Viņa atgriezās it kā no citas pasaules.

— Mēs varētu te uz brītiņu apsēsties.

Apsēdāmies uz zema akmens sola, un es turēju Ketrinas Bārklijas roku. Aplikt roku ap vidukli Ketrina neļāva.

— Vai esi ļoti noguris? — viņa jautāja.

— Nē.

Viņa skatījās lejup, zālē.

— Mēs ielaižamies bezjēdzīgā spēlē, vai ne?

— Kādā spēlē?

— Neizliecies par muļķi!

— Es neizliekos, nekādā ziņā!

— Tu esi jauks zēns, — viņa teica. — Bet tu tēlo un pats labi zini. Un tomēr tā ir bezjēdzīga spēle.

— Vai tu vienmēr nolasi domas?

— Vienmēr ne. Bet tavējās es lasu. Neizliecies vairs, ka mīli. Pietiek šim vakaram. Par ko tu gribētu parunāties?

— Bet es patiesi mīlu tevi.

— Lūdzu, nemelosim, ja neesam spiesti. Tu nevainojami notēloji savu lomu, un atkal viss ir kārtībā. Pats redzi, galvu neesmu zaudējusi, aizrāvusies arī ne. Tikai mazliet un dažreiz…

Es saspiedu viņas roku.

— Mīļā Ketrina.

— Tagad vārds «Ketrina» skan pavisam jocīgi. Tu katrreiz to izrunā citādi. Tomēr tu esi jauks. Labs, loti labs.

— Mūsu mācītājs saka to pašu.

— Jā, tu esi ļoti labs. Un tu nāksi mani apciemot?

— Protams.

— Un tev nevajag teikt, ka mani mīli. Pietiek. — Viņa piecēlās un sniedza man roku. — Ar labu nakti.

Es gribēju viņu noskūpstīt.

— Nē, — viņa sacīja. — Esmu briesmīgi nogurusi.

— Tomēr noskūpsti mani, — es teicu.

— Esmu briesmīgi nogurusi, dārgais.

— Noskūpsti mani!

— Vai tu tik ļoti vēlies?

— Jā.

Mēs skūpstījāmies, un pēkšņi viņa izrāvās.

— Nevajag. Ar labu nakti, mīļais.

Mēs apstājāmies pie durvīm, un es vēroju, kā viņa tās atver un aiziet pa vestibilu. Man patika vērot viņas gaitu. Viņa aizgāja pa vestibilu. Es devos mājup. Bija tveicīgs vakars, augšā kalnos nebija miera. Virs Sangabrielas ik pa brīdim nozibsnīja.

Apstājos pie «Villa Rossa». Slēģi bija aizvērti, bet iekšā vēl rosība. Kāds dziedāja. Es devos mājup. Kad ģērbos nost, ienāca Rinaldi.

— Ha, ha! — viņš smējās. — Nu vairs nav labi. Mazais ir sprukās.

— Kur tu biji?

— «Villa Rossa». Tur gāja augsti, mazais. Mēs visi dziedājām. Un kur tu biji?

— Aizgāju pie anglietes.

— Paldies dievam, ka nesapinos ar tām anglietēm.

VII NODAĻA

Nākamajā pēcpusdienā es atgriezos no mūsu pirmā sanitārā posteņa kalnos un apturēju mašīnu pie smistimento[10] , kur ievainotos un slimos šķiroja pēc viņu papīriem un papīros atzīmēja norīkojumus uz dažādiem hospitāļiem. Es biju sēdējis pie stūres un tāpēc paliku mašīnā, kamēr šoferis ienesa dokumentus. Bija karsta diena un debesis gaiši zilas, un ceļš balts no putekļiem. Sēdēju fiata augstajā sēdeklī un ne par ko nedomāju. Pa ceļu garām aizsoļoja kāds pulks, un es vēroju tā rindas. Vīri mocījās karstumā un sviedros. Dažiem galvā vēl tērauda kaskas, bet lielākā daļa tās nesa iekārtas mugursomās. Daudziem kaskas bija par lielām un krita gandrīz pāri ausīm. Virsniekiem visiem galvā bija kaskas, vairāk pielāgotas kaskas. Garām aizsoļoja apmēram puse no «Brigata Basilicata ». Es to pazinu pēc sarkanbalti svītrotajām uzšuvēm. Daži karavīri vēl vilkās astē, kad pulks jau sen bija gabalā, — vīri nespēja turēties līdzi saviem vadiem. Tie gāja, sviedros izmirkuši, noputējuši un novārguši. Daži izskatījās pagalam slimi. Kāds karavīrs vilkās pats pēdējais aiz atpalicējiem. Viņš kliboja. Tad apstājās un apsēdās ceļmalā. Es izkāpu un piegāju klāt.

— Ko tad jūs?

Viņš paskatījās uz mani, piecēlās.

— Iešu tālāk.

— Kas jums kait?

— … karš.

— Kas noticis ar jūsu kāju?

— Ne jau ar kāju. Man ir bruka.

— Kāpēc nesēžat ratos? — es jautāju. — Kāpēc neejat uz hospitāli?

— Neļauj. Leitnants teica, ka es tīšām esot noņēmis bandāžu.

— Laidiet, es pataustīšu!

— Tā ir izspiedusies.

— Kurā pusē?

— Te.

Es sataustīju,

— Klepojiet, — es teicu.

— Man bail, ka tad vēl vairāk izspiedīsies. Tagad tā ir divreiz lielāka nekā šorīt.

— Apsēdieties! — es sacīju. — Tikko nokārtošu papīrus šiem ievainotajiem, es jūs aizvedīšu un nodošu jūsu sanitārajiem virsniekiem.

— Viņi teiks, ka es to darīju tīšām.

— Viņi neko nevar teikt, — es sacīju. — Tā nav brūce. Jums tas bija jau agrāk, jā?

— Es pazaudēju bandāžu.

— Jūs nosūtīs uz hospitāli.

— Vai nevaru palikt tepat, Tenente?

— Nē. Man par jums nav nekādu dokumentu.

_ Šoferis nāca ārā pa durvīm, nesdams norīkojumus par tiem ievainotajiem, kas bija mašīnā.

— Četri uz simt piekto. Divi uz simt trīsdesmit otro, — viņš sacīja. Abi hospitāļi bija viņpus upes.

— Brauc! — es sacīju. Tad palīdzēju ar bruku slimajam kareivim uzrāpties sēdeklī mums blakus.

— Jūs runājat angliski? — viņš jautāja.

— Jā.

— Kā jums patīk šis nolādētais karš?

— Nejēdzība.

— Nuja, nejēdzība. Kungs Jēzu, kā tad, ka nejēdzība.

— Vai esat bijis Savienotajās Valstīs?

— Jā gan. Pitsburgā. Tūlīt nopratu, ka esat amerikānis.

— Vai tad es itāliski nerunāju gluži veikli?

— Un tomēr zināju, ka esat amerikānis.

— Vēl viens amerikānis, — šoferis itāliski noteica, skatīdamies uz brukas nomocīto puisi.

— Klausieties, leitnant! Vai jūs mani nogādāsiet pulkā?

— Jā.

— Kapteinis ārsts zina, ka man bruka. Es norāvu to sasodīto bandāžu, lai man kļūtu slikti un nevajadzētu atkal iet uz fronti.

— Saprotu.

— Vai jūs nevarat mani nogādāt uz kādu citu vietu?

— Ja būtu tuvāk frontei, varētu jūs aizvest uz pirmo medicīnisko posteni. Bet te aizmugurē prasa dokumentus.

— Ja iešu atpakaļ, mani izoperēs un pēc tam vienmēr sūtīs uz pozīcijām.

Brīdi padomāju.

— Un jums negribētos vienmēr atrasties ugunslīnijās?

— Nē.

Kungs Jēzu, vai tas nav viens nolādēts karš!

— Paklausieties, — es sacīju. — Kāpiet ārā, krītiet gar zemi, iebelziet sev pa galvu, un, atpakaļ braucot, es jūs uzņemšu un nogādāšu hospitālī. Aldo, te apstāsimies. — Nobraucām ceļa malā. Es viņam palīdzēju izkāpt.

Es būšu taisni te, leitnant, — viņš sacīja.

Uz redzēšanos! — Mēs braucām tālāk un pēc kādas jūdzes pabraucām garām pulkam, tad pāri upei, kur starp tilta balstiem aizmutuļoja duļķainie sniega ūdeņi, tad šķērsām pāri līdzenumam nogādājām ievainotos uz abiem hospitāļiem. Atceļā es sēdēju pie stūres un ātri drāzos ar tukšo mašīnu, lai uzņemtu puisi no Pitsburgas. Vispirms mēs pabraucām garām pulkam, karstums bija kļuvis nepanesams, karavīru solis vēl gausāks, daži palikuši krietni iepakaļ. Tad ieraudzījām ceļa malā sanitāros ratus. Divi vīri cēla ratos brukas slimnieku. Atbraukuši pakaļ. Ieraudzījis mani, viņš papurināja galvu. Kaska bija nokritusi, un piere lejpus matu celiņa asiņoja. Deguns bija nobrāzts, putekļi uz asiņainā plankuma un putekļi matos.

— Redziet, kāds belziens, leitnant! — viņš sauca. — Neko darīt. Atbraukuši man pakaļ.

Kad tiku atpakaļ villā, pulkstenis bija pieci, un es izgāju ārā, kur mazgā mašīnas, noskaloties zem dušas. Tad sagatavoju ziņojumu, biksēs un apakškreklā sēdēdams pie vaļēja loga. Pēc divām dienām sāksies uzbrukums, un man ar mašīnām vajadzēs doties uz Plavu. Sen nebiju rakstījis uz Savienotajām Valstīm un zināju, ka jāraksta, bet pēc tik ilgas vilcināšanās tagad bija jau gandrīz neiespējami piespiesties. Nebija par ko rakstīt. Es aizsūtīju pāris Zona di Guerra[11] pastkaršu, izsvītroju visu, atstāju tikai vārdus: «Man iet labi.» Neko vairāk viņiem nevajag. Tādas pastkartes Amerikā ir lielā cieņā, tik neparastas un mīklainas. Šī bija neparasta un mīklaina frontes josla, bet man likās, šis karš ir vairāk pārdomāts un nežēlīgs salīdzinājumā ar citiem kariem pret austriešiem. Austriešu armija bija izveidota, lai sagādātu Napoleonam uzvaras, jebkuram Napoleonam. Kaut mums būtu kāds Napoleons, bet mums bija Il Generale Cadorna , nobarojies vīrs, kam vienmēr uzsmaidījusi laime, tāpat Vittorio Emmanuele , kalsnējs vīrelis ar tievu, garu kaklu un kazbārdiņu. Labajā krastā rīkojās Aostas hercogs. Varbūt pārāk izskatīgs, lai būtu liels ģenerālis, toties viņš bija īsts vīrs. Daudzi viņu gribēja sēdināt karaļa tronī. Arī izskats viņam bija kā jau karalim. Viņš bija karaļa tēvocis un komandēja trešo armiju. Mēs piederējām pie otrās armijas. Trešajā bija dažas angļu baterijas. Milānā sastapu divus artilēristus. Bezgala jauki puiši, un mums tovakar gāja augsti. Puiši bija liela auguma un kautrīgi un mulsi, un pret visu izturējās ar godbijību. Kaut es dienētu kopa ar šiem angļiem. Būtu daudz vienkāršāk. Iespējams, tad es jau būtu pagalam. Bet šeit, sanitārajā dienestā, diezin vai dabūšu galu. Jā, pat sanitārajā dienestā diezin vai. Angļu sanitāro mašīnu šoferus dažreiz tāpat nošauj. Bet es zināju, ka mani nenošaus. Vismaz šinī karā ne. Kas man kopīgs ar šo karu? Man karš nemaz nelikās briesmīgāks kā filmās. Tomēr es no visas sirds vēlējos, kaut drīzāk beigtos. Varbūt tas beigsies šovasar. Varbūt austriešus sakaus. Līdz šim visos karos viņi ir sakauti. Kā tad īsti bija ar šo karu? Visi sprieda, ka Francijai nu beigas. Rinaldi stāstīja, ka franči sadumpojušies un karaspēks aizsoļojis uz Parīzi. Es viņam jautāju, kas tālāk notika, un viņš teica: «Nu, tos apturēja.» Man gribētos redzēt Austriju miera laikā. Man gribētos aizbraukt uz Švarcvaldi. Man gribētos aizbraukt uz Harca kalniem. Kur tad galu galā atrodas Harca kalni? Cīņas notiek Karpatos. Turp gan man negribētos braukt. Un tomēr nebūtu slikti. Ja tagad nekarotu, es varētu aizbraukt uz Spāniju. Saule laidās uz rietu, un kļuva vēsāks. Pēc vakariņām iešu pie Ketrinas Bārklijas. Kaut viņa atrastos šeit. Kaut mēs abi būtu Milānā. Cik labi būtu paēst Kovā un tad versmainā novakarā pastaigāties pa Via Manzoni, nogriezties gar kanālu un kopā ar Ketrinu Bārkliju doties uz viesnīcu. Varbūt viņa piekristu. Varbūt viņa iedomātos, ka es esmu viņas zēns, kurš palicis kara laukā, un mēs ieietu viesnīcā pa galvenajām durvīm, un šveicars noņemtu cepuri, un es apstātos pie pults un palūgtu atslēgu, un viņa stāvētu pie lifta, un tad tas lēni slīdētu augšup, nograbēdams pie katra stāva, līdz klāt arī mūsu stāvs, un lifta zēns atvērtu durvis un pagaidītu, kamēr viņa izkāpj, un es arī izkāpju, un mēs ietu pa gaiteni, un es iebāztu atslēgu slēdzenē un atvērtu durvis, un mēs ieietu istabā, un es noceltu klausuli un pasūtītu pudeli kapri bianka sudraba traukā ar ledu, un, zēnam nākot pa gaiteni, varētu dzirdēt ledu krakšķam pret spaiņa sāniem, tad zēns pieklauvētu un es palūgtu atstāt visu turpat ārpusē pie durvīm. Jo mēs būtu nometuši visas drēbes — ārā tik karsts, un logs stāv vaļā, un bezdelīgas lidinās virs māju jumtiem; vēlāk, kad satumstu un es pieietu pie loga, pāri mājām gar pašām koku galotnēm šaudītos mazi sikspārņi, un mēs dzertu kapri, un durvis būtu aizslēgtas, un būtu karsts, un mēs apsegtos tikai ar palagu, un mums piederētu visa nakts, un mēs mīlētu viens otru šajā tveicīgajā naktī Milānā. Tā varētu būt. Tagad ātri paēdīšu un iešu pie Ketrinas Bārklijas.

Ēdamistabā pārāk daudz tika spriests un runāts, un es dzēru vīnu, jo šovakar mēs nevarētu būt īsti ieroču biedri, ja es mazliet neiedzertu un neaprunātos ar mācītāju par arhibīskapu Airlendu, kas, šķiet, bija cienījams vīrs, un es izlikos, ka visu ļoti labi zinu par viņam nodarīto pārestību, par to pārestību, kurā es kā amerikānis arī biju pa daļai vainojams un par kuru man nebija ne jausmas. Būtu nepieklājīgi neko nezināt par to, ja jānoklausās tik spīdošs izskaidrojums par iemesliem, kuri, kā izrādās, galu galā bijuši uz pārpratumiem dibināti. Man likās, viņam ir ļoti skaists vārds, turklāt viņš bija no Minesotas, tā ka patiešām iznāca daiļskanīgi: Airlends no Minesotas, Airlends no Viskonsinas, Airlends no Mičiganas. Šis vārds bija tik skaists, tāpēc, ka tas skanēja līdzīgi vārdam «island » [12] . Nē, tā nebija. Iemesls meklējams daudz dziļāk. «Jā, tēvs. Tiesa gan, tēvs. Varbūt, tēvs. Nē, tēvs. Jā gan, viss var būt, tēvs. Jūs zināt labāk nekā es, tēvs.» Mācītājs bija labs, bet apnicīgs. Virsnieki nebija labi un arī bija apnicīgi. Karalis bija labs un arī apnicīgs. Vīns bija labs, bet nebija apnicīgs. Vīns norāva emalju no zobiem, un tā pielipa pie aukslējām.

— Un mācītāju ietupināja, — stāstīja Rokka, — jo pie viņa atrada trīsprocentīgās obligācijas. Tas, protams, notika Francijā. Te viņu nekad nebūtu ņēmuši ciet. Viņš noliedza, ka zinātu kaut ko par piecprocentīgajām. Tas notika Bezjē. Es tur biju un pats lasīju avīzē, aizgāju uz cietumu un lūdzu atļauju tikties ar mācītāju. Skaidrs, ka viņš šos papīrus bija nozadzis.

— Es neticu nevienam vārdam, — Rinaldi sacīja.

— Kā nu pats zināt, — Rokka atteica. — Es to stāstu mūsu mācītāja dēļ. Tas ir ļoti pamācoši. Viņš, kā jau mācītājs, pratīs to novērtēt.

Mācītājs smaidīja. — Turpiniet! — viņš sacīja. — Es klausos.

— Protams, dažus papīrus neatrada, taču mācītājam bija visas trīsprocentīgās un dažas vietējās obligācijas, esmu aizmirsis, kādas tieši. Tā es devos uz cietumu — un nu nāks pats interesantākais, kāpēc to visu stāstu! — es nostājos ārpusē pie viņa kameras un teicu, it kā būtu atnācis uz grēksūdzi: «Svēti mani, tēvs, jo tu esi grēkojis.»

Visi skaļi smejas.

— Un ko viņš? — mācītājs jautāja.

Rokka nemaz neklausījās un ņēmās man klāstīt. — Vai saprotat, kur tas āķis? — Laikam jau bija par ko smieties, ja tā īsti izprot šo joku. Man ielēja vēl vīnu, un es pastāstīju, kā izgāja tam angļu ierindniekam, ko nostādīja zem dušas. Tad majors pastāstīja par vienpadsmit čehoslovākiem un ungāru kaprāli. Vēl mazliet iestiprinājies, pateicu par to žokeju, kurš atrada peniju. Majoram bija zināms kāds līdzīgs itāliešu nostāsts par hercogieni, kura naktīs nav varējusi gulēt. To noklausījies, mācītājs piecēlās un gāja projām, un es vēl pastāstīju par komivojažieri, kas aizkūlies līdz Marseļai piecos no rīta, kad pūta mistrāls. Majoram esot nācis ausīs, it kā es varot krietni daudz turēt. Es to noliedzu. Viņš ir neklausījās, tā esot svēta patiesība un — pie Bakha līķa! — tagad pārbaudīšot, vai tā ir vai nav. Pie Bakha ne, es iebildu. Pie Bakha ne. Jā, pie Bakha, viņš neatlaidās. Man vajadzēja biķeri pēc biķera un glāzi pēc glāzes sadzert ar Basi Filipo Vinčencu. Basi iebilda — nebūšot taisnīgi, jo viņš jau esot izdzēris divreiz vairāk par mani. Pie velna visus Bakhus! Es teicu — tie ir salti meli, Filipo Vinčenca Basi vai Basi Filipo Vinčenca visu vakaru nav glāzi pie mutes licis, un galu galā — kā viņu īsti sauc? Viņš savukārt noprasīja — vai mans vārds esot Federiko Enriko vai Enriko Federiko? Es ieteicu Bakhu nemaz neiejaukt, lai uzvar tas, kurš pārāks, un majors lika sākt ar sarkanā vīna kausiem. Tiku līdz pusei, un man bija diezgan. Atcerējos, kur man jāiet.

— Basi uzvar! — es pasludināju, — Viņš ir pārāks. Man jāiet.

— Viņam patiešām jāiet, — Rinaldi noteica, — Norunāta satikšanās. Man viss zināms.

— Man jāiet.

Citu vakaru turpināsim, — Basi ieteicās. — Citu vakaru, kad jutīsies stiprāks. — Viņš man papliķēja pa lecu Uz galda dega sveces. Visi virsnieki bija iesiluši.

— Ar labu nakti, džentlmeņi, — es teicu.

Rinaldi iznāca līdzi ārā. Mēs stāvējām aiz durvīm, un viņš sacīja: — Tev tur nevajadzētu iet iedzērušam.

— Rinin, es neesmu piedzēries. Patiešām.

Varbūt pakošļā kafijas pupiņas.

— Nieki.

— Tūlīt sadabūšu, mazais. Pastaigā drusku. — Viņš atnesa sauju grauzdētu kafijas pupiņu. — Pakošļā, mazais, un lai dievs tev stāv klāt.

— Bakhs, — es noteicu.

— Es tevi pavadīšu.

— Esmu pilnīgi skaidrā.

Mēs kopā devāmies cauri pilsētai, un es košļāju kafijas pupiņas. Pie vārtiem, kur iebraucamais ceļš nogriezās uz angļu villu, Rinaldi atvadījās.

— Ar labu nakti, — es sacīju. — Kāpēc tu nenāc līdzi?

Rinaldi papurināja galvu. — Nē, — viņš teica.

— Man patīk vienkāršākas izpriecas.

— Paldies par kafijas pupiņām.

— Tīrie sīkumi, mazais. Sīkumi.

Es soļoju pa aleju. Ciprešu silueti ceļa malā bija asi un skaidri. Atskatījies redzēju, ka Rinaldi stāv un vēro mani, un pamāju viņam.

Es sēdēju pieņemamā telpā, gaidīdams, kamēr nonāks Ketrina Bārklija. Izdzirdu soļus vestibilā. Es piecēlos, bet tā nebija Ketrina. Tā bija mis Fērgusone.

— Sveicināti, — viņa sacīja. — Ketrina lūdza mani pateikt, ka diemžēl šovakar nevarot ar jums tikties.

— Cik žēl. Es ceru, viņa nav saslimusi.

— Nav īsti vesela.

— Vai jūs pateiksiet viņai, ka man ļoti žēl?

— Jā, pateikšu.

— Kā jūs domājat — vai būtu vērts rīt mēģināt viņu sastapt?

— Domāju gan.

— Liels paldies. Ar labu nakti.

Es izgāju pa durvīm un pēkšņi jutos vientuļš un atstumts. Ejot uz satikšanos ar Ketrinu, biju rīkojies ļoti vieglprātīgi, biju krietni iedzēris un gandrīz aizmirsis atnākt, bet, kad nevarēju viņu te sastapt, jutos vientuļš un pamests.

VIII NODAĻA

Nākamajā pēcpusdienā padzirdējām, ka upes augštecē šonakt iešot uzbrukumā un mums uz turieni jānogādā četras mašīnas. Neviens neko īsti nezināja, tomēr visi runāja ar lielu pārliecību un izteica stratēģiskus prātojumus. Es braucu pirmajā mašīnā un pie angļu hospitāļa ceļa gala liku šoferim apstāties. Arī pārējās mašīnas pieturēja. Es izkāpu un pateicu šoferiem, lai brauc tālāk un, ja nebūsim viņus panākuši līdz ceļu krustojumam pie Kormonsas, lai tur pagaida. Tad ātri aizbraucu pa aleju un, iegājis pieņemamajā telpā, jautāju pēc mis Bārklijas.

— Viņa dežurē.

— Vai es varētu viņu sastapt uz brītiņu?

Sanitāru aizsūtīja apskatīties, un viņš atgriezās kopā ar Ketrinu.

— Pa ceļam pieturēju, lai uzzinātu, vai tu jūties labāk. Man teica, tev esot dežūra, un es palūdzu, vai nevar tevi pasaukt.

— Esmu pavisam vesela, — viņa sacīja. — Vakar laikam mani bija pievārējis karstums.

— Man jāiet.

— Es uz brīdi iziešu ārā.

— Un tu jūties labi? — ārā vaicāju vēlreiz.

— Jā, mīļais. Šovakar atnāksi?

— Nē. Es tagad dodos kampaņā aiz Plavas.

— Kampaņā?

— Nedomāju, ka būs kas nopietns.

— Un kad būsi atpakaļ?

— Rīt.

Ketrina kaut ko noņēma no kakla. Viņa to ielika man plaukstā.

— Tas ir svētais Antonijs, — viņa sacīja. — Un atnāc rītvakar.

— Tu taču neesi katoliete?

— Nē. Bet svētais Antonijs noderot.

— Ja tu tā vēlies, es viņu glabāšu. Ardievu!

— Nē, — viņa sacīja, — nesaki «ardievu»!

— Ņemšu vērā.

— Esi prātīgs zēns un uzmanies. Nē, te nedrīkst mani skūpstīt. Nedrīkst.

— Ņemšu vērā.

Es atskatījos un redzēju, ka viņa stāv uz kāpnēm. Viņa māja man, un es pametu gaisa skūpstus, Viņa māja vēlreiz un es biju izgājis jau uz ceļa un kāpu sanitārajā mašīnā un mēs braucām tālāk. Svētais Antonijs bija mazā, baltā metāla ietvarā. Es attaisīju un izkratīju amuletu

— Svētais Antonijs? — šoferis jautāja.

Jā.

— Man arī ir. — Viņš noņēma labo roku no stūres, atpogāja blūzi un izvilka savējo no krekla apakšas.

— Redzat?

Savu svēto Antoniju ieliku atpakaļ ietvarā, tievā zelta važiņa satecēja kopā, un es iebāzu to krūšu kabatā.

— Jūs to nenēsāsiet?

— Nē.

Lieciet ap kaklu. Tā tas domāts.

— Labi. — Es atknibināju zelta ķēdītes āķi, apliku to ap kaklu un aiztaisīju. Antonijs karājās virs manas formas blūzes, un es pavēru vaļā blūzi, atpogāju krekla apkakli un aizlaidu svēto aiz krekla. Braucot sajutu metāla ietvaru uz krūtīm. Tad es to aizmirsu. Pēc ievainošanas vairs neatradu Antoniju. Laikam pārsiešanas punktā kāds bija paņēmis.

Tikuši pāri tiltam, mēs sākām braukt ātri un drīz priekšā uz ceļa redzējām pārējo mašīnu saceltos putekļus. Ceļš meta līkumu, un mēs ieraudzījām trīs mašīnas, tās izskatījās pavisam maziņas, no riteņiem cēlās putekļi, un putekļu mākonis pazuda aiz kokiem. Mēs panācām mašīnas un pabraucām garām, un iegriezāmies ceļā, kas veda kalnup. Braucot kolonnā, vispatīkamāk ir sēdēt pirmajā mašīnā, un es atzvēlos sēdeklī un vēroju apkārtni. Mēs atradāmies priekškalnājā upes kreisajā krastā, un, kad ceļš vijās augstāk, ziemeļos vēl pacēlās sniegotās virsotnes. Paskatījos atpakaļ un vēroju, kā visas trīs mašīnas rāpjas kalnā, citu no citas atšķīra putekļu mākoņi. Mēs pabraucām garām nebeidzamai apkrautu mūļu karavānai; līdzās tiem soļoja dzinēji sarkanām feskām galvā. Tie bija bersaljeri[13] .

Aiz mūļu karavānas ceļš bija tukšs, un mēs rāpāmies no paugura uz pauguru, tad pāri iegarenai kalnu mugurai, līdz nobraucām upes ieplakā. Abpus ceļa auga koki, un pa labi cauri lapotnei saskatīju upi, ūdens bija dzidrs un straujš, un sekls. Upē bija smilšu un oļu sēres, un vietām virs oļu gultnes ūdens mirdzēja kā šaura tērcīte. Pie paša krasta saskatīju dziļas lāmas ar debeszilu dzelmeni. Redzēju velvētus akmens tiltus pār upi, tur zarojās takas, un mēs pabraucām garām no akmens celtām lauku mājām ar bumbierēm aizvēja pusē; tās pleta savus zarus pār zemajiem akmens žogiem. Ceļš labu gabalu stiepās pa ieleju un tad mēs nogriezāmies un atkal cēlāmies kalnup. Ceļš gāja gan stāvus augšup lejup, gan cauri kastaņu birzīm un beidzot gar kalnu korēm kļuva nolaidens. Es raudzījos caur kokiem un tālu lejā saules mirdzumā saskatīju upes svītru, kas šķīra divas armijas. Mēs braucām pa jauno, nelīdzeno kara ceļu pāri pašai korei, un es lūkojos uz ziemeļiem, kur aizstiepās divas kalnu grēdas, līdz sniega joslai ēnainas un zaļas, bet augšā balsnīja saules staros. Un, braukdams pāri abām grēdām, ieraudzīju trešo, kur vēl augstāk slējās sniegotās virsotnes, baltas kā krīts, vietām izvagotas, vietām neparasti gludas, tālu, tālu aiz visām šīm grēdām atkal pacēlās kalni, grūti pateikt, vai tie patiešām tur bija vai tikai man tā šķita. Visi šie kalni piederēja austriešiem, mums tādu nebija. Priekšā ceļš ar loku nogriezās sānis, un, palūkojies lejup, redzēju, kā tas aizvijas caur kokiem. Pa ceļu virzījās karaspēks un mašīnas, un mūļi ar kalnu lielgabaliem, un, kad mēs braucām lejup, turēdamies gar vienu pusi, es saskatīju tālu lejā upi, gulšņus un sliedes gar krastu, veco dzelzceļa tiltu un viņpus upes pašā kalna pakājē mazo, sagrauto pilsētiņu, kuru vajadzēja ieņemt.

Bija jau gandrīz tumsa, kad nobraucām lejā un nogriezāmies uz galvenā ceļa, kas veda gar krastu.

IX NODAĻA

Ceļš bija pārblīvēts, tam abās pusēs un pāri maskēšanās nolūkā bija saslieti kukurūzas stiebri un salmu pīteņi, un izveidojās tāda kā ieeja cirka arēnā vai mežoņu apmetnē. Mēs lēni virzījāmies pa pīteņu iežogoto tuneli, līdz izkļuvām klajumā, kur kādreiz bijusi dzelzceļa stacija. Ceļš šajā vietā bija zemāks par upes krastu, te upes malā visgarām zemajam ceļam bija ierakumi, kur izvietojušies kājnieki. Saule slīdēja aiz apvāršņa, braucot gar krastu, pāri pretī virs kalnu smailēm ieraudzīju austriešu novērošanas aerostatus melnējam rieta debesīs. Novietojām mašīnas aiz ķieģeļcepļa. Krāsnīs un dziļākās bedrēs bija iekārtoti pārsiešanas punkti. Sastapu trīs pazīstamus ārstus. Aprunājos ar majoru un uzzināju, ka, tiklīdz sāksies uzbrukums un mašīnas uzņems ievainotos, mums vajadzēs braukt atpakaļ pa pīteņu tuneli līdz galvenajam ceļam gar kalnu grēdu, tur būs sanitārais punkts un citas mašīnas, kas gaidīs ievainotos. Viņš cerēja, ka neradīsies sastrēgums. Tas bija vienīgais ceļš. Ceļu nomaskēja tāpēc, ka tas bija pārredzams austriešiem viņpus upes. Šeit pie kieģeļcepļa mūs no ložu krusas un ložmetēju uguns aizsargāja krasts. Tilts pār upi bija sagrauts. Kad sāksies bombardēšana, vajadzēs pārmest otru tiltu, un dažām karaspēka daļām būs jābrien pāri pa braslu tai vietā, kur upe met līkumu. Majors bija drukns vīrs ar uzskrullētām ūsām. Viņš bija izkarojies Lībijā un iemantojis divas uzšuves par ievainojumiem. Viņš teica — ja viss iešot gludi, viņš parūpēšoties, lai es dabūtu ordeni. Teicu, ka pats arī ceru, ka ies gludi, un ka viņš ir pārāk laipns. Vēl pajautāju, vai tuvumā ir kāda zemnīca, kur patverties šoferiem, un viņš sūtīja karavīru līdzi parādīt ceļu. Zemnīca likās pavisam droša. Šoferi bija apmierināti, un es viņus tur atstāju. Majors uzaicināja mani iedzert, un tur bija vēl divi virsnieki. Mēs dzērām rumu un jutāmies kā starp draugiem. Ārā pamazām satumsa. Es pajautāju, kad sāksies uzbrukums, un viņš pateica, ka līdz ar tumsu. Aizgāju atpakaļ pie šoferiem. Viņi sēdēja zemnīcā un sarunājās, un, man ienākot, apklusa. Iedevu katram pa paciņai Maķedonijas cigarešu — vaļīgi piebāztas cigaretes, no kurām tabaka bira laukā, pirms aizsmēķēšanas tām bija jāsakniebj gali. Manēra aizdedzināja savas šķiltavas un padeva apkārt. Šķiltavas atgādināja mazu fiata dzesinātāju. Es viņiem pastāstīju, ko biju dzirdējis.

— Kāpēc tad, šurp braucot, nemanījām posteni? — Pasini jautāja.

— Tas atrodas vēl aiz tās vietas, kur mēs nogriezāmies.

— Uz šī ceļa būs īsta elle,— Manēra noteica.

— No mums lupatu lēveri vien pāri paliks.

— Viss var būt.

— Kā ar ēšanu, leitnant? Mēs nepaspēsim paēst, kad sāksies.

— Iešu palūkot.

— Vai jāpaliek te vai varam pastaigāt?

— Labāk palieciet tepat!

Es devos atpakaļ uz majora zemnīcu un viņš sacīja, ka lauka virtuve drīz būšot klāt un šoferi varēšot saņemt viru. Karavīru katliņus tiem aizdošot, ja pašiem neesot līdzi. Es teicu, ka manuprāt, ir līdzi. Gāju atpakaļ un pasacīju šoferiem, ka atnākšu viņiem pakaļ, tiklīdz atvedīs ēdamo. Manēra teica — viņš cerot, ka lauka virtuve pagūšot ierasties pirms apšaudes. Viņi klusēja, kamēr es tur uzkavējos. Tie visi bija mehāniķi un ienīda karu.

Es devos ārā apkatīt mašīnas un palūkoties, kas tur notiek, un tad nācu atpakaļ un apsēdos zemnīcā pie četriem šoferiem. Sēdējām zemē, atspieduši muguru pret zemnīcas sienu, un smēķējām. Ārā jau bija gandrīz pavisam tumšs. Zeme zemnīcā bija silta un sausa, un es ar pleciem atspiedos pret sienu un brīdi atslābināju locekļus.

— Kas iet uzbrukumā? — Gavuci iejautājās.

— Bersaljeri.

— Tikai bersaljeri?

— Tā izskatās.

— Par maz karaspēka īstam uzbrukumam.

— Droši vien grib novērst uzmanību un īstais uzbrukums sāksies pavisam citur.

— Vai tie zina, ka iet uzbrukumā?

— Diez vai.

— Protams, nezina, — Manēra teica. — Viņi neietu, ja zinātu.

— Ietu gan, — Pasini noteica. — Bersaljeri ir muļķi.

— Viņi ir drosmīgi, un viņiem stingra disciplīna, — es teicu.

— Viņiem spēcīgs krūšu kurvis. Veseli kā zirgi. Un tomēr muļķi.

— Toties grenadieri gari, — Manēra noteica. Tas bija joks. Visi četri nosmējās.

— Vai jūs, Tenente, bijāt te, kad tie atteicās iet uzbrukumā un pēc tam katrs desmitais vīrs tika pielikts pie sienas?

— Nē.

— Tas ir tiesa. Viņus nostādīja ierindā un paņēma katru desmito. Karabinieri tos nošāva.

— Karabinieri! — Pasini nospļāvās. — Bet grenadieri — tiem visiem sešas collas! Un viņi atteicās iet uzbrukumā.

— Ja visi atteiktos, karš būtu cauri, — Manēra sacīja.

— Tā jau tur īsti nebija ar tiem grenadieriem. Viņi nobijās. Visi virsnieki no tik labām ģimenēm.

— Daži virsnieki gāja vieni paši,

— Seržants nošāva divus virsniekus, kuri negāja.

— Dažas vienības paklausīja.

— Tos, kas gāja, nenostādīja ierindā, kad paņēma katru desmito. Viens no tiem, ko nošāva karabinieri, bija no manas pilsētas, — Pasini stāstīja. — Slaids, glīts puisis, taisni derēja grenadieros. Vienmēr Romā. Vienmēr ar meičām. Vienmēr ar karabinieriem. — Viņš smējās. — Tagad pie viņa mājās nostādīts sargs ar bajoneti un neviens nedrīkst nākt pie viņa mātes, tēva vai māsām, un viņa tēvs zaudējis pilsoņa tiesības un nevar pat balsot. Viņus neaizsargā nekāds likums. Katrs var piesavināties viņu mantu.

— Ja tā nenotiktu, kā noticis ar viņu ģimenēm, neviens neietu karot.

— Jā. Alpini[14] gan ietu. Un Viktora Emanuela pulki arī ietu. Un bersaljeri.

— Bersaljeri tāpat bēga. Tagad viņi mēģina to aizmirst.

— Tenente, jūs nedrīkstētu ļaut mums tā runāt. Evviva lґ esercito ! [15] — Pasini sarkastiski noteica.

— Man šīs runas nav svešas, — es sacīju. — Bet tikmēr, kamēr šēžat pie mašīnas stūres un …

— … nerunājat tā, ka dzird citi virsnieki, — Manēra pabeidza.

— Ceru, mēs pieredzēsim kara beigas, — es teicu. — Ar to vēl karš nebeigsies, ja viena puse beigs karot. Vēl sliktāk būs, ja mēs būsim tie, kas beigsim karot.

— Sliktāk vairs nevar būt, — Pasini svarīgi noteica. — Nekas nav sliktāks par karu.

— Sakāve ir vēl sliktāka.

— Diez vai, — Pasini sacīja tikpat svarīgi, — Ko nozīmē sakāve? Tad mēs brauksim mājās.

— Viņi nāks jums pa pēdām. Paņems jūsu mājas. Paņems jūsu māsas.

— Es tam neticu, — Pasini teica. — Vai nu katram sadzīs pēdas. Lai katrs aizstāv savu māju. Lai nelaiž māsas ārpus mājas.

— Viņi jūs pakārs. Ieradīsies un atkal aizsūtīs uz fronti. Nevis pie sanitārajām mašīnām, bet kājniekos.

— Visus nevar pakārt.

— Sveša nācija nevienu nevar piespiest kļūt par kareivi, — Manēra sacīja. — Pirmajā kaujā visi aizlaidīsies.

— Tāpat kā čehi.

— Man liekas, jūs nezināt, ko nozīmē būt uzvarētam, tāpēc domājat, ka tas nav tik ļauni.

— Tenente, — Pasini teica, — cik saprotam, jūs mums atļaujat runāt. Tad klausieties! Nav nekā ļaunāka par karu. Mēs sanitārajā daļā nevaram ne aptvert, cik tas ļauni. Ja arī cilvēki izprot, kāds ļaunums ir karš, viņi tikpat neko nevar darīt, lai to apturētu, jo viņi sajūk prātā. Ir arī tādi, kas nekad nesapratīs. Ir tādi, kas baidās no virsniekiem. Un tieši ar tādiem jau taisa karu.

— Es zinu, karš ir liels ļaunums, bet mums tas jāpabeidz.

— To nevar pabeigt. Karam nav beigu.

— Ir!

Pasini papurināja galvu.

— Karu nevērtē pēc uzvaras. Ja arī mēs ieņemtu Sangabrielu. Ja arī mēs ieņemtu Karso un Monfalkoni, un Triesti. Kas ar to būs panākts? Vai šodien saskatījāt visus tālos kalnus? Vai jūs domājat — arī tos mēs varētu ieņemt? Vienīgi tad, ja austrieši nometīs ieročus. Vienai pusei jānomet ieroči. Kāpēc mēs nevaram būt tie, kas nomet ieročus? Ja arī viņi tiks līdz Itālijai, viņu spēki būs galā un viņi paši aizies. Pašiem taču ir sava zeme. Bet nē, viņiem jākaro.

— Jūs esat īsts orators.

— Mēs domājam. Mēs lasām. Mēs neesam zemnieki. Mēs esam mehāniķi. Taču pat zemnieki nav tādi nelgas, lai ticētu karam. Visi ienīst šo karu.

— Ir viena šķira, kas pārvalda zemi, tā ir stulba, neko nesaprot un nekad nesapratīs. Tāpēc mums arī jākaro,

— Un karā tie vēl tiek pie mantas.

— Daudzi pat pie mantas netiek, — Pasini runāja tālāk. — Pārāk lieli muļķi. Viņi karo tāpat vien. Savas muļķības pēc.

— Izbeigsim, — Manēra noteica. — Pārāk tālu aizrunājāmies, pat Tenente ausīm tas ir par daudz.

— Viņam tas patīk, — Pasini sacīja. — Mēs viņu dabūsim savā pusē.

— Bet tagad izbeigsim, — Manēra teica.

— Vai tad mums ēst vēl nedos, Tenente? — Gavuci ieprasījās.

— Iešu palūkoties, — es teicu. Gordini piecēlās un iznāca man līdzi ārā.

— Vai es arī kaut ko varu darīt, Tenente? Kaut kā palīdzēt? — Viņš bija klusākais no visiem četriem.

— Ja gribat, nāciet man līdzi, paskatīsimies.

Ārā bija tumšs, pāri kalniem ložņāja garas starmešu strēles. Šajā frontē laida darbā spēcīgos starmešus, tie bija uzstādīti uz mašīnām, kurām naktī dažreiz pabraucām garām netālu no pozīcijām; tās bija apstājušās gabaliņu no ceļa, un virsnieks regulēja gaismu un izrīkoja pārbijušos apkalpi. Mēs ar Gordini pārgājām pāri ķieģeļcepļa pagalmam un apstājāmies pie galvenā pārsiešanas punkta. Pār ieeju nolīka zaļi zari, un tumsā nakts vējš čabināja saulē apvītušās lapas. Iekšā spīdēja gaisma. Majors sēdēja uz kastes un runāja pa telefonu. Kāds no sanitārā bataljona kapteiņiem sacīja, ka uzbrukums atlikts uz stundu. Viņš man piedāvāja glāzi konjaka. Es paskatījos uz dēļu galdiem un instrumentiem, kas gaismā spīdēja, uz bļodām un cieši aizkorķētām pudelēm. Gordini stāvēja man aiz muguras. Majors piecēlās un nolika klausuli.

— Nu ies vaļā, — viņš teica. — Nolemts neatlikt. Palūkojos ārā: tumsa, un kalnos aiz mums skraidīja austriešu starmeši. Vēl brīdi klusums, tad no visiem lielgabaliem sāka šaut.

— Savoja! — majors sacīja.

— Kā ar zupu, major? — es ieteicos. Viņš nedzirdēja. Es atkārtoju.

— Nav atvesta.

Liels šāviņš lidoja šurp un sprāga turpat ķieģeļcepļa pagalmā. Tad vēl viens, un cauri sprādziena troksnim bija dzirdams kāds mazāks troksnis — bira ķieģeļi un gruži.

— Ko te varētu dabūt ēdamu?

— Mums ir mazliet pasta asciutta[16] — majors sacīja.

— Vienalga, dodiet to pašu!

Majors kaut ko pateica sanitāram, tas nozuda tranšejā un atgriezās, nesdams metāla trauku ar aukstiem vārītiem makaroniem. Es to iedevu Gordini.

— Vai siera nav?

Majors sabozies kaut ko pasacīja sanitāram, tas, galvu pieliecis, vēlreiz ielīda tai pašā alā un iznāca ar ceturtdaļrituli baltā siera.

— Liels paldies.

— Jūs labāk neejiet laukā!

Ārpusē pie ieejas nolika zemē nestuves. Ienāca viens no sanitāriem.

— Nesiet iekšā! — majors sacīja. — Ko vēl gaidāt? Vai mums pašiem jāiet un jāienes?

Divi sanitāri saņēma ievainoto zem padusēm un aiz kājām un stiepa iekšā.

— Pārgrieziet blūzi! — majors teica.

Viņš turēja pincetē marles gabaliņu. Abi kapteiņi novilka šineļus. — Ejiet laukā no šejienes! — majors teica sanitāriem.

— Iesim, — es teicu Gordini.

— Labāk pagaidiet, kamēr beigsies apšaude, — majors pār plecu izmeta.

— Viņiem gribas ēst, — es teicu.

— Kā nu pats redzat.

Ārā mēs pārskrējām pāri ķieģeļcepļa laukumam. Šāviņš sprāga netālu no krasta. Tad vēl otrs, to nemaz nedzirdējām lidojam. Līdz ar uzliesmojumu atskanēja sprādziens, un mēs abi nokritām gar zemi un klausījāmies, kā svelpdamas lido šķembas un rībēdami birst ķieģeļi. Gordini piecēlās un skrēja uz zemnīcu. Es metos viņam pakaļ, turēdams sieru, tā gludo miziņu klāja ķieģeļu putekļi. Zemnīcā trīs šoferi sēdēja, atspiedušies pret sienu, un smēķēja.

— Nāciet šurp, patrioti, — es teicu.

— Kā ir ar mašīnām? — Manēra vaicāja.

— Kārtībā.

— Vai nebija bail, Tenente?

— Sasodīts, bija gan! — atteicu.

Es izņēmu nazi, atvāzu, noslaucīju asmeni un nogriezu sieram netīro mizu. Gavuci sniedza man makaronu bļodu.

— Tenente, sāciet nu ēst!

— Nē. Lieciet zemē! Ēdīsim visi.

— Nav dakšiņu.

— Velns parāvis! — angliski noteicu.

Sagriezu sieru gabalos un uzliku virsū makaroniem.

— Sēdieties klāt, — es teicu. Viņi apsēdās un gaidīja. Ar visiem pieciem pagrābu makaronus un cēlu roku uz augšu. Tai līdzi vilkās lipīga masa.

— Celiet augstāk, Tenente!

Es izstiepu roku visā garumā, un makaroni nokārās šķipsnās. Es tos iedabūju mutē, izstiepdams lūpas un šmaukstinādams, tad paņēmu siera gabaliņu, pazelēju un pēc tam vēl uzdzēru vīnu. Garšoja pēc sarūsējuša metāla. Atdevu pudeli Pasini.

— Nekādas garšas, — viņš noteica. — Par ilgu stāvējis. Vadāju līdzi mašīnā.

Visi ēda, piebāzuši zodu pie pašas bļodas, atgāzuši galvu, pūlēdamies makaronus iedabūt mutē. Es vēlreiz piestūķēju pilnu muti, paņēmu gabaliņu siera un iedzēru malku vīna. Ārā atskanēja tāds blīkšķis, ka zeme nodrebēja.

— Vai nu četrsimt divdesmit milimetru kalibra, vai mīnmetējs, — Gavuci sprieda.

— Kalnos nemaz nav tādu lielgabalu, — es sacīju.

— Viņiem ir Škoda lielgabali. Esmu redzējis bedres.

— Trīssimt piecu milimetru kalibra.

Mēs atkal sākām ēst. Bija dzirdama kaut kāda sprauslāšana, it kā noelstos lokomotīve, un atkal sprādziens, ka zeme nodrebēja.

— Mūsu ierakums nav dziļš, — Pasini sacīja.

— Tas bija lielais mīnmetējs.

— Jā, ser.

Apēdu pēdējo siera kumosu un uzdzēru malku vīna. Vispārējā troksnī atkal saklausīju sprauslāšanu, tad atskanēja tāds kā «čuh-čuh-čuh-čuh», pēc tam sekoja uzliesmojums, it kā būtu atrautas vaļā domnas krāsns durvis, un sāka šņākt liesmas, vispirms baltas, tad sarkanas un vēja brāzmā uzplandīja augstāk un augstāk. Es mēģināju ievilkt elpu, bet elpas trūka, un jutu, it kā pats izrautos no sevis un lidotu, lidotu, lidotu, virpuļa nests. Strauji rāvos ārā ar visu savu būtni un sapratu — esmu jau miris un maldīgi domāju, ka patlaban tikai mirstu. Tad mani kaut kur nesa, taču es netiku uz priekšu un jutu, ka slīdu atpakaļ. Es ievilku elpu un atkal atgriezos pats sevī. Zeme bija saārdīta, un man pie pašas galvas gulēja sašķaidīts baļķis. Cauri sitieniem, ko sajutu galvā, izdzirdēju it kā raudas. Likās, tur kāds kliedz. Mēģināju pakustēties, bet nevarēju pakustēties. Dzirdēju viņpus upes un visgarām krastam šauteņu un ložmetēju tarkšķus. Visa debess bija vienās liesmās, un es redzēju, kā uzliesmo un sprāgst gaismas raķetes, un atspīd baltā gaismā, un uzlido signālraķetes, un dzirdēju, kā sprāgst bumbas, visu vienā mirklī, un tad sev blakus saklausīju čukstus: «Mama mia ! [17] o, mama mia!» Es rāvos un locījos,

un beidzot atbrīvoju kājas un pagriezos, un pieskāros viņam. Tas bija Pasini, un, kad es viņam pieskāros, viņš iekliedzās. Viņa kājas bija tepat man blakus, un gaismas uzplaiksnā redzēju, ka tās abas augšpus ceļiem sašķaidītas. Viena norauta pavisam, otra turējās tikai cīpslās, un bikšu stara līdz ar stumbenu raustījās, it kā nebūtu nemaz vairs klāt. Pasini koda sev rokās un kunkstēja: — O, mama mia, mama mia, — un — Dio te salve[18] Maria. Dio te salve, Maria. Ai, Jēzu, nogalini mani, ai, Kristu, nogalini mani! Mama mia, mama mia, ai, šķīstā Marija, nogalini mani! Izbeidz šīs mokas! Izbeidz šīs mokas! Ai, Jēzus Marija, izbeidziet manas mokas! Ai, ai, ai! — Tad viņš, kā slāpdams nost, vēl iesaucās: — Mama, mama mia! — Un apklusa, koda rokās, viņa kājas stumbens raustījās.

— Porta feriti![19] — es saucu, pielicis plaukstu pie mutes. — Porta feriti! — Es mēģināju pievilkties Pasini tuvāk, lai uzliktu uz kājām žņaugu, bet nevarēju tikt ne no vietas. Mēģināju vēlreiz — manas kājas mazliet pakustējās. Es rāvos atpakaļ ar rokām un elkoņiem. Pasini bija apklusis. Es sēdēju viņam līdzās, atpogāju savu frenci un mēģināju noplēst krekla stērbeli. Tā neplīsa, un es kodu ar zobiem. Tad atcerējos viņa kājautus. Man kājās bija vilnas zeķes, bet Pasini valkāja autus. Visi šoferi valkāja autus, un Pasini bija tikai viena kāja. Es sāku tīt nost autu un, kamēr tinu, redzēju, ka vairs nav nekādas vajadzības likt žņaugu, jo viņš jau ir miris. Es vēlreiz pārliecinājos, vai viņš ir miris. Nu vajadzēja atrast pārējos trīs. Es uzslējos sēdus, un tajā mirklī man kaut kas galvā sašūpojās, it kā smagumi, kas vārsta lelles acis, un es sajutu triecienu pa acu āboliem. Es jutu pie kājām kaut ko siltu un mitru, un arī zābakos bija kaut kas silts un mitrs. Sapratu, ka esmu ievainots, un saliecos uz priekšu un uzliku roku uz ceļgala. Ceļgala tur nebija. Roka slīdēja tālāk, un ceļgals atradās zemāk, kur liela kauls. Kreklā noslaucīju roku, un atkal lēni pārslīdēja gaismas kūlis, un es paskatījos uz kājām un pārbijos. — Ak dievs, es murmināju, — palīdzi man izkļūt no šejienes. — Es zināju, ka te vajag būt trim pārējiem. Bija taču četri šoferi. Pasini ir miris. Tātad palikuši trīs. Kāds saņēma mani zem padusēm, un kāds cits cēla manas kājas.

Bija vēl trīs, — es teicu. — Viens ir miris.

— Es esmu Manēra. Mēs gājām pēc nestuvēm, bet nav. Kā jūs jūtaties, Tenente?

— Kur ir Gordini un Gavuci?

— Gordini ir punktā, viņu pārsien. Gavuci tur jūsu kājas. Ķerieties man ap kaklu, Tenente! Vai esat smagi

ievainots?

— Kājā. Un Gordini?

— Nav nekas nopietns. Te sprāga liela mīna.

— Pasini ir miris.

— Jā. Miris.

Netālu sprāga šāviņš, abi pieplaka pie zemes un palaida mani vaļā. — Piedodiet, Tenente! — Manēra sacīja. — Ķerieties man ap kaklu!

— Ja vēlreiz mani nometīsiet,,,

— Tas aiz pārbīļa.

— Jūs neesat ievainoti?

— Mums abiem vieglas skrambas.

— Vai Gordini spēs vadīt mašīnu?

— Diez vai.

Viņi vēlreiz palaida mani vaļā, iekams tikām līdz pārsiešanas punktam.

— Ak jūs, mīkstčauļi, — es teicu.

— Piedodiet, Tenente, — Manēra sacīja. — Šī bija pēdējā reize.

Pie pārsiešanas punkta ļoti daudz ievainoto tumsā gulēja uz zemes. Ievainotos nesa iekšā un nesa ārā. Redzēju no pārsiešanas punkta atspīdam gaismu, kad pavērās aizsegs, kādu nesot iekšā vai ārā. Mirušie bija salikti vienā pusē. Ārsti strādāja, uzlocījuši piedurknes līdz pat pleciem, notašķījušies kā miesnieki. Nestuvju nepietika. Daži ievainotie vaidēja, bet pārējie bija klusi. Vējš čabināja lapas nojumē pie pārsiešanas punkta durvīm, un nakts bija kļuvusi dzestra. Sanitāri nāca vienā nākšanā, nolika nestuves, izcēla ievainotos un gāja projām. Tiklīdz es nokļuvu pārsiešanas punktā, Manēra atveda feldšeri, un tas man pārsēja kājas. Viņš teica, ievainojums tā esot bijis piedzīts ar netīrumiem, ka droši vien nebūšot notecējis daudz asiņu. Mani aizvedīšot, cik ātri vien iespējams. Viņš iegāja atkal iekšā. Manēra teica, ka Gordini nevarot braukt. Viņam sadragāts plecs un ievainota galva. Viņš neesot juties slikti, bet nu plecs kļuvis stīvs. Viņš sēdēja pie ķieģeļu mūra. Manēra un Gavuci abi aizveda ievainotos. Viņi vēl spēja noturēt stūri. Angļi bija atbraukuši ar trim sanitārajām mašīnām — pa divi vīri katrā mašīnā. Viens no angļu šoferiem pienāca man klāt. Viņu atveda Gordini, kurš pats izskatījās ļoti bāls un vārgs. Anglis noliecās pie manis.

— Vai esat smagi ievainots? — viņš jautāja. Tas bija gara auguma vīrs ar brillēm metāla ietvaros.

— Kājās.

— Cerams, nebūs nopietni. Nevēlaties cigareti?

— Paldies.

— Man stāstīja, ka jūs esot zaudējuši divus šoferus.

— Jā. Viens nomira, un otrs ir tas, kurš jūs atveda,

— Cik bēdīgi. Varbūt mums paņemt viņu mašīnas?

— Tieši to es jums gribēju lūgt.

— Tās būs drošās rokās, un mēs tās aizgādāsim atpakaļ uz villu. Jūs esat no divsimt sestās?

— Jā.

— Brīnišķīga vieta. Esmu jūs agrāk manījis. Man stāstīja — jūs esot amerikānis.

— Jā.

— Es esmu anglis.

— Nevar būt!

— Jā, anglis. Un jūs domājāt, ka esmu itālietis? Kādā mūsu vienībā ir gan daži itālieši.

— Būtu labi, ja jūs ņemtu mašīnas, — es sacīju.

— Tās būs drošās rokās. — Viņš izslējās. — Šis jūsu puisis tik neatlaidīgi uzstāja, lai nāku pie jums aprunāties. — Viņš uzsita Gordini uz pleca. Gordini saviebās un pasmaidīja. Anglis sāka runāt nevainojamā itāliešu valodā. — Viss kārtībā. Aprunājos ar jūsu Tenente. Mēs tās abas ņemam savā ziņā. Varat būt mierīgs. — Tad vēl piebilda: — Kaut kas jādara, lai jūs aizvestu no šejienes. Es ieiešu pie mediķiem. Mēs jūs paņemsim līdzi.

Viņš devās uz pārsiešanas punktu, uzmanīgi laipodams starp ievainotajiem. Es redzēju, ka sega paveras, paspīd gaisma un anglis ieiet iekšā.

— Viņš par jums parūpēsies, Tenente, — Gordini sacīja.

— Un kā tev pašam, Franko?

— Var iztikt. — Viņš nosēdās man blakus. Pēc brīža pavērās pārsiešanas punkta ieejai priekšā aizklātā sega un iznāca divi sanitāri, un tiem līdzi slaidais anglis. Viņš tos atveda pie manis.

— Tas ir amerikāņu Tenente, — viņš itāliski sacīja.

— Varu pagaidīt, — es iebildu. — Daudzi ir smagāk ievainoti nekā es. Jūtos tīri ciešami.

— Nekas, nekas, — viņš teica. — Netēlojiet varoni! — Tad viņš teica itāliski: — Celiet viņu uzmanīgi, sevišķi kājas. Kājas viņam ļoti sāp. Viņš ir prezidenta Vilsona likumīgais dēls. — Mani pacēla un ienesa pārsiešanas telpā. Iekšā uz visiem galdiem operēja. Mazais majors nikni paskatījās uz mums. Viņš pazina mani un pamāja ar pinceti.

— Зa va bien?[20]

—Зa va.[21]

— Es viņu ienesu, — garais anglis teica itāliski.

— Tas ir Amerikas sūtņa vienīgais dēls. Lai viņš paliek te, kamēr jūs varēsiet viņam ķerties klāt. Tad es viņu aizvedīšu tūlīt pirmajā tūrē. — Anglis noliecās pār mani. — Es parūpēšos, lai adjutants sagatavo jūsu papīrus, tad ies daudz ātrāk. — Durvīs viņš sametās kūkumā, lai varētu iziet. Majors atknieba vaļā pinceti un ielika to traukā. Es ar acīm sekoju viņa rokām. Viņš jau pārsēja. Tad sanitāri nocēla ievainoto no galda.

— Tagad ņemšu priekšā amerikāņu Tenente, — viens no kapteiņiem sacīja. Mani uzcēla uz galda. Tas likās ciets un glums. Te bija jūtamas dažādas asas smakas — gan zāļu, gan asiņu salkanā smaka. Man novilka bikses, un kapteinis strādādams sāka diktēt feldšerim, savam asistentam: — Vairāki viegli ievainojumi kreisajā un labajā ciskā, arī labajā un kreisajā celī, un labajā pēdā. Dziļas brūces labajā celī un pēdā. Plēstas brūces galvā,— viņš pataustīja (Sāp?) (Vai dieniņ, jā!), — ar iespējamu galvaskausa lūzumu. Ievainojumi iegūti, izpildot dienesta pienākumus. Tas jūs glābj no kara tiesas par paša izdarītiem ievainojumiem, — viņš teica. — Vai vēlaties konjaku? Kā jūs iekūlāties šitādā ķezā? Ko jūs gribējāt? Izdarīt pašnāvību? Lūdzu, antitetanusu un pievelciet kartītē krustu pie abām kājām. Paldies. Es vēl drusku patīrīšu, izmazgāšu un uzlikšu pārsējus. Asinis jums sarec brīnišķīgi.

Asistents, paceldams acis no papīra:

— Kā dabūti ievainojumi?

Ārsts:

— Kas jūs ievainoja?

Es ar aizvērtām acīm:

— Mīnmetēja šāviņš.

Ārsts kaut ko darīja, sagādādams man asas sāpes, un pārgrieza audus.

— Jūs esat pārliecināts?

Es, mēģinādams piespiest sevi gulēt mierīgi un juzdams, ka visas iekšas trīc, kad griež dzīvā miesā:

— Jā gan.

Ārsts, atradis kaut ko, kas viņu ļoti interesē:

— Ienaidnieka mīnmetēja šāviņa šķembas. Vēlreiz pārbaudīšu, ja gribat, bet nav nepieciešams. Tagad visu apziedīšu un… Vai stipri sāp? Ak dievs, tas nav nekas salīdzinājumā ar to, kā būs vēlāk. Īstās sāpes vēl nav sākušās. Atnesiet viņam glāzi konjaka. Šoks notrulina sāpes: bet nekas, nav ko uztraukties, jo infekcijas nebūs, tas tagad gadās reti. Kā ir ar jūsu galvu?

— Ļoti slikti, — es teicu.

— Tad nedzeriet pārāk daudz. Ja jums ir lūzums, jāsargās no iekaisuma. Vai sāp?

Biju nosvīdis slapjš.

— Žēlīgais dievs! — es teicu.

— Laikam tomēr būs lūzums. Es jūs pārsiešu, un negroziet galvu. — Viņš ar veiklu roku cieši nosaitēja manu galvu. — Nu lai jums labi klājas un lai dzīvo Francija.

— Viņš ir amerikānis, — teica kāds cits ārsts.

— Es domāju, jūs teicāt, ka francūzis. Viņš runā franciski, — sacīja ārsts. — Es viņu pazinu agrāk. Vienmēr domāju, ka viņš ir francūzis. — Viņš izdzēra pusi tējas glāzes konjaka. — Stiepiet šurp kaut ko nopietnāku. Atnesiet vēl antitetanusu. — Ārsts pamāja uz manu pusi. Mani pacēla, un aizsega mala noplīvoja man gar seju, kad mēs gājām ārā. Feldšeris notupās ceļos pie manis un klusi jautāja: «Uzvārds? Pirmais vārds? Otrais vārds? Pakāpe? Kur dzimis? No kuras daļas? No kuras vienības?» — un tā tālāk. — Tenente, slikti, ka ievainota galva. Cerams, ka jūtaties labāk. Es jūs nosūtīšu ar angļu sanitāro mašīnu.

— Man ir labi, — es sacīju. — Liels paldies jums. — Sāpes, par kurām bija runājis majors, tagad sākās, un visu, kas notika, es atceros kā pa miglu. Pēc brīža piebrauca angļu sanitārā mašīna un mani ielika nestuvēs, un nestuves pacēla un iebīdīja mašīnā. Pie mašīnas stāvēja vēl vienas nestuves, uz tām gulēja kāds ievainotais, no pārsējiem laukā rēgojās tikai vaska dzeltens deguns.

Viņš smagi elsa. Nestuves pacēla, un tās ieslīdēja augšējās siksnās. Slaidais angļu šoferis pienāca un ieskatījās mašīnā. — Es braukšu ļoti uzmanīgi, — viņš teica.

— Ceru, jums būs ērti. — Jutu, ka mašīna ierūcas, jutu, kā viņš uzrāpjas priekšējā sēdeklī, atlaiž bremzi un piespiež starteri un mēs sākam braukt. Es gulēju klusu un ļāvos sāpēm.

Pa ceļu sanitārā mašīna rāpās lēnām, reizēm apstājās, reizēm pagriezienā padeva atpakaļgaitā, beidzot sāka braukt diezgan ātri. Es jutu — kaut kas pil. Sākumā piles krita lēni un ritmiski, tad sāka tecēt ar straumi. Es uzsaucu šoferim. Viņš apturēja mašīnu un ieskatījās pa lodziņu aiz sava sēdekļa.

— Kas noticis?

— Ievainotais augšējās nestuvēs noasiņo.

— Vairs neesam tālu no galapunkta. Es nevaru viens pats izcelt nestuves. — Viņš iedarbināja motoru. Asinis vēl arvien tecēja ar straumi. Tumsā nevarēja saredzēt, kurā vietā tās sūcas cauri brezentam. Mēģināju pavirzīties sānis, lai nepilētu man virsū. Kur tās bija notecējušas, es zem krekla jutu kaut ko siltu un lipīgu. Man bija auksti un kāja tā sāpēja, ka kļuva nelabi. Pēc brīža straumīte augšējās nestuvēs it kā apsīka, un tad atkal krita pilieni, un es dzirdēju un jutu, ka brezents augšā sakustas, it kā gulētājs sagrieztos ērtāk.

— Kā viņam ir? — anglis sauca, paskatīdamies atpakaļ.

— Mēs jau gandrīz esam galā.

— Man šķiet, viņš ir miris, — es atbildēju.

Pilieni krita ļoti lēni, it kā no lāstekas, kad saule jau norietējusi. Ceļš vijās arvien augstāk kalnos, un mašīnā naktī kļuva auksti. Augšā sanitārajā punktā nestuves izcēla ārā un ielika citas, un mēs braucām tālāk.

X NODAĻA

Kad es gulēju lauka hospitāļa palātā, man pateica, ka pēcpusdienā pie manis atnākšot apmeklētājs. Bija karsta diena, un telpā bija daudz mušu. Sanitārs sagrieza papīru strēmelēs un piesēja tās pie kociņa, un ar šādu slotiņu dzenāja mušas. Es vēroju, kā tās nosēžas uz griestiem. Kad viņš mitējās gaiņāt un aizmiga, mušas bruka man virsū, un es tās pūtu projām, beidzot ar rokām aizklāju seju un arī iemigu. Bija ļoti karsti, un, kad pamodos, manas kājas niezēja. Es pamodināju sanitāru, un viņš apslacināja apsējus ar minerālūdeni. Gulta kļuva mitra un vēsa. Tie, kas palātā bija nomodā, sarunājās. Pēcpusdienās bija vismierīgāk. No rītiem nāca vizītē trīs sanitāri un ārsts, pienāca pie katra, cēla mūs laukā no gultas un nesa uz pārsiešanas istabu, lai tikmēr, kamēr apmaina pārsējus, varētu sakārtot gultas. Tas nebija nekāds patīkamais ceļojums, tikai vēlāk uzzināju, ka gultu var arī sakārtot, slimnieku neceļot ārā. Mans sanitārs izlēja visu ūdeni, un gulta nu bija vēsa un patīkama, un es patlaban teicu viņam, kurā vietā pēdas niez visvairāk un kur lai pakasa, kad ārsts ieveda Rinaldi. Viņš nāca ātriem soļiem un noliecās pie gultas, un noskūpstīja mani. Pamanīju, ka viņam roka cimdi.

— Kā sviežas, mazais? Kā jūties? Es tev atnesu šo te… — Tā bija konjaka pudele. Sanitārs atnesa krēslu, un Rinaldi apsēdās. — Un labas ziņas. Tu dabūsi apbalvojumu. Tev nolemts piešķirt medaglia d’argento[22], bet varbūt sanāks tikai bronza.

— Par ko tad?

— Par to, ka esi smagi ievainots. Ja tu varēšot pierādīt, ka esi veicis varoņdarbu, tad dabūšot sudraba medaļu. Ja ne, tad bronzu. Pastāsti man, kas īsti notika! Vai tu izdarīji kādu varoņdarbu?

— Nē, — es sacīju. — Mani parāva gaisā, kad mēs ēdām sieru.

— Neāksties! Tu taču izdarīji kaut ko varonīgu pirms vai pēc tam. Mēģini atcerēties!

— Neko es neizdarīju.

— Vai tu nevienu nenesi uz muguras? Gordini teicis, ka tu vairākus esot stiepis uz muguras, bet majors pirmajā sanitārajā postenī apgalvojis, ka tas neesot iespējams. Viņam esot jāparaksta ieteikums apbalvošanai.

— Es nevienu nenesu. Pats nevarēju pakustēt.

— Tas nav svarīgi, — Rinaldi noteica.

Viņš novilka cimdus.

— Domāju, ka mēs tev izgādāsim sudrabu. Tu taču vari apliecināt, ka atteicies pirmais saņemt medicīnisko palīdzību.

— Ne gluži.

— Tas nav svarīgi. Kur tad paliek tavi ievainojumi. Un drosme, kad vienmēr pats prasījies uz pirmajām līnijām. Turklāt operācija bija veiksmīga.

— Vai tad izdevās pāriet upi?

— Un kā vēl. Saņēma ap tūkstoš gūstekņu. Tas ir rakstīts biļetenā. Vai neesi to redzējis?

— Nē.

— Es tev atnesīšu. Devām pamatīgu triecienu!

— Kā jums visiem klājas?

— Lieliski. Mēs jūtamies lieliski. Un lepojamies ar tevi. Izstāsti man, kā tur īsti bija! Esmu pārliecināts, ka tu dabūsi sudraba medaļu. Nu, stāsti! Visu pēc kārtas! — Viņš apklusa un nogrima domās. — Varbūt tu dabūsi arī angļu medaļu. Kāds anglis bijis aculiecinieks. Es aiziešu pie viņa un aprunāšos, vai viņš neaizliktu par tevi labu vārdu. Viņš noteikti var lietas labā kaut ko darīt. Vai tev ļoti sāp? Iedzer! Sanitār, atnesiet korķu velkamo! Tev vajadzēja redzēt, kā es vienam izķidāju trīs metrus tievās zarnas, tāda veiksme kā vēl nekad. Par to derētu uzrakstīt žurnālā «The Lancet». Tu man rakstu pārtulkosi, un es aizsūtīšu žurnālam. Man iet jo dienas, jo labāk. Nabaga mīļais mazais, kā gan tu jūties? Kur ir tas sasodītais korķu velkamais? Tu esi tik brašs un mierīgs, pavisam aizmirstas, ka esi ievainots. — Viņš uzsita ar cimdiem pa gultas malu.

— Te ir viļķis, Signor Tenente , — sanitārs sacīja.

— Attaisiet pudeli! Atnesiet glāzi! Iedzer, mazais! Kā klājas tavai nabaga galvai? Es izlasīju slimības vēsturi. Lūzumu tev nav. Tas majors pirmajā sanitārajā postenī ir īsts slakteris. Es to būtu izdarījis bez kādām sāpēm. Es vienmēr to izdaru bez sāpēm. Zinu, kā jāstrādā. Ar katru dienu mana roka kļūst vieglāka un veiklāka. Tu, mazais, piedod, ka tik daudz pļāpāju. Jutos ļoti aizkustināts, redzot tevi tik smagi ievainotu. Ņem dzer. Tas nekaitēs. Maksā piecpadsmit liru. Vajadzētu būt labam. Piecas zvaigznes. Taisnā ceļā no šejienes došos pie šī angļa, un viņš izgādās tev angļu medaļu.

— Tik viegli jau tās nedāļā.

— Cik tu pieticīgs. Es atsūtīšu sakaru virsnieku. Viņš pratīs to angli apvārdot.

— Vai tu esi saticis mis Bārkliju?

— Es viņu atvedīšu šurp. Tūlīt iešu un atvedīšu.

— Neej, — es teicu. — Pastāsti par Gorīciju. Kā jūtas meičas?

— Esam bez meičām. Jau divas nedēļas nav nomainītas. Es vairs tur nerādos. Kauns. Tās vairs nav meičas, tie ir veci kara biedri.

— Tu nemaz neej?

— Tikai apskatos, vai nav kaut kas jauns. Tāpat, garām ejot. Visas apjautājas par tevi. Nejēdzība, ka viņas tur vienā vietā tik ilgi, ka gribot negribot jāsadraudzējas.

— Varbūt viņas atsakās iet uz fronti.

— Nē, nē. Meiču pietiek. Tikai aplam sadala. Glabā aizmugures varoņiem.

— Nabaga Rinaldi, — es sacīju. — Viens kā koks kara laukā, un būtu vismaz meičas apmainījuši.

Rinaldi ielēja sev vēl glāzi konjaka.

— Tev nenāks par ļaunu, mazais. Met laukā!

Es izdzēru konjaku un jutu kaulos ieplūstam siltumu. Rinaldi ielēja vēl. Tagad viņš likās tāds kā mierīgāks. Rinaldi pacēla glāzi. — Uz tavu veselību, ievainotais varoni! Par tavu sudraba medaļu! Saki, mazais, — vai tev nervi iztur gulšņāt te šajā karstumā?

— Dažreiz neiztur.

— Nevaru iedomāties, ka man tā būtu jāguļ. Es paliktu traks.

— Tu jau esi traks.

— Kaut tu drīzāk atgrieztos. Nav neviena, ar ko naktī kopā nākt mājās no dēkām. Nav neviena, ko apcelt. Nav no kā aizņemties naudu. Nav ieroču biedra, nav istabas biedra. Kāpēc tev bija vajadzīgs šis ievainojums?

— Tu vari apcelt mācītāju.

— Mācītāju! Es jau viņu neapceļu. To jau kapteinis. Man mācītājs patīk. Ja tev vajadzēs garīdznieku, aicini mūsējo. Viņš nāks tevi apciemot. Jau sen taisās.

— Man viņš patīk.

— To es zinu. Dažreiz man liekas, jūs abi… Tu jau saproti.

— Kas tev var likties?

— Tomēr dažreiz man liekas. Un tas man atgādina Brigata Ancona pirmo pulku.

— Ej ratā!

Viņš piecēlās un uzvilka cimdus.

— Man patīk tevi pazobot, mazais. Ar visu tavu garīdznieku un anglieti būtībā mēs tomēr esam līdzīgi.

— Nepavisam.

— Esam gan. Tu patiešām esi itālietis. Uguns un dūmi, bet iekšā tukšpadsmit. Tu tikai izliecies par amerikāni. Mēs esam brāļi un mīlam viens otru.

Uzvedies rātni, kamēr manis nav, — es teicu.

Es atsūtīšu mis Bārkliju. Jums abiem būs labāk bez manis. Tu esi šķīstāks un maigāks.

— Ej ratā!

— Es viņu atsūtīšu. Šo tavu jauko, salto dievieti. Angļu dievieti. Ak vai, ko gan citu lai vīrietis iesāk ar tādu sievieti, tādu var tikai dievināt. Kam citam angļu sieviete der?

— Tu esi rupjš nejēga.

— Kas?

— Stulbs nejēga.

— Nejēga. Tu esi nejūtīgs… stulbiķis.

— Tu pats esi nejēga. Dumjš. — Es redzēju, ka šie vārdi viņam iedzeļ, un turpināju: — Tu nenieka nesajēdz. Neko neesi redzējis un tāpēc esi tik dumjš.

— Tiešām? Es tev kaut ko pastāstīšu par tavām cēlajām sievietēm. Par tavām dievietēm. Ir tikai viena atšķirība, kad iegūst šķīstu meiteni vai sievieti. Meitenei ir sāpīgi. Tas ir viss, ko varu pateikt. — Viņš ar cimdiem uzplāja pa gultu. — Un nekad nav zināms, vai meitenei tas patīk.

— Kāpēc tu dusmojies?

— Es nedusmojos. Es tikai, mazais, to stāstu tevis paša labā. Lai tev aiztaupītu dažu labu uztraukumu.

— Un tā ir vienīgā atšķirība?

— Jā. Bet miljoniem tādu pašu muļķu kā tu to nezina.

— Cik tu esi labiņš, ka pastāstīji.

— Nestrīdēsimies, mazais. Tu man esi pārāk mīļš. Bet neesi muļķis.

— Nē. Es būšu tikpat gudrs kā tu.

— Nedusmojies, mazais! Pasmejies! Iedzer! Man tiešām jāiet!

— Tu esi viens lāga zēns.

— Redzi nu. Mēs būtībā esam vienādi. Karš mūs sabrāļojis. Noskūpsti mani uz atvadām!

— Tu kļūsti salkans.

— Nē. Tas aiz dziļām jūtām.

Sajutu viņa elpu. — Sveiks! Drīz atkal nākšu tevi aplūkot. — Vairs nejutu viņa elpu, — Es tevi neskūpstīšu, ja nevēlies. Atsūtīšu tavu anglieti. Sveiks, mazais. Konjaks ir zem gultas. Veseļojies labi drīz!

Viņš aizgāja.

XI NODAĻA

Metās jau krēsla, kad atnāca mācītājs. Man bija atnesta zupa un trauki jau novākti, un es gulēju, skatīdamies uz gultu rindām un ārā pa logu uz koka galotni, kas viegli šūpojās vakara vējā. Vējš ielauzās arī palāta, un pievakarē te kļuva vēsāks. Mušas tagad bija apsēdušas griestus un spuldzes. Gaismu uzgrieza tikai tad, ja naktī kādu ienesa vai palātā bija kas darāms. Pēc krēslas iestājās tumsa, un tumšs palika ilgi, tāpēc man bija tāda sajūta, ka esmu atkal mazs. It kā mani būtu nolikuši gulēt tūlīt pēc vakariņām. Sanitārs nāca šurp gar gultām un apstājās. Viņam līdzi vēl kāds. Tas bija mācītājs. Tā viņš te stāvēja — mazs, brūni iededzis un samulsis.

— Kā jums klājas? — mācītājs jautāja. Uz grīdas blakus gultai viņš nolika vairākus sainīšus.

— Labi, tēvs.

Viņš apsēdās uz krēsla, kur bija sēdējis Rinaldi, un mulsi palūkojās ārā pa logu. Ievēroju, ka viņam ļoti nogurusi seja.

— Uzkavēšos tikai brītiņu, — viņš teica. — Ir jau vēls.

— Nav nemaz tik vēls. Kā pie jums izskatās?

Viņš smaidīja.

— Mani vēl arvien briesmīgi apceļ. — Arī viņa balss skanēja gurdi. — Paldies dievam, visi esam veseli. Es tā priecājos, ka jūtaties labi. Cerams, nav vairs lielas sāpes. — Viņš likās bezgala noguris, un es nebiju radis redzēt viņu nogurušu.

— Vairs nav.

— Ēdamistabā man jūsu pietrūkst.

— Es arī gribētu tur būt. Mēs vienmēr tik jauki patērzējām.

— Es jums šo to atnesu, — viņš sacīja un pacēla sainīšus. — Te ir moskītu tīkliņš. Te pudele vermuta. Jums taču tas garšo? Un angļu laikraksti.

— Lūdzu, tiniet vaļā!

Viņš bija apmierināts un attina sainīšus. Es paņēmu rokā moskītu tīkliņu. Vermuta pudeli viņš pacēla gaisā, lai man parādītu, un atkal nolika pie gultas uz grīdas. Es paņēmu angļu laikrakstu žūksnīti. Pagriežot avīzi tā, lai virsū krīt puskrēsla no loga, varēja izlasīt virsrakstus. Tas bija «The News of the World» .

— Citi ir ilustrēti, viņš sacīja.

— Kāda laime, ka varēšu palasīt. Kur jūs tos dabūjāt?

— Atvedu no Mestres. Dabūšu vēl.

— Jūs, tēvs, esat tik labs, ka atnācāt. Vai dzersiet glāzi vermuta?

Paldies. Paglabājiet. Es jau nesu jums,

— Kaut vienu glāzi!

— Nu labi. Nākamreiz atnesīšu vēl.

Sanitārs atnesa glāzes un attaisīja pudeli. Viņš nolauza korķi, un to vajadzēja iegrūst pudelē. Es redzēju, ka mācītājam tas nepatīk, bet viņš noteica: — Labi vien būs. Nekas.

— Uz jūsu veselību, tēvs!

— Uz drīzu izveseļošanos!

Viņš paturēja glāzi rokā, un mēs skatījāmies viens uz otru. Bieži bijām runājušies kā labi draugi, bet šovakar sarunas nevedās.

— Kas jums kaiš, tēvs? Jūs izskatāties ļoti noguris.

— Es esmu noguris, bet man nav tiesību tādam būt.

— Laikam karstums.

— Nē. Vēl tikai pavasaris. Man smagi ap sirdi.

— Jums apriebies šis karš?

— Nē. Bet es ienīstu karu.

— Man arī tas nesagādā daudz prieka, — sacīju.

Viņš papurināja galvu un palūkojās ārā pa logu.

— Jūs to tā neizjūtat. Jūs to neredzat. Piedodiet man! Zinu, ka esat ievainots.

— Tā ir tikai nejaušība.

— Kaut arī esat ievainots, jūs daudz ko neredzat. Tas ir tiesa. Es pats arī neredzu, tomēr kaut ko nojaušu.

— Kad mani ievainoja, mēs tieši runājām par to. Pasini runāja par to.

Mācītājs nolika glāzi. Viņš domāja par kaut ko citu.

— Es saprotu viņus, jo esmu tāds pats, — viņš sacīja.

— Jūs tomēr esat citāds.

— Īstenībā esmu tāds pats kā viņi.

— Virsnieki nekā neredz.

— Daži redz. Daži ir ļoti jūtīgi, un viņiem daudz grūtāk nekā jebkuram no mums.

— Viņi lielākoties ir citādi.

— Tas nav atkarīgs no izglītības vai naudas. Te slēpjas kaut kas cits. Ja tādam cilvēkam kā Pasini būtu izglītība vai nauda, pat tad viņš nevēlētos kļūt par virsnieku. Es arī nevēlētos būt virsnieks.

— Bet pēc pakāpes jūs esat virsnieks. Un es esmu virsnieks.

— Īstenībā jau neesmu. Un jūs pat neesat itālietis. Jūs esat ārzemnieks. Tomēr jūs stāvat tuvāk virsniekiem nekā vienkāršajiem karavīriem.

— Kāda tur starpība?

— Es to tā neprotu izskaidrot. Ir cilvēki, kas grib karot. Mūsu zemē tādu nav mazums. Ir arī tādi, kas negrib karot.

— Bet tie pirmie viņus piespiež.

— Jā.

— Un es viņiem palīdzu.

— Jūs esat ārzemnieks. Jūs esat patriots.

— Un tie, kas negrib karot? Vai viņi spēj to aizkavēt?

— Nezinu.

Viņš atkal palūkojās ārā pa logu. Es vēroju viņa seju.

— Vai viņi kādreiz bijuši spējīgi to aizkavēt?

— Viņi nav tik organizēti un tāpēc neko nespēj aizkavēt, bet, tiklīdz kļūst organizēti, tā vadītāji viņus nodod.

— Tātad nekādu cerību?

— Cerība paliek aizvien. Bet dažreiz vairs nespēju cerēt. Es vienmēr pūlos nezaudēt cerību, taču dažreiz nespēju.

— Varbūt karš tomēr beigsies.

— Cerams.

— Ko tad jūs darīsiet?

— Ja būs iespējams, atgriezīšos Abruci,

Viņa brūnā seja pēkšņi staroja laimē.

— Jūs mīlat Abruci?

— Jā, ļoti.

— Tad jums vajadzēs braukt turp.

— Laime būtu pārlieku liela. Ja es varētu tur dzīvot un mīlēt dievu, un kalpot viņam.

— Un tikt godāts, — es piebildu.

— Jā, un tikt godāts. Kāpēc ne?

— Nav nekāda iemesla jūs negodāt.

— Tas nav tik svarīgi. Taču tur, manā pusē, uzskata, ka cilvēks var mīlēt dievu. Tā nav tikai tukša komēdija.

— Es saprotu.

Viņš paskatījās uz mani un pasmaidīja.

— To jūs saprotat, bet dievu nemīlat.

— Nē.

— Un nemaz nemīlat? — viņš jautāja.

Dažreiz naktī man no viņa bail.

— Vajag mīlēt viņu.

— Es daudz ko nemīlu.

— Jā, — viņš sacīja. — Tā ir. Tas, ko jūs man teicāt par tām naktīm, tā nav mīlestība. Tā ir tikai kaislība un iekāre. Ja mīl, tad rodas vēlēšanās kaut ko izdarīt mīlestības vārdā. Rodas vēlēšanās uzupurēties. Vēlēšanās kalpot.

— Es nevienu nemīlu.

— Gan mīlēsiet. Es zinu, ka mīlēsiet. Tad būsiet laimīgs.

— Es jau esmu laimīgs. Vienmēr esmu bijis laimīgs.

— Tas ir kas cits. Jūs nesaprotat šo mīlestību, ja jums tādas nav.

— Labi, — es sacīju. — Ja kādreiz to izjutīšu, es jums pastāstīšu.

— Pārāk ilgi esmu uzkavējies un aizrunājies. — Viņš bija patiesi noraizējies.

— Vēl neejiet! Un ja mīl sievieti? Ja es tā īsti iemīlētu kādu sievieti, vai tas būtu kaut kas līdzīgs?

— To es nezinu. Nekad neesmu mīlējis sievieti.

— Un savu māti?

— Jā, māti es laikam mīlēju.

— Un vienmēr esat mīlējis dievu?

— Kopš bērnu dienām.

— Ak tā, — es teicu. Nezināju, ko sacīt. — Jūs esat krietns zēns, — pateicu.

— Es esmu zēns, bet jūs saucat mani par tēvu.

— To prasa pieklājība.

Viņš pasmaidīja.

— Man tiešām jāiet, — viņš sacīja. — Vai nevaru būt jums kaut kādi palīdzīgs? — viņš cerību pilns jautāja.

— Nē. Gribu tikai parunāties ar jums.

— Es aiznesīšu mūsējiem sveicienu.

— Paldies par skaistajām dāvanām.

— Sīkumi.

— Kādreiz atkal atnāciet!

— Atnākšu. Ardievu. — Viņš papliķēja manu roku.

— Uz redzēšanos, — es teicu dialektā.

— Ciаo! — viņš teica.

Istabā bija tumšs, sanitārs, kas bija sēdējis gultas kājgalī, piecēlās un gāja viņu pavadīt. Man ļoti patika mācītājs, un es novēlēju viņam kādreiz atgriezties dzimtajā Abrucī. Virsnieku ēdamtelpā viņš dabūja daudz ciest, tomēr aizkustinoši to panesa, un es iedomājos, kā gan viņš justos dzimtajā pusē. Viņš man bija stāstījis, ka Kaprakotā aiz pilsētas esot daudz foreļu. Vakaros Abruci esot aizliegts spēlēt flautu. Jaunekļi dziedot serenādes, vienīgi flauta esot aizliegta. Kāpēc — es jautāju. Neesot labi, ka jaunas meitenes vakaros klausoties flautas skaņās. Zemnieki tur visus uzrunājot ar «don» un, pretim nākot, noņemot cepuri. Viņa tēvs katru dienu ejot medībās un ēdot pie zemnieku galda. Tie vienmēr jūtoties pagodināti. Svešiniekam pirms medībām jāuzrādot rakstiska liecība, ka viņš nekad nav bijis arestēts. Pie Gran Sasso d’Italia dzīvojot lāči, bet tas jau tālu. Arī Akvila esot skaista pilsēta. Tur vēsas vasaras naktis, un nekur visā Itālijā pavasaris neesot tik krāšņs kā Abruci. Tomēr pats jaukākais rudenī esot medības kastaņu birzīs. Putni tur visi tādi trekni, jo barojoties ar vīnogām. Brokastis nekad nevajagot ņemt līdzi, jo zemnieki jūtoties pagodināti, ja varot kādu pamielot pie sava galda. Drīz vien es aizmigu.

XII NODAĻA

Palāta bija gara telpa ar logiem gar labo pusi, viņā galā bija durvis uz pārsiešanas istabu. Tai rindai, kurā atradās mana gulta, kājgali bija uz logu pusi. Guļot uz kreisajiem sāniem, varēju redzēt pārsiešanas istabas durvis. Palātas dziļumā bija vēl vienas durvis, pa kurām arī dažreiz ienāca personāls. Ja kādam tuvojās pēdējā stunda, gultai apkārt nolika aizslietņus, lai mirēju neredzētu, pa aizslietņu apakšu bija redzami tikai ārstu un sanitāru zābaki un auti, un dažreiz tajā galā dzirdēja sačukstamies. Tad iznāca mācītājs, pēc tam aiz aizslietņiem iegāja sanitāri un pārklāja nomirušo ar segu un aiznesa prom pa eju starp gultām, un aizslietņus atkal sastūma kopā un nolika nost.

Šorīt majors, kas pārzināja palātu, man jautāja, vai jūtos tik stiprs, ka varētu rīt doties ceļā. Es teicu, ka varētu. Mani vedīšot agri no rīta. Būšot labāk braukt tagad, iekams nav iestājies karstums.

Kad mani izcēla no gultas, lai nestu uz pārsiešanas istabu, es paskatījos pa logu un dārza ieraudzīju jaunas kapu kopiņas. Kareivis sēdēja pie durvīm, kas veda dārzā, tēsa krustus un krāsoja uz tiem dārzā apbedīto vārdus, pakāpes un pulkus. Viņš arī ievainotajiem izdarīja šādus tādus pakalpojumus un brīvajā laikā no tukšas austriešu patronas bija izgatavojis man šķiltavas. Ārsti izturējās laipni un likās visai pieredzējuši. Viņi ļoti gribēja pārvest mani uz Milānu, kur bija vieglāk pieejams rentgena aparāts un es pēc operācijas varētu pamēģināt fizioterapiju. Pats arī gribēju braukt uz Milānu. Ārsti bija ieinteresēti mūs visus izrakstīt un nogādāt iespējami tālāk aizmugurējo gultas būs nepieciešamas ievainotajiem, kad atkal sāksies uzbrukums.

Tajā vakarā pirms aizbraukšanas no lauka hospitāļa mani apciemoja Rinaldi kopā ar mūsu majoru. Viņi sacīja, ka mani vedīšot uz nupat iekārtoto amerikāņu hospitāli Milānā. Atsūtīšot dažas amerikāņu sanitārās vienības, un šis hospitālis apkalpošot visus amerikāņus, kuri karojot Itālijā. Sarkanajā Krustā viņu esot daudz. Savienotās Valstis esot pieteikušas karu Vācijai, nevis Austrijai.

Itālieši bija pārliecināti, ka Amerika pieteiks karu arī Austrijai, un viņus ļoti iepriecināja amerikāņu ierašanās, kaut vai tas bija Sarkanais Krusts. Viņi man jautāja, kā es domājot, vai prezidents Vilsons pieteiks karu Austrijai, un es teicu, ka tas ir tikai dažu dienu jautājums. Nezināju, kas mums ir pret Austriju, bet likās loģiski, ka amerikāņiem jāpiesaka tai karš, ja reiz tie karo ar Vāciju. Man jautāja, vai mēs pieteikšot karu Bulgārijai. Izdzērām dažas glāzes konjaka, un es sacīju, — jā, velns parāvis, arī Bulgārijai un Japānai. Viņi gan iebilda, ka Japāna esot Anglijas sabiedrotā. Sasodītajiem angļiem jau nu nevarot uzticēties. Japāņi grib dabūt sev Havaju salas, es sacīju. Kur atrodas Havaju salas? Klusajā okeānā. Kāpēc japāņi tās grib dabūt sev? Ne nu grib, nekā. Izrunāts. Japāņi ir brīnišķīgi, mazi cilvēciņi, aizrautīgi dejo un labprāt iebauda vieglus vīnus. Tāpat kā franči, majors teica. Mēs frančiem atņemsim Nicu un Savoju. Atņemsim arī Korsiku un visu Adrijas jūras piekrasti, Rinaldi sacīja. Itālija atgūs senās Romas varenību, sacīja majors. Es teicu, ka man Roma nepatīk. Tur ir karsts un pilns ar blusām. Jums nepatīk Roma? Es gan mīlu Romu. Roma ir nāciju māte. Es nekad neaizmirsīšu, kā Romulu zīdīja Tibra. Kas? Nekas. Brauksim visi uz Romu. Brauksim šovakar pat uz Romu un paliksim tur. Roma ir skaista pilsēta, sacīja majors. Es piebildu, ka Roma uzskatāma par nāciju māti un tēvu. Roma ir sieviešu dzimtes, sacīja Rinaldi. Tā nevar būt tēvs. Kas tad ir tēvs — svētais gars? Nezaimo! Es nezaimoju, es prasu paskaidrojumus. Mazais, tu esi piedzēries. Kas tad mani piedzirdījis? Es jūs piedzirdīju, sacīja majors. Es jūs piedzirdīju tāpēc ka jūs mīlu un tāpēc ka Amerika piedalās karā. Nu jau iet pilnās burās, es noteicu. Tu rīt brauc projām, mazais, sacīja Rinaldi. Jā, uz Romu. Ne, uz Milānu. Uz Milānu, sacīja majors. Uz «Kristālpili», uz «Kovu», uz «Kampari», uz «Bifi» uz galleria[23] . Ak, jūs laimīgais! Uz «Gran Italia », es teicu, kur no Džordža aizņemšos naudu. Uz «Skalu», sacīja Rinaldi. Tu iesi uz «Skalu». Katru vakaru, es teicu. Jūs nevarēsiet atļauties iet katru vakaru, majors iebilda.

Biļetes ir ļoti dārgas. Es izrakstīšu uzrādītāja čeku uz vectēva vārda. Kādu čeku? Uzrādītāja čeku. Viņam būs jāsamaksā, vai arī mani iebāzīs cietumā. Misters Kaninghems bankā to nokārtos. Es dzīvoju no šiem čekiem. Vai tad vectēvs būs spējīgs sēdināt cietumā patriotisko mazdēlu, kurš mirst, lai Itālija dzīvotu? «Lai dzīvo amerikāņu Garibaldijs!» Rinaldi uzsauca. — «Lai dzīvo uzrādītāja čeki» saucu es. Nevajag tā trokšņot, majors sacīja. Mums jau vairākas reizes aizrādīja, lai netrokšņojam. Vai patiešām jūs, Federiko, rīt aizbraucat? Viņš dodas uz amerikāņu hospitāli, es jau jums stāstīju, Rinaldi sacīja. Pie smukajām māsiņām. Tur nebūs vis bārdaini sanitāri kā šeit, lauka hospitālī. Jā, jā, sacīja majors, es zinu, viņš brauks uz amerikāņu hospitāli. Kas par to, ka viņiem bārdas, es teicu. Ja kāds vēlas audzēt bārdu, lai audzē. Kāpēc jūs, Signor Magiore, neaudzējat bārdu? Tā nelien iekšā gāzmaskā. Lien gan. Gāzmaskā visu var iebāzt. Esmu pat vēmis gāzmaskā. Mazais, lūdzu, drusku klusāk, Rinaldi sacīja. Mēs visi zinām, ka tu esi bijis frontē. Ai, jaukais mazuli, ko es darīšu bez tevis? Mums laiks iet, sacīja majors. Citādi kļūstam sentimentāli. Klausies, tūlīt sagādāšu tev pārsteigumu. Tava angliete. Tu zini? Tā, pie kuras tu katru vakaru gāji uz angļu hospitāli. Viņa arī brauc uz Milānu. Viņa un vēl kāda māsa brauc strādāt amerikāņu hospitālī. No Amerikas pagaidām māsas nav ieradušās. Es šodien runāju ar vienības priekšnieku. Viņiem te frontē par daudz sieviešu. Tāpēc dažas sūta uz aizmuguri. Kā tev tas patīk, mazais? Jauki, vai ne? Tu dzīvosi liela pilsētā, un tava angliete varēs tevi apčubināt. Kāpēc es neesmu ievainots? Varbūt ievainos, es teicu. Mums laiks iet, majors sacīja. Mēs dzeram, ceļam traci un traucējam Federiko. Neaizejiet! Nē, mums jāiet. Ardievu! Laimīgi! Lai tev labi klājas. Ciаo, ciаo, ciаo. Brauc, mazais, drīz atpakaļ. Rinaldi noskūpstīja mani. Tu od pēc lizola. Ardievu, mazais! Ardievu. Lai tev labi klājas. Majors papliķēja mani pa plecu. Viņi uz pirkstgaliem izgāja ārā. Es sapratu, ka esmu gluži pilnā, un tūlīt iemigu.

Nākamās dienas rītā mēs devāmies ceļā un iebraucām Milānā pēc četrdesmit astoņām stundām. Tas bija nejauks brauciens. Šaipus Mestres ilgi nostāvējām uz blakus sliedēm, vilcienu ielenca bērni un skatījās iekšā vagonā. Es pierunāju kādu mazu zēnu atnest man pudeli konjaka, bet viņš atgriezās un teica, ka varot dabūt tikai grapu. Liku, lai nes šurp, un, kad viņš atnesa, atdevu viņam sīknaudu, un mēs ar ievainoto man blakus piedzērāmies un aizmigām. Es pamodos aiz Vičencas un izvēmos uz grīdas. Liela muiža! Vīrs man blakus arī pēc brīža vairākas reizes bija izvēmies uz grīdas. Vēlāk es domāju, ka nobeigšos aiz slāpēm, un piestātnē aiz Veronas pasaucu kareivi, kas staigāja šurpu turpu gar vagoniem, un viņš man iedeva padzerties ūdeni. Es pamodināju Džeordžeti, to otru, kas pietempās, un piedāvāju viņam malku ūdens. Viņš teica, lai izlejot šim uz pleca, un gulēja tālāk. Karavīrs neņēma peniju, ko es viņam piedāvāju, un atnesa man sulīgu apelsīnu. Es to izsūkāju, spļāvu ārā mizas un vēroju karavīru staigājam šurpu turpu gar preču vagoniem, un pēc brīža vilciens noraustījās un sāka braukt.

OTRĀ DAĻA

XIII NODAĻA

Milānā iebraucām agri no rīta un izkravājāmies preču stacijā. Sanitārā mašīna aizveda mani uz amerikāņu hospitāli. Guļot mašīnā uz nestuvēm, bija grūti pateikt, pa kādām ielām mēs braucam, un, kad nestuves izcēla, ieraudzīju tirgus laukumu un vīna veikaliņu, pa kura atvērtajām durvīm pārdevēja slaucīja ārā gružus. Ielu patlaban laistīja, un smaržoja pēc agra rīta. Sanitāri nolika nestuves zemē un iegāja hospitālī. Tiem līdzi iznāca šveicars sirmām ūsām, tresainu cepuri galvā un vestē izmeties. Nestuves nevarēja dabūt iekšā liftā, un viņi pārsprieda, kā būtu labāk: izcelt mani no nestuvēm un uzvest augša ar liftu vai stiept nestuves augšā pa kāpnēm. Es klausījos šais spriedelējumos. Viņi vienojās par liftu. Sanitāri nocēla mani no nestuvēm. — Mierīgi, — es sacīju. — Nesiet lēnām!

Liftā bija saspiesti, un, kad manas kājas saliecās, sajutu stipras sāpes. — Izstiepiet man kājas! — es teicu.

— Nevaram, Signor Tenente. Nav vietas. — Vīrs, kas to teica, bija aplicis man roku apkārt, un mana roka bija aplikta viņam ap kaklu. Viņš pūta man sejā sīvu ķiploku un sarkanvīna smaku.

— Prātīgāk, — otrs nesējs teica.

— Kur nu vēl prātīgāk!

— Prātīgāk, prātīgāk, vai dzirdi? — atkārtoja sanitārs, kurš turēja manas kājas.

Redzēju, kā lifta durvis aizvērās un priekšā aizvilkās restes, un šveicars piespieda ceturtā stāva pogu. Šveicars izskatījās noraizējies. Lifts cēlās lēni.

— Vai smagi? — vaicāju vīram, kurš oda pēc ķiplokiem.

— Nekas, — viņš noteica. Seja viņam bija nosvīdusi, un viņš sēca. Lifts cēlās vienmērīgi un pēkšņi apstājās. Sanitārs, kas turēja manas kājas, atvēra durvis un atmuguriski gāja laukā. Mēs atradāmies kāpņu laukumiņā. Tur bija vairākas durvis ar apaļiem misiņa rokturiem. Vīrs, kurš nesa manas kājas, piespieda zvana pogu. Aiz durvīm nošķinda zvans. Neviens nerādījās. Tad pa kāpnēm uznāca šveicars.

— Kur tad visi palikuši? — sanitāri jautāja.

— Nezinu, — šveicars atbildēja. — Gulēt viņi guļ apakšstāvā.

— Pasauciet kādu!

Šveicars piezvanīja, tad pieklauvēja, tad atvēra durvis un gāja viens iekša. Viņam līdzi iznāca pavecāka sieviete ar brillēm. Mati tai bija izspūruši un atrisuši un mugurā māsas tērps.

— Es nesaprotu, — viņa teica, — es nesaprotu itāliski.

— Es runāju angliski, — sacīju. — Mani taču kaut kur jānovieto.

— Neviena telpa nav sakārtota. Vēl negaidījām slimniekus. — Viņa saglauda matus un raudzījās uz mani tuvredzīgam acīm.

— Ierādiet kādu telpu, kur mani novietot.

Nezinu, ko lai dara. Slimniekus vēl negaidījām. Nevar taču nolikt, kur pagadās.

— Vienalga, kur, — es sacīju. Tad pateicu šveicaram itāliski: — Atrodiet tukšu telpu!

Tās visas ir tukšas, — šveicars teica. — Jūs esat pirmais slimnieks. — Viņš turēja cepuri rokā un skatījās uz paveco māsu.

Dieva dēļ, ienesiet taču mani kādā istabā! — Saliektajās kājās sāpes kļuva aizvien stiprākas un stiprākas, un es jutu, kā tās urbjas cauri kaulam. Šveicars un sirmā sieviete iegāja pa kādām durvīm un tūlīt atkal iznāca. — Sekojiet man, — šveicars sacīja. Sanitāri mani nesa pa garu gaiteni un ienesa istabā ar nolaistiem aizkariem. Tur smaržoja pēc jaunām mēbelēm. Tur bija gulta un liels drēbju skapis ar spoguli. Mani iecēla gultā.

— Palagus nevaru uzklāt, — sacīja sieviete. — Palagi ir ieslēgti.

Es vairs neatbildēju. — Manā kabatā ir nauda, — teicu šveicaram. — Tajā, aizpogātajā. — Šveicars izņēma naudu. Abi vīri, kas bija stiepuši nestuves, stāvēja pie gultas cepurēm rokās. — Iedodiet katram pa piecām lirām un piecas paņemiet sev! Dokumenti ir otrā kabatā. Tos var atdot māsai.

Sanitāri pielika roku pie cepures un pateicās. — Palieciet sveiki, — es sacīju, — un liels paldies. — Viņi vēlreiz pielika roku pie cepures un gāja ārā.

— Šeit ir mana slimības vēsture, — sacīju māsai.

Sieviete paņēma papīrus un sāka tos pētīt caur brillēm. Tur bija trīs kopā salocītas lapas. — Nezinu, ko iesākt, — viņa teica. — Es neprotu itāliski lasīt. Bez ārsta rīkojuma neko arī nevaru darīt. — Viņa sāka šņukstēt un iebāza papīrus priekšauta kabatā. — Jūs esat amerikānis? — viņa caur asarām iejautājās.

— Jā. Lūdzu, nolieciet dokumentus uz galda blakus gultai!

Istaba bija patumša un vēsa. Guļot gultā, varēju redzēt lielo spoguli istabas viņā galā, bet nevarēju saskatīt, kas tajā atspīd. Šveicars stāvēja pie gultas. Viņam bija patīkama seja, un viņš pats likās ļoti laipns.

— Jūs varat iet, — es viņam teicu. — Un jūs arī, — sacīju māsai. — Kā jūs sauc?

— Misis Vokere.

Jūs varat iet, misis Vokere. Es mēģināšu aizmigt. Paliku viens istabā. Bija vēsi, un nemaz neoda pēc slimnīcas. Matracis bija stingrs un ērts, un es gulēju nepakustēdamies, tikko elpodams, laimīgs, ka sāpes pierimst. Pēc brīža man iegribējās dzert, un blakus gultai es atradu auklā ievērtu zvanu un parāvu to, bet neviens nenāca. Es iemigu.

Pamodies paskatījos apkārt. Gar slēģiem spraucās saules stars. Es ieraudzīju lielu, bagātīgi rotātu skapi, kailas sienas un divus krēslus. Manas kājas netīrajos apsējos gultā bija izstieptas taisni. Centos tās nekustināt. Man slāpa, un es izstiepu roku un piespiedu zvana pogu. Dzirdēju durvis atveramies un aizveramies, un ienāca māsa. Viņa izskatījās jauna un glīta.

— Labrīt, — es teicu.

— Labrīt, — viņa teica un pienāca pie gultas. — Mums neizdevās sadabūt ārstu. Aizbraucis uz Komo ezeru. Neviens nezināja, ka ieradīsies slimnieks. Kas jums īsti kait?

— Esmu ievainots. Kājās un pēdās, un arī galva ir skarta.

— Kāds jūsu vārds?

— Henrijs. Frederiks Henrijs.

— Es jūs apmazgāšu. Ar pārsējiem neko darīt nevaram, iekams nav ieradies ārsts.

— Vai mis Bārklija ir šeit?

— Nē. Nav nevienas māsas ar tādu vārdu.

— Kas tā bija par sievieti, kas raudāja, kad mani ieveda?

Māsa iesmējās. — Misis Vokere. Viņa naktī dežurēja un bija samiegojusies. Vēl neviena negaidīja.

Kamēr runājām, māsa mani noģērba, un, kad biju noģērbts un palikuši vairs tikai pārsēji ap kājām, viņa mani apmazgāja — ļoti viegli un uzmanīgi. Pēc apmazgāšanas jutos pavisam spirgts. Galva man bija nosaitēta, bet viņa apmazgāja seju gar apsēja malām.

— Kur jūs ievainoja?

— Pie Izonco, ziemeļos no Plavas.

— Kur tas ir?

— Uz ziemeļiem no Gorīcijas.

Redzēju — neviens no šiem vārdiem viņai neko neizsaka.

— Vai stipri sāp?

— Nē, Tik stipri vairs ne.

Viņa ielika man mutē termometru.

— Itālieši liek padusē, — es sacīju.

— Nedrīkst runāt!

Kad māsa izņēma termometru, viņa paskatījās, cik rāda, un nokratīja dzīvsudraba stabiņu.

— Kāda temperatūra?

— Nav atļauts slimniekam teikt.

— Pasakiet, cik ir!

— Gandrīz normāla.

— Man nekad nav paaugstināta temperatūra. Nu jā, manas kājas jau pilnas ar veciem dzelžiem.

— Kā jūs to domājat?

— Pilnas ar mīnu šķembām, vecām skrūvēm, gultas atsperēm un visādiem krāmiem.

Viņa pagrozīja galvu un pasmaidīja.

— Ja jums kājās būtu svešķermeņi, tie radītu iekaisumu un sāktos drudzis.

— Gan jau redzēsim, kas tur nāks laukā, — es noteicu.

Viņa izgāja no istabas un atgriezās kopā ar vecīgo māsu, kura mani šorīt bija sagaidījusi. Pa abām viņas saklāja gultu un mani nemaz necēla ārā. Tas tika izdarīts apbrīnojami veikli.

— Kas šeit ir pārzinis?

— Mis Van Kampena.

— Cik daudz te māsu?

— Tik mēs divas.

— Un vairāk nebūs?

— Atbraukšot vēl dažas.

— Kad viņas ieradīsies?

— Nezinu. Slims cilvēks, bet uzdod tik daudz jautājumu.

— Neesmu slims, — es teicu. — Esmu ievainots.

Gulta bija sakārtota, un es gulēju uz tīra, gludena palaga, un otrs palags bija uzsegts man virsū. Misis Vokere aizgāja un atnesa pidžamu. Viņas to uzvilka man mugurā, un es jutos kā no jauna piedzimis.

— Jūs esat bezgala labas pret mani, — es sacīju. Māsa, kuru sauca par mis Geidžu, pasmaidīja. — Vai varu palūgt glāzi ūdens?

— Protams. Varat arī dabūt brokastis.

— Negribas. Vai drīkstu palūgt — atveriet slēģus. Istabā bija puskrēsla, bet, tiklīdz attaisīja slēģus, tā pielija ar spožu saules gaismu, un es ieraudzīju balkonu un aiz tā dakstiņu jumtus un skursteņus. Palūkojos pāri dakstiņu jumtiem un ieraudzīju mākoņus un dzidri zilas debesis.

— Vai nezināt, kad atbrauks citas māsas?

— Kāpēc tā vaicājat? Vai mēs slikti jūs kopjam?

— Jūs esat ļoti mīļas.

— Naktstrauku nevajag?

— Varētu pamēģināt.

— Viņas mani pacēla un pieturēja, bet viss velti. Pēc tam es gulēju un pa atvērtajām durvīm skatījos uz balkonu.

— Kad nāks ārsts?

— Tiklīdz būs atgriezies. Mēs mēģinājām zvanīt uz Komo ezeru.

— Vai te citu ārstu nav?

— Viņš ir hospitāļa ārsts.

Mis Geidža atnesa ūdens krūzi un glāzi. Es izdzēru trīs glāzes, un viņas mani atstāja vienu, un es brīdi skatījos ārā pa logu un atkal aizmigu. Otrajās brokastīs es mazliet ieēdu, un pēcpusdienā pie manis ienāca mis Van Kampena, hospitāļa pārzine. Es viņai nepatiku, un viņa nepatika man. Mis Van Kampena bija maza auguma un aizdomu pilna, un liela savā garā. Viņa mani pamatīgi izprašņāja un laikam uzskatīja par negodu, ka esmu itāliešu armijā.

— Vai ēdienreizēs dabūšu vīnu? — es iejautājos.

— Tikai pēc ārsta norādījumiem.

— Un, kamēr viņš nav ieradies, arī nedrīkst?

— Nekādā ziņā.

— Jūs domājat — viņš kādreiz ieradīsies?

— Zvanījām uz Komo ezeru.

Viņa aizgāja, un atkal ienāca mis Geidža.

— Kāpēc jūs bijāt rupjš pret mis Van Kampenu? — viņa jautāja pēc brīža, kad veiklām rokām bija mani aprūpējusi.

— Es neko ļaunu nedomāju. Viņa pati tāda ērcīga.

— Viņa teica, jūs esot bijis uzpūtīgs un rupjš.

— Es nebiju rupjš. Bet kas nu tas par hospitāli bez ārsta!

— Drīz būs klāt. Zvanījām uz Komo ezeru.

— Ko viņš tur dara? Peldas, vai?

— Ne. Viņam tur ir klīnika.

— Kāpēc neņem citu ārstu?

Nu diezgan runāts. Guliet mierīgi, gan ārsts atbrauks.

Es aizsūtīju pēc šveicara un, kad viņš ienāca, itāliski palūdzu no vīna pārdotavas atnest pudeli čincano, blašķi kianti un vakara laikrakstus. Viņš aizgāja un atnesa pudeles, ietinis avīzē, iztina tās, un es lūdzu atkorķēt vīna un vermuta pudeles un nolikt zem gultas. Es paliku viens un gulēju gultā, un brīdi lasīju laikrakstus, frontes ziņas un kritušo virsnieku sarakstus ar visiem apbalvojumiem, un tad pasniedzos un paņēmu čincano pudeli un uzliku to uz vēdera, vēso stiklu tieši uz vēdera, un dzēru maziem malkiem, un atkal liku uz vēdera, tā ka tur palika apļi, un vēroju, kā virs pilsētas jumtiem sabiezē krēsla. Es dzēru čincano un vēroju, kā virs jumtiem laidelējas bezdelīgas un lēļi. Mis Geidža man ienesa glāzē sakultu olu. Kad viņa nāca iekšā, es noliku vermuta pudeli gultai otrā pusē.

— Mis Van Kampena pielēja arī drusku heresa, — viņa teica. — Nevajag būt rupjam pret viņu. Viņa nav vairs jauna un kā hospitāļa pārzine uzņemas lielu atbildību. Misis Vokere ir par vecu un nevar viņai daudz palīdzēt.

— Viņa ir brīnišķīga sieviete, — es teicu. — Sakiet viņai daudzreiz paldies!

— Tūlīt nesīšu jums vakariņas.

— Kā nu redzat. Izsalcis neesmu.

Kad viņa ienesa paplāti un uzlika to uz galdiņa pie gultas, es viņai pateicos un mazliet ieēdu. Ārā bija pavisam satumsis, un es redzēju pa debesīm skrejam starmešu kūļus. Kādu brīdi vēroju tos un iemigu. Es gulēju smagā miegā, tikai reizi pamodos, svīzdams baiļu sviedrus, un tad atkal iemigu, mēģinādams atgaiņāt nelabos murgus. Vēlreiz pamodos pirms ausmas un dzirdēju gaiļus dziedam un vairs neaizmigu līdz pat gaismas svīdumam. Nebiju kārtīgi izgulējies un vēlreiz iemigu, kad bija jau pavisam gaišs.

XIV NODAĻA

Kad pamodos, istaba bija saules pielijusi. Likās, esmu atkal frontē, un es izstaipījos gultā. Kājas man sāpēja, un es paskatījos uz tam, ieraudzīju netīros apsējus un tikai tad aptvēru, kur atrodos. Pasniedzos pēc zvana un piespiedu pogu. Dzirdēju gaiteņa viņā galā nošķindam, un tad kāds klusiņām nāca šurp. Tā bija mis Geidža, un spožajā saules gaismā viņa vairs neizskatījās tik jauna un skaista.

— Labrīt, — viņa sacīja. — Vai naktī labi gulējāt?

— Pateicos. Labi, — teicu. — Vai nevarētu palūgt bārddzini?

— Es ienācu jūs aplūkot, un jūs bijāt iemidzis ar šo te gultā blakus.

Viņa atvēra greznā skapja durvis un izņēma vermuta pudeli. Tā bija gandrīz tukša. — To otru no pagultes noliku šai blakus. Kāpēc jūs nepaprasījāt glāzi?

— Domāju, varbūt jūs man neatjausiet dzert.

— Es labprāt iedzertu kopā ar jums.

— Kas to būtu domājis.

— Nav labi dzert vienam, — viņa sacīja. — Nevajag tā darīt.

— Es vairs tā nedarīšu.

— Ir ieradusies jūsu mis Bārklija, — viņa sacīja.

— Tiešām?

— Jā. Man viņa nepatīk.

— Gan iepatiksies. Viņa ir neizsakāmi jauka.

Mis Geidža papurināja galvu. — Protams, viņa ir brīnišķīga. Vai jūs nepavirzītos mazliet uz to pusi? Tā būs labi. Saposīsimies brokastīm. — Viņa mani apmazgāja ar drāniņu un ziepēm, un siltu ūdeni. — Paceliet plecu, — viņa sacīja. — Tā būs labi.

— Vai nevarētu pasaukt bārddzini pirms brokastīm?

— Es aizsūtīšu šveicaru, lai atved. — Mis Geidža izgāja un tūlīt nāca atpakaļ. — Viņš aizgāja pasaukt, — viņa sacīja un iemērca ūdens bļodā drāniņu.

Šveicars atveda bārddzini. Tas bija apmēram piecdesmit gadus vecs vīrs ar uzskrullētām ūsām. Mani aprūpējusi, mis Geidža aizgāja; un bārddzinis notriepa man vaigus ar putām un ķērās pie darba. Viņš bija ļoti atturīgs un nekādās runās neielaidās.

— Kas tad nu? Jaunumu aptrūcies? — es jautāju.

— Kādu jaunumu?

— Vienalga. Vai tad pilsētā nekas vairs nenotiek?

— Kara laiki, — viņš teica. — Visur ienaidnieka ausis.

Es paskatījos uz viņu. — Lūdzu, neraustiet seju, — viņš teica un turpināja skūšanu. — Es neko nestāstīšu.

— Kas jums īsti lēcies? — noprasīju.

— Esmu itālietis. Es neuzturu sakarus ar ienaidnieku.

Nepūlējos viņam ko ieskaidrot. Ja jau viņš ir traks, tad, jo īsāku brīdi palikšu zem bārdas naža, jo labāk. Mēģināju viņu nopētīt. — Piesargieties, — viņš sacīja, — nazis ir ass.

Es samaksāju, kad viņš beidza, un iedevu vēl pusliras dzeramnaudas. Sīknaudu viņš atdeva atpakaļ.

Es neņemšu. Neesmu frontē. Kā nekā esmu itālietis,

— Ejiet ratā.

— Ar jūsu atļauju, — viņš sacīja un ietina bārdas nažus avīzē. Viņš aizgāja, atstājis piecas vara monētas uz galda blakus gultai. Es pazvanīju. Ienāca mis Geidža.

— Esiet tik laipna, pasauciet šveicaru.

— Tūlīt.

Atnāca šveicars. Viņš tik tikko valdīja smieklus.

— Vai tas bārddzinis ir traks?

— Nē, signorino. Viņš pārklausījās. Lāgā nesadzirdēja, ko es teicu, un noturēja jūs par austriešu virsnieku,

— Ak vai!

— Ha, ha, ha! — šveicars smējās. — Tad ta joki. Tiklīdz viņš būtu pakustējies, šis teica, es viņam… — Šveicars novilka ar pirkstu gar kaklu. — Ha, ha, ha! — viņš nevarēja norimties. — Un, kad es viņam pateicu, ka jūs neesat austrietis! Ha, ha, ha!

— Ha, ha, ha! — es noskaitos. — Būtu gan joki, ja viņš man pārgrieztu rīkli. Ha, ha, ha!

— Nē, signorino. Nē, nē. No austriešiem viņam ir bijāšana. Ha, ha, ha!

— Ha, ha, ha! — es teicu. «— Taisieties, ka pazūdat!

Viņš izgāja, un es dzirdēju viņu vēl aiz durvīm smejamies. Dzirdēju gaitenī soļus. Paskatījos uz durvīm. Uz sliekšņa stāvēja Ketrina Bārklija.

Viņa ienāca istabā un tuvojās gultai.

— Sveiks, mīļais! — viņa sacīja. Viņa izskatījās moža un jauna, un ļoti skaista. Man likās, nekad vēl neesmu redzējis tik skaistu meiteni.

— Sveika, — es teicu. Viņu ieraugot, es vienā mirklī iemīlējos. Es pats vairs sevi nepazinu. Viņa paskatījās uz durvīm, redzēja, ka tur neviena nav, tad apsēdās uz gultas malas un noliecās, un noskūpstīja mani. Es piekļāvu viņu sev klāt un skūpstīju, un jutu viņas sirdspukstus.

— Mīļā, — es teicu. Cik brīnišķīgi, ka tu atbrauci.

— Tas nebija pārāk grūti. Palikt šeit būs grūtāk.

— Tev jāpaliek, — es teicu. — Tu esi brīnišķīga. — Biju kā apmāts. Es nespēju ticēt, ka viņa patiešām ir te, un piekļāvu viņu cieši sev klāt.

— Nevajag, — viņa sacīja. — Tu vēl neesi vesels.

— Esmu vesels. Nāc!

— Nē. Tu vēl neesi pietiekami stiprs.

— Esmu. Jā. Lūdzu.

— Vai tu mani mīli?

— Es patiesi tevi mīlu. Esmu kā bez prāta pēc tevis. Nāc, lūdzu!

— Vai jūti mūsu sirdspukstus?

— Lai nu paliek mūsu sirdis. Es gribu tevi. Esmu kā neprātīgs pēc tevis.

— Tu patiešām mani mīli?

— Neprasi! Nāc! Lūdzu, lūdzu, Ketrina!

— Nu labi, bet tikai uz brītiņu.

— Labi, labi, — es teicu. — Aiztaisi durvis.

— Nevajag. Nedrīkst..,

— Nāc! Nerunā! Lūdzu, nāc!

Ketrina sēdēja uz krēsla blakus gultai. Durvis uz gaiteni stāvēja vaļā. Vētra bija pāri, un es jutos tik labi kā vēl nekad.

Viņa jautāja: — Vai tagad tici, ka es tevi mīlu?

— Mīļā. Tev jāpaliek. Tevi nedrīkst sūtīt projām. Esmu kā bez jēgas aiz mīlestības.

— Mums vajadzēs būt ārkārtīgi piesardzīgiem. Tas ir neprāts. Mēs to nedrīkstam.

— Naktī drīkst.

— Mums vajadzēs būt ārkārtīgi piesardzīgiem. Citiem redzot, tev vajadzēs būt piesardzīgam.

— Es būšu.

— Tev jābūt. Tu esi mīļš. Tu tiešām mani mīli?

— Nejautā! Tu nezini, ko tas man nozīmē.

— Es būšu piesardzīga. Es vairs nejautāšu. Man, mīļais, tagad jāiet.

— Nāc tūlīt atpakaļ.

— Es nākšu, tiklīdz varēšu.

— Uz redzēšanos.

— Uz redzēšanos, mīļais.

Viņa izgāja. Dievs mans liecinieks, es nebiju gribējis viņa iemīlēties. Es nebiju gribējis nevienā iemīlēties. Bet, dievs mans liecinieks, es biju iemīlējies un nu gulēju gultā Milānas hospitālī, un man galvā virpuļoja dažādas domas, un beidzot ienāca mis Geidža.

Ārsts brauc šurp, — viņa sacīja, — Piezvanīja no Komo ezera.

— Kad viņš būs te?

— Pievakarē.

XV NODAĻA

Līdz pievakarei nekas neatgadījās. Ārsts bija kluss, kalsnējs vīrs, un, liekas, — karš bija viņu izsitis no sliedēm. Ar delikātu pretīgumu viņš izvilka man no gurniem vairākas mazas tērauda šķembas. Viņš lietoja vietējo anestēziju, ko citā vārdā sauc par «sniegu», tas sasaldēja audus un atņēma sāpes, ja vien zonde, skalpelis vai pincete neieslīdēja zem pamirušās audu joslas. Nomirdināto vietu varēja skaidri sajust, un pēc kāda laika ārsta jutīgie pirksti pagura, un viņš teica, ka labāk būtu izdarīt rentgena caurskati. Viņš sacīja, ar taustīšanu vien nepietiekot.

Rentgena aparāts bija Ospedale Maggiore[24] , un ārsts, kas izdarīja caurskati, bija nervozs, veikls un omulīgs. Pacientu pieturēja aiz pleciem, un viņš pats varēja aparātā redzēt dažus lielākus svešķermeņus. Uzņēmumi bija jāsūta uz hospitāli. Ārsts lūdza, lai es viņa kabatas grāmatiņā ierakstu savu vārdu, pulku un kaut ko piemiņai. Viņš teica, šķembas esot nejaukas, bīstamas un riebīgas. Austrieši esot suņi. Cik es esot nošāvis? Nebiju nošāvis nevienu, bet ārkārtīgi gribējās viņam izpatikt, un es sacīju, ka esmu viņus diezgan šāvis. Man līdzi bija mis Geidža, un ārsts aplika viņai roku ap vidu un teica, ka viņa esot skaistāka par Kleopatru. Vai viņa to apjēdza? Par Kleopatru — kādreizējo Ēģiptes ķēniņieni! Jā, dieva vārds, viņa bija skaistāka. Sanitārā mašīna aizveda mūs atpakaļ uz mazo hospitāli, un pēc ilgas un lielas cilāšanas es beidzot biju atkal augšā un savā gultā. Uzņēmumus atsūtīja to pašu pēcpusdienu, ārsts bija nodievojies katrā ziņā tos atsūtīt un arī atsūtīja. Ketrina Bārklija tos man parādīja. Tie bija ielikti sarkanās aploksnēs, un viņa tos izņēma no aploksnēm un turēja pret gaismu, un mēs abi skatījāmies.

— Šī ir tava labā kāja, — viņa sacīja un ielika uzņēmumu atkal aploksnē. — Šī ir kreisā.

— Liec nost un nāc gultā!

— Nevaru, — viņa teica, — es tikai uz brītiņu ienācu tev parādīt uzņēmumus.

Viņa aizgāja, un es paliku viens. Bija karsta pēcpusdiena, un man pagalam apnikusi šī gulšņāšana. Aizsūtīju šveicaru pēc avīzēm, lai nes visas, kādas var dabūt.

Iekams viņš atgriezās, istabā ienāca trīs ārsti. Esmu ievērojis, ka ārsti, kam trūkst prakses, parasti meklē cits cita palīdzību un padomu. Ārsts, kurš neprot kārtīgi izoperēt aklās zarnas piedēkli, ieteiks ārstu, kurš nav spējīgs veiksmīgi izgriezt mandeles. Šie trīs bija no tādiem.

— Te ir tas jaunais cilvēks, — sacīja hospitāļa ārsts.

— Labdien! teica garš, kalsns ārsts ar bārdu. Trešais ārsts, paņēmis rentgena uzņēmumus sarkanajās aploksnēs, neteica neko.

— Noņemt apsējus? — bārdainis vaicāja.

— Noteikti. Māsiņ, lūdzu, noņemiet apsējus! — hospitāļa ārsts teica mis Geidžai. Mis Geidža noņēma apsējus. Es palūkojos uz kājām. Lauka hospitālī tās bija izskatījušās pēc maltā bifšteka, turklāt ne sevišķi svaiga. Tagad vātis bija apdzijušas un ceļi sapampuši un mainījuši krāsu, un ikri iekrituši, taču sastrutojuma nebija.

— Pavisam tīri, — sacīja mūsu ārsts. — Pavisam tīri un skaisti.

— Hm, — nomurmināja bārdainais ārsts. Trešais skatījās mūsu hospitāļa ārstam pār plecu.

— Lūdzu, salieciet celi! — sacīja bārdainis.

— Nevaru.

— Pārbaudīt, kā funkcionē locītava? — jautāja bārdainais ārsts. Uz viņa piedurknes blakus trim zvaigznēm bija strīpiņa. Tātad medicīnas dienesta kapteinis.

— Noteikti! — atbildēja hospitāļa ārsts. Abi ļoti piesardzīgi saņēma manu labo kāju un salieca,

— Sāp, es teicu.

— Jā, jā. Vēl mazliet, dakter.

— Pietiek. Vairāk nevar, — es teicu.

Lokās tikai daļēji, — sacīja kapteinis. Viņš izslējās. — Padodiet, lūdzu, dakter, vēlreiz uzņēmumus. — Trešais ārsts pasniedza vienu. — Nē. Kreiso kāju, lūdzu!

— Tā, dakter, ir kreisā.

— Jums taisnība. Es skatījos no nepareizās puses. — Ārsts atdeva uzņēmumu atpakaļ. Otru viņš pētīja labu laiku — Redzat, dakter? — Viņš rādīja uz svešķermeni, kas pret gaismu bija saskatāms ļoti skaidri. Visi trīs ilgi pētīja to.

— Es varu teikt tikai vienu, — bārdainais ārsts sacīja.

Tas ir laika jautājums. Trīs mēneši, varbūt seši.

— Protams, jāuzkrājas sinoviālajam šķidrumam.

— Neapšaubāmi. Tas ir laika jautājums. Es neuzņemos taisīt vaļā celi, iekams ap šķembu nav izveidojusies cista.

— Pilnīgi piekrītu, dakter.

— Seši mēneši? — es jautāju.

— Seši mēneši, lai ap šķembu izveidotos cista un celi varētu droši operēt.

— Tam es neticu.

— Vai jūs, jaunais cilvēk, gribat saglabāt savu kāju?

— Nē! — es teicu.

— Ko?

— Gribu, lai to nogriež, — es teicu, — lai varu pielikt stumbenu.

— Kā jūs to domājat? Stumbenu?

— Viņš dzen jokus, — noteica hospitāļa ārsts. Un ļoti saudzīgi uzsita man pa plecu. — Viņš grib saglabāt savu kāju. Jaunais cilvēks ir visai drosmīgs. Par drošsirdību viņš ieteikts apbalvošanai ar sudraba medaļu.

— No sirds apsveicu, — kapteinis sacīja. Un paspieda man roku. — Es saku vēlreiz — lai nevajadzētu riskēt, būs jānogaida vismaz seši mēneši, kamēr celi varēs taisīt vaļā. Jūs, protams, varat uzklausīt arī citu domas.

— Paldies, — atteicu. — Es augstu vērtēju jūsu domas. Kapteinis paskatījās pulkstenī.

— Mums laiks iet, — viņš sacīja. — Vēlu visu to labāko.

— Vēlu arī jums visu to labāko — un liels paldies, — es teicu. Trešais ārsts sniedza man roku.

— Capitano Varini.

— Tenente Enri.

Un visi trīs izgāja no istabas.

— Mis Geidža! — es saucu. Viņa ienāca. — Esiet tik laipna un palūdziet, lai mūsu ārsts ienāk vēl uz brītiņu.

Viņš ienāca ar cepuri rokā un nostājās pie manas gultas.

— Jūs vēlējāties ar mani runāt?

— Jā. Es nevaru gaidīt sešus mēnešus līdz operācijai. Apžēlojieties, dakter, vai pats kādreiz esat gulējis uz gultas sešus mēnešus?

— Jums nevajadzēs visu laiku gulēt. Vispirms ievainojumi būs jāapsauļo. Pēc tam varēsiet staigāt ar kruķiem.

— Sešus mēnešus ar kruķiem un tad operācija?

— Tas ir pats drošākais. Jānogaida, kamēr ap svešķermeni izveidojas cista un no jauna uzkrājas sinoviālais šķidrums. Tad varēs droši griezt vajā.

— Vai jūs tiešām domājat, ka jāgaida tik ilgi?

— Tā būs visdrošāk.

— Kas ir šis kapteinis?

— Milānā ļoti ievērojams ķirurgs.

— Viņam štāba kapteiņa pakāpe, vai ne?

— Jā, bet viņš ir lielisks ķirurgs.

— Es negribu, lai manas kājas iznieko štāba kapteinis. Ja viņš kaut kam derētu, sen jau būtu ticis par majoru. Es zinu, dakter, ko nozīmē tāds medicīnas dienesta kapteinis.

— Viņš ir lielisks ķirurgs, un es viņam ticu vairāk nekā jebkuram citam ķirurgam.

— Vai nevarētu paaicināt vēl kādu ķirurgu?

— Protams, ja vēlaties. Bet es gan pievienotos daktera Valleras uzskatiem.

— Vai tomēr nevarētu paaicināt vēl kādu ķirurgu?

— Es palūgšu, lai atnāk Valentīni.

— Kas viņš ir?

— Ķirurgs no Ospedale Maggiore.

— Labi. Es būšu ļoti pateicīgs. Saprotiet, dakter, es nevaru valstīties pa gultu sešus mēnešus.

— Jums nebūs jāguļ gultā. Vispirms apsauļosities, pēc tam izpildīsiet vieglus vingrojumus. Tiklīdz būs izveidojusies cista, mēs operēsim.

— Bet es nevaru gaidīt sešus mēnešus.

Ārsta slaidie pirksti burzīja cepuri, un viņš smaidīja. — Jūs tik ļoti steidzaties nokļūt atpakaļ frontē?

— Kāpēc ne?

— Tas ir brīnišķīgi, — viņš noteica. — Jūs esat cēlsirdīgs jauneklis. — Viņš pieliecās pie manis un ļoti maigi noskūpstīja mani uz pieres. — Es aizsūtīšu pēc Valentīni. Nevajag raizēties un nervozēt! Klausiet mani.

— Vai jūs kaut ko neiedzertu? — es jautāju.

— Ne, paldies. Esmu atturībnieks.

— Vienu glāzīti jau var. — Es piezvanīju, lai šveicars atnes glāzes.

— Nē, nē, paldies. Mani gaida.

— Uz redzēšanos, — es sacīju.

— Uz redzēšanos.

Pēc divām stundām ienāca doktors Valentīni. Viņš ļoti steidzās, un viņa ūsu gali bija saslējušies stāvus gaisa. Viņš bija majors, viņa seja bija iedegusi, un visu laiku viņš smējās.

— Kā jūs tikāt pie šīm draņķīgajām skrambām? — viņš jautāja. — Aplūkosim uzņēmumus! Jā. Jā. Tā tas ir. Pēc vaiga esat vesels kā rutks. Kas ir šī meiča? Jūsu iecerētā? Tā jau domāju. Vai šis nav viens sasodīts karš? Vai te sāp? Jūs braši turaties. Es jūs salāpīšu, būsiet tikpat kā no jauna piedzimis. Un te sāp? Noteikti sāp. Tiem ārstiem gan patīk sagādāt otram ciešanas. Kas līdz šim ir darīts? Vai jūsu meitene runā itāliski? Tad vajadzēs pamācīties. Apburoša meitene. Es būtu ar mieru viņu pamācīt. Vai arī kļūt par viņas pacientu. Nē, radības es viņai palīdzēšu par brīvu. Vai viņa saprot, ko es saku? Viņa jums dāvās jauku puisēnu. Jauku puisēnu tikpat gaišiem matiem. Skaisti! Lieliski! Bet meitene ir piemīlīga. Pierunājiet, lai viņa nāk kopā ar mani vakariņās! Nē, nē, es negribu jums viņu atņemt. Paldies. Paldies, mis. Tas ir viss. Tas ir viss, ko es gribēju zināt. — Viņš uzsita man uz pleca. — Apsējus nevajag likt virsū.

— Vai neiedzersim pa glāzei, doktor Valentīni?

— Pa glāzei? Protams. Es dzeru desmit glāzes. Kur pudele?

— Skapī. Mis Bārklija dabūs.

— Uz jūsu veselību! Uz jūsu veselību, mis! Cik brīnišķīga meitene! Es jums atnesīšu labāku konjaku nekā šis. — Viņš noslaucīja ūsas.

— Kā jūs domājat, kad varētu operēt?

— Rīt no rīta. Ne agrāk. Jāiztīra kuņģis. Viss jādabū laukā. Es ieiešu pie vecās dāmas tur lejā un pateikšu, kas darāms. Dzīvojiet vesels! Rīt atnākšu. Un atnesīšu labāku konjaku. Pie jums ir ļoti omulīgi. Uz redzēšanos! Līdz rītdienai! Izgulieties kārtīgi! Jau agri būšu klāt. — Viņš durvīs pamāja, viņa ūsas saslējās stāvus gaisā, brūnā seja smaidīja. Viņa piedurkni rotāja lielā zvaigzne, viņš bija majors.

XVI NODAĻA

Tonakt pa atvērtajām balkona durvīm ielidoja sikspārnis, kad vērojām, kā pār pilsētas jumtiem nolaižas nakts. Istabā bija tumšs, tikai no āra iespīdēja blāva pilsētas nakts atblāzma, un sikspārnis nebaidījās un šaudījās pa istabu, it kā atrastos brīvā dabā. Mēs gulējām un vērojām sikspārni, un tas laikam mūs neredzēja, mēs gulējām tik klusu. Kad sikspārnis aizlidoja, mēs ieraudzījām prožektora gaismu un vērojām, kā staru kūlis slīd pāri debesīm, tad nozūd un viss atkal ieslīgst tumsā. Uzplūda nakts vēsma, un mēs dzirdējām pretgaisa aizsardzības baterijas vīru balsis tepat netālu uz jumta. Bija vēss, un viņi aplika ap pleciem apmetņus. Es baiļojos, ka tikai kāds neienāk, bet Ketrina teica — visi guļot. Reiz naktī mēs iemigām, un, kad pamodos, viņas vairs nebija, un tad es dzirdēju, kā viņa nāk pa gaiteni, kā atveras durvis un viņa apstājas pie gultas un čukst, ka viss klusu un mierīgi, viņa nokāpusi lejā un tur visi guļot. Viņa paklausījusies pie mis Van Kampenas durvīm un dzirdējusi to miegā elpojam. Ketrina atnesa sausiņus, un mēs tos grauzām un piedzērām klāt vermutu. Mums ļoti gribējās ēst, bet viņa sacīja, ka no rīta tikpat manas iekšas jāiztīra. Rīta pusē, kad uzausa gaisma, es atkal aizmigu un pamodies redzēju, ka viņa atkal aizgājusi. Ketrina ienāca spirgta un skaista un apsēdās uz gultas; un, kamēr es gulēju ar termometru mutē, uzlēca saule, un mēs sajutām, ka uz jumtiem smaržo rasa un drīz vien arī kafija, ko vārīja artilēristi uz tuvējā jumta.

— Kā gribētos ar tevi pastaigāt, — sacīja Ketrina. — Ja būtu braucamais krēsls, mēs varētu iet ārā.

— Kā es tiktu krēslā?

— Gan mēs izdomātu.

Varētu izbraukt parkā un svaigā gaisā paēst brokastis. — Es palūkojos laukā pa atvērtajām durvīm.

— Tagad mums kas cits darāms, — viņa teica, — jāsagatavojas tava drauga doktora Valentīni vizītei.

— Liekas brīnišķīgs ārsts.

— Man viņš nemaz tā nepatīk. Bet ārsts laikam jau labs.

— Nāc atpakaļ gultā, Ketrin, lūdzu, — es teicu.

— Nevar. Vai tad mums nebija jauka nakts?

— Vai tu šonakt nevarētu dežurēt?

— Varbūt arī dežurēšu. Tikai tu mani negribēsi.

Gribēšu.

— Nē, negribēsi. Tu nekad neesi operēts. Tu nezini, kā jutīsies.

— Es jutīšos labi.

— Tev būs slikti, un es tev nebūšu vajadzīga.

— Nu tad nāc tagad.

— Nē, — viņa sacīja. — Man jāsagatavo lapa, dārgais, un jāatzīmē tava temperatūra.

— Ja nenāc, — tad mani nemīli.

— Kāds tu esi auša. — Viņa noskūpstīja mani.

— Lapā viss ir ierakstīts. Temperatūra vienmēr normāla. Tev ir tik burvīga temperatūra.

— Bet tev viss ir burvīgs.

— Nē, nē. Tev ir burvīga temperatūra. Es ļoti lepojos ar tavu temperatūru.

— Varbūt visiem mūsu bērniem būs brīnišķīga temperatūra.

— Mūsu bērniem laikam būs nelāga temperatūra.

— Kas tev jādara, lai sagatavotu mani Valentīni vizītei?

— Nekas liels. Bet visai nepatīkams.

— Vai to nevarētu izdarīt kāds cits.

— To es negribu. Negribu, ka tev pieskaras kāda cita. Esmu jocīga. Tiklīdz tev pieskarsies cita, es zaudēšu prātu.

— Pat Fērgusone?

— Sevišķi Fērgusone un Geidža, un tā otra, kā viņu sauc?

— Vokere?

— Jā. Tagad te pārāk daudz māsu. Ja nebūs vairāk slimnieku, mūs sūtīs projām. Pašlaik esam četras.

— Gan jau slimnieki vēl pienāks klāt. Māsu nemaz nav par daudz. Hospitālis diezgan liels.

— Cerams, kāds vēl pienāks klāt. Ko es iesākšu, ja mani aizsūtīs projām? To var izdarīt, ja nebūs slimnieku.

— Es arī braukšu.

— Neaušojies. Tu taču vēl nevari. Bet veseļojies drīz, mīļais, un mēs kaut kur aizbrauksim.

— Un kas notiks vēlāk?

— Varbūt karš jau būs beidzies. Tas taču nevar turpināties mūžīgi.

— Gan tikšu uz kājām, — es teicu. — Valentīni mani salāpīs.

— Vajadzētu, viņam taču tādas ūsas. Un, mīļais, kad tevi iemidzinās, domā par kaut ko citu — nedomā par mums. Cilvēks narkozē kļūst ļoti pļāpīgs.

— Par ko lai es domāju.

— Vienalga. Tikai ne par mums. Domā par saviem tuviniekiem. Vai pat par citu meiteni.

— Nē.

— Tad skaiti lūgšanas. Būs brīnišķīgs iespaids.

— Varbūt nemaz nerunāšu.

— Arī var gadīties. Ne jau visi kļūst runīgi,

— Es nerunāšu.

— Tikai neplāties, mīļais! Lūdzu, neplāties! Tu esi tik mīļš, un tev nevajag plātīties.

— Es nerunāšu ne vārda.

— Tagad tu, mīļais, plāties. Pats zini, ka tev nav nekādas vajadzības plātīties. Sāc tikai skaitīt lūgšanas vai dzejoļus, vai kaut ko citu, kad tev liks dziļi elpot. Tad tu būsi mīļš un es lepošos ar tevi. Es jau tāpat lepojos. Tev ir tik burvīga temperatūra, un tu guli kā mazs zēns, apskāvis spilvenu, un domā, ka tā esmu es. Bet varbūt cita meitene? Kāda skaista itāliete?

— Tā esi tu.

— Protams, es. Es tik tiešām tevi mīlu, un Valentīni tev salāpīs kāju. Cik labi, ka man nevajadzēs noskatīties.

— Tu šonakt dežurēsi.

— Jā. Bet tev būs vienalga.

— Gan jau redzēsim.

— Tā, mīļais. Tagad tu esi tīrs no iekšpuses un ārpuses. Saki — vai tu daudzas esi mīlējis?

— Nevienu.

— Pat mani ne?

— Tevi gan.

— Nu, bet citas?

— Nevienu.

— Ar cikām tu esi — kā lai to pasaka — palicis kopā?

— Ne ar vienu.

— Tu melo.

— Jā.

— Pareizi dari. Nekad nesaki man patiesību. Tieši to es vēlos. Vai viņas bija skaistas?

— Es nekad neesmu ne ar vienu palicis kopā.

— Nu ja. Vai viņas bija ļoti valdzinošas?

Kā es to varu zināt.

— Tu esi tikai mans. Mans — un nekad neesi nevienai citai piederējis. Bet es neuztrauktos, ja tā arī būtu. Es no viņām nebaidos. Tikai nestāsti man par viņām. Ja vīrietis paliek kopā ar kādu, — kad viņa saka, cik tas

maksā?

— Nezinu.

— Protams, tu nezini. Vai viņa apgalvo, ka mīl to? Pastāsti. Es gribu zināt.

— Jā. Ja viņš to vēlas.

— Vai arī viņš saka tai, ka mīl? Pastāsti, lūdzu! Tas ir svarīgi.

— Viņš saka, ja pats vēlas.

— Bet tu nekad neesi sacījis? Patiešām?

— Nē.

— Tiešām ne? Saki man taisnību!

— Nē, — es meloju.

— Tu to nedarītu! — viņa teica. — Es zinu, tu to nedarītu. Es mīlu tevi, dārgais.

Saule bija pakāpusies virs jumtiem, un tiem pāri slējās katedrāles smailes, ap kurām rotājās saules stari. Jutos tīrs no iekšpuses un ārpuses un gaidīju ārstu.

— Ak tad tā? — Ketrina noteica. — Viņa saka tikai to, kas vīrietim patīk?

— Ne vienmēr.

— Bet es tā darīšu. Teikšu to, kas tev patīk, un darīšu, ko tu vēlēsies, un tad tu negribēsi nevienu citu, vai ne? — Viņa paskatījās uz mani laimīgām acīm. — Es darīšu, ko tu gribēsi, un sacīšu, ko tu gribēsi, un tad viss būs labi, vai ne?

— Jā.

— Ko tu gribi, lai es daru tagad, kad esi apkopts?

— Nāc atkal gultā!

— Labi. Es iešu.

— Ai, mīļā, mīļā, mīļā, — es čukstēju.

— Redzi, — viņa sacīja. — Es daru visu, ko tu vēlies.

— Tu esi burvīga.

— Baidos, ka tu neesi īsti apmierināts.

— Tu esi burvīga.

— Es vēlos to, ko vēlies tu. Manis vairs nav. Ir tikai tas, ko tu vēlies.

— Mīļā.

— Tu esi apmierināts? Patiesi? Tu negribi vairs citas sievietes?

— Nē.

— Nu redzi. Tu esi apmierināts. Es darīšu visu, ko tu vēlēsies.

XVII NODAĻA

Kad pēc operācijas pamodos, jutu, ka neesmu bijis nekur projām. Esmu bijis tepat. Tikai noslāpis. Tā nav miršana, tā ir tikai ķīmiska noslāpšana, neko vairs nejūti, un atmostoties šķiet, ka būtu dzēris, lai gan vemjot nāk augšā tikai žults un pēc tam nekļūst vieglāk. Gultas galā es ieraudzīju smilšu maisus. Tie bija uzlikti uz ieģipsējuma. Pēc brīža ieraudzīju mis Geidžu, un viņa apvaicājās: — Kā jūtaties?

— Labāk, — es atbildēju.

— Viņš izdarīja brīnumus ar jūsu celi.

— Cik ilgi tas vilkās?

— Divarpus stundas.

— Vai es nesamuldēju kādas muļķības?

— Nē. Nerunājiet! Tagad jāguļ mierīgi.

Man bija nelaba dūša. Ketrinai bija taisnība. Man bija vienalga, kas naktī dežurē.

Tagad hospitālī bija vēl trīs slimnieki: vājš puisis no Džordžijas, no Sarkanā Krusta dienesta, gulēja ar malāriju, kāds jauks zēns no Ņujorkas, tikpat vājš, ar malāriju un dzelteno kaiti un kāds lielisks puisis, kas bija mēģinājis kombinētajam šrapnelim atskrūvēt laika degli, lai to paglabātu kā suvenīru. Šo šrapneli austrieši lietoja kalnos, un tas sprāga no atsitiena.

Ketrina Bārklija bija ļoti iepatikusies māsām, jo viņa vienmēr uzņēmās nakts dežūras. Ar malārijas slimniekiem viņai nebija daudz rūpju, puisis, kas atskrūvējis degli, bija mūsu draugs un nekad naktī nezvanīja bez vajadzības, un tā vaļas brīžos mēs bijām kopā. Es bezgala mīlēju Ketrinu, un viņa mīlēja mani. Dienā es gulēju vai arī, kad bijām nomodā, rakstījām viens otram zīmītes un sūtījām tās ar Fērgusoni. Fērgusone bija lāga dvēsele. Es neko daudz par viņu nezināju, vienīgi to, ka viņai ir brālis piecdesmit otrajā divīzijā un otrs brālis Mezopotānijā un viņa pati ļoti laba pret Ketrinu Bārkliju,

— Vai jūs atbrauksiet uz mūsu kāzām, Fērdži? — reiz viņai jautāju.

— Nebūs lemts jums apprecēties.

— Būs._

— Nebūs.

— Kāpēc ne?

— Jūs sastrīdēsieties pirms kazām.

— Mēs nekad nestrīdamies.

— Vēl laika diezgan.

— Mēs nestrīdamies.

— Tad jūs nomirsiet. Sastrīdēsieties vai nomirsiet. Tā arvien notiek. Apprecēties nav lemts.

Es sniedzos pēc viņas rokas. — Nevajag! — viņa sacīja. — Es taču neraudu. Varbūt jums abiem viss nokārtosies. Bet piesargieties, ka neiegrūžat viņu nelaimē. Ja iegrūdīsiet viņu nelaimē, es jūs nositīšu.

— Es viņu negrūdīšu nelaimē.

— Tātad piesargieties! Ceru, ka jums viss laimīgi beigsies. Jūs tik jauki pavadāt laiku.

— Mēs brīnišķīgi pavadām laiku.

— Tātad nestrīdieties un negrūdiet viņu nelaimē!

— To es nedarīšu.

— Pielūkojiet! Es negribu, lai viņai gadītos kara laika bērns.

— Jūs esat lāga dvēsele, Fērdži.

— Nemaz. Nemēģiniet pieglaimoties! Ko saka jūsu kāja?

— Neko sevišķu.

— Un galva? — Viņa pieskārās pierei ar pirkstiem. Tā bija tikpat truli jutīga kā notirpusi kāja.

— Galva man nekad nesagādā raizes.

— Tāds puns kā šis var atņemt saprašanu. Un tas jums nesagādā raizes?

— Nē.

— Laimīgais. Vai vēstule uzrakstīta? Es eju lejā.

— Te tā ir.

— Jums jāsaka viņai, lai pagaidām pārtrauc nakts dežūras. Viņa ir ļoti nogurusi.

— Labi. Pateikšu.

— Es labprāt dežurētu, bet viņa jau nebūs ar mieru. Citi tikai priecājas, ka pašiem nav jādežurē. Jums jādod viņai maza atpūta.

— Labi.

— Mis Van Kampena stāsta, ka jūs guļot caurām priekšpusdienām.

— Ko citu lai viņa stāstītu.

— Parunājiet ar mis Bārkliju, lai viņa kādu laiku nedežurē naktis!

— Es pats to vēlētos.

— Jūs nemaz to nevēlaties. Ja jūs viņu pierunātu, es jūs vairāk cienītu.

— Es viņu pierunāšu.

— Neticu. — Viņa paņēma vēstuli un aizgāja. Es piezvanīju, un pēc brītiņa ienāca mis Geidža.

— Kas noticis?

— Man ar jums jārunā. Kā jūs domājat, vai mis Bārklija pagaidām nebūtu jāatbrīvo no nakts dežūrām? Viņa izskatās briesmīgi nogurusi. Kāpēc viņai nemitīgi jādežurē naktīs?

Mis Geidža palūkojās uz mani.

— Es esmu jūsu draugs, — viņa sacīja. — Jums nevajag tā runāt ar mani.

— Kā to saprast?

— Netēlojiet muļķi! Un tas ir viss, ko jūs gribējāt teikt?

— Vai nevēlaties vermutu?

— Labprāt. Un tad iešu. — Viņa izņēma no skapja pudeli un atnesa glāzi.

— Jūs ņemiet glāzi! Es dzeršu no pudeles.

— Uz jūsu veselību! — mis Geidža sacīja.

— Ko Van Kampena teica par to, ka es no rītiem ilgi guļu?

— Viņai patīk lasīt morāli. Sauc jūs par privileģēto.

— Lai velns viņu rauj!

— Viņa nav ļauna, — mis Geidža sacīja. — Tikai veca un untumaina. Jūs viņai nekad neesat paticis.

— Tā ir.

— Toties man jūs patīkat. Es esmu jūsu draugs. To neaizmirstiet.

— Jūs esat sasodīti jauka.

— Nē. Zinu gan, kura jums ir tā jaukā. Esmu jūsu draugs. Kā klājas kājai?

— Labi.

— Atnesīšu aukstu minerālūdeni, ar ko apsmidzināt. Zem ģipša laikam niez. Ārā tik karsts.

— Jūs esat neiedomājami jauka.

— Vai ļoti niez?

— Nē, Būs labi,

Jāsakārto smilšu maisiņi. — Viņa pārliecās man pāri. — Esmu jūsu draugs.

— Es zinu.

— Nē, jūs nezināt. Gan kādu dienu sapratīsiet.

Ketrina Bārklija nedežurēja trīs naktis, un tad viņa atnāca. Kad atkal satikāmies, mums šķita, ka abi esam bijuši garā ceļojumā.

XVIII NODAĻA

To vasaru mēs pavadījām brīnišķīgi. Tiklīdz drīkstēju celties, mēs braucām vizināties pa parku. Atceros ormaņa ratus, zirga lēno soli un priekšā uz bukas važoņa muguru un spīdīgo cilindru, un Ketrinu Bārkliju man blakus. Katrs rokas pieskāriens, pats niecīgākais pieskāriens mūs satrauca. Vēlāk, kad varēju staigāt ar kruķiem, gājām ēst pusdienas pie Bifi vai uz «Gran Italia» un apsēdāmies pie galdiņa ārā galerijā. Viesmīļi nāca un gāja, un garām gāja cilvēki, un svečturi meta ēnu pār galdautu, un mēs nospriedām, ka restorānā «Gran Italia» mums patīk vislabāk, tāpēc Džordžs, galvenais viesmīlis, mums arvien rezervēja galdiņu. Viņš bija lielisks viesmīlis, un mēs ļāvām, lai viņš pats izvēlas ēdienus, un tikmēr paši lūkojāmies uz garāmgājējiem, uz krēslā tīto galeriju un viens uz otru. Dzērām sauso, balto kapri, kas bija ielikts spainītī ar ledu, un nomēģinājām daudzus citus vīnus — frezu, barberu un saldos baltos. Tagad kara laikā restorānā nebija viesmīļa, kurš pasniedz tikai vīnus, un Džordžs mulsi pasmaidīja, kad izvēlējos tādu vīnu kā freza.

— Ir nu gan vīnrūpniecības zeme, ja tās vīns garšo pēc zemenēm, — viņš sacīja.

— Kas tur slikts? — Ketrina vaicāja. — Man tieši patīk.

— Nogaršojiet, lēdij, ja vēlaties, — Džordžs sacīja. — Bet atļaujiet leitnantam atnest pudelīti margo.

— Es to arī nomēģināšu,. Džordž.

— Neiesaku. Tam nav pat zemeņu garšas.

— Un ja nu tomēr, — Ketrina sacīja. — Tas būtu brīnišķīgi.

— Tūdaļ atnesīšu, — Džordžs teica, — un, tiklīdz lēdija būs nogaršojusi, tā nesīšu prom.

Vīns nebija diez kāds. Kā jau viesmīlis sacīja, tas negaršoja pat pēc zemenēm. Mēs palikām pie kapri. Kādu vakaru man pietrūka naudas, un Džordžs aizdeva simt liru. — Nekas, Tenente, — viņš sacīja. — Kādreiz jau gadās. Es zinu, kā ir, kad aptrūkst naudas. Jums un lēdijai katra laikā varu izlīdzēt.

Pēc pusdienām mēs devāmies cauri galerijai, pagājām garām citiem restorāniem un veikaliem ar nolaistām metāla žalūzijām un apstājāmies pie kāda maza kioska, kur pārdeva sendvičus ar šķiņķi un salātiem un sendvičus ar anšovu — mazas, brūni apceptas maizītes apmēram pirksta garumā. Tādas labi garšo naktī, kad iegribas ēst. Tad sēdāmies vaļējos ormaņa ratos, kas stāvēja pie galerijas pretim katedrālei, un braucām uz hospitāli. Pa hospitāļa durvīm jau nāca pretī šveicars palīdzēt man ar kruķiem izkāpt. Es samaksāju ormanim, un mēs braucām augšā ar liftu. Ketrina izkāpa stāvu zemāk, kur dzīvoja māsas, un es braucu tālāk, tad izkāpu un ar kruķiem pa gaiteni devos uz savu istabu; dažreiz es noģērbos un atlaidos gultā un citreiz pasēdēju uz balkona, uzlicis kāju uz otra krēsla, un vēroju, kā bezdelīgas laidelējas virs jumtiem, un gaidīju Ketrinu. Kad viņa uznāca augšā, šķita, ka viņa bijusi projām garā ceļojumā, un es uz kruķiem kliboju viņai līdz pa gaiteni un nesu bļodas, un pagaidīju ārpusē pie durvīm vai gāju līdzi iekšā atkarībā no tā, vai slimnieki bija mūsu draugi vai ne; un, kad visi darbi bija apdarīti, abi sēdējām ārā uz mana balkona. Vēlāk es atgūlos, un, kad slimnieki bija aizmiguši un Ketrina pārliecināta, ka neviens vairs nezvanīs, viņa ienāca pie manis. Man ļoti patika atraisīt Ketrinas matus, un viņa sēdēja gultā klusa, klusa, tikai reizumis spēji noliecās, lai mani noskūpstītu, kamēr es darbojos gar viņas matiem, ņēmu ārā matadatas un liku uz palaga, un mati pamazām atrisa, un es lūkojos viņā, kad viņa tā klusu, klusu sēdēja, un tad pēkšņi izņēmu divas pēdējās matadatas, un mezgls atrisa pavisam, un viņa nolieca galvu, un mati ietina mūs abus, un mēs jutāmies kā teltī vai arī it kā mums pāri brāztos, ūdenskritums.

Viņai bija brīnum skaisti mati, un dažreiz es gulēju un rīta krēslā, kas ieplūda pa vaļējām durvīm, vēroju, kā viņa tos sapin, un mati mirdzēja pat naktī, kā dažkārt vizmo ūdens īsi pirms ausmas. Viņai bija skaista seja, skaists augums un glezna, samtaina āda. Mēs gulējām blakus, un, ļaudams pirkstu galiem slīdēt pār viņas vaigiem, pieri, zodu un kaklu, es sacīju: «Gluda kā klavieru taustiņš,» — bet viņa pārvilka ar pirkstu man pār zodu un teica: «Gluds kā smilšpapīrs un saskrāpē klavieru taustiņu.»

— Vai duras?

— Nē, mīļais. Es tikai pajokoju.

Naktis bija bezgala skaistas, un mēs abi bijām jau laimīgi, sajūtot vienīgi otra pieskārienu. Bez lielajiem laimes brīžiem mums bija daudz mazu mīlas mirkļu, un, ja atradāmies katrs savā telpā, mēģinājām pārraidīt domas. Dažreiz tas arī izdevās, laikam tāpēc, ka allaž domājām vienu un to pašu.

Mēs teicām viens otram, ka esam precējušies kopš pirmās dienas kad Ketrina atbrauca uz hospitāli, un skaitījām, cik mēnešu pagājis no mūsu kāzu dienas. Es patiešām vēlējos apprecēties, bet Ketrina sacīja — tad viņai būtu jābrauc prom, un, tiklīdz mēs sāktu kārtot formalitātes, Ketrinu uzmanītu un mūs izšķirtu. Mums vajadzētu precēties pēc Itālijas likuma, un itāliešiem ir briesmīgas formalitātes. Patiešām vēlējos apprecēties, jo man nedeva mieru doma par bērnu, līdzko šī doma neviļus ienāca prātā; mēs paši uzskatījām, ka esam precēti, un daudz nebēdājām, un es laikam pat jutos apmierināts, ka neesam precējušies. Atceros, kādu nakti mēs par to runājām, un Ketrina teica:

— Bet, mīļais, mani taču aizsūtīs prom.

— Varbūt neaizsūtīs.

— Aizsūtīs. Tūlīt sūtīs uz mājām, un tad mēs būsim šķirti līdz kara beigām.

— Es braukšu mājās atvaļinājumā.

— Tu nepagūsi pa atvaļinājuma dienām aizbraukt uz Skotiju un atpakaļ. Bez tam es negribu braukt prom no tevis. Kāds labums tagad apprecēties? Mēs jau esam precējušies. Kādas saites varētu mūs vēl ciešāk vienot?

— Es to vēlos tikai tevis dēļ.

— Manis vairs nav. Es esmu tu. Neizdomā kaut kādu atsevišķu «es».

— Biju iedomājies, ka visas meitenes grib apprecēties.

— Jā gan. Bet, mīļais, es jau esmu precējusies. Esmu apprecējusies ar tevi. Vai neesmu tev laba sieva?

— Tu man esi brīnišķīga sieva,

— Redzi, mīļais, reiz jau esmu gaidījusi, līdz varēšu apprecēties.

— Es par to negribu dzirdēt.

— Tu zini, es nevienu nemīlu, tikai tevi. Nevajag ļaunoties, ja mani mīlējis kāds cits.

— Bet es ļaunojos.

— Kāpēc tev jābūt greizsirdīgam uz mirušu, ja viss tagad pieder tev.

— Nē, es tomēr negribu par to dzirdēt.

— Ak tu, nelaimīgais! Es taču arī zinu, ka tev bijušas visādas meitenes, bet tas mani neuztrauc.

— Vai mēs nevaram salaulāties kaut kā slepeni? Tad, ja ar mani kaut kas notiktu vai ja tev būtu bērns…

— Salaulāt var tikai baznīca vai valsts. Mēs jau esam slepeni salaulājušies. Redzi, mīļais, tas man kaut ko nozīmētu, ja es būtu ticīga. Bet es neesmu.

— Tu man iedevi svēto Antoniju.

— Lai tev nes laimi. Kāds man to uzdāvināja.

— Un tu neraizējies ne par ko?

— Tikai lai mani neaizsūta prom no tevis. Tu esi mana ticība. Tu esi man viss.

— Nu labi. Bet, tiklīdz tu vēlēsies, es tevi apprecēšu.

— Tu runā tā, mīļais, it kā tavs pienākums būtu no manis iztaisīt godīgu sievieti. Es esmu pavisam godīga sieviete. Nav jākaunas par to, ar ko lepojies un kas dara tevi laimīgu. Vai tad tu neesi laimīgs?

— Bet vai tu nekad mani neatstāsi, neaiziesi pie kāda cita?

— Nē, dārgais. Es nekad tevi neatstāšu, nekad neiešu pie cita. Man ir tāda nojauta, ka mums uzbruks briesmīga nelaime. Bet raizēties vēl pāragri.

— Es neraizējos. Es taču tevi tik ļoti mīlu, un tu agrāk mīlēji kādu citu.

— Un kas ar viņu notika?

— Viņš krita.

— Jā. Bet, ja viņš nebūtu kritis, es nesatiktu tevi. Es, mīļais, neesmu neuzticīga. Man ir daudz vājību, bet uzticīga es esmu. Esmu uzticīga līdz apnikumam.

— Man drīz vien būs jāatgriežas frontē.

— Nedomāsim, kamēr tas brīdis vēl nav pienācis. Tu redzi, mīļais, cik esmu laimīga un cik jauki mums aizrit dienas. Sen nebiju bijusi laimīga un, kad tevi satiku, laikam biju kā bez prāta. Es patiešām biju bez prāta. Bet tagad mēs esam laimīgi un mīlam viens otru. Tad arī izbaudīsim šo laimi, Tu taču esi laimīgs? Varbūt tev pie manis kaut kas nepatīk? Ko es varētu izdarīt tev par prieku? Atlaist vaļā matus? Tu pats tos atpīsi?

— Jā, un nāc gultā!

— Labi. Bet vispirms apstaigāšu slimniekus.

XIX NODAĻA

Tā pagāja vasara. Dienas atceros kā pa miglu, atceros tikai, ka tās bija karstas un laikrakstos daudz rakstīja par uzvarām. Veselība man bija stipra, un kājas sadzija ātri, tā ka ilgi nevajadzēja staigāt ar kruķiem un drīz vien meklēju spieķi. Lai ceļi atkal locītos, gāju uz Ospedale Maggiore uz fizioterapijas procedūrām, uz apstarošanu ar ultravioletajiem stariem, masāžu un vannām. Uz procedūrām gāju pēcpusdienās un vēlāk iegriezos kafejnīcā, kaut ko iedzēru un izlasīju laikrakstus. Pa pilsētu neklaiņoju, no kafejnīcas tūdaļ gribējās atgriezties hospitālī. Mana vienīgā vēlēšanās bija redzēt Ketrinu. Pārējo laiku mēģināju kaut kā nosist. No rītiem lielāko tiesu gulēju, bet pēcpusdienās šad tad gāju uz zirgu skriešanās sacīkstēm un vēlāk uz fizioterapijas procedūrām. Dažreiz iegriezos angļu-amerikāņu klubā, iezvilu dziļā ādas krēslā pie loga un lasīju žurnālus. Kad vairs negāju uz kruķiem, mēs nevarējām staigāt kopā, jo ir nepiedienīgi māsai staigāt divatā ar slimnieku, kurš neizskatās pēc tāda, kam vajadzīgs pavadonis; tāpēc pēcpusdienās mēs bijām kopā. Dažreiz gan palaimējās aiziet paēst pusdienas, ja Fērgusone nāca līdzi. Mis Van Kampenai vajadzēja samierināties ar to, ka mēs esam lieli draugi, jo Ketrina viņai krietni daudz palīdzēja darbā. Viņa bija pārliecināta, ka Ketrina ir no labas ģimenes, un tas beidzot viņu noskaņoja labvēlīgi. Mis Van Kampena ļoti augstu vērtēja ievērojamu izcelsmi un arī pati nāca no lieliskas ģimenes. Hospitālī darba tagad netrūka, un tā Ketrinai pagāja augas dienas. Vasara bija karsta, un Milānā dzīvoja ļoti daudz manu paziņu, tomēr, kad tuvojās vakars, es ilgojos drīzāk atgriezties hospitālī. Fronte bija pavirzījusies uz priekšu līdz Karso, ieņemta Kuka no Plavas puses un Bainsicas plato. No Rietumu frontes nepienāca tik labas vēstis. Tāda sajūta, ka šis karš jau turpinātos bezgala ilgi. Tagad mēs arī bijām iestājušies karā, bet, manuprāt, paies vesels gads, kamēr pārsviedīs šurp lielākas karaspēka daļas un tās apmācīs. Nākamais gads varbūt būs slikts, varbūt arī labs. Itālieši bija zaudējuši ļoti daudz vīru. Kas būs tālāk? Pat ja ieņemtu visu Bainsicu un Monte Sangabrielu, austriešu rokās vēl paliktu daudz kalnu. Es tos esmu redzējis. Viņā pusē ir visi augstākie kalni. Pie Karso izdevās pavirzīties uz priekšu, bet te, jūras malā, vieni purvi un dumbrāji. Napoleons būtu sasitis austriešus līdzenumā. Viņš nekad nebūtu uzsācis cīņas kalnos. Viņš ļautu tiem nonākt lejā un sakautu tos pie Veronas. Rietumu frontē vēl neviens nebija piedzīvojis galīgu sakāvi. Varbūt karā neviens vairs nebūs uzvarētājs. Varbūt tas turpināsies mūžīgi. Varbūt sāksies jauns Simtgadu karš. Es noliku avīzi uz statīva un devos uz durvīm. Uzmanīgi nokāpu pa kāpnēm un gāju pa Via Manzoni. Pie «Gran Hotel» satiku veco Meijeru pāri brīdī, kad tie kāpa laukā no ekipāžas. Abi atgriezās no zirgu skriešanās sacīkstēm. Viņa sieva bija kupla, ģērbusies melnā zīdā. Viņš bija drukns un vecs, sirmām ūsām un plakanās pēdas dēļ staigāja ar spieķi.

— Labdien! Kā jums klājas? — Viņa sniedza man roku.

— Sveiks, — sacīja Meijers.

— Kā gāja sacīkstēs?

— Jauki. Sacīkstes bija lieliskas. Es trīsreiz vinnēju.

— Un kā jums? — jautāju Meijeram.

— Labi. Es arī vinnēju.

— Nekad nezinu, kā viņam veicas, — misis Meijere teica. — Viņš nekad man nestāsta.

— Man veicas labi, — Meijers sacīja. Viņš bija ļoti labsirdīgs. — Jums vajag kādreiz atnākt. — Kad viņš runāja, vienmēr radās iespaids, ka viņš uz sarunu biedru nemaz neskatās vai arī noturējis to par kādu citu.

— Kādreiz aiziešu.

— Aizbraukšu uz hospitāli jūs apciemot, — misis Meijere teica. — Ir šis tas, ko aiznest maniem zēniem. Jūs visi esat mani zēni. Jūs patiešām esat mani mīļie zēni.

— Viņi priecāsies, jūs redzot.

— Šie mīļie zēni. Jūs arī. Jūs esat viens no maniem zēniem.

— Man jāiet, — es sacīju.

— Nododiet visiem mīļajiem zēniem sveicienus. Man ir daudz gardumu, ko aiznest. Man ir dažas pudeles augstākā labuma marsalas un cepumi.

— Ardievu, — es teicu. — Viņi ārkārtīgi priecāsies, jūs redzot.

— Ardievu, — sacīja Meijers. — Iegriezieties galerijā! Jūs zināt, kur ir mans galdiņš. Mēs tur sēžam katru dienu. — Es gāju tālāk pa ielu. «Kovā» gribēju kaut ko nopirkt un aiznest Ketrinai. Palūdzu šokolādes tāfelīti un, kamēr pārdevēja to ietina, piegāju pie bāra. Te sēdēja pāris angļu un daži lidotāji. Es vienatnē izdzēru martini, samaksāju, pie letes paņēmu šokolādes tāfelīti un devos mājup uz hospitāli. Pie neliela bāra ieliņā, kas veda no operas «La Skala», sastapu dažus paziņas — vicekonsulu, divus puišus, kas mācījās dziedāt, un Etori Moreti, itālieti no Sanfrancisko, kurš dienēja itāliešu armijā. Visi kopā iedzērām. Vienu no dziedoņiem sauca par Ralfu Simonsu, un viņa pieņemtais vārds bija Enriko del Kredo. Es nezināju, kāda Simonsam balss, bet viņš vienmēr runāja par kaut kādiem gaidāmiem lieliem notikumiem. Viņš bija resns, un viņam lobījās āda ap degunu un muti, it kā viņam būtu siena drudzis. Tikko atgriezies no Pjačencas, kur uzstājies. Viņš dziedājis «Toskā», un panākumi bijuši spoži.

— Jūs, zināms, nekad neesat dzirdējis, kā es dziedu, — viņš sacīja.

— Kad jūs dziedāsiet šeit?

— «Skalā» uzstāšos rudenī.

— Saderu, ka tevi apmētās ar soliem, — sacīja Etore.

— Vai esat dzirdējis, ka viņu Modenā apmētāja ar soliem?

— Salti meli.

— Viņam svieda virsū solus, — Etore sacīja. — Es tur biju klāt. Pats aizsviedu sešus solus.

— Tu esi tāds dieva dots itālietis no Frisko.

— Viņš nemāk itāliešu izrunu, — Etore sacīja. — Visur, kur viņš parādās, viņu apmētā ar soliem.

— Pjačencā ir dziedāšanai pats draņķīgākais teātris visā Ziemeļitālijā, — sacīja otrs tenors. — Ticiet man, tur ir ļoti maza un ļoti slikta zāle. — Šo tenoru sauca par Edgaru Saundersu, un viņa pieņemtais vārds bija Eduardo Džovanni.

— Žēl, ka es tur nebiju un neredzēju, kā tevi apmētā ar soliem, — sacīja Etore. — Tu jau nevari dziedāt itāliski.

— Viņš ir tāds īpatnis, — sacīja Edgars Saunderss.

— To vien zina, kā gvelzt par solu svaidīšanu.

— Publikai nekas cits neatliek, kad jūs abi laižat vaļā savas rīkles, — sacīja Etore, — Un, aizbraukuši uz Ameriku, jūs vēl plātāties ar savu triumfu «Skalā». Tādus no «Skalas» padzītu jau pēc pirmās nots.

— Un tomēr es dziedāšu «Skalā», — Simonss noteica.

— Oktobrī dziedāšu «Toskā».

— Aiziesim paklausīties, vai ne, Mak? — Etore vaicāja vicekonsulam. — Viņiem būs vajadzīgi aizstāvji.

— Varbūt izsauks amerikāņu armiju viņus aizstāvēt, — sacīja vicekonsuls. — Vai jums vēl ieliet, Simons? Un jums, Saunders?

— Jā.

— Esmu dzirdējis, ka jums piešķiršot sudraba medaļu, — Etore pagriezās pret mani. — Un kā pats domājat — par kādiem nopelniem?

— Nezinu. Nezinu, vai maz saņemšu.

— Saņemsiet. Velns parāvis, «Kovas» meičas nodomās — tas tik ir puika. Vēl iedomāsies, ka esat nogalējis divus simtus austriešu vai viens pats ieņēmis veselu tranšeju. Ticiet man, es savas medaļas esmu godam nopelnījis.

— Cik jums to ir, Etore? — vicekonsuls jautāja.

— Visas, kādas vien ir, — noteica Simonss. — Tikai viņa dēļ uzsākts šis karš.

— Man pienāktos divas bronzas un trīs sudraba medaļas, — Etore sacīja. — Bet oficiāli esmu saņēmis tikai vienu.

— Un kur tad pārējās? — Simonss jautāja.

— Kaujas beidzās neveiksmīgi, — Etore noteica. — Ja kauja ir neveiksmīga, nevienu medaļu nedabū.

— Cikreiz jūs, Etore esat bijis ievainots?

— Smagi ievainots — trīs reizes. Man ir trīs strīpiņas par ievainojumiem. Skatieties! — Viņš parāva uz augšu piedurkni. Kādas astoņas collas no pleca bija piešūtas paralēlas sudraba svītras uz melna pamata.

— Jums arī ir viena. — Etore pagriezās pret mani.

— Ticiet man, nemaz nav slikti, ja tādas ir. Es tās vērtēju augstāk par medaļām. Ticiet man, zēn, kad jūs dabūsiet trīs, tad tas jau būs kaut kas. Jūs esat dabūjis tikai vienu svītru par ievainojumu, kura dēļ trīs mēnešus nogulējāt hospitālī.

— Kurā vietā jūs ievainoja, Etore? — vicekonsuls jautāja.

Etore uzrotīja piedurkni. — Te, — viņš parādīja dziļu, spīdīgu, sarkanu rētu. — Kājā arī. Es nevaru jums to parādīt, jo virsū rauti, un vēl pēdā. Man pēdā ir miroņkauls, tas tagad pūst. Katru rītu velku ārā mazus gabaliņus, un kauls visu laiku pūst.

—Kā tevi ievainoja? — jautāja Simonss.

Ar rokas granātu. Tā izskatās pēc kartupeļu stampas. Raušus norāva gabalu pēdai. Jūs zināt, kādas izskatās šīs kartupeļu stampas? — Viņš pagriezās pret mani.

— Protams.

— Es redzēju, kā tas maita austrietis meta granātu, — Etore sacīja. — Mani nogāza gar zemi, un es nodomāju, nu jau gals klāt, bet šīs sasodītās kartupeļu stampas nav pārāk bīstamas. Es to neģēli nokniebu ar vienu šāvienu. Vienmēr nēsāju līdzi šauteni, lai mani nenotur par virsnieku.

— Kāds viņš izskatījās? — jautāja Simonss.

— Viņam bija tikai viena granāta, — sacīja Etore. — Es nezināju, kāpēc vajadzēja to mest. Man liekas, viņš visu laiku meklēja izdevību izmest granātu. Laikam nekad nebija redzējis īstu kauju. Es uz vietas nokniebu to neģēli.

— Kāds viņš izskatījās brīdī, kad jūs viņu nokniebāt? — Simonss jautāja.

— Velns viņu zina, — Etore sacīja. — Es viņam ietriecu lodi vēderā. Baidījos, ka netrāpīšu, ja tēmēšu galvā.

— Cik ilgi jūs esat virsnieks, Etore? — es vaicāju.

— Divus gadus. Drīz būšu kapteinis. Cik ilgi jūs esat leitnants?

— Trešais gads.

— Jūs nevarat būt kapteinis, tāpēc ka lāgā nezināt itāliešu valodu, — Etore sacīja. — Jūs protat runāt, bet neprotat pietiekami labi lasīt un rakstīt. Kapteinim jāzina daudz vairāk. Kāpēc negājāt amerikāņu armijā?

— Varbūt pāriešu.

— Es arī labprāt pārietu. Cik daudz kapteinis saņem, Mak?

— Īsti nezinu. Laikam tā ap divsimt piecdesmit dolāru.

— Velns lai parauj, ko es neizdarītu, ja man būtu divsimt piecdesmit dolāru! Fred, ar skubu stājieties amerikāņu armijā! Un lūkojiet pārvilkt arī mani.

— Norunāts.

— Varu komandēt rotu itāliski. Viegli iemācīšos komandēt arī angliski.

— Jūs noteikti kļūsiet par ģenerāli, — Simonss secināja.

— Nē, tam vajadzīga gudrāka galva. Ellišķīgi daudz tādam ģenerālim jāzina. Jūs, puiķeļi, iedomājaties — tāds karš ir bērnu spēle. Jums pat nav tik daudz apķērības cik viduvējam kaprālim.

— Paldies dievam, — man nav jādien par kaprāli, — Simonss sacīja.

— Var gadīties, ka sāks vervēt tādus slaistus kā tu. Ak, puikiņ, man gribētos, kaut jūs abi nokļūtu manā vadā. Arī Maks. Es jūs, Mak, norīkotu par ziņnesi.

— Jums ir vēriens, Etore, — Maks sacīja. — Bet diemžēl esat militārists.

— Līdz kara beigām es uzdienēšos par pulkvedi, — Etore pavēstīja.

— Ja tikai nenošaus.

— Mani nenošaus. — Viņš ar īkšķi un rādītājpirkstu pieskārās zvaigznītēm pie apkakles. — Redziet, ko es daru! Vienmēr vajag pieskarties pie zvaigznītēm, tiklīdz kāds ieminas par nošaušanu.

— Mums jāiet, Sim, — Saunderss piecēlās.

— Iesim.

— Uz redzēšanos, — es sacīju. — Man arī jāiet. — Bārā pulkstenis rādīja bez ceturkšņa seši. — Ciаo, Etore!

— Ciаo, Fred! — Etore atsaucās. — Ļoti jauki, ka dabūsiet sudraba medaļu.

— Vēl nezinu, vai dabūšu.

— Noteikti dabūsiet, Fred. Es dzirdēju, ka jūs noteikti dabūšot.

— Uz redzēšanos, — es sacīju. — Neiekulieties ķezā, Etore!

— Par mani nebēdājiet! Es nedzeru un nedauzos apkārt. Neesmu žūpa un meitu mednieks. Zinu, kas man der, kas neder.

— Uz redzēšanos, — sacīju. — Priecājos, ka drīz jūs paaugstinās par kapteini.

— Man nav jāgaida, kamēr mani paaugstinās. Es kļūšu kapteinis par nopelniem karā. Jūs saprotat. Trīs zvaigznes ar sakrustotiem zobeniem un kroni. To es dabūšu.

— Lai jums veicas!

— Un jums tāpat.

— Kad jums jāatgriežas frontē?

— Pavisam drīz.

— Tad jau satiksimies.

— Uz redzēšanos!

— Uz redzēšanos! Turiet acis vaļā!

Es iegriezos sānielā, pa kuru taisnā ceļā varēja nokļūt hospitālī. Etorem bija divdesmit trīs gadi. Viņš bija uzaudzis pie tēvoča Sanfrancisko un, kad sākās karš, ciemojās pie vecākiem Turīnā. Viņam bija māsa, kas arī bija aizsūtīta kopā ar viņu uz Ameriku pie tēvoča; šogad viņai vajadzēja beigt skolotāju institūtu. Etore bija īsts standartvaronis, un visiem viņš bija apnicis. Ketrina viņu ciest nevarēja.

— Mums arī ir varoņi, — viņa sacīja. — Bet tie parasti ir daudz klusāki, dārgais.

— Es viņu nemaz neievēroju.

— Es arī neievērotu, ja viņš nebūtu tāds uzpūtīgs, man viņš apnicis līdz kaklam, līdz kaklam.

— Man tāpat.

— To tu saki manis dēļ, mīļais. Bet nevajag. Iedomājos viņu frontē, varbūt tur no viņa kāds labums, bet šādus puišeļus es ciest nevaru.

— Piekrītu.

— Cik labi, ka tu saproti. Es mēģinu sev iestāstīt, ka viņš nemaz tāds nav, bet nudien viņš ir pretīgs, pretīgs.

— Etore šodien sacīja, ka drīz būšot kapteinis.

— Cik jauki, — Ketrina noteica. — Tad gan viņš būs apmierināts.

— Vai tev gribētos, lai man būtu augstāka pakāpe?

— Nē, mīļais! Es tikai gribu, lai tev būtu tāda pakāpe, ka mēs tiktu iekšā labākajos restorānos.

— Tieši tāda pakāpe man ir.

— Tev ir pati labākā pakāpe. Negribu tev nekādas citas. Kļūsi vēl iedomīgs. Mīļais, cik labi, ka tu neesi uzpūtīgs. Es būtu gājusi pie tevis, pat ja tu būtu uzpūtīgs, un tomēr daudz mierīgāku prātu izietu pie vīra, kurš nav uzpūtīgs.

Mēs klusu runājāmies ārā uz balkona. Bija laiks uzlēkt mēnesim, taču pār pilsētu klājās migla, un mēness slēpās aiz mākoņiem; pēc brītiņa sāka smidzināt, un mēs gājām istabā. Migla sabiezēja, un drīz vien lija tik stipri, ka dzirdējām lietus lāses grabinām pret jumtu. Es piecēlos un piegāju pie durvīm palūkoties, vai nelīst iekšā ūdens, bet nelija, un es atstāju durvis vaļā.

— Ko vēl tu satiki? — Ketrina jautāja.

— Misteru un misis Meijerus.

— Ērmots pāris.

Savā zemē viņš esot sēdējis cietumā. Izlaiduši ārā, lai nomirst brīvībā.

— Un kopš tā laika viņš laimīgi dzīvo Milānā,

— Cik nu laimīgi, nezinu.

— Pietiekami laimīgi pēc cietuma gadiem, var iedomāties.

— Viņa nākšot ar kaut kādām dāvanām.

— Viņa nes lepnas dāvanas. Vai tu arī esi viņas mīļais zēns?

— Viens no tiem.

— Jūs visi esat viņas mīļie zēni, — Ketrina sacīja.

— Viņai labāk patīk mīļi zēni. Ieklausies, kā līst.

— Stipri līst.

— Un tu vienmēr mani mīlēsi?

— Jā.

— Kad līs lietus, tad arī?

— Jā.

— Cik labi. Jo es baidos no lietus.

— Kāpēc?

Man nāca miegs. Ārā lija bez pārstājas.

— Nezinu, mīļais. Es aizvien esmu baidījusies no lietus.

— Man patīk lietus.

— Man patīk staigāt pa lietu. Bet mīlētājiem lietus traucē.

— Es tevi vienmēr mīlēšu.

— Es tevi mīlēšu, kad līs lietus, snigs sniegs un birs krusa … Kas vēl var būt?

— Nezinu. Man nez kāpēc nāk miegs.

— Ej gulēt, mīļais, un es tevi mīlēšu, lai notiek kas notikdams.

— Tu taču nebaidies no lietus?

— Kad esmu kopā ar tevi, tad nebaidos.

— Kāpēc tu baidies?

— Nezinu.

— Pasaki.

— Nejautā.

— Pasaki.

— Nē.

— Pasaki.

— Labi. Baidos no lietus tāpēc, ka reizēm man šķiet — es miršu, kad līs lietus.

— Ko tu runā!

— Un dažreiz man liekas — tu mirsi.

— Tas ir vairāk iespējams.

— Nē, mīļais. Jo es taču varu tevi glābt. Es zinu, ka varu. Bet neviens nevar palīdzēt pats sev.

— Lūdzu, nerunā par to. Es šovakar negribu klausīties neprātīgas skotietes melšas. Cik tad ilgi vairs būsim kopā.

— Jā, es esmu skotiete un neprātīga. Bet vairs tā nerunāšu. Tās ir blēņas.

— Jā, tas viss ir blēņas. Viss ir blēņas. Tikai blēņas. Es nebaidos no lietus. Es nebaidos no lietus. Ak mans dievs, kaut es nebaidītos. Viņa raudāja. Es viņu mierināju, un viņa vairs neraudāja.

Bet ārā joprojām lija.

XX NODAĻA

Kādu pēcpusdienu mēs aizbraucām uz zirgu skriešanās sacīkstēm. Fērgusone arī brauca līdzi un Krouvels Rodžers, puisis, kuram bija ievainotas acis, laika deglim sprāgstot. Kamēr abas posās, mēs ar Krouvelu sēdējām viņa istabā gultā un pārskatījām biļetenu par nesenajām sacīkstēm un iespējamiem pretendentiem uz uzvaru. Krouvelam galva bija nosaitēta, un viņš diez ko neinteresējās par sacīkstēm, bet vienmēr lasīja sacīkšu biļetenu un aiz gara laika vēroja zirgus. Viņš teica, ka šie zirgi nekam nederot, bet citu nebija. Meijeram viņš patika, un vecais vīrs labprāt viņam izlīdzēja ar padomu. Meijers vinnēja gandrīz vienmēr, taču bija skops ar padomiem, jo tad viņam pašam paliktu mazāk izredžu. Hipodromā notika visvisādas blēdības. No visas pasaules hipodromiem padzītie žokeji bija sabraukuši Itālijā. Meijera padoms noderēja, bet es nelabprāt viņam kaut ko jautāju, jo dažreiz viņš nemaz neatbildēja, un, ja atbildēja, tad bija skaidri redzams, ka viņam ļoti negribas ko teikt, un tomēr nez kāpēc viņš juta it kā pienākumu mums šo to pateikt, un Krouvelam viņš allaž palīdzēja bez īgnuma. Krouvela acis bija cietušas, viena pavisam nopietni: Meijeram pašam arī bija kaut kāda nelaime ar acīm, un laikam tāpēc viņš bija pieķēries Krouvelam. Sievai Meijers nekad neteica, uz kuru zirgu viņš liek, un viņa reizēm vinnēja, reizēm paspēlēja, visbiežāk gan paspēlēja un runāja bez gala.

Uz Sansiro visi četri braucām vaļējā ekipāžā. Diena bija brīnišķīga; un mēs braucām cauri parkam, tad gar tramvaja sliedēm — un beidzot bijām ārpus pilsētas uz putekļainā ceļa. Abpus ceļa aiz metāla žogiem bija vasarnīcas un lieli, nolaisti dārzi, un grāvji ar tekošu ūdeni, un sakņu dārzi ar pieputējušām dobēm. Pāri līdzenumā bija redzamas lauku mājas un plaši zaļi tīrumi ar irigācijas grāvjiem, un tālāk uz ziemeļiem bija kalni. Uz hipodromu brauca daudzas ekipāžas, un kontrolieri pie vārtiem mūs ielaida bez biļetēm, jo mēs bijām uniformās. Izkāpām no ekipāžas, nopirkām programmu un pa gludo, biezo skrejceļa zālienu piegājām pie iežogojuma. Koka tribīnes bija vecas, un apakšā zem tribīnēm bija derību kases, un netālu no staļļiem bija vēl otra kasu rinda. Gar žogu drūzmējās kareivji. Iežogojumā rosījās zirgu kopēji, tie vadāja zirgus pa apli zem kokiem aiz lielajām tribīnēm. Mēs tur ieraudzījām paziņas un sadabūjām krēslus Fērgusonei un Ketrinai, un apskatījām zirgus.

Tie gāja pa apli cits aiz cita, galvas nokāruši, zirgu kopēja pavadā. Viens zirgs bija melns, ar zilganu lāsmojumu, un Krouvels sacīja — viņš varot zvērēt, ka tas ir krāsots. Mēs vērīgāk ieskatījāmies un nospriedām, ka laikam gan. Šo zirgu izveda pēdējā mirklī, kad bija jāsāk jau seglot. Pēc numura uz zirgu kopēja piedurknes mēs to uzmeklējām programmā, un tur bija rakstīts: melns kastrēts zirgs, vārdā Džapalaks. Vispirms sacentās zirgi, kuru likme nekad nav pārsniegusi tūkstoš liru. Ketrina bija pārliecināta, ka zirga spalva ir krāsota. Fērgusone gan neņēmās to apgalvot. Man arī šķita aizdomīgi. Visi nolēmām likt uz šo zirgu un sametām simt liru. Tabula rādīja, ka izmaksa būs trīsdesmit pieci pret vienu. Krouvels aizgāja nopirkt biļetes, un mēs pa to laiku skatījāmies, kā žokeji vēlreiz izmeta apli zem kokiem un tad pa skrejceļu rikšoja uz pagriezienu — uz starta vietu.

Mēs uzkāpām tribīnēs noskatīties sacīkstes. Sansiro toreiz nebija elastīgās barjeras, un starteris nostādīja zirgus rindā — tie no tālienes izskatījās ļoti maziņi, — tad palaida tos no starta, nošmiukstinādams savu garo pātagu. Zirgi paskrēja mums garām, melnais aulekšoja pa priekšu, un pagriezienā tas labu gabalu izrāvās. Vēroju ar binokli, kā zirgi skrien pa pēdējo celiņu, un redzēju, ka žokejs pūlas melno noturēt, bet velti; un, kad zirgi iznāca no pagrieziena uz taisnā ceļa, melnais bija citiem priekšā par piecpadsmit zirgu tiesu. Viņš aizjoņoja garām stabam un vēl noskrēja pusapli.

— Vai nav brīnišķīgi! — sacīja Ketrina, — Mums būs pāri par trīs tūkstošiem liru. Tas noteikti ir lielisks zirgs.

Cerēsim, ka viņam nenopluks krāsa, iekams izmaksās naudu, — Krouvels teica.

— Nē, patiešām jauks zirgs, — Ketrina teica. — Diez vai arī misters Meijers lika uz viņu?

— Vinnējāt? — es uzsaucu Meijeram. Viņš pamāja.

— Bet man nekā, — sacīja misis Meijera. — Uz kuru jūs, bērni, likāt?

— Uz Džapalaku.

— Ko jūs sakāt? Trīsdesmit pieci pret vienu!

— Mums patika viņa spalvas krāsa.

— Man gan ne. Izskatījās pagalam noplucis. Man teica, lai uz viņu neliekot.

— Izmaksa būs niecīga, — Meijers teica.

— Paredzēts bija trīsdesmit pieci pret vienu, — es teicu.

— Bet izmaksa būs niecīga. Pēdējā brīdī, — Meijers teica, — uz to lika prāvu summu.

— Kas?

— Kemptons un viņa puiši. Jūs redzēsiet. Nebūs ne divi pret vienu.

— Tātad trīs tūkstoši vējā! — Ketrina iesaucās. — Kas tās par sacīkstēm. Tīrā blēdīšanās.

— Mēs dabūsim divsimt liru.

— Tik maz! Nav nemaz vērts ņemt. Es domāju, vismaz trīs tūkstošus dabūsim.

— Bezdievīga blēdīšanās, — Fērgusone teica.

— Kā tad, — Ketrina teica, — ja nebūtu blēdīšanās, mēs nekad uz to neliktu. Bet es tā cerēju uz trim tūkstošiem.

— Nokāpsim lejā, kaut ko iedzersim un paskatīsimies, cik izmaksās, — sacīja Krouvels.

Mēs nokāpām lejā pie tabulas, kur bija izkārti uzvarētāju numuri, un tieši tobrīd nošķinda zvans par zīmi, ka sākas izmaksa, un pretī Džapalaka vārdam parādījās cipari 18,50. Tātad nebija pat divi pret vienu.

Piegājām pie bāra zem lielās tribīnes un katrs izdzērām pa glāzei viskija ar sodu. Te mēs saskrējāmies ar diviem pazīstamiem itāliešiem un ar Makadamsu, vicekonsulu, un viņi visi nāca mums līdzi augšā. Itālieši izturējās ļoti manierīgi, un Makadamss sarunājās ar Ketrinu, un mēs vēlreiz kāpām lejā pie derību kasēm. Misters Meijers jau stāvēja pie totalizatora.

Paprasiet, uz kuru viņš liek! — es teicu Krouvelam.

— Uz kuru, mister Meijer? — Krouvels jautāja.

Meijers izņēma programmu un ar zīmuli rādīja uz piekto numuru.

— Vai jums būtu kas pretī, ja mēs liktu uz to pašu? — Krouvels vaicāja.

— Lieciet vien! Lieciet! Tikai nesakiet manai sievai, ka esmu jums ieteicis. — Varbūt kaut ko iedzersim, — es teicu.

— Nē, paldies. Es nedzeru.

Mēs likām simt liru uz piekto numuru un izdzērām vēl katrs pa vienam viskijam ar sodu. Es biju labā omā, un mēs paķērām līdzi vēl divus pazīstamus itāliešus un visi kopā iedzērām, un tad gājām augšā. Šie itālieši bija manierīgi, tikpat manierīgi kā tie abi, pirmīt atvestie. Drīz neviens vairs nespēja uz vietas nosēdēt. Atdevu biļetes Ketrinai.

— Uz kādu zirgu?

— Nezinu. Pēc mistera Meijera ieteikuma.

— Un pat vārdu nezini?

— Nē. Paskaties programmā! Laikam piektais numurs.

— Tava paļāvība ir aizkustinoša, — viņa sacīja. Piektais numurs uzvarēja, bet izmaksa bija niecīga.

Misters Meijers dusmojās.

— Jāizdod divsimt liru, lai iegūtu divdesmit, — viņš teica. — Divpadsmit liru pret desmit. Tas nav vērts. Mana sieva zaudēja divdesmit liru.

— Es iešu līdzi lejā, — Ketrina teica. Visi itālieši piecēlās. Mēs kāpām lejā un piegājām pie iežogojuma.

— Tev patīk šeit? — Ketrina jautāja.

— Jā, tā nekas.

— Diezgan interesanti, — viņa teica. — Bet, mīļais, es nevaru ciest tik daudz paziņu.

— Tik daudz jau nav.

— Nu jā. Bet šie Meijeri un tas vīrs no bankas ar sievu un meitām…

— Viņš diskontē manus vekseļus, — es teicu.

— Ja to nedarītu viņš, atrastos kāds cits, Šie četri puiši bija briesmīgi.

— Mēs varam palikt te un noskatīties pie iežogojuma.

— Jauki. Un, mīļais, liksim uz zirgu, par kuru neko neesam dzirdējuši un uz kuru neliek misters Meijers.

— Norunāts,

Mēs likām uz zirgu, kuru sauca par Acuraugu un kurš no pieciem bija ceturtais. Atbalstījāmies pret žogu un vērojām, kā zirgi joņo garām, pakaviem dipot; un tālumā redzējām kalnus un Milānu aiz kokiem un tīrumiem.

— Te es jūtos daudz tīrāka, — Ketrina teica.

Zirgi skrēja āra pa vārtiem, nosvīduši slapji. Žokeji tos apvaldīja, aizveda pie kokiem, lai vieglāk nokāpt.

— Iedzersim kaut ko tepat ārā un skatīsimies uz zirgiem.

— Tūlīt atnesīšu, — teicu.

— Zēns atnesīs, — Ketrina sacīja. Viņa pacēla roku, un no Pagodas bāra, kas atradās pie staļļiem, iznāca zēns. Mēs apsēdāmies pie apaļa metāla galdiņa.

— Ir taču labāk, kad esam vieni?

— Jā.

— Es jutos tik vientuļa kopā ar viņiem visiem.

— Šeit ir jauki.

— Jā. Patiešām skaista vieta sacīkstēm.

— Lieliska.

— Mīļais, manis dēļ neliedz sev prieku. Kāpsim atkal tribīnēs, tiklīdz tu vēlēsies.

— Nē, — es teicu. — Paliksim tepat un iedzersim. Tad iesim lejā un paskatīsimies, kā šķēršļu skrējienā tie lec pār ūdens grāvi.

— Tu esi tik labs pret mani, — viņa sacīja.

Kad bijām brīdi palikuši divatā, atkal bija patīkami iejukt burzmā. Bijām skaisti pavadījuši dienu.

XXI NODAĻA

Septembrī iestājās pirmās saltās naktis, tad arī dienas kļuva vēsas, parkā kokiem nodzeltēja lapas, un mēs sapratām, ka vasara pagājusi. Stāvoklis frontē bija bēdīgs, un nekādi nevarēja ieņemt Sangabrielu. Kaujas Bainsicas plato bija beigušās, un ap mēneša vidu viss apklusa arī pie Sangabrielas. To nebija izdevies ieņemt. Etore aizbrauca atpakaļ uz fronti. Zirgus aizveda uz Romu, un sacīkstes vairs nenotika. Krouvels arī bija aizbraucis uz Romu, viņu sūtīšot atpakaļ uz Ameriku. Divreiz pilsētā izcēlās pret karu vērsti nemieri, un Turīnā kaut kas rūga. Kāds angļu majors klubā man stāstīja, ka itālieši Bainsicas plato un Sangabrielā esot zaudējuši simt piecdesmit tūkstošus vīru. Viņš teica, arī pie Karso zaudēti četrdesmit tūkstoši. Mēs iedzērām, un viņš kļuva runīgāks. Viņš teica, ka cīņu šogad vairs nebūšot un itālieši nokoduši lielāku kumosu, nekā spējot norīt. Sacīja, ka ar ofensīvu Flandrijā ejot bēdīgi. Ja vēl triekšot nāvē cilvēkus tāpat kā šoruden, sabiedrotajiem pēc gada būšot beigas. Viņš teica — mums visiem tā kā tā esot beigas, tikmēr vēl turamies, kamēr paši to neapzināmies. Mums visiem beigas. Galvenais ir to neatzīt. Valsts, kas pēdējā atzīs, ka tai beigas, būs uzvarētāja karā. Mēs iedzērām vēl. Vai es dienot štābā? Nē. Viņš gan. Mēs divatā sēdējām klubā, atzviluši uz lielā ādas dīvāna. Viņa zābaki bija no gludas ādas un spoži nospodrināti. Brīnišķīgi zābaki. Viņš teica, tas viss esot blēņas. Tagad visiem prātā tikai divīzijas un papildspēki. Visi dzenoties pēc divīzijām, bet, tikko tās dabūjot, tūdaļ ļaujot iznīcināt. Mums visiem beigas.

Vācieši vienā gabalā gūst uzvaras. Velns parāvis, tie nu reiz ir karotāji. Vecie huņņi ir īstie karotāji. Bet arī viņiem beigas. Mums visiem beigas. Es ieminējos — un kā tad ar krieviem. Viņš teica, ka tiem jau esot beigas. Es drīz redzēšot, ka tiem beigas. Austriešiem arī beigas. Ja viņi dabūtu dažas huņņu divīzijas, tad atspertos. Vai viņš domājot, ka tie šoruden pāries uzbrukumā? Protams. Itāliešiem ir beigas. Visi zina, ka tiem beigas. Vecie huņņi nāks lejā caur Trentīno un nogriezīs dzelzceļu pie Vičencas, un — kas tad notiks ar itāliešiem! To jau mēģināja izdarīt sešpadsmitajā, es teicu. Bet bez vāciešiem. Jā, es piekritu. Austrieši varbūt to nedarīs, viņš sacīja. Par daudz vienkārši. Mēģinās kaut ko sarežģītāku, un tik un tā beigas būs. Es teicu, ka man jāiet. Laiks atgriezties hospitālī.

— Ardievu! — viņš sacīja un tad moži piebilda: — Lai jums labi klājas! — Viņa pesimistiskā pasaules uztvere un mundrā oma bija asā pretrunā.

Pa ceļam uz hospitāli iegriezos frizētavā noskūties. Mana kāja likās tiktāl atlabusi, ka vairāk pagaidām nevarēja cerēt. Pirms trim dienām biju uz pārbaudi. Lai nobeigtu ārstēšanās kursu Ospedale Maggiore, vēl dažas reizes vajadzēja aiziet uz fizioterapiju, un es staigāju pa nomaļāku ielu, pūlēdamies neklibot. Kāds vecs vīrs zem nojumes izgrieza siluetus. Apstājos pavērot viņu darbā. Divas meitenes pozēja, un viņš izgrieza abus siluetus reizē, ātri šņikstināja grieznes un skatījās uz viņām, galvu piešķiebis. Meitenes klusiņām smējās. Viņš vispirms rādīja siluetus man un tikai tad uzlīmēja uz balta papīra un atdeva meitenēm.

— Skaisti, vai ne,— viņš teica. — Un jums, Tenente?

Meitenes gāja projām, aplūkodamas savus siluetus un smiedamās. Glītas meitenes. Viena no tām strādāja vīna tirgotavā pretim hospitālim.

— Manis pēc, — es teicu.

— Noņemiet cepuri!

— Nē. Ar visu.

— Neiznāks tik smuki, — vecais noteica, — Toties, — viņš uzsmaidīja, — izskatīsies militāri.

Grieznes slīdēja pār melno papīru, tad viņš atšķīra vajā abas puses, uzlīmēja profilus uz papes gabaliņa un sniedza man,

— Cik maksā?

— Neko, — viņš atmeta ar roku, — Izgriezu jums tāpat vien,

— Lūdzu. — Sameklēju dažus vara naudas gabalus. — Dariet man to patikšanu!

— Nē. Es tos izgriezu sev par patikšanu. Uzdāviniet savai meitenei!

— Liels paldies un uz redzēšanos!

— Uz redzēšanos!

Es devos uz hospitāli, Man bija atsūtītas vairākas vēstules, viena oficiāla un vēl dažas. Man bija piešķirts trīs nedēļu ilgs atvaļinājums veselības uzlabošanai un pēc tam vajadzēs atgriezties frontē. Jā, tā tas bija, Atveseļošanās atvaļinājums sākās ceturtajā oktobrī, kad beidzās ārstēšanās kurss. Trīs nedēļas, tātad divdesmit viena diena. Tas iznāk divdesmit piektajā oktobrī. Es pateicu, ka vēl iziešu, un devos uz restorānu netālu no hospitāļa paēst pusdienas un pie galdiņa izlasīt vēstules un Corriere della Sera . Viena vēstule bija no vectēva, tur bija ziņas par ģimenes locekļiem, patriotiski uzmudinājumi, čeks par simt dolāriem un daži avīžu izgriezumi; garlaicīgu vēstuli bija atsūtījis mūsu mācītājs, tad vēl pienākusi vēstule no kāda paziņas, kas bija franču lidotājos, pavadīja laiku jautrā kompānijā un nu stāstīja man par to, un vēl dažas rindas no Rinaldi, kurš apjautājās, cik ilgi es slaistīšoties pa Milānu un kas vispār dzirdams no jauna. Viņš lūdza atvest patafona plates un bija atsūtījis līdzi sarakstu. Pie pusdienām izdzēru mazo pudeli kianti, tad vēl kafiju ar konjaku, izlasīju avīzi, ieliku vēstules kabatā, atstāju uz galdiņa avīzi un dzeramnaudu un gāju projām. Hospitālī savā istabā noģērbos, uzvilku pidžamu un rīta svārkus, balkona durvīm nolaidu priekšā aizkarus un, apsēdies gultā, sāku lasīt Bostonas laikrakstus, ko misis Meijere bija hospitālī atstājusi saviem zēniem. Čikāgas komanda White Sox» izcīnījusi Amerikas līgas balvu, un Nacionālajā līgā priekšgalā atradās «New York Giants». Beibs Ruts tagad spēlēja Bostonas komandā. Laikraksti bija garlaicīgi, ziņas tikai vietējās, tās pašas novecojušas, arī frontes ziņas bija vecas. Amerikā rakstīja tikai par apmācību nometnēm. Es biju priecīgs, ka neatrados apmācību nometnē. Sporta ziņas bija vienīgais, ko es varēju lasīt, un arī to darīju bez sevišķas intereses. Ja lasa vairākus laikrakstus pēc kārtas, tad noteikti zūd interese. Avīzes nebija jaunas, tomēr kādu brīdi es tās pāršķirstīju. Sāku prātot, vai Amerikā pārstās darboties sporta savienības, ja tā nopietni iesaistīsies karā. Droši vien ne. Milānā vēl notika zirgu skriešanās sacīkstes, kaut gan karš joprojām turpinājās. Francijā gan sacīkstes vairs nenotiek. No turienes nācis mūsu Džapalaks. Ketrina bija brīva līdz deviņiem. Es dzirdēju viņas soļus, kad viņa atnāca uz dežūru, un reiz redzēju viņu gaitenī paejam garām. Viņa gāja citās telpās un beidzot ienāca arī pie manis.

— Esmu aizkavējusies, mīļais, — viņa sacīja. — Daudz darba. Kā klājas?

Pastāstīju viņai par vēstulēm un atvaļinājumu.

— Jauki, — viņa sacīja. — Uz kurieni tu gribi braukt?

— Ne uz kurieni. Gribu palikt tepat.

— Muļķības. Izvēlies, uz kurieni braukt, un es braukšu līdzi.

— Kā tu to nokārtosi?

— Nezinu. Gan jau kaut kā.

— Tu esi brīnišķīga.

— Nepavisam. Dzīvē var itin labi iegrozīties, jo mums nav ko zaudēt.

— Ko tu gribi ar to teikt?

— Neko. Es tikai domāju, cik mazi liekas šķēršļi, kas reiz bija tik nepārvarami.

— Diez vai to varēs tik viegli nokārtot.

— Varēs, mīļais. Ja vajadzēs, es ņemšu un visu pametīšu. Bet varbūt tik tālu neaizies.

— Uz kurieni mēs varētu aizbraukt?

— Vienalga. Kurp tu vēlies. Kur mūs neviens nepazītu.

— Tev vienalga, uz kurieni?

Jā. Man būs labi visur.

Viņa likās nomākta un reizē satraukta,

— Kas noticis, Ketrin?

— Nekas. Itin nekas.

— Tomēr.

Nē, nekas. Tiešām nekas,

— Es redzu, kaut kas ir noticis. Pasaki, mīļā, Pateikt taču tu vari.

— Nav jau nekas.

— Pasaki.

— Es negribu. Baidos tevi apbēdināt vai uztraukt.

— Saki vien.

— Tu domā? Mani tas neuztrauc, es baidos tevi uztraukt,

— Ja jau tu neuztraucies …

— Negribas teikt,

— Pasaki!

— Vai tiešām?

— Jā,

— Mīļais, man būs bērns. Jau trešajā mēnesī. Tas taču tevi neuztrauc? Lūdzu, lūdzu, neuztraucies! Tu nedrīksti uztraukties.

— Es neuztraucos,

— Patiešām ne?

— Protams, ne,

— Es darīju visu, Dzēru iekšā, ko vien zināju, bet nekas nelīdzēja.

— Es neuztraucos,

— Tas nu ir noticis, mīļais, un es nemaz neuztraucos, Tu arī neuztraucies un nebēdā.

— Es uztraucos vienīgi par tevi.

— Nevajag. To nu gan nevajag. Bērni dzimst vienmēr. Visiem dzimst bērni, Tas ir dabiski.

— Tu esi brīnišķīga.

— Nepavisam. Bet tu nedusmo, mīļais! Es mēģināšu tev nesagādāt raizes, Zinu, ka patlaban tu esi noraizējies. Bet vai līdz šim neesmu turējusies braši? Tu pat nenojauti, vai ne?

— Nē,

Nekas nav mainījies. Tev gluži vienkārši nevajag ņemt pie sirds. Es redzu, tu uztraucies. Pietiek, Tagad pietiek. Vai negribi iedzert, mīļais? Es zinu, tad tu kļūsti jautrāks.

— Nevajag. Es esmu jautrs, Un tu esi brīnišķīga.

— Nepavisam. Bet es nokārtošu, lai mēs būtu kopā, tiklīdz izlemsi, uz kurieni mēs varētu braukt. Oktobris droši vien būs skaists. Mēs, mīļais, burvīgi pavadīsim laiku, un es tev rakstīšu katru dienu, kad tu būsi frontē.

— Kur tu paliksi?

— Vēl nezinu. Bet kādā ļoti jaukā vietā. Es par to parūpēšos.

Brīdi klusējām un neteicām ne vārda. Ketrina sēdēja gultā, un es raudzījos viņā, bet mēs vairījāmies pieskarties viens otram. Mūs kaut kas šķīra, it kā istabā būtu kāds ienācis, un tad jau aizvien kļūstam bikli. Viņa izstiepa roku un saņēma manu roku.

— Vai tu nedusmo, mīļais?

— Nē.

— Un nejūties kā lamatās iekritis?

— Varbūt mazliet. Bet tu tur neesi vainojama.

— Tā arī nedomāju. Neaušojies! Gribēju teikt — lamatās vispār.

— Bioloģiski jau vienmēr esam lamatās.

Viņa it kā attālinājās, kaut arī nepakustējās un neatrāva roku.

— «Vienmēr» nav labs vārds.

— Piedod!

— Nekas. Tu saproti, man nekad nav bijis bērna, un es pat nekad neesmu nevienu mīlējusi. Un es mēģināju darīt visu tev pa prātam, un nu tu saki «vienmēr».

— Es izraušu sev mēli, — sacīju.

— Ai, mīļais! — Viņa atgriezās kā no dziļas tāles.

— Neklausies, ko es saku. — Mēs atkal bijām kopā, un biklums izzuda. — Mēs patiešām esam kā viens un nedrīkstam tīšuprāt strīdēties,

— Mēs to nedarīsim.

— Bet cilvēki strīdas. Mīl viens otru un tīšuprāt sastrīdas un saplēšas, un pēkšņi nav vairs kā viens,

— Mēs nestrīdēsimies.

— Mēs to nedrīkstam. Jo esam tikai divi pret visu pārējo pasauli. Ja kaut kas nostāsies starp mums, tad esam pagalam un viņu varā.

— Viņi mūs nepievārēs, — sacīju. — Jo tu esi ļoti drosmīga. Drosmīgiem nekas nevar notikt.

— Arī drosmīgie mirst.

— Bet tikai vienu reizi.

— Nezinu. Kas to ir teicis?

— Gļēvulis mirstot tūkstošreiz, bet drosmīgais — tikai vienreiz.

— Patiesi. Kas to ir teicis?

— Nezinu.

— Pats laikam bijis gļēvulis, — viņa sacīja. — Zinājis tik daudz par gļēvuļiem un neko nav zinājis par drosmīgajiem. Drosmīgais varbūt mirst divtūkstoš reizes, ja viņam ir saprāts. Viņš tikai par to nerunā.

— Nezinu. Grūti pateikt, ko tāds drosmīgs cilvēks domā.

— Jā. Tāpēc viņš arī ir drosmīgs.

— Tu spried kā liela zinātāja.

— Tev taisnība, mīļais. Vārds vietā.

— Tu esi drosmīga.

— Nē, — viņa sacīja. — Bet es gribētu tāda būt.

— Es gan neesmu, — sacīju, — es apzinos, ko spēju. Man bijis pietiekami laika, lai to saprastu. Es esmu kā beisbolists, kas sezonā iesit divsimt trīsdesmit reizes un apzinās, ka vairāk nevar.

— Beisbolists, kas sezonā iesit divsimt trīsdesmit? Tas jau ļoti iespaidīgi.

— Nemaz. Beisbolā tas ir pavisam viduvējs uzbrucējs.

— Tomēr uzbrucējs, — viņa noteica.

— Mēs laikam viens otru nepārliecināsim, — es sacīju. — Tu tomēr esi drosmīga,

— Nē. Bet ceru tāda kļūt.

— Mēs abi esam drosmīgi, — es sacīju, — kad iedzeru, kļūstu pavisam drosmīgs.

— Mēs abi esam brīnišķīgi cilvēki, — Ketrina teica. Viņa piegāja pie skapja un atnesa man konjaka pudeli un glāzi, — Dzer, mīļais, — viņa sacīja, — Tu biji tik labs.

— Nudien negribu.

— Dzer!

— Labi. — Ielēju trešdaļu tējas glāzes konjaka un izdzēru.

— Tas bija ļoti daudz, — viņa teica, — Es zinu, konjaks ir varoņu dzēriens. Tikai jāzina mērs,

— Kur mēs dzīvosim pēc kara?

— Droši vien nespējnieku namā, — viņa teica. — Pirms trim gadiem es naivi iedomājos, karš beigsies ap ziemsvētkiem. Bet nu būs jāgaida, kamēr mūsu dēls kļūs par leitnantu.

Varbūt viņš būs ģenerālis.

— Ja šis ir simtgadu karš, viņam būs laika diezgan uzdienēt līdz ģenerālim.

— Vai negribi iedzert?

— Nē. Tu, mīļais, kļūsti jautrs, bet es tikai apreibstu.

— Tu nekad neesi dzērusi konjaku?

— Nē, mīļais. Esmu pagalam vecmodīga sieva. Pasniedzos pēc pudeles, kas stāvēja uz grīdas, un

ielēju vēl.

— Labāk iešu paskatīties, kā jūtas tavi tautas brāļi, — Ketrina teica. — Tikmēr varbūt palasi avīzes.

— Tev katrā ziņā jāiet?

— Vai nu tagad, vai vēlāk.

— Labi. Ej tagad!

— Es nākšu drīz atpakaļ,

— Un es būšu izlasījis avīzes, — es sacīju.

XXII NODAĻA

Naktī sametās auksts, un otrā dienā sāka līt. Kad es nācu mājās no Ospedale Maggiore, lija aumaļām, un es biju cauri slapjš. Augšā uz mana balkona lietus gāzās straumēm, un vējš to trieca pret stikla durvīm. Es pārģērbos un iedzēru konjaku, bet konjakam nebija nekādas garšas. Naktī man kļuva slikti, un no rīta pēc brokastīm es vēmu.

— Šaubu nav, — sacīja hospitāļa ārsts. — Mis, paskatieties uz viņa acu āboliem!

Mis Geidža paskatījās. Man iedeva spoguli, lai arī es paskatos. Acu āboli bija dzelteni, tātad dzeltenā kaite. Es noslimoju divas nedēļas. Tāpēc arī nevarējām kopā pavadīt atveseļošanās atvaļinājumu. Bijām nodomājuši braukt uz Palancu pie Lago Madžore. Tur bezgala skaisti rudenī, kad krīt lapas. Ir daudz jauku vietu pastaigām, un ezerā var ķert foreles. Tur būtu labāk nekā Strezā, jo Palancā mazāk ļaužu. Uz Strezu ir ļoti ērti aizbraukt no Milānas, tāpēc tur allaž gadās sastapt paziņas. Aiz Palancas ir jauks ciemats, un ar laivu var aizkļūt līdz salām, kur dzīvo zvejnieki, un pašā lielākajā salā ir restorāns. Bet mēs neaizbraucām.

Kādu dienu, kad gulēju ar dzelteno kaiti, mis Van Kampena ienāca pie manis, atvēra skapja durvis un ieraudzīja tukšās pudeles. Veselu grozu biju nosūtījis lejā ar šveicaru, un viņa laikam būs redzējusi tās nesam ārā un uznākusi augšā paskatīties, vai nav vēl. Tās lielākoties bija vermuta pudeles, marsalas pudeles, kapri pudeles, tukšas kianti blašķes un dažas konjaka pudeles. Šveicars bija aiznesis lielās pudeles, kurās bija vermuts, tāpat kianti blašķes salmu pinumā un uz beigām atstājis konjaka pudeles. Mis Van Kampena atrada konjaka pudeles un ķimeļa pudeli — lāča figūru. Šī pudele viņu sevišķi satracināja. Viņa to pacēla gaisā, lācis sēdēja, ķepas pacēlis, un stikla galvā rēgojās korķis, un pudeles dibenā vēl palicis mazliet lipīgā, dzidrā šķidruma. Es smējos.

— Tur bija ķimelis, — sacīju. — Labākais ķimelis ir šādās lāča pudelēs. To ieved no Krievijas.

— Un pārējās bija konjaks, vai ne? — mis Van Kampena noprasīja.

— Es nevaru saredzēt. Bet laikam jau.

— Vai ilgi tas turpinās?

— Es pats tās nopirku un atnesu, — teicu. — Pie manis bieži nāca itāliešu virsnieki, un es turēju konjaku uzcienāšanai.

— Un pats nedzērāt? — viņa teica.

— Dzēru arī pats.

— Konjaku! — viņa iesaucās. — Vienpadsmit tukšas konjaka pudeles un vēl šis lāču dzēriens!

— Ķimelis.

— Es atsūtīšu kādu, lai aizvāc. Jums vairāk nav tukšu pudeļu?

— Pagaidām nav.

— Un es vēl jūs žēloju, kad saslimāt ar dzelteno kaiti. Mana līdzcietība ir bijusi lieka.

— Pateicos.

— Es nedomāju jums pārmest to, ka negribat iet atpakaļ uz fronti. Taču varējāt sagudrot kaut ko prātīgāku, nevis ar alkoholu izraisīt dzelteno kaiti.

— Ar ko?

— Ar alkoholu. Jūs labi dzirdējāt, ko sacīju. — Es nebildu ne vārda. — Ja vēl kaut ko nesagudrosiet, jums droši vien vajadzēs iet atpakaļ uz fronti, tiklīdz dzeltenā kaite būs pāri. Nedomāju, ka paša ierosināta dzeltenā kaite dos jums tiesības uz atveseļošanās atvaļinājumu.

— Ak nedomājat?

— Nedomāju.

— Vai jūs, mis Van Kampena, esat slimojusi ar dzelteno kaiti?

— Nē, bet esmu bieži vērojusi šo slimību.

— Un esat ievērojusi, ka slimnieki par to priecātos?

— Laikam tomēr ir labāk nekā frontē.

— Mis Van Kampena, — es sacīju, — vai jūs kādreiz esat redzējusi vīrieti, kas mēģinātu sevi padarīt par nederīgu karadienestam, sperot sev pa cirkšņiem?

Mis Van Kampena nelikās dzirdam šo aktuālo jautājumu. Viņa bija spiesta vai nu laist to gar ausīm, vai atstāt istabu. Viņa nedomāja atstāt istabu, tāpēc ka jau sen mani ienīda un tagad grasījās izrēķināties.

— Es zinu, daudzi ir bēguši no frontes, paši sevi ievainojot.

— Es jautāju pavisam ko citu. Esmu arī redzējis pašu radītus ievainojumus. Es jums jautāju — vai kādreiz esat redzējusi vīrieti, kas mēģinājis sevi sakropļot, sperot sev pa cirkšņiem? Tāpēc ka līdzīga sajūta ir, slimojot ar dzelteno kaiti, un tā ir sajūta, kas, man liekas, reti kādai sievietei bijusi. Tāpēc es jautāju, mis Van Kampena, vai esat kādreiz slimojusi ar dzelteno kaiti, jo… — Mis Van Kampena izgāja no istabas. Vēlāk ienāca mis Geidža.

— Ko jūs pateicāt Van Kampenai? Viņa ir pārskaitusies.

— Mēs salīdzinājām dažādas sajūtas. Es gribēju aizrādīt, ka viņa nekad nav izjutusi, ko nozīmē dzemdības…

— Jūs esat traks, — Geidža sacīja. — Viņa jums novilks ādu pār acīm.

— Ir jau darīts, — teicu. — Atņēma man atvaļinājumu un varbūt mēģinās vēl nodot kara tiesai. No viņas to var sagaidīt.

— Viņa jūs no sākta gala neieredz, — Geidža teica. — Kas tad šoreiz?

— Viņa saka, es esot dzēris, lai saslimtu ar dzelteno kaiti un nevajadzētu iet uz fronti.

— Nu, vai zināt, — Geidža sacīja. — Es zvērēšu, ka neesat licis ne pie lūpām. Ikviens zvērēs, ka ne pie lūpām neesat licis.

— Viņa atrada pudeles.

— Esmu jums simtreiz teikusi, aizvāciet pudeles. Kur tās ir?

— Skapī.

— Vai jums ir koferis?

— Nē. Ielieciet tai mugursomā!

Mis Geidža salika pudeles mugursomā. — Atdošu šveicaram, — viņa noteica un gāja uz durvīm.

— Vienu mirklīti, — sacīja mis Van Kampena. — Dodiet tās pudeles man. — Viņa bija atgriezusies kopā ar šveicaru. — Nesiet tās prom, lūdzu! Gribu tās parādīt ārstam, kad sniegšu ziņojumu.

Viņa devās prom pa gaiteni. Šveicars nesa mugursomu. Viņš zināja, kas tajā atrodas.

Nekas jau nenotika, tikai mans atvaļinājums bija pagalam.

XXIII NODAĻA

Tajā vakarā, kad man bija jābrauc atpakaļ uz fronti, aizsūtīju šveicaru aizņemt vagonā vietu, kad vilciens pienāks no Turīnas. Vilcienam vajadzēja atiet pusnaktī. Tas nāca no Turīnas, Milānā iebrauca ap pusvienpadsmitiem un stāvēja stacijā līdz atiešanai. Lai dabūtu apsēsties, bija jābūt stacijā līdz ar vilciena pienākšanu. Šveicars paņēma līdzi draugu, kādu ložmetējnieku, kas patlaban bija atvaļinājumā un agrāk strādājis drēbnieka darbnīcā. Šveicars apgalvoja, ka par abiem viņi vietu aizņemšot. Es iedevu viņiem naudu perona biļetēm un liku aiznest uz staciju manu bagāžu — lielu mugursomu un divas ceļasomas.

Es atvadījos hospitālī ap pieciem un devos projām. Šveicars nolika manu bagāžu savā mājiņā, un es viņam teicu, ka būšu stacijā mazliet pirms pusnakts. Viņa sieva nosauca mani par «sinjorino» un raudāja. Izslaucīja acis, spieda man roku un raudāja atkal. Es papliķēju viņai pa muguru, un viņa atkal raudāja. Viņa arvien bija salāpījusi man zeķes, šī mazā, druknā sieviete ar smaidīgu seju un sirmiem matiem. Kad viņa raudāja, viņas seja izskatījās pagalam izplūdusi. Es iegāju vīna tirgotavā uz stūra un pagaidīju tur pie loga. Ārā bija tumsa un aukstums, un migla. Samaksāju par kafiju un grapu un no loga krītošā gaismā vēroju garāmgājējus. Ieraudzīju Ketrinu un piesitu pie rūts. Viņa paskatījās, pamanīja mani un pasmaidīja, un es steidzu viņai pretī. Ketrinai ap pleciem bija tumši zils apmetnis un galvā mīksta filca cepure. Abi kopā devāmies tālāk pa ietvi garām vīna tirgotavām, tad pāri tirgus laukumam un pa ielu uz augšu un cauri velvētajai ejai izgājām katedrāles laukumā. Tam pāri stiepās tramvaja sliedes, un aiz tām bija katedrāle. Miglā tā slējās balta un drēgna. Pārgājām pāri sliedēm. Kreisajā pusē bija veikali ar gaišiem logiem un ieeja galerijā. Pār laukumu klājās migla, un, kad pienācām pie katedrāles, tā izskatījās ļoti liela un akmens siena bija mitra.

— Vai neieiesim?

— Nē, — Ketrina atbildēja. Gājām tālāk. Mums iepretī kādas akmens arkas ēnā stāvēja karavīrs ar savu meiteni, un mēs pagājām tiem garām. Viņi stāvēja, piespiedušies pie akmens sienas, un viņš bija aplicis savu apmetni viņai apkārt.

— Tādi paši kā mēs, — es teicu.

— Neviens nav tāds kā mēs! — Ketrina atteica. To teikdama, viņa nedomāja mūsu laimi.

— Tiem nav kur palikt.

— Un varbūt tā ir labāk.

— Nezinu. Un tomēr vajag, lai katram būtu kur palikt.

— Viņiem ir katedrāle, — Ketrina sacīja. Mēs jau bijām tai garām. Šķērsojām laukumu viņā galā un palūkojāmies atpakaļ uz katedrāli. Miglā tā izskatījās skaista. Apstājāmies iepretī ādas preču tirgotavai. Logā bija jātnieka zābaki, mugursoma un slēpju zābaki. Viss nolikts savā vietā, mugursoma vidū, jātnieka zābaki vienā un slēpju zābaki otrā pusē. Āda bija tumša un gluda un spīdēja kā nodilušiem segliem. Elektriskā spuldze meta spožu gaismu uz blāvi spīdīgo ādu.

— Mēs kādreiz paslēposim.

— Pēc diviem mēnešiem atklās slēpošanas sezonu Mirenā, — Ketrina sacīja.

— Brauksim uz turieni!

— Labi, — viņa teica. Pagājām garām vēl dažiem skatlogiem un iegriezāmies sānielā.

— Nekad te neesmu bijusi.

— Pa šo ceļu es nācu uz hospitāli, — sacīju. Tā bija šaura iela, un mēs turējāmies labajā pusē. Miglā sastapām daudz gājēju. Te atradās veikali, un visi logi bija apgaismoti. Kāda veikala logā noskatījāmies uz sieru piramīdu. Es apstājos pie ieroču veikala.

— Ienāc uz mirkli! Man jānopērk šaujamais!

— Kāds šaujamais?

— Pistole. — Mēs iegājām, un es atsprādzēju siksnu un ar visu tukšo maksti noliku to uz letes. Aiz letes stāvēja divas sievietes. Tās parādīja dažādas pistoles.

— Man vajag tādu, ko varētu te ielikt, — es sacīju, attaisīdams maksti. Tā bija pelēka ādas maksts, un es biju to nopircis lietotu, lai būtu ko nēsāt pa pilsētu.

— Vai tās ir labas pistoles? — Ketrina jautāja.

— Visas apmēram vienādas. Drīkstu izmēģināt šo? — vaicāju pārdevējai.

— Te tagad nav kur šaut, — viņa sacīja. — Pistole ir ļoti laba. Garām ar to neaizšausiet.

Es nospiedu gaili un atvilku aizslēgu. Atspere bija diezgan stingra, bet strādāja labi. Notēmēju un nospiedu vēlreiz.

— Tā ir lietota, — sieviete sacīja. — Piederēja kādam virsniekam, kurš bija lielisks šāvējs.

— Pie jums pirkta?

— Jā.

— Kā tad atkal tika šeit?

— Viņa ziņnesis atnesa.

— Varbūt jums ir arī manējā, — es teicu. — Cik šī maksā?

— Piecdesmit liru. Smiekla nauda.

— Labi. Es ņemšu divas rezerves aptveres un kasti ar patronām.

Tās atradās zem letes.

— Varbūt jums vajadzīgs arī zobens? — viņa jautāja. — Man ir daži lietoti zobeni par lētu naudu.

— Es dodos uz fronti, — teicu.

— Nu jā, tad jums zobens nebūs vajadzīgs, — viņa noteica.

Es samaksāju par patronām un pistoli, piepildīju magazīnu un ieliku to savā vietā, iebāzu pistoli tukšajā makstī, piebāzu atsevišķās aptveres ar patronām, iebīdīju tās gropēs uz maksts un tad piesprādzēju pie jostas. Pistole likās smaga. Un tomēr vislabākā ir standartpistole, es nodomāju. Tai vienmēr var dabūt patronas.

— Tagad esam pilnā apbruņojumā, — teicu. — Tas arī ir viss, ko man vajadzēja izdarīt. Kāds paņēma manējo, kad mani sūtīja uz hospitāli.

— Ceru, šī būs laba pistole, — Ketrina sacīja.

— Varbūt nopirksiet vēl kaut ko? — sieviete jautāja.

— Laikam gan ne.

— Pistolei ir siksna, — viņa teica.

— Es pamanīju.

Sieviete gribēja vēl kaut ko pārdot.

— Svilpi jums nevajag?

— Laikam gan ne.

Sieviete teica «uz redzēšanos», un mēs gājām ārā. Ketrina pameta acis logā. Sieviete noskatījās uz mums un palocīja galvu.

— Kam domāti šie mazie spogulīši koka ietvaros?

— Putnu pievilināšanai. Tos spīdina uz lauka, un cīruļi redz un nāk klāt, un itālieši šauj virsū.

— Atjautīga tauta! — Ketrina sacīja. — Amerikā taču, mīļais, nešauj cīruļus, vai ne?

— Parasti nešauj.

Mēs pārgājām pāri ielai un sākām iet pa otru pusi.

— Es tagad jūtos labāk, — Ketrina sacīja. — Sākumā bija briesmīgi.

— Mēs vienmēr jūtamies labi, kad esam kopā.

— Mēs vienmēr būsim kopā.

— Jā, tikai man šonakt jābrauc projām.

— Nedomā par to, mīļais.

Mēs gājām tālāk pa ielu. Miglā ugunis izskatījās dzeltenas.

— Tu neesi noguris? — Ketrina vaicāja.

— Un tu?

— Nē. Man patīk staigāt.

— Tikai ne pārāk ilgi.

— Nē.

Mēs iegriezāmies sānielā, kur nebija laternu, un gājām tālāk. Es apstājos un noskūpstīju Ketrinu. Skūpstot jutu viņas roku uz pleca. Viņa bija ietinusies manā apmetnī, un tas sedza mūs abus. Mēs stāvējām uz ielas pie augsta mūra žoga.

— Aiziesim kaut kur, — es sacīju.

— Labi, — Ketrina teica. Mēs devāmies tālāk pa ielu, kamēr tā izveda uz platākas ielas netālu no kanāla. Otrā pusē bija ķieģeļu sēta un ēkas. Tālāk, ielas galā, redzēju tramvaju braucam pāri tiltam.

— Pie tilta varam sēsties ormanī, — es teicu. Mēs stāvējām miglā uz tilta un gaidījām ormani. Garām pabrauca vairāki pārpildīti tramvaji, cilvēki brauca mājās. Tad brauca ormaņa rati, bet tajos kāds jau sēdēja. Migla sabiezēja, un sāka smidzināt.

— Mums vai nu jāiet kājām, vai jākāpj tramvajā.

— Gan jau gadīsies kāds ormanis, — es teicu. — Te viņi brauc garām.

— Viens jau brauc, — viņa sacīja.

Ormanis apturēja zirgu un nolaida zemāk metāla skaitītāja bultiņu. Ratu pārjums bija pacelts, un ormanim uz svārkiem vizēja lietus pilieni. Lakotā cepure no slapjuma spīdēja. Mēs apsēdamies blakus, un sēdeklis zem ratu pārjuma bija tumsā.

— Uz kurieni tu liki braukt?

— Uz staciju. Pretī stacijai ir viesnīca, kur mēs varam apmesties.

— Vai tad var tāpat? Bez bagāžas?

— Jā, — es sacīju.

Tas bija garš brauciens, kamēr lietū pa sānielām nokļuvām līdz stacijai.

Vai nepaēdīsim pusdienas? — Ketrina jautāja. — Esmu ļoti izsalkusi.

— Ēdīsim mūsu istabā.

— Man nav nekā, ko vilkt mugurā. Nav pat naktskrekla.

— Dabūsim, — es teicu un uzsaucu ormanim. — Nogrieziet uz Via Manzoni! — Viņš pameta ar galvu un nogriezās aiz nākamā stūra pa kreisi. Lielajā ielā Ketrina noskatīja kādu veikalu.

— Tepat, — viņa sacīja. Es apturēju ormani, un Ketrina izkāpa, pārgāja pāri ietvei un iesteidzās veikalā. Es atzvilu sēdeklī un gaidīju viņu. Joprojām lija, un es samanīju, kā smaržo pielijusī iela un zirga kūpošie sāni. Ketrina nāca atpakaļ ar paciņu un iekāpa ratos, un mēs braucām tālāk.

— Es biju ļoti izšķērdīga, mīļais, — viņa sacīja, — toties naktskrekls ir skaists.

Pie viesnīcas es teicu, lai Ketrina pagaida ormanī, kamēr ieeju un aprunājos ar pārvaldnieku. Brīvu istabu bija daudz. Es iznācu ārā pie ratiem un samaksāju ormanim, un mēs ar Ketrinu devāmies iekšā. Livrejā tērpts mazs zēns nesa paciņu. Pārvaldnieks pameta ar galvu uz lifta pusi. Visur sarkans plīšs un bronza. Pārvaldnieks kopā ar mums iekāpa liftā.

— Vai monsieur un madame vēlas pusdienot savā istabā?

— Jā. Lūdzu, uzsūtiet ēdienu karti!

— Vēlaties pusdienās kaut ko īpašu? Medījumus vai suflē?

Lifts aizslīdēja garām trim stāviem, katrā stāvā ieklakstēdamies, tad noklakstēja pēdējo reizi un apstājās.

— Kādi medījumi jums ir?

— Varu piedāvāt fazānu vai meža sloku.

— Meža sloku, — es sacīju. Mēs gājām pa gaiteni. Grīdsega izskatījās sadilusi. Gaiteņa abās pusēs bija daudz durvju. Pārvaldnieks apstājās, atslēdza un plaši atvēra kādas durvis.

— Laipni lūdzu. Brīnišķīga istaba.

Mazais zēns nolika paciņu uz galda istabas vidū. Pārzinis parāva sānis aizkarus.

— Ārā ir migla, — viņš sacīja. Istabā bija sarkana plīša mēbeles. Vairāki spoguļi, divi krēsli un liela gulta ar satīna segu. Durvis veda uz vannas istabu.

— Es uzsūtīšu augšā ēdienu karti, —. pārvaldnieks sacīja. Tad palocījās un izgāja.

Es piegāju pie loga un palūkojos ārā, un parāvu auklu, aizvilkdams ciet biezos plīša aizkarus. Ketrina sēdēja uz gultas un skatījās uz slīpētā stikla lustru. Viņa bija noņēmusi cepuri, un viņas mati gaismā mirdzēja. Viņa ieraudzīja sevi vienā no spoguļiem un pacēla rokas pie matiem. Es viņu redzēju trīs spoguļos. Viņa izskatījās nelaimīga. Viņa ļāva apmetnim noslīdēt uz gultas,

— Kas noticis, mīļā?

— Nekad vēl neesmu jutusies kā ielas meita, — viņa sacīja. Es piegāju pie loga un atrāvu aizkarus, un paskatījos laukā. To es nebija gaidījis.

— Tu neesi ielas meita.

— Es zinu, mīļais. Bet tā nav patīkama sajūta, — Viņas balss bija dzedra un neizteiksmīga,

— Šī ir labākā viesnīca no visām, kurās mēs varētu apmesties, — es sacīju. Paskatījos laukā pa logu. Otrpus laukuma mirgoja stacijas ugunis. Garām pa ielu brauca ormaņu rati, un es redzēju parka kokus. Uz slapjās ietves krita viesnīcas uguņu atspīdums. «Velns lai parauj,» es nodomāju, «vai mums tagad jāstrīdas?»

— Lūdzu, nāc šurp! — Ketrina sacīja. Viņas balss vairs neskanēja dzedri. — Lūdzu, nāc šurp! Es atkal esmu tava labā meitene, — Paskatījos uz gultas pusi. Viņa smaidīja.

Gāju un apsēdos gultā viņai līdzās un noskūpstīju viņu.

— Tu esi mana labā meitene.

— Es patiesi esmu tava, — viņa teica.

Paēduši pusdienas, kļuvām tīri omulīgi un pēc kāda laika bijām pat ļoti laimīgi, un drīz vien šajā istabā jutāmies kā savās mājās. Mūsu mājas līdz šim bija mana istaba hospitāli, un nu šis viesnīcas numurs kļuva par mūsu mājām.

Kamēr ēdām, Ketrina apņēma ap pleciem manu frenci. Bijām ļoti izsalkuši, un viss mums garšoja, un mēs izdzērām pudeli kapri un pudeli Bordo vīna. Es izdzēru lielāko daļu, Ketrina tikai mazdrusciņ un jutās lieliski. Pusdienās mums pasniedza meža sloku ar kartupeļu suflē, kastaņu pirē, salātus un desertā saldu krēmu.

— Skaista istaba, — Ketrina sacīja. — Brīnišķīga. Mēs būtu varējuši šeit apmesties visu laiku, kamēr esam Milānā.

— Jocīga istaba. Tomēr jauka.

— Izlaidība ir kaut kas brīnišķīgs, — Ketrina sacīja. — Cilvēki, kas tai nododas, liekas, dara to ar gaumi. Sarkanais plīšs tiešām skaists. Taisni tas, kas vajadzīgs. Un spoguļi varen iespaidīgi.

— Tu esi burvīga.

— Nezinu, kāda sajūta būtu, šajā istabā atmostoties no rīta. Bet istaba nudien ir brīnišķīga. — Ielēju vēl glāzi Bordo vīna.

— Ja mēs varētu izdarīt kaut ko patiešām grēcīgu, — Ketrina teica. — Viss, ko mēs darām, šķiet tik šķīsti un vienkārši. Es nespēju ticēt, ka tas ir kaut kas ļauns.

— Tu esi lieliska.

— Vienīgi jūtos izsalkusi. Briesmīgi izsalkusi.

— Tu esi jauka un atklāta, — es teicu.

— Jā, esmu atklāta. Neviens cits nekad to nav sapratis, tikai tu.

— Toreiz, kad tevi pirmoreiz sastapu, es veselu pēcpusdienu iztēlojos, kā mēs kopā dosimies uz «Cavour» viesnīcu un kā viss būs.

— Tā nu gan bija nekaunība. Šī taču nav līdzīga «Cavour» viesnīcai?

— Nē. Tur mūs nelaistu iekšā.

— Gan kādreiz ielaidīs. Redzi, mīļais, ar to jau mēs atšķiramies. Es nekad neko neiztēlojos.

— Itin nekad?

— Retu reizi, — viņa teica.

— Tu esi apburoša.

Es ielēju vēl glāzi vīna.

— Esmu ļoti atklāta, — Ketrina teica.

— Sākumā tā nedomāju. Man šķita, ka tu esi neprātīga.

— Biju mazliet zaudējusi prātu. Kā parasti notiek. Es taču tev nesagrozīju galvu, mīļais, vai ne?

— Vīns ir brīnišķīgs dzēriens, — es noteicu. — Tas liek aizmirst visu ļauno.

— Jauks dzēriens, — Ketrina sacīja. — Bet mans tēvs no dzeršanas dabūja ģikti.

— Tev ir tēvs?

— Jā, — Ketrina teica. — Viņš sirgst ar ģikti. Bet jums abiem nekad nebūs jāsatiekas. Un tev nav tēva?

— Nē, — es sacīju. — Man ir patēvs.

— Vai man viņš patiks?

— Tev nebūs ar viņu jāsatiekas.

— Mums kopā ir tik labi, — Ketrina teica. — Mani nekas cits vairs neinteresē. Esmu tik ļoti laimīga sieva.

Viesmīlis ienāca un novāca traukus. Pēc tam mēs sēdējām klusi jo klusi un klausījāmies, kā līst lietus. Lejā uz ielas notaurēja automašīna.

Un atkal es tik tuvu saklausu

Laika rata spārnoto skrējienu, —

es noskaitīju.

— Es zinu šo dzejoli, — Ketrina sacīja. — Tas ir Mārvels. Tas ir par meiteni, kas negribēja dzīvot ar vīrieti.

Mana galva bija pavisam skaidra, un uznāca vēlēšanās parunāt par ikdienišķām lietām.

— Kur tu domā sagaidīt bērnu?

— Nezinu. Visjaukākajā vietā, kādu atradīšu.

— Kā tu iekārtosies?

— Cik labi vien varēšu. Neraizējies, mīļais! Līdz kara beigām mums būs vēl daudz bērnu.

— Drīz mums jāiet.

— Zinu, Ja gribi, sāc posties.

— Nē.

— Tu nenervozē, mīļais! Visu laiku tu biji tik labs, un nu tu sāc nervozēt.

— Es nenervozēju. Cik bieži tu rakstīsi?

— Katru dienu. Vai kāds lasa tavas vēstules?

— Neviens neprot lasīt angliski tik labi, lai varētu kaitēt.

— Es rakstīšu ļoti miglaini, — Ketrina sacīja.

— Pārāk miglaini vis neraksti.

— Tikai drusciņ.

— Mums laikam būs jāsāk iet.

— Jā, mīļais.

— Kā negribas atstāt mūsu jauko istabiņu!

— Man tāpat.

— Tomēr jāiet.

— Iesim. Mēs nekad neesam varējuši palikt ilgi savās mājās.

— Gan varēsim.

— Es iekārtošu tev jauku mājiņu, kad tu pārnāksi. —. Varbūt es pārnākšu pavisam drīz.

— Varbūt tevi viegli ievainos kājā.

— Vai auss ļipiņā.

— Nē. Es gribu, lai tavas ausis paliek veselas.

— Un kājas ne?

— Tavas kājas jau bijušas ievainotas.

— Mīļā, mums jāiet. Patiešām.

— Labi! Tu ej pa priekšu!

XXIV NODAĻA

Lejup mēs nebraucām ar liftu, bet gājām pa kāpnēm. Kāpņu paklājs izskatījās sadilis. Es jau biju samaksājis par pusdienām, tiklīdz tās uznesa, un viesmīlis, kas mūs apkalpoja, sēdēja uz krēsla pie durvīm. Viņš pielēca kājās un palocījās, un mēs abi iegājām blakus telpā, un es samaksāju rēķinu par istabu. Pārvaldnieks pret mani izturējās kā pret labu draugu un atteicās pieņemt maksu uz priekšu, tomēr bija parūpējies nolikt viesmīli pie durvīm, lai es neaizietu nesamaksājis. Tā laikam bija noticis pat ar viņa draugiem. Kara laikā taču ik uz soļa gadās draugi.

Es palūdzu viesmīli sameklēt mums važoni, un viņš izņēma Ketrinas paciņu no manām rokām un ar atvērtu lietussargu izgāja ārā. Pa logu redzējām, kā viņš lietū pāriet pāri ielai. Mēs stāvējām kantora telpā un skatījāmies laukā pa logu.

— Kā tu jūties, Ket?

— Nāk miegs.

— Es jūtu tukšumu un izsalkumu.

— Vai tev ir līdzi kaut kas ēdams?

— Jā, somā.

Ieraudzījām ormaņa ratus braucam šurp. Tie apstājās, zirgs stāvēja lietū, galvu nokāris, viesmīlis izkāpa, atvēra lietussargu un nāca uz viesnīcas pusi. Mēs sagaidījām viņu pie durvīm un ar lietussargu izgājām ārā, un pa slapjo aleju devāmies pie ratiem, kas bija piebraukti ietves malā. Pa notekām skrēja ūdens.

— Jūsu paciņa ir uz sēdekļa, — viesmīlis sacīja. Viņš turēja mums virs galvas lietussargu, kamēr iesēdāmies, un es pasniedzu viņam dzeramnaudu.

— Liels paldies. Laimīgu ceļu! — viņš sacīja. Važonis parāva grožus, un zirgs sakustējās. Viesmīlis, turēdams virs galvas lietussargu, pagriezās un devās uz viesnīcas pusi. Mēs braucām pa ielu uz priekšu un nogriezāmies pa kreisi, un pie stacijas piebraucām no labās puses. Zem laternas stāvēja divi karabinieri, patvērušies no lietus. Gaisma krita uz viņu cepurēm. Lietus lāses stacijas uguņu gaismā izskatījās dzidras un caurspīdīgas. No stacijas nojumes iznāca nesējs, galvu apkaklē ierāvis.

— Nē, — es sacīju. — Paldies. Nav vajadzīgs.

Viņš atkal pagāja zem nojumes. Es pagriezos pret Ketrinu. Viņas seja bija ratu pārjuma ēnā.

— Varbūt atvadīsimies.

— Vai es nedrīkstu iet līdzi?

— Nē,

— Ardievu, Ket!

— Tu pateiksi viņam, kur atrodas hospitālis?

— Jā.

Es pateicu važonim, uz kurieni jābrauc. Viņš pamāja ar galvu.

— Ardievu, — es teicu. — Domā par sevi un mazo Ketrinu!

— Ardievu, mīļais!

— Ardievu, — es sacīju. Izkāpu ārā lietū, un rati sakustējās. Ketrina izliecās laukā, un laternas gaismā es ieraudzīju viņas seju. Viņa smaidīja un māja ar roku. Rati aizripoja pa ielu, Ketrina ar roku rādīja uz stacijas ieejas pusi. Es paskatījos, tur bija tikai abi karabinieri un nojume. Sapratu, ka viņa bija gribējusi teikt, lai nestāvu lietū. Pagāju zem jumta un lūkojos, kā rati nogriežas aiz stūra. Tad cauri stacijas ēkai izgāju uz perona, kur stāvēja vilciens.

Hospitāļa šveicars jau gaidīja mani uz perona. Es viņam sekoju vagonā, ejā spiezdamies garām pasažieriem, kamēr pa durvīm iekļuvu pārpildītā kupejā, kur pašā stūrī, sēdēja ložmetējnieks. Mana mugursoma un ceļasomas atradās viņam virs galvas uz bagāžas plaukta. Gaitenī drūzmējās daudz ļaužu, un visi, kas atradās kupejā, skatījās uz mums, kad nācām iekšā. Vilcienā visiem nepietika vietas, tāpēc ļaudis bija ērcīgi. Ložmetējnieks piecēlās, lai es varētu apsēsties. Kāds uzsita man uz pleca. Es palūkojos atpakaļ. Tas bija ļoti gara auguma kalsnējs artilērijas kapteinis ar sarkanu rētu pāri vaigam. Viņš bija skatījies pa gaiteņa logu un tagad ienācis man līdzi.

Ko jūs gribat? — jautāju. Es pagriezos pret viņu. Viņš bija garāks par mani, un viņa seja likās izdēdējusi cepures naga ēnā, un rēta bija svaiga un spīdīga. Visi, kas atradās kupejā, skatījās uz mani.

— Tā nedrīkst darīt, — viņš teica. — Jūs nedrīkstat sūtīt kareivi aizņemt vietu.

— Es tā izdarīju.

Viņš norija siekalas, un es redzēju, ka viņa ādamābols pašāvās uz augšu un tad uz leju. Ložmetējnieks stāvēja pie man paredzētās vietas. Citi skatījās iekšā caur gaiteņa logu. Neviens no sēdētājiem nesacīja neko.

— Jums nav tiesību tā rīkoties. Es te biju divas stundas pirms jums.

— Ko jūs gribat?

— Apsēsties.

— Es tāpat.

Vēroju viņa seju un jutu, ka visa kupeja ir pret mani. Nevienam neko nepārmetu. Viņam bija taisnība. Bet es gribēju sēdēt. Visi joprojām klusēja.

«Ir gan sodība!» nodomāju.

— Sēdiet, Signor Capitano! — es sacīju. Ložmetējnieks atvirzījās nost, un garais kapteinis apsēdās. Viņš paskatījās uz mani. Viņa sejā bija lasāms aizvainojums. Vietu viņš tomēr bija dabūjis.

— Paņem manas mantas! — es teicu ložmetējniekam. Mēs izgājām gaitenī. Vilciens bija pilns, un es zināju, ka nav izredžu dabūt apsēsties. Iedevu šveicaram un ložmetējniekam katram desmit liras. Viņi aizgāja pa gaiteni un izkāpa uz perona, un skatījās pa vagona logiem, bet vietas nekur nebija.

— Varbūt Brešā kāds izkāps, — šveicars sacīja.

— Brešā daudzi vēl sakāps, — ložmetējnieks noteica. Es atvadījos un spiedu abiem roku, un viņi aizgāja. Abi bija sliktā omā. Mēs visi stāvējām ejā, kad vilciens sāka kustēties. Es vēroju stacijas un šķirotavas ugunis, kad vilciens gāja ārā no pilsētas. Vēl arvien lija, un logu rūtis drīz kļuva slapjas un tām vairs nevarēja redzēt cauri.

Vēlāk es likos guļus ejā uz grīdas, vispirms pabāzu kabatas grāmatiņu ar naudu un dokumentiem zem krekla un tad aizbīdīju zem bikšu stilba. Tā nogulēju visu nakti, atmodos Brešā un Veronā, kur atkal daudzi sakāpa vilcienā, bet tūdaļ atkal aizmigu. Es biju uzlicis galvu uz vienas ceļasomas un ar rokām aptvēris otru, tā ka visa mana mantība bija tepat; un ikviens varēja pārkāpt man pāri, ja negribēja kāpt tieši virsū. Cilvēki uz grīdas gulēja visgarām ejai. Citi turējās pie logu siksnām vai bija atslējušies pret durvīm. Šis vilciens vienmēr bija pārpildīts.

TREŠĀ DAĻA

..

XXV NODAĻA

Bija klāt jau rudens, un visi koki bija kaili un ceļi dubļaini. Es braucu no Udines uz Gorīciju ar smago mašīnu. Mēs pabraucām garām citām mašīnām, un es vēroju apkārtni. Zīdkoki bija kaili un lauki brūngani. Ceļa malā zem kailo koku rindām bija sakritušas slapjas, mirušas lapas, un uz ceļa strādāja vīri — grāba akmens šķembas no kaudzēm ceļmalā starp kokiem un aizbēra grambas. Mēs ieraudzījām pilsētu, un pāri tai klājās migla, it kā nošķeldama kalnu virsotnes. Pārbaucām pāri upei, un es redzēju, ka ūdens bija stipri cēlies. Kalnos bija lijis. Iebraucām pilsētā garām fabrikām un mājām, un villām, un es ievēroju, ka sagrauto māju tagad bija vēl vairāk. Šaurā ielā sastapām angļu Sarkanā Krusta sanitāro mašīnu. Šoferim galvā bija cepure, un viņa seja bija kalsna un stipri iedegusi. Es viņu nepazinu. Izkāpu no mašīnas lielajā laukumā pie pilsētas valdes, un šoferis pasniedza man mugursomu, un es to uzliku uz muguras un paņēmu abas ceļasomas un soļoju uz mūsu villas pusi. Nemaz nebija tāda sajūta, kā mājās pārnākot.

Gāju pa piemirkušo braucamā ceļa granti, un starp kokiem bija redzama villa. Visi logi bija aizvērti, bet durvis stāvēja vaļā. Gāju iekšā un atradu majoru vienu pašu sēžam pie galda istabā, kuras kailās sienas bija noklātas ar kartēm un aprakstītām lapām.

— Sveiks! — viņš teica. — Kā jūtaties? — Majors izskatījās tāds kā vecāks un vājāks.

— Labi, — es atteicu. — Un kā te izskatās?

— Viss jau cauri, — viņš teica. — Ņemiet nost mugursomu un apsēdieties! — Es noliku mugursomu un abas ceļasomas uz grīdas un cepuri uzliku virsū. Tad atnesu krēslu, kas stāvēja pie sienas, un apsēdos pie rakstāmgalda.

— Šovasar negāja nekādā jēgā, — majors sacīja.

— Vai esat kaut cik uz pekām?

— Jā.

— Un dabūjāt savas godazīmes?

— Jā. Nokārtots. Liels paldies.

— Nu parādiet.

Es pavēru vaļā apmetni, lai viņš varētu redzēt abas lentas.

— Un kārbiņas ar medaļām arī saņēmāt?

— Nē. Tikai papīrus.

— Kārbiņas pienāks vēlāk. Savs laiciņš paies,

— Kur mani tagad norīkosiet?

— Visas sanitārās mašīnas ir projām. Sešas atrodas ziemeļos pie Kaporeto. Jūs pazīstat šo vietu?

— Jā. — Atcerējos mazo, balto pilsētiņu ar zvanu torni ielejā. Tīra pilsētiņa, un skaista strūklaka parkā.

— Mašīnas ir tur. Pašlaik ļoti daudz slimo. Kaujas beigušās.

— Kur tad pārējās?

— Divas augšā kalnos un četras vēl Bainsicā. Divas sanitārās nodaļas atrodas Karso kopā ar trešo armiju.

— Uz kurieni sūtīsiet mani?

— Ja gribat, varat doties uz Bainsicu un ņemt savā pārziņā šīs četras. Džino tur ir jau labi sen. Jūs laikam to vairs nepieredzējāt?

— Nē.

— Pagalam čābiski. Zaudējām trīs mašīnas,

— Tā dzirdēju,

— Jā, Rinaldi jums rakstīja?

— Kur Rinaldi?

— Tepat hospitālī. Visu vasaru un rudeni dabūja norauties.

— Varu iedomāties.

— Čābiski, — majors teica, — Tas nav izstāstāms, cik čābiski. Bieži esmu domājis — jūs varat būt laimīgs, ka toreiz tikāt ievainots.

— Tā iznāk.

— Nākamgad būs vēl ļaunāk, — majors sacīja.

— Varbūt viņi nāks pretuzbrukumā. Tādas baumas klīst, bet es neticu. Ir jau par vēlu. Vai redzējāt upi?

— Jā, ūdens stipri cēlies.

— Neticu, ka tagad viņi nāks uzbrukumā, kad sākušies lielie lieti. Drīz uzkritīs sniegs. Kā ar jūsu tautas brāļiem? Vai te būs vēl kādi amerikāņi?

— Tiek apmācīta desmit miljonu liela armija.

— Cerams, mums arī kaut kas atlēks. Bet franči jau visus pievāks. Līdz šejienei neviens netiks. Nu labi. Pārguliet tepat, brauciet rīt no rīta ar vieglo mašīnu un nomainiet Džino. Došu jums līdzi kādu, kas zina ceļu, Džino tad visu izstāstīs. Tur vēl drusku šaudās, kaut gan viss jau ir cauri. Jums būs interesanti apskatīt Bainsicu.

— Priecājos, ka varēšu to apskatīt. Priecājos, ka esmu atkal pie jums, Signor Maggiore.

Viņš smaidīja. — Jūs esat ļoti laipns. Šis karš man apnicis līdz kaklam. Ja es tiktu projām, diezin vai vairs atgrieztos.

— Tiešām tik čābiski?

— Jā. Čābiskāk vairs nevar būt. Ejiet noskalot ceļa putekļus un uzmeklējiet savu draugu Rinaldi!

Es gāju un uznesu savas somas augšā pa kāpnēm. Rinaldi nebija istabā, bet viņa mantas bija te, un es apsēdos uz gultas un attinu autus, un noāvu labo kāju. Tad atlaidos slīpi. Biju noguris, un labā kāja sāpēja. Likās muļķīgi gulēt gultā ar vienu noautu kāju, un es piecēlos, atsaitēju otru zābaku un nometu uz grīdas un atkal atgūlos uz segas. Istabā bija smacīgi, jo logs stāvēja ciet, bet jutos pārāk noguris, lai celtos un ietu to atvērt. Redzēju, ka visas manas mantas bija saliktas vienā istabas kaktā. Metās jau tumsa. Es gulēju gultā, domāju par Ketrinu un gaidīju Rinaldi. Mēģināju atvairīt domas par Ketrinu un domāt par viņu tikai vakarā pirms aizmigšanas. Bet tagad es biju noguris, un man nekā nebija ko darīt, un es gulēju un domāju par viņu. Arī tobrīd, kad ienāca Rinaldi, es domāju par Ketrinu. Viņš izskatījās tāds pats kā agrāk. Varbūt nedaudz novājējis.

— Nu, mazais! — Viņš teica. Es piecēlos gultā sēdus. Viņš pienāca, apsēdās un aplika roku ap pleciem.

— Labo veco zēn! — Viņš papliķēja man pa muguru, un es satvēru abas viņa rokas.

— Veco zēn, — viņš teica. — Rādi šurp savu celi!

— Tad būs jānovelk bikses.

— Velc bikses nost, mazais! Savējie vien esam.

Gribu redzēt, kā tu esi salāpīts. — Es piecēlos, novilku bikses un noņēmu no ceļa elastīgo saiti. Rinaldi apsēdās uz grīdas un lēni salieca un atlieca celi. Viņš aptaustīja rētu, salika īkšķus kopā virs ceļa skriemeļa un viegli pakratīja celi.

— Vairāk nevar saliekt?

— Nē.

— Tas ir noziegums tevi sūtīt atpakaļ. Vajadzēja panākt pilnīgu locīšanos.

— Sākumā bija daudz sliktāk. Celis bija stīvs kā koks.

Rinaldi palieca to vēl. Es skatījos uz viņa rokām. Īstas ķirurga rokas. Skatījos uz viņa galvvidu, uz spīdīgajiem, gludi uz celiņa sasukātajiem matiem. Viņš salieca celi pārāk stipri.

— Ai! — es iesaucos.

— Vajadzēja vēl turpināt fizioterapiju, — Rinaldi sacīja.

— Sākumā bija daudz sliktāk.

— Redzu, mazais. Es taču to zinu labāk nekā tu. — Viņš piecēlās un apsēdās uz gultas. Celis pats par sevi nav slikti saaudzēts. — Ceļa apskate bija beigusies. — Un tagad stāsti!

— Nav jau nekā, ko stāstīt, — es teicu. — Dzīvoju klusi un mierīgi.

— Tu izturies kā precēts vīrs, — viņš sacīja. — Kas ar tevi notiek?

— Nekas, — es atbildēju. — Bet kas ar tevi notiek?

— Šis karš mani nobeigs, — Rinaldi sacīja. — Tas mani briesmīgi nomāc. — Viņš aptvēra ar rokām ceļgalu.

— O! — es teicu.

— Ko tu brīnies? Vai tad man nevarētu būt cilvēciskas jūtas?

— Nē. Es redzu, tu es lieliski pavadījis laiku. Stāsti!

— Visu vasaru un rudeni es operēju. Bez atelpas. Es strādāju par visiem. Vissmagākos slimniekus aizvien atstāja man. Dieva vārds, mazais, esmu kļuvis par vienreizēju ķirurgu.

— Tas jau izklausās labāk.

— Es nekad nedomāju. Nē, dieva vārds, es nedomāju, tikai operēju.

— Un pareizi dari.

— Bet tagad, mazais, viss ir cauri. Man nav jāoperē, un es jūtos riebīgi. Šis ir drausmīgs karš, mazais. Klausies, ko es tev saku! Uzmundrini mani! Vai atvedi skaņu plates?

— Jā.

Tas, ietītas papīrā un saliktas papes kastē, bija manā mugursomā. Es biju tā pārguris, ka nespēju tās paņemt.

— Vai tu arī nejūties labi, mazais?

— Es jūtos riebīgi.

— Šis karš ir drausmīgs, — Rinaldi sacīja. — Nāc, iedzersim un būsim jautri. Un aizdzīsim skumjās domas. Un jutīsimies lieliski.

— Man bija dzeltenā kaite, — teicu, — un es nedrīkstu piedzerties.

— Ai, mazais kāds tu esi atgriezies pie manis! Tāds prātīgs un ar beigtām aknām. Es jau teicu, ka šis ir draņķīgs karš. Kāda velna pēc mums jākaro?

— Mēs tomēr iedzersim. Es nepiedzeršos, bet drusku ierausim.

Rinaldi aizgāja pāri istabai pie mazgājamā galdiņa un atnesa divas glāzes un pudeli konjaka.

— Austriešu konjaks, — viņš teica. — Septiņas zvaigznes. Tas ir viss, ko izdevās pakampt pie Sangabrielas.

— Tu biji tur?

— Nē. Es nekur neesmu bijis. Ne soli neesmu atgājis no operāciju galda. Skaties, mazais, šī ir tava vecā zobu tīrāmā glāze. Visu laiku glabāju, lai tā man atgādinātu tevi.

— Lai tev atgādinātu, ka jātīra zobi.

— Nē. Man ir pašam sava. Šo es glabāju, lai tā man atgādinātu, kā tu mēģināji no rītiem šķīstīties pēc «Villa Rossa», lamājies, riji aspirīnu un lādēji prostitūtas. Katru reizi, kad redzu šo glāzi, es atceros, kā tu pūlējies notīrīt savu sirdsapziņu ar zobu suku. — Viņš pienāca pie gultas. — Noskūpsti mani un saki, ka tu vairs nebūsi tik prātīgs.

— Ir nedomāju tevi skūpstīt. Tu esi mērkaķis.

— Es zinu, tu esi īsts tīrasiņu anglosaksis. Zinu. Tu, tīrasiņu anglosaksi, mocies sirdsapziņas ēdās. Zinu. Es gaidīšu to brīdi, kad anglosaksis ar zobu suku atkal tīrīs nost izlaidību.

— Ielej konjaku.

Mēs saskandinājām un dzērām. Rinaldi smējās par mani.

— Es tevi piedzirdīšu un izņemšu tavas aknas, un ielikšu krietna itālieša aknas, un atkal iztaisīšu no tevis cilvēku.

Es paturēju glāzi, lai viņš ielej vēl konjaku. Ārā bija satumsis. Ar konjaka glāzi rokā piegāju pie loga un to atvēru. Lietus bija pārstājis. Kļuvis vēsāks, un ap kokiem tinās migla.

— Negāz konjaku ārā pa logu! — Rinaldi sacīja. — Ja nevari izdzert, dod man!

— Ej ellē! — teicu. Es priecājos, ka atkal esmu kopā ar Rinaldi. Viņš jau divus gadus mani ķircina, un man allaž tas ir paticis. Mēs lieliski saprotamies.

— Vai tu esi apprecējies? — viņš, sēdēdams uz gultas, jautāja. Es stāvēju pie loga, atspiedies pret sienu.

— Vēl ne.

— Tu esi iemīlējies?

— Jā.

— Tai anglietē?

— Jā.

— Nabaga mazais! Un viņa ir laba pret tevi?

— Protams.

— Es domāju — vai viņa to pierādījusi gultā?

— Izbeidz.

— Izbeigšu. Tu redzēsi, ka esmu ārkārtīgi smalkjūtīgs cilvēks. Vai viņa …

— Rinin, — es teicu, — lūdzu, beidz! Ja gribi būt mans draugs, izbeidz!

— Kas man tur ko gribēt, mazais. Es jau esmu tavs draugs.

— Tad izbeidz!

— Labs ir.

Es piegāju pie gultas un apsēdos blakus Rinaldi. Viņš turēja rokā glāzi un skatījās grīdā.

— Redzi, kā nu ir, Rinin …

— Jā, jā. Man jau savā mūžā gadījies redzēt šādas svētas jūtas. Tikai līdz šim nebiju manījis, ka arī tev ir kaut kas svēts. Protams, kā gan citādi. — Viņš skatījās grīdā.

— Un tev nekā svēta nav?

— Nē.

— Itin nekā?

— Nē.

— Un visu, kas ienāk prātā, ir atļauts sacīt par tavu māti, par tavu māsu?

— Un par tavu māsu, — Rinaldi žigli noteica. Mēs abi smējāmies.

— Īsts pārcilvēks, — es teicu.

— Varbūt esmu greizsirdīgs, — Rinaldi teica.

— Diez vai.

— Es tā nedomāju. Gribēju sacīt ko citu. Vai tev ir kāds precējies draugs?

— Jā, — es teicu.

— Man nav, — Rinaldi teica. — Vismaz tādu nav, kas mīlētu savu sievu.

— Kāpēc?

— Es viņiem nepatīku.

— Kāpēc?

— Es esmu čūska. Esmu atzīšanas čūska.

— Tu kaut ko jauc. Ir taču auglis no atzīšanas koka.

— Nē, čūska. — Rinaldi bija kļuvis jautrāks.

— Tev labāk piestāv nenolaisties tādos domu dziļumos, — teicu.

— Es mīlu tevi, mazais, — viņš sacīja. — Tu allaž pārtrauc mani, kad sāku filozofēt kā liels itāliešu domātājs. Bet es zinu daudz ko tādu, ko neprotu izskaidrot. Zinu vairāk par tevi.

— Jā. Tas tiesa.

— Toties tev būs vieglāk dzīvot. Ar visām sirdsapziņas ēdām tomēr vieglāk.

— Diezin vai.

— Kad es tev saku. Es jūtos laimīgs, vienīgi kad strādāju. — Viņš atkal skatījās grīdā.

— Tu tiksi tam pāri.

— Nē. Man prieku sagādā vēl tikai divas lietas: viena nāk par ļaunu manam darbam, un otra ir cauri pusstundā vai piecpadsmit minūtēs. Dažreiz ātrāk.

— Dažreiz krietni ātrāk.

— Varbūt esmu progresējis, mazais. Tu nezini. Tomēr man paliek tikai šīs divas un darbs.

— Iegūsi vēl daudz ko citu.

— Nē. Mēs nekā neiegūstam. Mēs esam dzimuši ar to, kas mums ir, un nekad neko jaunu neiepazīstam. Mēs neko jaunu negūstam. Mūsu dzīves ceļš jau pašā sākumā ir nobeigts. Tu vari būt priecīgs, ka neesi latīnis.

— Tādi latīņi nemaz neeksistē. Ir tikai «latīņu» domāšana. Tu tik ļoti lepojies ar saviem trūkumiem. — Rinaldi pacēla acis un iesmējās.

— Pietiek, mazais. Esmu noguris no tik intensīvas domāšanas.— Viņš izskatījās noguris, jau ienākot istabā.

Drīz jāēd pusdienas. Cik labi, ka esi atgriezies. Tu esi mans labākais draugs un mans ieroču biedrs.

— Kad ieroču biedri ēdīs? — es jautāju.

— Tūlīt. Iedzersim vēl tavām aknām par prieku.

— Tā sludina apustulis Pāvils?

— Precīzi būtu tā: «Un nedzer vairs ūdeni vien, bet ņem maķenīt vīna tavas pasirds labad.»

— Kas ir pudelē, to arī dzersim, — es sacīju. — Un vienalga, kā labad.

— Uz tavu mīlestību, — Rinaldi noteica. Viņš pacēla glāzi.

— Pieņemu.

— Es nekad nerunāšu neķītrības par viņu.

— Nepūlies!

Viņš izdzēra konjaku. — Es esmu šķīsts, — viņš teica. — Esmu tāds kā tu, mazais. Es arī sev dabūšu anglieti. Patiesībā es pirmais iepazinos ar tavējo, bet viņa bija man drusku par garu. Gara, gara medmāsiņa, — viņš nocitēja.

— Tev ir apbrīnojami šķīstas tieksmes, — es teicu.

— Vai ne? Tāpēc jau mani sauc par Rinaldo Šķīstisimo.

— Drīzāk Rinaldo Nešķīstisimo.

— Nu, mazais, iesim pusdienās, kamēr manas tieksmes vēl ir šķīstas.

Es nomazgājos, sasukāju matus, un mēs gājām pa kāpnēm lejā. Rinaldi bija mazliet iereibis. Ēdamtelpā pusdienas vēl nebija galdā.

— Aiziešu pēc pudeles, — Rinaldi sacīja. Viņš uzskrēja pa kāpnēm. Es paliku sēžot pie galda, un viņš atnāca atpakaļ ar pudeli un ielēja mums katram pusi tējas glāzes konjaka.

— Par daudz, — es teicu, pacēlis glāzi pret lampu, kas stāvēja uz galda.

— Tukšām iekšām kā radīts. Kaut kas brīnišķīgs. Pamatīgi izdedzina kuņģi. Nekas nevar būt kaitīgāks.

— Kā tad!

— Pašiznīcināšanās dienu no dienas, — Rinaldi sacīja. — Viens divi — kuņģis beigts, un rokas sāk trīcēt. Tieši tas ir vajadzīgs ķirurgam.

— Tu to ieteic?

— No visas sirds. Es to vien dzeru. Rauj iekšā, mazais, un taisies uz slimošanu.

Es izdzēru pusi. Gaitenī atskanēja dežuranta saucieni: «Zupa, zupa gatava!»

Ienāca majors, pamāja mums un apsēdās. Pie galda viņš izskatījās mazs mazītiņš.

— Tik vien mēs esam? — viņš jautāja. Dežurējošais kareivis nolika zupas bļodu uz galda, un majors iesmēla sev pilnu šķīvi.

— Tik vien esam, — Rinaldi noteica. — Varbūt vēl atnāks mācītājs. Ja viņš zinātu, ka Federiko ir te, sen būtu klāt.

— Kur mācītājs mitinās? — es vaicāju.

— Trīssimt septītajā, — majors noteica. Viņš aizgūtnēm strēba zupu. Tad noslaucīja muti, rūpīgi nobraucīdams arī uzskrullētās sirmās ūsas. — Viņš droši vien atnāks. Es tur biju un atstāju zīmīti, ka jūs esat atbraucis.

— Liekas dīvaini, ka ēdamistabā tāds klusums, — es teicu.

— Jā, te ir klusu, — majors sacīja.

— Es tūlīt sacelšu troksni, — teica Rinaldi.

— Enriko, iedzeriet mazliet vīna! — majors teica. Viņš pielēja manu glāzi. Ienesa spageti, un mēs visi ķērāmies klāt. Mūsu spageti šķīvji bija gandrīz tukši, kad ienāca mācītājs. Tāds pats kā vienmēr, sīks, iededzis un domīgs. Es piecēlos, un mēs paspiedām viens otram roku. Viņš uzlika plaukstu man uz pleca.

— Steidzu šurp, tikko dabūju zināt, — viņš sacīja.

— Sēdieties! — majors teica. — Jūs esat nosebojies.

— Lai jums labs vakariņš, svētais tēvs, — Rinaldi angļu žargonā sacīja. Šo teicienu itālieši bija iemācījušies no kapteiņa, kas mazliet prata angliski un kam arī patika vilkt uz zoba mācītāju.

— Labvakar, Rinaldi, — mācītājs atbildēja. Dežurants atnesa viņam zupu, bet viņš teica, ka vispirms ēdīšot spageti.

— Kā jūtaties? — viņš man jautāja.

— Lieliski, — es teicu. — Un kā te izskatās?

— Iebaudiet mazliet vīna, mācītāj, — Rinaldi teica. — Ņemiet maķenīt vīna jūsu pasirds labad. Tā sludina apustulis Pāvils, jūs zināt?

— Jā, es zinu, — garīdznieks pieklājīgi atbildēja. Rinaldi pielēja viņa glāzi.

_— Ak, šis apustulis Pāvils! — Rinaldi teica. — No viņa nāk visas nelaimes. — Mācītājs paskatījās uz mani Un pasmaidīja. Es redzēju, ka zobgalības tagad viņu neskar.

— Ak, šis apustulis Pāvils, — Rinaldi teica, — kā traks skrēja brunčiem pakaļ, bet, kad viņa spēciņi bija galā, ņēmās iegalvot, ka tas esot grēks. Kad pašam vairs nebija dukas, viņš izdomāja likumus mums, kam spēks vēl kaulos. Vai tad tā nav, Federiko?

Majors smaidīja. Tobrīd mēs ēdām sutinātu gaļu.

— Neesmu paradis aprunāt svētos pēc saules rieta, — es sacīju. Mācītājs pacēla acis no šķīvja un man uzsmaidīja.

— Redz, arī viņš meties uz vienu roku ar mācītāju, — Rinaldi teica. — Kur tad palikuši visi vecie puikas, mācītāja apcēlēji? Kur ir Kavalkanti? Kur ir Brundi? Kur Cezare? Vai man vienam pašam būs svētais tēvs jāvelk uz zoba un neviens mani neatbalstīs?

— Viņš ir labs mācītājs, — majors teica.

— Viņš ir labs mācītājs, — Rinaldi teica. — Un tomēr mācītājs. Es pūlos, lai ēdamistabā būtu tāpat kā senāk. Es gribu iepriecināt Federiko. Velns ar jums, mācītāj!

Es redzēju, ka majors palūkojas uz Rinaldi, un manīju, ka Rinaldi ir ieskurbis. Vājā seja bija bāla. Mati izskatījās melnum melni virs bālās pieres.

— Labi jau, labi, Rinaldi, — mācītājs sacīja. — Ir jau labi.

— Pie velna jūs visus! — Rinaldi iesaucās. — Pie velna visu šo nolādēto padarīšanu! — Viņš atzvēlās krēslā.

— Rinaldi ir pārpūlējies, — majors man teica. Gaļu viņš bija apēdis un vēl izslaucīja mērci ar maizes gabaliņu.

— Nav vērts muti dzisināt, — Rinaldi noteica. — Lai velns parauj visu! — Viņš izaicinoši skatījās apkārt, acis bija neizteiksmīgas, seja bāla.

— Jā gan, — es sacīju. — Pie velna ar visu šo nolādēto padarīšanu.

— Nē, nē, — Rinaldi teica. — Tā nevar. Tā nevar. Es saku, tā nevar. Neziņa un tukšums, un itin nekā nav. Nav itin nekā, es jums saku. Ne velna! Es to apzinos, tiklīdz beidzu strādāt.

Mācītājs nogrozīja galvu. Dežurants novāca gaļas šķīvi.

— Kāpēc jūs ēdat gaļu? — Rinaldi pagriezās pret mācītāju, — Vai nezināt, ka šodien piektdiena?

— Šodien ir ceturtdiena, — mācītājs sacīja.

— Meli. Šodien ir piektdiena. Jūs ēdat sava kunga miesu. Tā ir dieva miesa. Es zinu. Tas ir beigts austrietis. Redziet, ko jūs ēdat!

— Baltā gaļa ir no virsnieku miesas, — es teicu, atcerēdamies veco joku.

Rinaldi smējās. Viņš pielēja savu glāzi.

— Neklausieties mani, — viņš noteica. — Esmu drusku dulns

— Jums derētu iet atvaļinājumā, — mācītājs sacīja.

Majors nogrozīja galvu. Rinaldi paskatījās uz mācītāju.

— Jūs domājat, ka man derētu iet atvaļinājumā?

Majors nogrozīja galvu, raudzīdamies uz Rinaldi. Rinaldi vēl arvien skatījās uz mācītāju.

— Kā pats vēlaties, — mācītājs sacīja. — Ja nevēlaties, neejat.

— Pie velna! — Rinaldi iesaucās. — Mēģina tikt no manis vaļā. Katru vakaru tie mēģina tikt no manis vaļā Es turos pretī. Kas par to, ka man ir tas. Tas ir visiem. Visai pasaulei. Vispirms — viņš turpināja, it kā lasīdams lekciju, — uzmetas mazas pūtītes. Tad izsitumi uz krūtīm. Pēc tam nemana neko. Visas savas cerības mēs liekam uz dzīvsudrabu.

— Vai salvarsanu, — majors vienā mierā piebilda.

— Dzīvsudraba preparātu, — Rinaldi sacīja. Viņš jau runāja pacilātā tonī. — Es zinu kaut ko daudz iedarbīgāku. Vecais, labais mācītāj, — viņš noteica — jūs nekad to nedabūsiet. Mazais gan dabūs. Tā ir avārija darba vietā. Gluži vienkārši avārija darba vietā.

Dežurants ienesa saldo ēdienu un kafiju. Saldajā bija rupjmaizes pudiņš ar biezu mērci.

Lampa kūpēja, melnie kvēpi nosēdās uz cilindra.

— Atnesiet divas sveces un aizvāciet lampu! — majors teica. Dežurants atnesa divas iedegtas sveces, katru uz savas apakštasītes, nopūta lampu un aiznesa. Rinaldi bija apklusis. Laikam beidzot norimies. Mēs parunājām un pēc kafijas visi izgājām ārā priekštelpā.

— Tu gribēji aprunāties ar mācītāju. Man jāiet uz pilsētu, — Rinaldi sacīja. — Ar labu nakti, mācītāj.

— Ar labu nakti, Rinaldo! — mācītājs teica.

— Mēs vēl redzēsimies, Fredij! — Rinaldi teica.

— Jā, — es teicu. — Nepaliec vēlu. — Viņš novaikstījās un izgāja pa durvīm. Majors palika pie mums.

— Viņš ir ļoti noguris, pārpūlējies, — viņš sacīja. — Turklāt iedomājies, ka viņam ir sifiliss. Es gan neticu, bet ej nu sazini. Pats ārstējas. Ar labu nakti! Jūs izbrauksiet pirms ausmas, Enriko?

— Jā.

— Nu tad palieciet sveiki! — viņš teica. — Lai jums labi klājas! Peduci jūs pamodinās un brauks līdzi.

— Ardievu, Signor Maggiore.

— Ardievu. Runā, ka austrieši nākšot uzbrukumā, bet es neticu. Cerēsim, ka tas nenotiks. Katrā ziņā ne šeit. Džino jums visu izstāstīs. Telefons tagad darbojas.

— Regulāri zvanīšu.

— Lūdzu zvaniet gan! Ar labu nakti! Neļaujiet Rinaldi dzert tik daudz konjaka!

— Pamēģināšu.

— Ar labu nakti, mācītāj!

— Ar labu nakti, Signor Maggiore!

Viņš iegāja savā kabinetā.

XXVI NODAĻA

Es piegāju pie durvīm un paskatījos ārā. Lietus bija pārstājis, bet migla vēl nebija izklīdusi.

— Vai neuzkāpsim augšā? — es vaicāju mācītājam.

— Tikai uz brītiņu.

— Iesim.

Mēs uzkāpām augšā un iegājām manā istabā. Es atgūlos Rinaldi gultā. Mācītājs apsēdās uz saliekamās gultas, ko dežurants bija man uzklājis. Istabā bija tumšs.

— Nu, — viņš sacīja, — kā jums īsti ir ap dūšu?

— Labi. Šovakar esmu noguris.

— Es arī esmu noguris. Kaut gan nebūtu iemesla.

— Kas dzirdams frontē?

— Man liekas, karš drīz beigsies. Nezinu, kāpēc, bet tāda nojauta.

— Kā jūs to nojaušat?

— Vai ievērojāt, kāds kļuvis jūsu majors? Lēnprātīgs. Tagad daudzi ir tādi.

— Arī es pats, — sacīju.

— Vasara bija briesmīga, — mācītājs teica. Viņš tagad runāja ar lielāku pārliecību nekā pirms manas aizbraukšanas. — Jūs nevarat ne iedomāties. Kas pats to savām acīm nav redzējis, tas to nesaprot un nevar saprast.

Daudzi tikai šovasar nākuši pie sajēgas, kas īsti ir karš. Virsnieki, par kuriem domāju, ka viņi nekad to nesajēgs, tagad beidzot sajēguši.

— Kas notiks? — Es ar roku novilku pār segu.

— Nezinu, bet domāju, ka ilgi tā nevar turpināties.

— Kas notiks?

— Pārtrauks karot.

— Kurš?

— Abas puses.

— Cerēsim, — es sacīju,

— Jūs neticat?

— Es neticu, ka abas puses reizē pārtrauks karot.

— Protams, ne. Tas būtu par daudz cerēts. Bet, redzot, kas notiek ar cilvēkiem, es domāju, ka tā nevar turpināties.

— Kas šovasar uzvarēja?

— Neviens.

— Austrieši uzvarēja, — es teicu. — Viņi apturēja itāliešus pie Sangabrielas. Viņi ir uzvarējuši. Viņi nepārtrauks karot.

— Ja viņiem tāds noskaņojums kā mums, tad pārtrauks. Viņi taču uz savas ādas ir izjutuši to pašu.

— Tas, kurš gūst uzvaras, nepārtrauc karot.

— Jūs man atņemat pēdējo cerību.

— Es saku vienīgi to, ko domāju.

— Tātad jūs domājat, ka turpināsies vēl un vēl? Nekas nemainīsies?

— Nezinu. Es tikai domāju, ka austrieši neapstāsies, ja reiz guvuši uzvaru. Par kristiešiem mūs padarījusi sakāve.

— Arī austrieši ir kristieši, vienīgi bosnieši nav.

— Es nerunāju par kristietību. Es domāju kristietības garu.

Viņš neteica neko.

— Mēs tagad esam lēnprātīgāki, tāpēc ka cietām sakāvi. Kā būtu izturējies Kristus, ja Pēteris viņu Ģetzemānes dārza būtu izglābis?

— Viņš būtu tāds pats.

— Diez vai, — es sacīju.

— Jūs man atņemat pēdējo cerību, — viņš vēlreiz teica, — es ticu un lūdzu dievu, kaut drīzāk tas notiktu. Un jūtu — tas nav aiz kalniem.

— Kaut kas varbūt arī notiks, — es teicu. — Bet tas notiks vienīgi ar mums. Ja viņiem būtu tāds noskaņojums kā mums, tad viss kārtībā. Bet viņi ir mūs sakāvuši. Viņiem noskaņojums citāds.

— Daudzi kareivji arvien bijuši tā noskaņoti. Tas nav tikai tāpēc, ka viņi sakauti.

— Viņi bija sakauti jau pašā sākumā. Viņi bija sakauti, kad viņus paņēma no fermām un sadzina armijā. Tāpēc ka zemniekam ir sava gudrība, viņš jūtas sakauts jau pašā sākumā. Dodiet viņam varu rokās, un jūs iepazīsiet viņa gudrību.

Viņš neteica neko. Viņš domāja.

— Man pašam smagi ap sirdi, — sacīju. — Tāpēc es cenšos par to nedomāt. Es cenšos nedomāt, bet, tiklīdz sāku runāt, pasaku to, kas zemapziņā kaut kur slēpjas.

— Es tā biju cerējis.

— Uz sakāvi?

— Nē. Uz kaut ko vairāk.

— Nekā vairāk taču nav. Tikai uzvara. Bet tas varbūt ir vēl ļaunāk.

— Es jau sen cerēju uz uzvaru.

— Es tāpat.

— Bet tagad pats nezinu.

— Kaut kas jau būs — vai nu uzvara, vai sakāve.

— Es vairs neticu uzvarai.

— Es arī neticu. Bet neticu arī sakāvei. Lai gan varbūt tas būtu labāk.

— Kam jūs ticat?

— Ka dabūšu izgulēties, — es teicu. Viņš piecēlās.

— Piedodiet, ka aizkavējos tik ilgi. Bet man tā patīk parunāties ar jums.

— Ir tik labi atkal parunāt. Par izgulēšanos es teicu tāpat vien, neko nedomādams.

Mēs piecēlāmies un tumsā paspiedām viens otram roku.

— Es tagad pārguļu trīssimt septītajā, — viņš sacīja.

— Man rīt agri jābrauc uz posteņiem.

— Kad atgriezīsieties, es atnākšu.

— Tad kopā pastaigāsim un parunāsimies. — Es pavadīju viņu līdz durvīm.

— Nekāpiet zemē, — viņš teica. — Cik labi, ka esat atgriezies. Kaut gan jums pašam tur maz labuma. — Viņš Uzlika roku man uz pleca.

— Nav nemaz tik slikti, — es teicu. — Ar labu nakti!

— Ar labu nakti! Ciаo!

Ciаo! — es teicu, Man briesmīgi nāca miegs.

XXVII NODAĻA

Pamodos, kad ienāca Rinaldi, bet viņš neko nebilda, un es atkal iemigu. No rīta apģērbos un aizbraucu vēl tumsā. Rinaldi nepamodās, kad gāju ārā.

Nekad agrāk nebiju bijis Bainsicā, un likās savādi braukt augšā pa nogāzi, kas atradusies austriešu rokās, netālu no tās vietas pie upes, kur mani ievainoja. Kalnup veda stāvs, nesen ierīkots ceļš, un pa to brauca daudz smago mašīnu. Tālāk ceļš kļuva nolaidens, un es miglā vēroju mežus un stāvos pakalnus. Šie meži bija ieņemti ātri un nebija izpostīti. Kur ceļu neaizsargāja pakalni, gar abām pusēm un tam pāri bija salikti pīteņi. Ceļš beidzās nopostītā ciemā. Pirmās līnijas bija tālāk. Visapkārt izvietota artilērija. Mājas bija stipri sagrautas, tomēr te valdīja kārtība un visur bija uzraksti. Mēs sameklējām Džino, un viņš mūs uzcienāja ar kafiju, vēlāk abi apstaigājām posteņus, un es sastapu vairākus paziņas. Džino teica, ka angļu sanitārās mašīnas braucot lejpus Bainsicas pie Ravnes. Viņš bija sajūsmā par angļiem. Pastāstīja, ka vēl šad tad šaudot, bet ievainoto neesot daudz. Tagad, kad sākušies lieti, droši vien būšot daudz slimnieku. Runājot, ka austrieši nākšot uzbrukumā, bet viņš tam neticot. Arī mēs iešot uzbrukumā, bet vēl neesot piesūtīti papildspēki, tāpēc viņš domājot, ka nekā tāda ne būšot. Ar pārtiku esot trūcīgi, un viņš būtu laimīgs, ja Gorīcijā varētu kārtīgi paēst. Kas man esot bijis vakariņās? Es pastāstīju, un viņš teica, ka man esot bijušas karaliskas vakariņas. Sevišķi viņu sajūsmināja dolce . [25] neko tuvāk nestāstīju, tikai teicu, ka ēdu dolce, un viņš laikam iztēlojās, ka tas bijis kaut kas smalkāks par maizes pudiņu.

Vai es zinot, kur viņu norīkošot? Es teicu, ka nezinu, bet citas mašīnas atrodas Kaporeto. Viņš cerot, ka varēšot braukt uz turieni. Tā esot jauka vietiņa ar skaistu skatu uz augstajiem kalniem. Džino bija jauks zēns un visiem patika. Viņš teica — ja kaut kur esot bijusi īsta elle, tad pie Sangabrielas, un aiz Lomas arī gājis plāni. Viņš stāstīja, ka austriešiem esot ļoti daudz artilērijas mežā gar Ternovas grēdu aiz mūsu pozīcijām un tur naktīs briesmīgi apšaudot ceļus. Tā esot flotes lielgabalu baterija, un viņa nervi to vairs nevarot izturēt. Es to pazīšot pēc šāviņu zemās trajektorijas. Noskanot grāviens, un svilpoņa sākoties gandrīz tai pašā acumirklī. Parasti Šaujot ar diviem lielgabaliem reizē, no viena un tūlīt no otra, un šķembas esot milzīgas. Viņš man parādīja vienu izrobotu, vairāk nekā pēdu garu metāla gabalu. Tas atgādināja babītu.

— Kas to būtu domājis, ka šiem lādiņiem tik liela iedarbība, — Džino sacīja. — Bet bailes gan iedzen. Tāda skaņa, it kā tie lidotu tieši virsū. Vispirms dzirdams grāviens, tad seko svilpiens un sprādziens. Ko tas līdz, ka netiec ievainots, ja nomirsi aiz bailēm?

Džino pastāstīja, ka mums pretī tagad stāvot horvāti un maģāri. Mūsu karaspēka daļas vēl atrodoties uzbrukuma pozīcijās. Te neesot telefona sakaru un neesot kur atkāpties, ja sāktos austriešu uzbrukums. Labas aizsardzības pozīcijas varētu būt gar zemajiem kalniem, kas stiepjas no augstienes, bet nekas neesot darīts, lai tās sagatavotu aizsardzībai. Ko es domājot par Bainsicu?

Biju gaidījis, ka te būs līdzenāks, izskatīsies vairāk pēc plato. Nezināju, ka šeit tik izrobota apkārtne.

— Alto piano , [26] — Džino sacīja, — nevis piano[27] .

Mēs nokāpām pagrabā zem mājas, kurā viņš dzīvoja. Es izteicu savas domas, ka tādu kalnu grēdu, kurai virsotnes līdzenas vai pat ar iedobēm, varētu vieglāk un būtu vairāk jēgas noturēt nekā nelielu kalnu virkni. Es mēģināju pierādīt, ka iet uzbrukumā kalnos nemaz nav grūtāk kā līdzenumā.

— Atkarībā no tā, kādi kalni, — viņš sacīja. — Atcerieties Sangabrielu!

— Jā, — es teicu, — bet grūtības sākās lēzenajā virsotnē. Pašu virsotni sasniedza samērā viegli.

— Ne jau tik viegli, — viņš teica.

— Nu jā, — es teicu, — bet tas ir atsevišķs gadījums, tāpēc ka tas bija drīzāk cietoksnis, nevis kalns. Austrieši to bija nocietinājuši vairākus gadus.

Manuprāt, no taktikas viedokļa kalnus noturēt nav nekādas nozīmes, tāpēc ka pārāk viegli tiem var apiet apkārt. Vajadzīga iespējami lielāka manevrēšanas spēja, un kalni to aizkavē. Bez tam, šaujot uz leju, var būt pārlīdumi. Ja flangu atvelk, labākie spēki paliek augstajos kalnos. Es neticu kalnu karam. Sacīju, ka esmu par to krietni daudz domājis. Mēs esam uzrāpušies vienā kalnā, viņi ir uzrāpušies otrā, bet, ja kaut kas patiešām sākas, abiem jānāk lejā.

— Ko tad lai dara, ja robeža iet pa kalniem?

— Vēl neesmu izstrādājis taktiku, — teicu, un abi nosmējāmies.

— Taču senos laikos austrieši vienmēr ir sakauti četrstūrī ap Veronu, — es sacīju. — Vispirms tiem ļāva nonākt līdzenumā un tad tur sasita.

— Jā. — Džino teica. — Bet tie bija franči, un militārās problēmas labāk var risināt, cīnoties svešā zemē.

— Jā, — es piekritu, — savā zemē tās nevar risināt tik zinātniski.

— Kā tad krievi izlika Napoleonam lamatas.

— Jā, bet viņiem plaša teritorija. Ja jūs mēģinātu atkāpties, lai ievilinātu Napoleonu lamatās Itālijā, jums būtu jāatkāpjas līdz Brindizi.

— Drausmīga vieta, — Džino teica. — Vai esat tur kādreiz bijis?

— Tikai caurbraucot.

— Es esmu patriots, — Džino sacīja. — Tomēr nespēju mīlēt Brindizi vai Taranto.

— Un Bainsicu jūs mīlat? — es jautāju.

— Tās zeme ir svēta, — viņš teica. — Taču es vēlētos, kaut šai zemē varētu izaudzēt vairāk kartupeļu. Jūs zināt, kad atnācām šurp, mēs atradām kartupeļu laukus, ko bija apstādījuši austrieši.

— Vai ar pārtiku tiešām tik grūti?

— Pilnu vēderu pieēst jau nedabū, es gan esmu liels izēdājs, tomēr badā nenomiru. Ēdiens ir puslīdz ciešams. Pirmajās līnijās baro diezgan labi, bet tos pulkus, kas aizsardzības daļās, daudz sliktāk. Kaut kas te nav kārtībā. Pārtikas vajadzētu pietikt.

— Spekulanti iztirgo.

— Jā, bataljonus frontes līnijās apgādā, kā vien spēj, bet aizmugurē pavisam trūcīgi. Te ir apēsti visi austriešu kartupeļi un kastaņi no kokiem. Vajadzētu gan mūs labāk barot. Mēs esam lieli izēdāji. Pārtikas droši vien netrūkst. Gaužām bēdīgi, ja karavīram nav ko likt uz zoba. Vai esat ievērojis, kādu iespaidu tas atstāj uz domāšanu?

— Jā, — es teicu. — Tad nevar gaidīt uzvaru, tikai sakāvi.

— Nerunāsim par sakāvi. Par to jau diezgan runāts. Tas, kas notika šovasar, nevar palikt bez sekām.

Es klusēju. Mani vienmēr mulsinājuši vārdi «svētums», «slava» un «upuri» un teiciens «nevar palikt bez sekām». Mēs tos esam dzirdējuši, dažkārt stāvēdami lietū, kad saklausāmi vien atsevišķi skaļāk izkliegti vārdi; jau sen šos vārdus esam lasījuši uzsaukumos, ko afišu izlīmētāji klāj tieši virsū citiem tādiem pašiem uzsaukumiem, bet es neesmu redzējis nekā svēta, un vārds «slava» ir bijis tikai tukša skaņa, un upuri lika atcerēties Čikāgas lopkautuves, — lielgabalgaļa gan derēja vienīgi aprakšanai. Bija daudz tādu vārdu, kuros riebās klausīties, tā ka galu galā tikai vietu nosaukumiem vēl bija laba skaņa. To saglabājuši daži skaitļi un daži datumi, tie un vietu nosaukumi bija vienīgie vārdi, kam vēl kāda jēga. Abstraktie vārdi, kā «slava», «gods», «drosme» vai «svētums» skanēja piedauzīgi līdzās konkrētiem ciemu nosaukumiem, ceļu numuriem, upju nosaukumiem, datumiem un bataljonu numuriem. Džino bija patriots, viņš dažreiz pateica kaut ko tādu, kas mūs atsvešināja, un tomēr viņš bija lāga zēns, un es sapratu, kāpēc viņš ir patriots. Viņš tāds bija kopš dzimšanas. Džino tagad sēdēja mašīnā blakus Peduci un brauca uz Gorīciju.

Visu dienu plosījās vētra. Vējš sadzina lietu, un malu malās bija ūdens un dubļi. Sagrauto māju apmetums izskatījās pelēks un slapjš. Lietus pārstāja tikai pašā pievakarē, un no mūsu otrā posteņa es redzēju kailo, slapjo, rudenīgo zemi un mākoņus virs kalnu galotnēm, un pāri ceļam pārjumtos salmu pīteņus, no kuriem pilēja ūdens. Saule pirms rietēšanas vēl reizi izlīda no mākoņiem un apspīdēja kailos kokus viņpus kalnu grēdas. Tur mežā bija daudz austriešu lielgabalu, bet tikai daži šāva. Es vēroju pēkšņos, apaļos dūmu kamolus, kas, šrapneļiem sprāgstot, cēlās debesīs pāri sagrautajai lauku mājai netālu no frontes līnijas; tie bija pūkaini kamoli ar bāli dzeltenu gaišumu vidū. Vispirms zibsnis, tad rībiens — un aizveļas dūmu kamols, kas pamazām izstiepjas un izgaist vējā. Daudz šrapneļu čaulu mētājās gruvešos un uz ceļa blakus sagrautajai mājai, kur atradās postenis, bet šopēcpusdien posteni neapšaudīja. Mēs piekrāvām divas mašīnas un braucām projām pa ceļu, kas bija maskēts ar slapjiem pīteņiem, un rieta saules stari spraucās cauri pinuma spraugām. Iekams izbraucām uz atklāta ceļa aiz pakalna, saule jau bija norietējusi. Tālāk braucam pa atklātu ceļu, un, kad aiz pagrieziena ienirām četrstūrainajā pīteņu tunelī, jau atkal sāka līt.

Naktī sacēlās vējš, un trijos no rīta, kad lietus gāza kā ar spaiņiem, sākās bombardēšana, un horvāti pa kalnu pļavām un koku puduriem tuvojās mūsu pozīcijām. Tie cīnījās tumsā un lietū, un tos atsvieda atpakaļ baiļu pārņemtie vīri no otrās līnijas. Sākās spēcīga artilērijas apšaude, un lietū lidoja raķetes, un visgarām frontei nenorima ložmetēju un šauteņu uguns. Horvāti vairs nerādījās, un kļuva klusāks, un cauri vēja brāzmām un lietus gāzieniem mēs saklausījām lielgabalu dārdus tālu ziemeļos.

Medpunktā ieradās ievainotie, dažus nesa ar nestuvēm, citi vilkās paši, citus stiepa uz muguras tie, kas atgriezās no kaujas lauka. Visi bija izmirkuši līdz ādai un pārbijušies. Smagi ievainotos, kurus iznesa no sanitārā punkta pagraba, mēs novietojām divās mašīnās, un, kad cieši aizcirtu otras mašīnas durvis, jutu, ka man sejā vairs nesitas lietus, bet sniegs. Tas biezām pikām krita kopā ar lietu.

Rītausmā vējš vēl pūta, bet snigt vairs nesniga. Sniegs uz mitrās zemes bija izkusis, un atkal sāka līt. Tikko svīda gaisma, austrieši uzbruka no jauna, bet bez panākumiem. Mēs gaidījām uzbrukumu augu dienu, taču viss palika mierīgi, kamēr norietēja saule. Bombardēšana sākās dienvidos aiz mežainās grēdas, kur bija sakoncentrēta austriešu artilērija. Mēs gaidījām apšaudi, bet nesagaidījām. Pamazām satumsa. Mūsu lielgabali stāvēja uz lauka aiz ciema, un to šāviņu svilpoņa it kā nomierināja,

Mēs dabūjām zināt, ka uzbrukums dienvidos bijis nesekmīgs. Šonakt austrieši nebija nākuši uzbrukumā, toties uzzinājām, ka tie izlauzušies ziemeļos. Naktī pienāca pavēle, ka mums jāsagatavojas atkāpties. Man postenī to pateica kapteinis. Viņš tādu pavēli esot saņēmis no brigādes štāba. Pēc brīža viņš aizgāja piezvanīt pa telefonu un atgriezies teica, ka tas bijis pārpratums. Štābam dota pavēle, ka frontes līnija pie Bainsicas jānotur, lai notiktu kas notikdams. Es jautāju par pārrāvumu, un viņš teica, esot štābā dzirdējis, it kā austrieši pārrāvuši divdesmit septītā korpusa aizstāvēto fronti pie Kaporeto. Ziemeļos esot visu dienu turpinājušās niknas kaujas.

— Ja tie nelieši austriešus izlaidīs cauri, mēs būsim ķezā, — viņš sacīja.

— Tie bijuši vācieši, kas uzbrukuši, — sacīja kāds sanitārais virsnieks. Vārds «vācieši» iedvesa bailes. Mēs negribējām ielaisties ar vāciešiem nekādās darīšanās,

— Tur ir piecpadsmit vācu divīzijas, — sanitārais virsnieks teica. — Viņi ir izlauzušies un mūs nogriezīs.

— Brigādes štābā teica, ka te fronte jānotur. Pārrāvums neesot nopietns, un mēs noturēšot frontes līniju no Monte Madžore šķērsām pāri kalniem.

— No kurienes tādas ziņas nāk?

— No divīzijas štāba.

— No divīzijas štāba nāca pavēle atkāpties.

— Mēs esam pakļauti armijas štābam, — es sacīju. — Bet te es esmu pakļauts jums. Protams, ja jūs man pavēlat braukt, es braukšu. Tikai pavēlēm jābūt noteiktām.

— Mums pavēlēts palikt te. Jūs nogādāsiet ievainotos uz sadales punktu.

— Dažreiz mēs no sadales punktiem tos nogādājam arī uz lauka hospitāļiem, — es teicu. — Sakiet man — es nekad neesmu redzējis atkāpšanos — kā atkāpšanās gadījumā iespējams evakuēt visus ievainotos?

— Tas nav iespējams. Paņem tik daudz, cik var, un pārējos atstāj.

— Kas man tagad būs jāved?

— Hospitāļa iekārta.

— Skaidrs.

Nākamajā naktī sākās atkāpšanās. Uzzinājām, ka vācieši un austrieši izlauzušies ziemeļos un pa kalnu aizām tuvojas Čividalei un Udinei. Atkāpšanās notika organizēti, lietū un drūmā klusumā. Naktī, lēni virzīdamies pa pārblīvēto ceļu, lietum līstot, braucām garām karaspēka vienībām, lielgabaliem, ratiem, kurus vilka zirgi, mūļiem, smagajām mašīnām — visi virzījās projām no frontes. Nekārtības nebija vairāk, kā ejot uz priekšu.

Tajā naktī mēs palīdzējām evakuēt lauka hospitāļus, kas atradās mazāk izpostītos augstienes ciemos, nogādājām ievainotos Plavā, bet otrā dienā no rīta līdz vakaram braukājām pa lietu, vezdami laukā Plavas hospitāļus un sadales punktu. Lietus lija nepārtraukti, un Bainsicas armija oktobra lietū devās lejā no augstienes un šķērsoja upi tai vietā, kur šī gada pavasarī bija izcīnītas lielās uzvaras. Gorīcijā nokļuvām nākamajā dienā ap pusdienu. Lietus bija pārstājis, un pilsēta likās gandrīz tukša. Braucot pa ielu, ieraudzījām, kā smagajā mašīnā sēdina iekšā meičas no kareivju atklātā nama. Tur bija septiņas meičas, visām cepures galvā, mēteļi mugurā un nelielas somas rokās. Divas raudāja. Viena mums uzsmaidīja un izbāza mēli, un šaudīja to uz visām pusēm. Viņai bija biezas, sārtas lūpas un melnas acis.

Es apturēju mašīnu un gāju aprunāties ar pašu matronu. Tā teica, ka meičas no virsnieku nama esot aizvestas šorīt agri. Pajautāju, uz kurieni. Viņa teica, ka uz Koneljano. Mašīna sakustējās. Meiča ar biezajām lūpām atkal parādīja mums mēli. Matrona māja ar roku. Abas meičas joprojām raudāja. Pārējās ziņkārīgi skatījās apkārt. Es iekāpu atpakaļ mūsu mašīnā.

— Mums vajadzētu braukt kopā ar viņām, — Bonello teica. — Tas tik būtu jautrs brauciens.

— Brauciens jau tāpat būs jautrs.

— Dabūsim velnu redzēt.

— To jau arī gribēju teikt, — es sacīju. Mēs iegriezāmies alejā, kas veda uz villu.

— Man gribētos būt klāt, kad šie bumbulīši uzsāks savu darbošanos.

— Tu domā — viņas to darīs?

— Noteikti. Kurš gan otrajā armijā nepazīst šo matronu.

Mēs apstājāmies pie villas.

— Viņu iesaukuši par klostera priekšnieci, — Bonello stāstīja. — Meičas gan jaunas, bet viņu pašu pazīst malu malās. Laikam atgādātas šurp īsi pirms atkāpšanās.

— Nu viņām būs ko turēt.

— Es jau arī saku — būs ko turēt. Man gribētos papriecāties tāpat bez maksas. Tanī mājā tomēr briesmīgi plēš. Valdība mūs pamatīgi apšmauc.

— Aizvediet mašīnu, lai mehāniķi kārtīgi apskata, es sacīju. — Apmainiet eļļu un pārbaudiet diferenciāli. Iepildiet degvielu un ejiet mazliet nosnausties.

— Klausos, Signor Tenente.

Villa stāvēja tukša. Rinaldi bija aizbraucis līdzi hospitālim. Majors aizvedis personālu štāba mašīnā. Uz loga man atstāta zīmīte, lai es paņemot vestibilā sakrauto inventāru un braucot uz Pordenoni. Mehāniķi jau bija projām. Es atgriezos garāžā. Piebrauca vēl divas mašīnas, un no tām izkāpa šoferi. Atkal sāka līt.

— Man šausmīgi nāk miegs, ceļā no Plavas trīsreiz iesnaudos, — Piani sacīja. — Ko mēs darīsim, Tenente?

— Uzpildīsim eļļu, ieeļļosim mašīnas, uzņemsim degvielu, piestūrēsim villas priekšā un ielādēsim tās grabažas, kas te atstātas.

— Un tūlīt brauksim?

— Nē, kādas trīs stundas nosnaudīsim.

— Velns ar ārā, cik labi! — Bonello nopriecājās. — Ceļā visu laiku kāvos ar miegu.

— Kā ar jūsu mašīnu, Aimo? — es jautāju.

— Pilnā kārtībā.

— Dodiet šurp kombinezonu, es palīdzēšu.

— Nevajag, Tenente, — Aimo sacīja. — Nav vairs daudz atlicis. Ejiet sakravāt savas mantas!

— Viss jau sakravāts, — es teicu. — Iešu Iznest tos krāmus, kas mums te atstāti. Piebrauciet mašīnas, tikko būsiet kārtībā!

Šoferi piebrauca mašīnas villas priekšā, un mēs salādējām tajās vestibilā atstāto hospitāļa inventāru. Kad viss bija salikts, mašīnas pabrauca cita aiz citas uz ceļa zem pilošajiem kokiem. Mēs iegājām iekšā.

— Iekuriniet virtuvē uguni un izžāvējiet drēbes! — es sacīju.

— Iztiks tāpat, — Piani noteica. — Man gribas gulēt.

— Es likšos majora gultā, — Bonello teica. — Likšos un pampšu turpat, kur vecais.

— Man vienalga, kur nokrist, — Piani sacīja.

— Te ir divas gultas. — Es atvēru durvis.

— Nekad nebiju kāju spēris šai istabā, — Bonello teica.

— Vecā ūpja miga, — Piani teica.

— Jūs abi guliet te, — sacīju. — Es pamodināšu.

— Austrieši mūs pamodinās, ja jūs aizgulēsieties, Tenente, — Bonello noteica.

— Neaizgulēšos. Kur ir Aimo?

— Izgāja virtuvē.

— Liecieties uz auss! — es teicu.

— Es tūlīt aizmigšu, — Piani sacīja. — Visu dienu svēru tabaku. Acis līp ciet.

— Velc nost zābakus, — Bonello teica. — Tā taču ir vecā ūpja gulta.

— Tāds ūpis man bijis nebijis.

Piani atlaidās gultā, izstiepa kājas ar visiem dubļainajiem zābakiem un palika rokas zem galvas. Es gāju uz virtuvi. Aimo bija iekurinājis plīti un uzlicis katlu ar ūdeni.

— Es nolēmu uztaisīt pasta asciutta , — viņš sacīja.

— Gribēsies ēst, kad pamodīsimies.

— Jums, Bartolomeo, nenāk miegs?

— Ne visai. Kad ūdens uzvārīsies, es iešu. Uguns pati izdzisīs.

— Labāk paguliet, — es teicu, — Varam ieēst sieru un konservus.

— Makaroni ir labāki, — viņš atteica. — Kaut kas silts noderēs šiem diviem anarhistiem. Jūs gan liecieties slīpi, Tenente!

— Majora istabā ir gulta.

— Jūs gulēsiet tajā.

— Nē, es iešu augšā savā vecajā istabā. Vai negribas iedzert, Bartolomeo?

— Kad brauksim ārā, Tenente. Tagad man no tā nebūs nekāda labuma.

— Ja pamostaties pēc trim stundām un es vēl nekustos, tad celiet mani augšā!

— Man, Tenente, nav pulksteņa.

— Majora istabā ir sienas pulkstenis.

— Norunāts.

Es izgāju cauri ēdamistabai un gaitenim un devos augšup pa marmora kāpnēm uz istabu, kurā bijām dzīvojuši abi ar Rinaldi. Ārā lija lietus. Es piegāju pie loga un palūkojos laukā. Metās jau tumsa, tomēr saskatīju trīs mašīnas citu aiz citas zem kokiem. Koki bija slapji. Bija auksts un lietus lāses sastingušas zaros. Es piegāju pie Rinaldi gultas un atgūlos, un ļāvos miegam.

Pirms izbraukšanas mēs virtuvē paēdām. Aimo cēla galdā bļodu ar spageti, sīpoliem un gaļas konserviem. Mēs sasēdāmies apkārt galdam un izdzērām divas pudeles vīna, kas bija palicis villas pagrabā. Ārā bija tumšs un vēl lija. Piani sēdēja pie galda pavisam samiegojies.

— Man atkāpšanās patīk labāk nekā uzbrukums, — Bonello sacīja. — Atkāpjoties mēs dzeram barberu.

— Patlaban to dzeram. Rīt varbūt dzersim lietus ūdeni, — Aimo noteica.

— Rīt būsim Udinē. Dzersim šampanieti. Tur taču dzīvo aizmugures žurkas. Atmosties, Piani! Rīt Udinē dzersim šampanieti!

— Es neguļu, — Piani sacīja. Viņš uzlika uz šķīvja spageti un gaļu. — Vai tu, Barto, nevari pameklēt tomātu mērci?

— Tādas te nav, — Aimo teica.

— Udinē dzersim šampanieti, — Bonello teica. Viņš ielēja glāzē dzirkstošo sarkano barberu.

— Ka tik mums ceļā uz Udini neiznāk sadzerties… — Piani noteica.

— Jūs, Tenente, kārtīgi paēdāt? — Aimo jautāja.

— Pilnu vēderu. Pasniedziet man pudeli, Bartolomeo!

— Katram varu dot pa pudelei līdzi mašīnā, — Aimo teica.

— Vai kaut cik dabūjāt pagulēt?

— Man daudz nevajag. Mazliet nosnaudu.

— Rīt mēs gulēsim paša karaļa gultā, — Bonello teica. Viņš jutās ļoti možs.

— Rīt var iznākt pavisam draņķīga gulēšana, — Piani noteica.

— Es gulēšu ar pašu karalieni, — Bonello teica. Viņš paskatījās uz mani — kā es uzņemšu tādu joku.

— Tu gulēsi ar … — Piani miegaini noteica.

— Tā ir valsts nodevība, Tenente! — Bonello iesaucās. — Vai tad ne?

— Izbeidziet! — es teicu. — Nieku vien iedzēris, bet jau ālējas.

Ārā stipri lija. Es paskatījos pulkstenī. Pusdesmit.

— Laiks ripot, — sacīju un piecēlos.

— Kas jums sēdīsies blakus, Tenente? — Bonello jautāja.

— Aimo. Tad jūs. Tad Piani. Mēs brauksim pa ceļu, kas ved uz Kormonsu.

— Ka tikai neiemiegu, — Piani teica.

— Nu labi, braukšu ar jums. Tad ar Bonello. Tad ar Aimo.

— Tā būs visdrošāk, — Piani sacīja. — Jo man tik briesmīgi nāk miegs.

— Es ņemšu stūri, un jūs brītiņu nosnaudiet.

— Nē. Braukt es varu, ja zinu, ka mani kāds pamodinās, tiklīdz acis kritīs ciet.

— Es jūs pamodināšu. Nodzēsiet gaismu, Barto.

— Var arī atstāt degam, — Bonello sacīja. — Mēs te vairs neatgriezīsimies.

— Manā istabā ir neliela aizslēdzama ceļasoma, — es atteicu. — Vai jūs, Piani, to nenonestu?

— Mēs paņemsim, — Piani teica. — Iesim, Aldo! — Un abi ar Bonello iegāja priekšnamā. Es dzirdēju, kā viņi uzkāpj augšā.

— Jauka vieta, — sacīja Bartolomeo Aimo. Viņš ielika savā mugursomā divas pudeles vīna un pusrituli siera.

— Nekur nebūs tik jauki. Līdz kurienei mēs atkāpjamies, Tenente?

— Stāsta, ka aiz Taljamento. Hospitālis un nodaļa būšot Pordenonē.

— Šī pilsēta man patīk labāk nekā Pordenone.

— Neesmu tur dzīvojis, — es sacīju. — Tikai cauri braucis.

— Nekā sevišķa tur nav, — Aimo noteica.

XXVIII NODAĻA

Kad mēs braucām ārā no pilsētas, lietū un tumsā tā bija tukša, tikai pa galveno ielu soļoja karaspēka kolonnas un aiz tām vilka lielgabalus. Arī smagās mašīnas un rati no citām ielām nogriezās galvenajā. Kad, atstājuši aiz muguras ādmiņu darbnīcas, izkļuvām uz galvenā ceļa, pa to platā kolonnā lēni virzījās karaspēks, automašīnas, rati un lielgabali. Lietū mēs kustējāmies uz priekšu lēni, tomēr neatlaidīgi, mūsu mašīnas radiators gandrīz vai pieskārās kādas smagās mašīnas pakaļgalam; šī mašīna bija augstu piekrauta un krava apsegta ar slapju brezentu. Pēkšņi smagā mašīna apstājās. Bija apstājusies visa kolonna. Drīz tā sakustējās, un mēs pabraucām gabaliņu un atkal apstājāmies. Es izkāpu un devos uz priekšu, spraukdamies starp smagajām mašīnām un ratiem, un slapjajiem zirgu kakliem. Sastrēgums bija radies kaut kur tālāk. Nogriezos no ceļa, pa laipu pārgāju pāri grāvim un soļoju pa lauka malu otrpus grāvja. Pagāju dažus soļus sānis, un nu bija pārredzama visa iestigusī kolonna, kas stāvēja lietū zem kokiem. Tā nogāju kādu jūdzi. Kolonna nekustējās, lai gan aiz braucamajiem ratiem karaspēks pamazām virzījās uz priekšu. Es devos atpakaļ pie mūsu mašīnas. Varbūt ceļš aizsprostots līdz pašai Udinei. Piani bija aizmidzis pie stūres. Es iekāpu, nosēdos viņam līdzās un arī iesnaudos. Pēc dažām stundām izdzirdēju, ka smagai mašīnai mums priekšā nokauc ātrumu kārba. Pamodināju Piani, un mēs sākām kustēt; nobraucām dažus jardus, pastāvējām, tad braucām atkal. Joprojām lija.

Kolonna atkal tumsā iestrēdza un nekustēja ne no vietas. Es izkāpu un gāju paskatīties, ko dara Aimo un Bonello. Bonello mašīnā sēdēja divi sapieru daļas seržanti. Kad pienācu, tie izslējās un sastinga.

— Viņi palikuši labot kādu tiltu, — Bonello teica.

— Nevarot atrast savu vienību, un es teicu, lai kāpj vien iekšā.

— Ar leitnanta kunga atjauju.

— Atļauju, — es teicu.

— Mūsu leitnants ir amerikānis, — Bonello teica.

— Viņš katru uzņems.

Viens no seržantiem pasmaidīja. Otrs jautāja Bonello, vai es esot itālietis no Ziemeļamerikas vai no Dienvidamerikas.

— Viņš nav itālietis. Viņš ir Ziemeļamerikas anglis.

Seržanti gan pieklājīgi noklausījās, bet nenoticēja. Es atstāju viņus un devos atpakaļ pie Aimo. Viņam blakus bija iesēdušās divas meitenes, un viņš pats, atzvilis sēdekļa stūrī, smēķēja.

— Barto, Barto, — es noteicu. Viņš smējās.

— Parunājiet ar viņām, Tenente ! — viņš teica. — Es nekā nesaprotu. Ei! — Viņš uzlika roku vienai uz gurna un draudzīgi to paspieda. Meitene ciešāk savilka lakatu un atgrūda viņa roku.

— Ei! — viņš uzsauca. — Pasakiet leitnantam savus vārdus un pastāstiet, ko jūs te darāt!

Viena no meitenēm nikni pavērās manī. Otra ne acu nepacēla. Tā, kura uz mani paskatījās, kaut ko sacīja dialektā, bet es nesapratu ne vārda. Viņa bija apaļīga un melnīgsnēja, un viņai varēja būt tā ap sešpadsmit.

— Sorella ? [28] — es jautāju, rādīdams uz otru.

Viņa pamāja ar galvu un smaidīja.

— Nu, nu, — es noteicu un papliķēju viņai pa celi. Jutu, ka meitene atrāvās, tiklīdz es viņai pieskāros. Bet māsa ne reizi nepacēla acu. Tā izskatījās kādu gadu jaunāka. Aimo uzlika roku lielākajai māsai uz gurna, bet viņa to atgrūda. Aimo sāka smieties.

— Labs cilvēks, — viņš rādīja uz sevi. — Labs cilvēks, — viņš rādīja uz mani. — Nevajag baidīties!

Meitene dusmīgi paskatījās. Kā divi meža zvērēni.

— Kāpēc viņa sēžas man blakus, ja es viņai nepatīku? — Aimo jautāja. — Pašas iekāpa mašīnā, tiklīdz es pametu ar pirkstu. — Viņš pagriezās pret meiteni. — Nebaidies! Jūs neviens ne… — Viņš pateica rupju vārdu.

— Nav jau kur,.. — Es redzēju, ka viņa saprata šo vārdu, bet vairāk arī nekā. Viņa raudzījās uz Aimo izbaiļu pilnām acīm un vēl ciešāk savilka lakatu.

— Mašīna pilna ar cilvēkiem, — Aimo teica. — Jūs neviens ne… Nav jau kur… — Katru reizi, kad viņš izteica rupjo vārdu, meitene mazliet sarāvās. Tad, nekustīgi sēdēdama un raudzīdamās uz Aimo, viņa sāka raudāt. Es redzēju, kā noraustās viņas lūpas un pa apaļajiem vaigiem norit asara. Māsa, acu nepaceldama, paņēma viņas roku, un tā abas sēdēja blakus. Vecākā, kas pirmīt bija saniknota, iešņukstējās.

— Laikam pamatīgi nobiedēju, — Aimo teica. — Nemaz negribēju.

Bartolomeo izņēma no savas mugursomas sieru un nogrieza divas šķēles. — Ņemiet! — viņš sacīja. — Nevajag pinkšķēt.

Lielā māsa papurināja galvu un nemitējās raudāt, bet mazā paņēma siera šķēli un nokoda kumosu. Tad viņa atdeva māsai otru šķēli, un nu abas ēda. Lielā māsa vēl pa brīdim iešņukstējās.

— Gan nomierināsies, — Aimo sacīja. Viņam ienāca kaut kas prātā.

— Vēl esi meitēns? — viņš jautāja blakussēdētājai. Tā sparīgi pamāja ar galvu. — Viņa arī meitēns? — Aimo rādīja uz māsu. Abas pamāja ar galvu, un lielā māsa pasacīja kaut ko dialektā.

— Nu labi, — Bartolomeo noteica. — Nu labi.

Abas kļuva tādas kā drošākas.

Es atstāju viņas Aimo gādībā, kurš sēdēja, ērti iekārtojies stūrī, un devos atpakaļ uz Piani mašīnu. Ratu kolonna nekustējās, bet karaspēks visu laiku gāja uz priekšu. Vēl arvien stipri lija, un es iedomājos, varbūt kolonna apstājusies tāpēc, ka mašīnām kaut kur samirkusi instalācija. Vairāk gan ticams, ka zirgi vai cilvēki ceļā aizmiguši. Pilsētās tāpat var rasties satiksmes sastrēgumi, kaut arī visi nomodā. Te bija pajūgi reizē ar autotransportu. Tāda kombinācija nekur neder. Un vēl zemnieku rati pa vidu. Barto mašīnā sēž divas jaukas meitenes. Atkāpšanās jūklis nav īstā vieta nevainīgām meitenēm. Divas nevainīgas meitenes. Laikam ļoti reliģiozas. Ja nebūtu kara, mēs visi droši vien gulētu gultā. Salds miedziņš, tevi saņemu un savus plakstus aizdaru. Visi kauli stīvi. Ketrina tagad guļ gultā starp diviem palagiem, viens apakšā, otrs virsū. Uz kuriem sāniem viņa guļ? Varbūt vēl nomodā. Varbūt viņa guļ un domā par mani. Pūti, pūti, rieteni! Jā, vējš pūta, bet nesmidzināja sīks lietutiņš, melns mākonis gāzās lejā. Un tā cauru nakti. Tu zināji, ka gāzīsies melns mākonis. Paskaties, kā līst. Ja mīļotā man blakus būtu, ja rāmi atdusētos es… Mīļā Ketrina. Kaut lietus mākonis atnestu man mīļo Ketrinu! Vējš, atpūt viņu šurp pie manis! Jā, arī mēs iekritām. Un kurš gan neiekrīt, un sīkais lietutiņš neko neapslāpēs. — Ar labu nakti, Ketrin, — es skaļi teicu, — lai tev salds miegs. Ja neērta gulēšana, mīļā, pagriezies uz otriem sāniem. Es tev došu nodzerties vēsu ūdeni. Drīz atausīs rīts, un tad būs vieglāk. Man skumji, ka viņš tev sagādā tādas neērtības. Pamēģini iemigt, mīļā.

Es visu laiku biju aizmigusi, viņa sacīja. Tu runāji pa miegam. Vai tev kas kait?

Tu patiešām esi te?

Kur gan citur. Es neiešu projām. Tam nav nekādas nozīmes.

Tu esi tik mīļa un laba. Tu neiesi šonakt projām?

Ne soli projām neiešu. Es palieku pie tevis. Un nākšu, kad tu ilgosies.

— …! — Piani noteica. — Beidzot reiz kustam.

— Biju iesnaudies, — es sacīju. Paskatījos pulkstenī. Pulkstenis rādīja trīs no rīta. Es pasniedzos aiz sēdekļa un izvilku pudeli barberas.

— Jūs pa miegam runājāt, — Piani teica.

— Sapņoju angliski, — es teicu.

Lietus bija pierimis, un mēs virzījāmies tālāk. Pirms ausmas atkal iestrēdzām, un, kad kļuva gaišs, izrādījās, ka atrodamies uz neliela pakalna, un es ieraudzīju tālu aizstiepjamies atkāpšanās ceļu, uz kura braucamie stāvēja, tikai kājnieku kolonna kumuroja uz priekšu. Mēs atkal sakustējāmies, un, dienas gaismā redzēdams, cik daudz esam pavirzījušies, sapratu, ka mums jānogriežas no galvenā ceļa un jābrauc taisni pāri laukiem, ja ceram kādreiz nokļūt Udinē.

Pa nakti kolonnai no sānceļiem bija pievienojušies daudz zemnieku ratu ar visu iedzīvi: starp matračiem slējās spoguļi, un pie ratiem bija piesieti grozi ar cāļiem un pīlēm. Ratos, kas brauca mums pa priekšu, lietū mirka šujmašīna. Zemnieki glāba pašu vērtīgāko. Dažos ratos sievietes sēdēja satuntulējušās, lai nesalītu, citas soļoja blakus ratiem, turēdamās pēc iespējas tuvāk. Kolonnā bija iejukuši arī suņi, tie skrēja līdzi pa ratu apakšu. Ceļš bija vienos dubļos, grāvji gar ceļa malu līdz augšai pilni ar ūdeni, un lauki aiz koku rindām abpus ceļa izskatījās pārāk piemirkuši un staigni, lai mēģinātu braukt tiem pāri. Es izkāpu no mašīnas un pagāju gabaliņu uz priekšu, meklēdams vietu, kur varētu nogriezties sānis, lai izbrauktu taisnāk. Es zināju, ka te ir daudz sānceļu, bet negribējās izvēlēties tādu, kas aizvestu sazin kur. Nevarēju tos visus atcerēties, tāpēc ka mēs vienmēr pa šoseju bijām ātri pabraukuši tiem garām un tie visi izskatījās līdzīgi. Tagad sapratu, ka mums būs vien jābrauc pa kādu no tiem, ja gribam tikt pilsētā. Neviens nezināja, kur atrodas austrieši un kāds ir stāvoklis, bet es biju pārliecināts — ja lietus pārstās un lidmašīnas sāks kolonnu apšaudīt, tad beigas būs. Vajadzēja tikai dažiem šoferiem atstāt mašīnas vai nokrist kādam zirgam, lai kustība uz ceļa apstātos pavisam.

Lietus vairs nelija tik stipri, un man šķita, ka sāk skaidroties. Es devos uz priekšu gar ceļa malu un, kad ieraudzīju uz ziemeļiem pāri tīrumiem stiepjamies nelielu sānceļu ar dzīvžogu gar abām pusēm, nolēmu, ka tepat jānogriežas, un steidzu atpakaļ pie mašīnām. Es pateicu Piani, kur nogriezties, un aizskrēju arī pie Bonello un Aimo.

— Ja ceļš nebūs pareizais, varēsim griezt apkārt un atkal pievienoties kolonnai, — es sacīju.

— Ko darīt ar šitiem? — Bonello iejautājās. Seržanti vēl sēdēja turpat. Tie bija apauguši ar bārdas rugājiem, tomēr izskatījās kareivīgi šai agrajā rīta stundā.

— Noderēs, ja vajadzēs pastumt mašīnu, — es sacīju. Aizgāju pie Aimo un teicu, ka gribam mēģināt laist taisni.

— Ko iesākt ar šķīstajām jaunavām? — Aimo ieprasījās. Abas meitenes bija iemigušas.

— No viņām būs maz labuma, — es sacīju. — Vajadzētu vest līdzi kādu, kas varētu pastumt mašīnu.

— Lai brauc vien, — Aimo noteica. — Mašīnā vietas pietiek.

— Labi, ja jūs tā gribat, — es teicu. — Uzņemiet palīgos kādu, kam platāka mugura.

— Bersaljeru, — Aimo pasmaidīja. — Tiem visplatākās muguras. Tās viņiem tiek mērītas. Kā jūtaties, Tenente?

— Labi. Un jūs?

— Labi. Tikai ēst briesmīgi gribas.

— Kaut kur pa ceļam varbūt apstāsimies un paēdīsim.

— Kā ar jūsu kāju, Tenente?

— Labi, — es sacīju. Stāvēdams uz pakāpšļa un lūkodamies uz priekšu, redzēju, ka Piani mašīna iegriezās šaurajā sānceļā un sāka braukt pa to, reizēm pavīdēdama starp dzīvžoga kailajiem zariem. Bonello nogriezās viņam pa pēdām, tad arī Aimo, un mēs braucām pa šauro, iežogoto ceļu līdzi abām pirmajām sanitārajām mašīnām. Ceļš aizveda uz lauku mājām. Panācām Piani un Bonello, kad viņi jau bija apstājušies pagalmā. Dzīvojamā māja bija zema un gara, un virs durvīm pa režģiem vijās vīnstīgas. Pagalmā bija aka, un Piani jau smēla ūdeni, ko ieliet radiatorā. Visu laiku braucot ar nelielu ātrumu, radiators bija izvārījies tukšs. Māja likās pamesta. Es paskatījos atpakaļ uz ceļu; māja bija nelielā uzkalnā, un mēs varējām visu labi pārredzēt; ceļu, dzīvžogus, tīrumus un koku rindu gar galveno ceļu, pa kuru notika atkāpšanās. Abi seržanti gāja pārlūkot māju. Meitenes bija pamodušās un ziņkārīgi vēroja pagalmu, aku un abas lielās sanitārās mašīnas mājas priekšā, un trīs šoferus pie akas. Viens no seržantiem iznāca ar pulksteni rokā.

— Nesiet atpakaļ! — es teicu. Viņš paskatījās uz mani, iegāja mājā un iznāca bez pulksteņa,

— Kur jūsu biedrs? — es jautāju.

— Aizgāja uz ateju. — Viņš iekāpa mašīnā. Baidījās, ka viņu neatstājam te.

— Kā tad ar brokastīm, Tenente? — Bonello ieprasījās. — Derētu iekost. Uz ātru roku.

— Tu domā, ka ceļš, kas iet lejup uz otru pusi, kaut kur aizvedīs?

— Noteikti.

— Tad viss kārtībā. Paēdīsim! — Piani un Bonello iegāja mājā.

— Nāciet šurp! — Aimo sacīja meitenēm. Viņš pastiepa roku, lai palīdzētu tām izkāpt. Lielā māsa papurināja galvu. Meitenes negribēja iet iekšā pamestā mājā. Abas skatījās, kur mēs paliekam.

— Ir gan tiepšas, — Aimo noteica. Mēs visi kopā iegājām mājā. Tā bija liela un tumša, un bija tāda sajūta, ka te neviena nav. Bonello un Piani rosījās pa virtuvi.

— No ēdamā nekā prātīga nav, — Piani teica. — Viss pa tīro.

— Bonello uz masīvā virtuves galda grieza lielu, baltu siera rituli.

— Kur tad sieru rāvāt?

— Pagrabā. Piani atrada arī vīnu un ābolus.

— Sanāks lepnas brokastis.

Piani izvilka koka korķi no lielas pudeles salmu pinumā. Viņš pagāza pudeli un pielēja pilnu vara kastroli.

— Kā smaržo! — viņš noteica. — Barto, meklē biķerus!

Ienāca abi seržanti.

— Seržant, ņemiet sieru! — Bonello teica.

— Vajadzētu braukt, — viens no viņiem sacīja, ēzdams sieru un uzdzerdams vīnu no kausa.

— Gan jau brauksim. Nav ko triekties, — Bonello noteica.

— Kad karavīram vēders pilns, tad arī kājas veiklas, — es teicu.

— Ko? — seržants pārjautāja.

— Jāpaēd taču.

— Jā. Bet laiks ir dārgs.

— Šie izdzimteņi laikam jau pierijušies, — Piani sacīja. Seržanti paskatījās uz viņu. Tie mūs visus ienīda.

— Vai jūs ceļu zināt? — viens man noprasīja.

— Nē, — es atteicu. Abi saskatījās.

— Labāk sāksim kustēt, — pirmais sacīja.

— Tūliņ jau arī kustēsim, — es atbildēju. Izmetu vēl vienu biķeri sarkanā vīna. Pēc siera un āboliem garšoja lieliski.

— Paņemiet sieru līdzi! — es teicu un gāju ārā. Bonello stiepa lielu krūku ar vīnu.

— Pārāk smaga, nevarēs aizvest, — sacīju. Viņš žēli noskatījās uz krūku.

— Jums laikam taisnība, — viņš teica. — Dodiet, es pieliešu blašķes. — Viņš pielēja blašķes, un daļa vīna izšļāca uz pagalma akmeņiem. Tad paņēma lielo krūku un nolika pie durvīm.

— Austrieši to atradīs bez durvju laušanas, — viņš noteica.

— Ripojam nu, — es teicu. — Mēs ar Piani laidīsim pa priekšu. Abi sapieri jau bija novietojušies uz sēdekļa blakus Bonello. Meitenes ēda sieru un ābolus. Aimo smēķēja. Sākām braukt pa šauro ceļu. Es paskatījos atpakaļ uz abām mašīnām un lauku māju. Tā bija laba, zema, smagnēja mūra ēka, un aku nožogoja skaisti metāla režģi. Tālumā aizstiepās šaurs, dubļains ceļš ar augstu dzīvžogu gar abām malām. Aizmugurē cieši viena aiz otras brauca mūsu mašīnas.

XXIX NODAĻA

Ap dienas vidu iestigām uz dubļainā ceļa, pēc mūsu aprēķina, kādus desmit kilometrus no Udines. Lietus bija pārstājis priekšpusdienā, un trim lāgiem mēs sadzirdējām rūcam lidmašīnas, redzējām tās lidojam mums pāri, vērojām, kā tas nogriežas pa kreisi, un dzirdējām, kā tās bombardē galveno ceļu. Bijām izbraukājušies pa visādiem sānceļiem un vairākkārt iekļuvuši strupceļā, un tomēr, kaut arī vajadzēja griezt atpakaļ un meklēt citu ceļu, tuvāk Udinei bijām tikuši. Tad Aimo mašīna, braukdama atpakaļgaitā, lai izkļūtu no strupceļa, iestiga mīkstajā ceļmalas zemē un, riteņiem griežoties uz vietas, grima arvien dziļāk un dziļāk, līdz atdūrās ar diferenciāli pret zemi. Tagad vajadzēja atrakt riteņus no priekšpuses un pamest apakšā zarus, lai ķēdes dabūtu atbalstu, un izstumt mašīnu. Mēs visi sastājāmies apkārt mašīnai. Abi seržanti skatījās un nopētīja riteņus. Tad, neteikuši ne vārda, sāka iet prom pa ceļu. Es devos viņiem pakaļ.

— Nāciet šurp! — es teicu. — Salauziet zarus!

— Mums jāiet, — viens atbildēja.

— Ātrāk nekā citām reizēm, — es teicu, — salauziet zarus!

— Mums jāiet, — atkārtoja tas viens. Otrs neteica nekā. Abi steidzās tikt projām. Nemaz neskatījās uz mani.

— Es jums pavēlu nākt atpakaļ pie mašīnas un salauzt zarus! —sacīju. Viens no seržantiem pagriezās.

— Mums jāiet. Drīz vien būsiet nogriezti. Jūs mums nevarat pavēlēt. Neesat mūsu komandieris.

— Es jums pavēlu salauzt zarus! — es teicu. Abi pagriezās un gāja prom pa ceļu.

— Stāt! — es uzsaucu. Viņi gāja vien tālāk pa dubļaino ceļu ar dzīvžogu gar abām pusēm.

— Es jums pavēlu apstāties! — uzsaucu. Viņi pielika soli. Atrāvu vaļā maksti, izņēmu pistoli, nomērķēju uz to, kas bija vairāk runājis, un izšāvu. Es netrāpīju, un tie abi metās skriešus. Šāvu vēl trīs reizes un vienu noliku gar zemi. Otrs izlīda caur dzīvžogu un nebija vairs redzams. Es šāvu viņam virsū caur žogu, kad viņš skrēja pāri laukam. Pistole nesprāga, un es paņēmu jaunu aptveri. Redzēju, ka otrs seržants aizskrējis pārāk tālu, lai viņam trāpītu. Viņš bija aizmucis labu gabalu pa lauku un skrēja, galvu nodūris. Es nomainīju tukšo aptveri. Pienāca Bonello,

— Ļaujiet man viņu nobeigt! — viņš sacīja. Es iedevu viņam pistoli, un viņš gāja tur, kur šķērsām pāri ceļam uz mutes gulēja sapieru seržants. Bonello noliecās, pielika pistoli seržantam pie galvas un nospieda gaili. Šāviens nesprāga.

— Uzvelciet gaili! — es sacīju. Viņš uzvilka gaili un divreiz izšāva. Tad paņēma seržantu aiz kājām un atvilka sāņus pie paša žoga. Bonello nāca atpakaļ un atdeva man pistoli.

— Maita tāds, — viņš noteica. Un palūkojās tur, kur gulēja seržants. — Jūs, Tenente, redzējāt, kā es viņu nošāvu?

— Mums ātri jāsadabū zari, — es teicu. — Tam otram laikam nemaz netrāpīju?

— Tā liekas, — Aimo teica. — Viņš bija pārāk tālu, lai viņu nošautu ar pistoli.

— Riebīgie diedelnieki, — Piani noteica. Mēs cirtām sīkākus un lielākus zarus. No mašīnas visu izcēlām laukā. Bonello atraka riteņus. Kad tas bija padarīts, Aimo iedarbināja motoru. Riteņi griezās, lauzīdami zarus un šķaidīdami dubļus. Mēs ar Bonello stūmām, kamēr kauli sāka krakšķēt. Mašīna nekustēja no vietas.

— Paraujiet uz priekšu un atpakaļ, Barto, — es teicu.

Viņš padeva atpakaļ, tad uz priekšu. Riteņi iestiga vēl dziļāk. Mašīna atkal atspiedās uz diferenciāļa, un riteņi brīvi griezās bedrēs, ko tie bija izrakuši. Es izslējos.

— Pamēģināsim ar tauvu, — es teicu.

— Diez vai būs kāda jēga, Tenente. Neizvilksim.

— Jāpamēģina, — es teicu. — Citādi mēs to nedabūsim ārā.

Piani un Bonello mašīnas varēja braukt vienīgi taisni uz priekšu pa šauro ceļu. Mūsu mašīnu paņēma tauvā un sāka vilkt. Riteņi joprojām pa tukšu griezās grambās.

— Nekas nebūs! — es saucu. — Metīsim mieru!

Piani un Bonello izkāpa no savām mašīnām un panāca atpakaļ. Arī Aimo izkāpa. Meitenes kādus četrdesmit jardus tālāk sēdēja uz akmens mūra.

— Ko iesāksim, Tenente? — Bonello noprasīja.

— Vēl paraksim un vēlreiz mēģināsim paklāt apakšā zarus, — teicu. Es skatījos uz ceļu. Tā bija mana vaina. Es biju mašīnas te ievedis. Saule bija gandrīz izlīdusi no mākoņiem, un pie žoga gulēja seržanta līķis.

— Paklāsim apakšā viņa frenci un apmetni, — es sacīju. Bonello aizgāja tos paņemt. Es sacirtu zarus, un Aimo un Piani atraka riteņus. Iegriezu apmetni, saplēsu to divos gabalos un noklāju dubļos zem riteņiem, tad virsū sakrāvu zarus, lai riteņiem būtu kur aizķerties. Varējām atkal sākt. Aimo apsēdās pie stūres un iedarbināja motoru. Riteņi griezās, un mēs stūmām, cik jaudas. Viss velti.

— Sasodīta būšana, — es sacīju. — Barto, vai mašīnā nepaliek kādas vajadzīgas mantas?

Aimo iekāpa pie Bonello, paņēmis līdzi sieru un divas pudeles vīna un savu apmetni. Bonello, sēdēdams pie stūres, pārlūkoja seržanta frenča kabatas.

— Labāk metiet projām to frenci, — es teicu. — Ko tad darīsim ar Barto cālēniem?

— Lai sēžas aizmugurē, — Piani teica. — Diez vai mēs tālu tiksim.

Atvēru sanitārās mašīnas pakaļējās durvis.

— Nāciet! — es teicu. — Kāpiet iekšā! — Abas meitenes iekāpa un apsēdās stūrī. Viņas it kā nemaz nebija dzirdējušas šaujam.

Es atskatījos. Seržants gulēja savā netīrajā apakškreklā ar garām piedurknēm. Es iekāpu Piani mašīnā, un mēs sākām braukt. Bijām nolēmuši pamēģināt laist pāri tīrumam. Es izkāpu un gāju pa priekšu, tikko uzbraucām uz tīruma. Ja mums izdotos pārbraukt pāri, tad mēs tiktu uz ceļa. Bet neizdevās. Te bija pārāk mīksts un dubļains, lai mašīna varētu izbraukt. Kad mašīnas beigās apstājās pavisam un riteņi galīgi iestiga dubļos, mēs tās atstājām lauka vidū un kājām devāmies uz Udini.

Kad tuvojāmies ceļam, kas veda atpakaļ uz galveno šoseju, es ar roku pamāju abām meitenēm.

— Ejiet pa šo ceļu, — es teicu. — Tur satiksiet cilvēkus. — Viņas skatījās uz mani. Izņēmu kabatas portfeli un katrai iedevu desmit liras. — Ejiet pa šo ceļu, — es sacīju, rādīdams uz šosejas pusi. — Tur draugi! Savējie!

Viņas nesaprata, taču naudu cieši saspieda saujā un sāka iet projām pa ceļu. Viņas atskatījās, it kā baidītos, ka naudu atņemšu. Es vēroju, kā viņas aiziet, lakatos satinušās, bailīgi atskatīdamās uz mums. Visi trīs šoferi nosmējās.

— Cik daudz jūs maksātu man, Tenente, ja es ietu uz to pusi? — Bonello ieprasījās.

— Ja viņas saņems ciet, tad labāk barā nekā vienām pašām, — es teicu.

— Dodiet man divsimt liru, un es soļošu taisnā ceļā uz Austriju, — Bonello teica.

— Tev tās atņems, — Piani sacīja.

— Varbūt karš beigsies, — Aimo teica. Mēs gājām pa ceļu, cik ātri vien varēdami. Aiz mākoņiem parādījās saule. Gar ceļu auga zīdkoki. Saredzēju abas mašīnas uz tīruma, tās izskatījās pēc lieliem furgoniem. Piani arī palūkojās atpakaļ.

— Vajadzēs uzbūvēt ceļu, lai tās izvestu ārā, — viņš sacīja.

— Velns parāvis, ja mums būtu divriteņi! — Bonello noteica.

— Vai Amerikā brauc ar divriteņiem? — Aimo jautāja.

— Brauc gan.

— Te ritenis būtu vietā, — Aimo sacīja. — Divritenis ir lielisks daikts.

— Velns parāvis, ja mums būtu divritenis, — Bonello noteica. — Neesmu nekāds lielais gājējs.

— Vai tur šauj? — es jautāju. Man šķita, ka tālumā dzirdu šāvienu.

— Nezinu, — Aimo teica. Viņš ieklausījās.

— Laikam gan, — es teicu.

— Vispirms mēs ieraudzīsim kavalēriju, — Piani sacīja.

— Diez vai viņiem vispār tāda ir.

— Vēl jo labāk, velns parāvis! — Bonello teica. — Nav ne mazākās vēlēšanās uzdurties uz kavalērista pīķa.

— Un nolikāt gan to seržantu gar zemi, Tenente, — Piani sacīja. Mēs paātrinājām soli.

— Es viņu nošāvu, — Bonello sacīja. — Šai karā vēl nevienu nebiju nošāvis, un visu mūžu esmu ilgojies nošaut seržantu.

— Nošāvi vistu uz laktas, — Piani sacīja. — Viņš bija pavisam lēns, kad šāvi virsū.

— Kas par to? Visu mūžu būs ko atcerēties. Es nošāvu to… seržantu.

— Ko tu sacīsi grēksūdzē? — Aimo jautāja.

— Es teikšu: «Tēvs, dod man savu svētību, es nošāvu seržantu.» — Visi smējās.

— Viņš ir anarhists, — Piani sacīja. — Viņš neiet baznīcā.

— Piani ir tāds pats anarhists, — Bonello teica.

— Jūs tiešām esat anarhisti? — es jautāju.

— Nē, Tenente. Mēs esam sociālisti. Nākam no Imolas.

— Jūs tur nekad neesat bijis?

— Nē.

— Dieva vārds, Tenente, jauka vietiņa. Atbrauciet pēc kara, un tur būs ko redzēt.

— Vai tur visi ir sociālisti?

— Visi bez izņēmuma.

— Un pilsēta skaista?

— Brīnišķīga. Otras tādas nav.

— Kā jūs kļuvāt par sociālistiem?

— Mēs visi esam sociālisti. Visi bez izņēmuma. No laika gala esam sociālisti.

— Atbrauciet, Tenente! Mēs arī jūs pataisīsim par sociālistu.

Ceļš nogriezās pa kreisi, un tur bija neliels pakalns un aiz akmens žoga ābeļdārzs. Kad ceļš gāja pret kalnu, visi apklusa. Gājām bariņā, cenzdamies nepagausināt soli.

XXX NODAĻA

Drīz iznācām uz ceļa, kas aizveda pie upes. Uz ceļa līdz pašam tiltam stāvēja vesela rinda pamestu smago mašīnu un ratu. Nemanīja neviena cilvēka. Upes līmenis bija cēlies un tilts pašā vidū saārdīts, spriešļu loks bija iegāzies ūdenī, un tam pāri vēlās brūnas šļakatas. Mēs gājām pa krastu un sākām gudrot, kā tikt pāri. Es zināju, ka mazliet tālāk ir dzelzceļa tilts, un man ienāca prātā, ka varbūt izdotos pāriet pa to. Taka bija pielijusi un dubļaina. Nevienas dzīvas dvēseles, tikai pamestas mašīnas un mantas. Upes mala tāpat bija tukša, tikai slapji krūmi un dubļaina zeme. Mēs gājām gar krastu un beidzot ieraudzījām dzelzceļa tiltu.

— Kāds skaists tilts! — Aimo teica. Tas bija garš, parasts dzelzceļa tilts pāri gandrīz izsusējušai upes gultnei.

— Pasteigsimies tikt pāri, iekams tas nav uzlaists gaisā, — es teicu.

— Nav neviena gaisā laidēja, — Piani sacīja. — Visi projām.

Varbūt tilts ir mīnēts, — Bonello ieteicās. — Ejiet jūs pa priekšu, Tenente\

— Paskat, kāds anarhists, — Aimo sacīja. — Lai pats iet pirmais.

— Es iešu, — sacīju. — Tilts nebūs tā mīnēts, lai no viena vīra soļiem uzietu gaisā.

— Dzirdat, — Piani teica. — Ko nozīmē galva uz pleciem! Kāpēc tev nav galva uz pleciem, anarhist?

— Ja man būtu galva uz pleciem, es neatrastos te, — Bonello teica.

— Labi teikts, Tenente, — Aimo sacīja.

— Labi teikts, — es sacīju. Mēs bijām pienākuši pie paša tilta. Debesis atkal apmācās, un sāka smidzināt. Tilts likās ļoti garš un stabils. Mēs rāpāmies uzbērumā.

— Iesim pa vienam, — es sacīju un devos pāri. Labi apskatīju gulšņus un sliedes, vai neredzēs degļa auklu vai kādu zīmi, ka te ielikts spridzeklis, bet neko nemanīja. Lejā zem gulšņiem upe strauji vēla duļķainos ūdeņus. Priekšā aiz izmirkušajiem klajumiem es ieraudzīju Udini lietū. Ticis otrā krastā, es paskatījos atpakaļ. Tālāk uz augšteces pusi bija vēl viens tilts. Un tieši tai brīdī pa to aizbrauca dzeltenīgs, dubļiem notašķīts automobilis. Tilta margas bija augstas, un pašu mašīnu nevarēja redzēt. Toties saskatīju šofera galvu un vēl trīs — vienu tam blakus un divas pakaļējā sēdeklī. Tās visas bija vācu kaskas. Mašīna pārbrauca pāri tiltam un aiz kokiem un pamestajiem transportlīdzekļiem pazuda no acīm. Es pamāju ar roku Aimo, kas nupat nāca pāri, un arī pārējiem, lai pasteidzas. Tad noskrēju lejā un pieplaku pie zemes blakus uzbērumam. Aimo skrēja man līdzi.

— Vai redzējāt mašīnu? — es jautāju.

— Nē. Mēs skatījāmies, kā jūs ejat pāri.

— Pa otru tiltu aizbrauca vācu štāba mašīna.

— Štāba mašīnai

— Jā.

— Svētā Marija!

Pienāca pārējie, un mēs visi pieplakām pie dubļainās zemes aiz uzbēruma, no kurienes pāri sliedēm vērojām tiltu, koku rindu, grāvi un ceļu.

— Jūs, Tenente, domājat, ka esam nogriezti?

— Nezinu. Zinu tikai to, ka pa šo ceļu aizbrauca vācu štāba mašīna.

— Vai tikai neesat slims, Tenente? Jums galva negriežas?

— Nav īstais laiks jokot, Bonello!

— Kā būtu, ja mēs iedzertu? — Piani iejautājās. — Ja esam nogriezti, tad vismaz iedzersim. — Viņš atāķēja no jostas blašķi un atkorķēja to.

— Skatieties! Skatieties! — Aimo sacīja un rādīja uz ceļu. Virs akmens tilta malas kustējās vācu kaskas. Tās bija noliekušās lejup un slīdēja uz priekšu gandrīz pārdabiskā ātrumā. Kad kaskas bija tikušas otrā krastā, ieraudzījām, kas zem tām atrodas. Tā bija velosipēdistu rota. Es saskatīju divu pirmo braucēju sejas. Sārtas un veselīgas. Kaskas bija uzvilktas dziļi uz pieres un aizsedza vaigus. Karabīnes piesprādzētas pie velosipēda rāmja. Pie jostām ar rokturi uz leju karājās granātas. Kaskas un pelēkās uniformas bija salijušas, un viņi nesteidzīgi virzījās tālāk, skatīdamies gan uz priekšu, gan sānis. Pa priekšu brauca divi, tad četri rindā, pēc tam atkal divi, tad kāds ducis, tad vēl viens ducis un beigās viens pats. Viņi nesarunājās, un mēs arī neko nesadzirdētu, jo upe stipri krāca. Rota aizbrauca pa ceļu un pazuda skatienam.

— Svētā Marija! — Aimo noteica.

— Tie bija vācieši, — Piani teica. — Tie nebija austrieši.

— Kāpēc neviens viņiem neaizsprosto ceļu? — es vaicāju. — Kāpēc nav uzspridzināts tilts? Kāpēc gar uzbērumu nav nostādīti ložmetēji?

— To jūs pasakiet mums, Tenente, — Bonello noteica.

Es biju pārskaities.

— Visi šie nelieši prātu izkūkojuši. Tur lejā mazo tiltu uzspridzina. Bet to pāri galvenajam ceļam atstāj veselu. Kur visi palikuši? Vai neviens vairs nemēģina tos apturēt?

— To jūs pasakiet mums, Tenente, — Bonello noteica. Es apklusu. Tā nebija mana darīšana. Mans pienākums bija trīs sanitārās mašīnas nogādāt Pordenonē. Un tas nav izdarīts. Tagad kaut kā jāaizkuļas līdz Pordenonei. Bet es droši vien neaizkulšos pat līdz Udinei. Velns viņus visus rāvis. Tagad tikai vēsu prātu, lai lode netrāpa un lai mūs nesaņem gūstā.

— Jūs neattaisījāt to blašķi? — pajautāju Piani. Viņš padeva man pudeli. Es ieņēmu krietnu malku. — Mēs varētu doties tālāk, — sacīju. — Lai gan nav nekādas steigas. Varbūt gribat kaut ko ieēst?

— Te nav palikšana, — Bonello sacīja.

— Tas tiesa. Iesim!

— Vai turēsimies aiz uzbēruma, lai mūs neierauga?

Labāk iesim pa augšu. Vācieši var nākt pāri arī šim tiltam. Mums taču nav nekādas vēlēšanās, lai viņi parādās tepat virs galvas, iekams mēs viņus pamanām.

Mēs gājām pa dzelzceļa sliedēm. Abās pusēs pletās pielijis līdzenums. Aiz līdzenuma pakalnē pacēlās Udine. Kalnā pils slējās pāri citiem jumtiem. Bija redzams zvanu tornis un pulkstenis. Laukos auga daudz zīdkoku. Redzēju, ka tālāk priekšā sliedes ir saārdītas. Gulšņi bija izrakti un nosviesti no uzbēruma.

— Lejā! Lejā! — Aimo iesaucās. Mēs metāmies lejā no uzbēruma. Pa ceļu brauca vēl kāda velosipēdistu rota. Es paskatījos pār uzbēruma malu un ieraudzīju tos.

— Viņi mūs pamanīja, tomēr brauca tālāk, — Aimo sacīja.

— Mūs te apšaus, Tenente, — Bonello teica.

— Mēs viņiem neesam vajadzīgi, — es sacīju — Viņiem cits mērķis. Bīstamāk būs, ja viņi mums uzskries virsū nejauši.

— Es labāk turēšos aiz uzbēruma, — Bonello sacīja.

— Kā redzat. Mēs iesim pa sliedēm.

— Jūs domājat, ka izspruksim? — Aimo vaicāja.

— Droši. Viņu nav daudz. Kad satumsīs, izspruksim.

— Ko te braukāja tā štāba mašīna?

— Velns viņu ziņa, — es sacīju. Mēs gājām pa sliedēm. Bonello bija noguris, brizdams pa dubļiem, un piebiedrojās mums. Stiga nogriezās uz dienvidiem no šosejas, un mēs nevarējām redzēt, kas uz tās notiek. Nelielais tilts pāri kanālam bija uzspridzināts, bet mēs pārrāpāmies pa balstu lūžņiem. Priekšā izdzirdējām šāvienus.

Otrpus kanāla atkal sākām iet pa sliedēm. Pāri zemajiem tīrumiem tās stiepās līdz pašai pilsētai. Tālāk saskatījām vēl otru dzelzceļa stigu. Ziemeļpusē bija šoseja, pa kuru pirmīt aizbrauca velosipēdisti; dienvidu virzienā pāri laukiem veda šaurs ceļa atzarojums ar cieši noaugušiem kokiem abās pusēs. Nospriedu, ka prātīgāk būtu griezties uz dienvidiem, apiet pilsētai apkārt un tad taisni pāri uz Kampoformio un Taljamento šoseju. Mēs varētu izvairīties no galvenā atkāpšanās ceļa, turoties pa nomaļākiem ceļiem aiz Udines. Atcerējos, ka te pāri līdzenumam ved vairāki sānceļi. Es metos lejā no uzbēruma.

— Man līdzi! — uzsaucu. Bijām nolēmuši tikt uz sānceļa, lai apietu pilsētu no dienvidpuses. Visi metāmies no uzbēruma lejā. No sānceļa uz mums šāva. Lode ieurbās izmirkušajā uzbērumā.

— Atpakaļ! — es kliedzu. Es drāzos augšā pa uzbērumu, dubļos man slīdēja kājas. Šoferi jau skrēja pa priekšu. Es rāpos augšā pa uzbērumu, cik ātri vien varēju. Biezajos krūmos atskanēja vēl divi šāvieni, un Aimo, kas patlaban metās pāri sliedēm, sagrīļojās, nokrita un palika guļam uz mutes. Mēs aizvilkām viņu otrpus sliedēm un pagriezām uz muguras.

— Galva jāpaceļ augstāk, — es sacīju. Piani pavilka viņu. Aimo gulēja dubļos uz slīpā uzbēruma ar kājām uz leju, krūtis nevienmērīgi cilājās, un pa muti nāca asinis. Lietū visi trīs notupāmies pie viņa. Lode bija trāpījusi skaustā, tad gājusi uz augšu un izurbusies zem labas acs. Viņš nomira, kamēr es mēģināju apturēt asinis. Piani nolaida zemē galvu, noslaucīja viņam seju ar marli un atstāja viņu guļam.

— Neģēļi, — viņš noteica.

— Tie nebija vācieši, — es sacīju. — Kā te varētu gadīties vācieši.

— Itālieši, — Piani noteica, un tas izskanēja kā lamu vārds. — Italiani!

Bonello nesacīja neko. Viņš sēdēja blakus Aimo un neskatījās uz viņu. Piani pacēla Aimo cepuri, kas bija noripojusi pa uzbērumu, un uzlika to viņam uz sejas. Tad izņēma savu blašķi.

— Negribas? — Piani sniedza blašķi Bonello.

— Nē, — Bonello atteica. Viņš pagriezās pret mani. — Tas varēja notikt ar mums kuru katru brīdi uz stigas.

— Nē, — es teicu. — Tas notika tāpēc, ka mēs gribējām skriet pāri laukam.

Bonello papurināja galvu.

— Aimo ir miris, — viņš sacīja. — Kurš būs nākamais, Tenente? Kur mēs tagad liksimies?

— Tie bija itālieši, kas šāva, — es teicu. — Tie nebija vācieši.

— Ja tie būtu bijuši vācieši, tie droši vien apšautu mūs visus, — Bonello teica.

— Itālieši mums ir bīstamāki nekā vācieši, — teicu.

— Arjergards baidās no visa. Vācieši vismaz zina, ko grib.

— Jums taisnība, Tenente, — Bonello teica.

— Uz kurieni tagad? — Piani jautāja.

— Prātīgāk būs kaut kur paslēpties līdz tumsai. Ja tiksim vairāk uz dienvidiem, iziesim sveikā.

— Viņi apšaus mūs visus, lai pierādītu, ka tas viens nav velti nošauts, — Bonello sacīja. — Es negribu riskēt.

— Mēs noslēpsimies iespējami tuvāk Udinei un tumsā aizlavīsimies.

— Nu tad ejam, — Bonello teica. Noskrējām lejā pa uzbēruma ziemeļpusi. Es palūkojos atpakaļ. Aimo gulēja dubļos uzbēruma pagriezienā. Viņš izskatījās pavisam mazs, rokas gar sāniem, autiem aptītās un dubļainajos zābakos ieautās kājas saliktas kopā, cepure uz sejas. Viņš tur palika — beigts un pagalam. Lija lietus. Aizvien biju izturējies pret viņu tā kā ne pret vienu citu. Man kabatā bija Aimo dokumenti, un es aizrakstīšu viņa tuviniekiem.

Aiz tīrumiem bija lauku māja. Tai apkārt auga koki, un saimniecības ēkas bija uzceltas blakus dzīvojamai mājai. Otro stāvu apjoza balkons, kas balstījās uz stabiem.

— Turēsimies pa gabalu cits no cita, — sacīju. — Es iešu pa priekšu. — Es gāju uz dzīvojamās ēkas pusi. Pāri laukam veda taka.

Ejot pāri laukam, bija tāda sajūta, ka tūlīt kāds mūs apšaudīs no kokiem ap māju vai no pašas mājas. Iedams tuvāk, to labi apskatīju. Otrā stāva balkons bija savienots ar kūtsaugšu, kur aiz stabiem bija samests siens. Pagalmu klāja akmens bruģis, un no kokiem pilēja lietus lāses. Pagalmā bija lietū atstāti tukši divriči ar gaisā saceltām ilksīm. Pārgāju pagalmam pāri un brītiņu pastāvēju zem balkona. Mājas durvis bija vaļā, un es iegāju iekšā. Bonello un Piani nāca man līdzi. Iekšā bija tumšs. Es devos uz virtuvi. Lielā, vaļējā pavardā bija palikušas izplēnējušas ogles. Virs pavarda sakārti katli, bet tukši. Es pametu skatienu visapkārt un nekā ēdama nemanīju.

— Vajadzēs nosnaust tepat sienaugšā, — es teicu. — Piani, vai cerat sameklēt kaut ko ēdamu un uznest mums?

— Pamēģināšu, — Piani teica.

— Es arī iešu, — Bonello teica.

— Labi. Bet es kāpšu augšā apskatīties.

Atradu akmens kāpnes, ka veda uz kūtsaugšu. Kūtī likās patīkami sauss pēc lietus. Lopa neviena. Jādomā, atstājot fermu, tie aizdzīti līdzi. Kūtsaugša bija līdz pusei piebāzta ar sienu. Jumtā divi logi, viens aizsists ar dēļiem, otrs — šaurs bēniņu logs ziemeļu pusē. Bija arī lūka, pa kuru met lejā lopiem sienu. Telpā, kur iebrauca vezumi, kad veda sienu un cēla uz kūtsaugšu, pār lūku bija pārlikti baļķi. Es klausījos, ka lietus grabinās pa jumtu, un ieelpoju siena smaržu, un, nogājis apakšā kūtī, jutu, cik tīkami ož sakaltušie mēsli. Ja atlauztu dēli, pa dienvidpuses logu būtu_ redzams, kas notiek lejā pagalmā. Otrs logs vērās uz ziemeļiem un pa to varēja pārredzēt tīrumu. Pa abiem logiem bija iespējams izkļūt uz jumta un nolaisties lejā vai nošļūkt pa siena lūku, ja pa kāpnēm netiktu zemē. Kūtsaugša bija plaša, un mēs varētu ielīst sienā, ja izdzirdētu kādu tuvojamies. Slēptuve likās droša. Es biju pārliecināts, ka mēs būtu tikuši tālāk uz dienvidiem, ja uz mums nebūtu šauts. Nevar būt, ka te bija vācieši. Tie taču nāca no ziemeļiem pa Cividales ceļu. Viņi nevarēja izlauzties dienvidos, itālieši bija pat bīstamāki. Nobijušies kā diegi un šauj uz katru, ko vien ierauga. Vakar atkāpšanās kolonnā dzirdējām, ka ziemeļos daudzi vācieši, pārģērbušies itāliešu uniformās, esot iejukuši mūsu karaspēkā. Es tam neticēju. Tās bija baumas, kādas bieži tiek palaistas kara laikā. Tās izplata ienaidnieks. Nav taču redzēts, ka itālietis staigātu apkārt vācu formā, lai radītu sajukumu ienaidnieka rindās.

Ej nu sazini, bet izklausās neticami. Es neticu, ka vācieši to darītu. Kāpēc tas būtu viņiem jādara. Nav nekādas vajadzības radīt sajukumu, kad armija atkāpjas. Sajukums jau rodas pats no sevis, jo armija tik liela un ceļu tik maz. Tāpat jezgas diezgan bez visiem vāciešiem. Tomēr uz mums var šaut kā uz vāciešiem. Aimo taču nošāva.

Siens jauki smaržoja, un, guļot siena šķūnī, kopš bērnības aizritējušie gadi it kā izgaisa. Mēs gulējām sienā un daudz ko pārspriedām, un ar gaisa plintēm šāvām virsū zvirbuļiem, kad tie nolaidās uz dēļos izzāģētā trīsstūra malas. Tad siena šķūnis nozuda, atmiņā atausa tas gads, kad skuju kokus izcirta, un, kur bija mežs, palika tikai celmi, sausās galotnes, zari un melna izdega. Atpakaļceļa nav. Ja neiesi uz priekšu, kas tad notiks? Nekad mēs nenokļūsim Milānā. Un, ja arī nokļūsim Milānā, kas tad notiks? Es ieklausījos šāvienos uz ziemeļiem Udines virzienā. Tarkšķēja ložmetēji. Lielgabali nešāva. Tas kaut ko nozīmēja. Varbūt karaspēks izvietots gar ceļu? Šķūņa puskrēslā es paskatījos lejup pa lūku un ieraudzīju apakšā stāvam Piani. Viņš turēja rokā garu desas līkumu, kaut kādu burku un padusē divas pudeles vīna.

— Nāciet augšā, — es teicu, — Te ir kāpnes. — Tad iedomājos, ka jāpalīdz viņam visu uznest, un kāpu lejā. No siena smaržas man bija noreibusi galva. Biju pavisam miegains.

— Kur Bonello? — es jautāju.

— Tūlīt pastāstīšu, — Piani teica. Rāpāmies augšā. Uzkāpuši visu nolikām sienā. Piani sadabūja nazi ar viļķi un atkorķēja vienu vīna pudeli.

— Pudeles ir aizlakotas, — viņš sacīja. — Vīnam jābūt labam. — Viņš pasmaidīja.

— Kur Bonello? — es jautāju.

Piani paskatījās uz mani.

— Viņš aizgāja, Tenente, — Piani atteica. — Nolēmis padoties gūstā.

Es nebildu ne vārda.

— Viņš baidījās, ka mūs nošaus.

Es turēju rokā vīna pudeli un nebildu ne vārda.

— Redziet, Tenente, mēs vairs neticam karam.

— Kāpēc negājāt līdzi?

— Negribēju pamest jūs.

— Uz kuru pusi viņš aizgāja?

— Nezinu, Tenente. Aizgāja.

— Nekā darīt, — es noteicu. — Sagrieziet desu.

Piani puskrēslā pavērās manī.

— Es jau sagriezu, kamēr runājām, — viņš sacīja. Mēs apsēdāmies sienā un ēdām desu, un dzērām vīnu. Šis vīns laikam taupīts kāzām. Tik vecs, ka zaudējis krāsu.

— Jūs, Luidži, skatieties pa šo logu, — teicu, — es skatīšos pa otru.

Mēs dzērām katrs no savas pudeles, un es paņēmu savējo un uzrāpos augstāk, un nogūlos sienā, un pa šauro lodziņu vēroju pielijušo zemieni. Pats nezināju, ko cerēju ieraudzīt, un arī neredzēju neko citu kā vien laukus, kailos zīdkokus un lietu. Es dzēru vīnu un tomēr nejutos mundrāks. Tas bija glabāts pārāk ilgi un zaudējis garšu un krāsu. Vēroju, kā satumst; tumsa nāca virsū ļoti strauji. Laikam būs melna, lietaina nakts. Kad laukā kļuva tumšs, nebija vairs nekādas jēgas vērot apkārtni un es gāju pie Piani. Viņš bija iemidzis, un es viņu nemodināju un brīdi pasēdēju blakus. Viņš bija liela auguma puisis, un miegs viņam ciets. Pēc kāda laika es viņu uzmodināju un mēs devāmies ceļā.

Tā bija pavisam savāda nakts. Nezinu, ko biju gaidījis — varbūt nāvi un šāvienus tumsā, un bēgšanu, bet nekas tāds nenotika. Pieplakuši pie ceļmalas grāvja, nogaidījām, kamēr garām aiziet vācu bataljons. Kad tas bija prom, šķērsojam ceļu un devāmies uz ziemeļiem. Divreiz piegājām diezgan tuvu vāciešiem, bet lietū viņi mūs nepamanīja. Ziemeļu virzienā apmetām līkumu ap pilsētu un nemanījām nevienu itālieti, tad uzgājām uz galvenā atkāpšanās ceļa un visu nakti soļojām uz Taljamento pusi. Es nebiju aptvēris, cik plaša mēroga bija Šī atkāpšanās. Visa zeme virzījās kopā ar armiju. Mēs gājām augu nakti un tikām ātrāk uz priekšu nekā pajūgi. Kāja man sāpēja, un es biju noguris, tomēr soļojām ātrā gaitā. Cik muļķīgi, ka Bonello nolēmis padoties gūstā. Te mums vairs nekas nedraudēja. Bez starpgadījumiem izgājām cauri divām armijām. Ja Aimo nebūtu nogalināts, liktos, ka nekādu briesmu nav. Neviens mūs neaiztika, kad virzījāmies pa atklāto dzelzceļa stigu. Aimo nogalināšana nāca pēkšņi un bez kāda pamata. Diez kur tagad Bonello.

— Kā jūtaties, Tenente? — Piani ieprasījās. Mēs gājām pa ceļa malu gar ratu, mašīnu un karaspēka pārblīvēto šoseju.

— Lieliski.

— Esmu noguris no iešanas.

— Nu jā, bet cits nekas neatliek. Vismaz galva nav jālauza.

— Bonello bija muļķis.

— Patiešām muļķis.

— Ko jūs, Tenente, domājat ar viņu darīt?

— Nezinu.

— Varbūt sakiet, ka viņš saņemts gūstā.

— Nezinu.

— Redziet, ja karš turpināsies, tuviniekiem būs lielas nepatikšanas.

— Karš neturpināsies, — kāds karavīrs sacīja. — Mēs ejam uz mājām. Karš ir beidzies.

— Visi iet uz mājām.

— Mēs visi ejam uz mājām.

— Nāciet, Tenente! — Piani teica. Viņš gribēja aiziet citiem garām.

— Tenente? Kurš te ir Tenente? A basso gli ufficiali ! Nost ar virsniekiem!

Piani paņēma mani aiz rokas. — Es labāk saukšu jūs vārdā, — viņš sacīja. — Var iekulties ķezā. Daudzi virsnieki esot nošauti.

Mēs aizsteidzāmies kareivjiem garām.

— Es neko tādu neziņošu, kas varētu sagādāt nepatikšanas viņa tuviniekiem, — turpināju mūsu sarunu.

— Ja karam beigas, kāda tam vairs nozīme, — Piani noteica. — Bet es neticu, ka beigas. Tas būtu pārāk labi.

— To mēs drīz uzzināsim.

— Es neticu, ka karam beigas. Visi domā, ka beigas, bet es neticu.

— Evviva la Pace![29] — kāds karavīrs izsaucās. — Mēs ejam uz mājām.

— Būtu gan jauki, ja mēs visi ietu uz mājām, — Piani sacīja. — Vai jums negribētos tikt mājās?

— Gribētos.

— Mēs netiksim. Nevar būt, ka karš beidzies.

— Andiamo a casa![30] — kāds kareivis kliedza.

— Viņi met prom šauteni, — Piani sacīja. — Soļodami tās noņem no pleca un met prom. Un tad kliedz.

— Šautenes nevajadzētu mest projām.

— Laikam domā — ja nometīs šautenes, viņus nevarēs piespiest vairs karot.

Tumsā un lietū soļojot pa ceļa malu, es redzēju, ka daudziem karavīriem vēl bija šautenes. Tās rēgojās virs apmetņiem.

— No kādas brigādes? — uzsauca virsnieks.

— Brigata di Pace! — kāds nokliedza. — Miera brigāde! — Virsnieks klusēja.

— Ko viņš teica? Ko virsnieks teica?

— Nost ar virsniekiem! Evviva la Pace!

— Iesim, — Piani sacīja. Mēs pagājām garām divām angļu sanitārajām mašīnām, kas bija iestrēgušas starp citām mašīnām.

— Tās ir no Gorīcijas, — Piani teica. — Es pazīstu šīs mašīnas.

— Tikuši tālāk nekā mēs.

— Agrāk izbraukuši.

— Diez kur šoferi?

— Droši vien aizgājuši uz priekšu.

— Vācieši apstājušies aiz Udines, — es sacīju. — Mēs visi gribam tikt pāri upei.

— Jā, — Piani teica. — Tāpēc man arī šķiet — karš turpināsies.

Vācieši var pāriet uzbrukumā, es sacīju. — Diez ko viņi gaida.

— Nesaprotu. Šai karā es itin neko nesaprotu.

— Tie spiesti gaidīt, kamēr piebrauc vezumnieki.

— Nesaprotu, — Piani sacīja. Kad Piani bija viens pats, viņš bija daudz smalkjūtīgāks. Biedru pulkā viņš atļāvās dažu labu rupjību.

— Vai jūs esat precējies, Luidži?

— Jūs jau zināt, ka esmu precējies.

— Vai tāpēc negribējāt padoties gūstā?

— Tas ir viens iemesls. Un jūs, Tenente, esat precējies?

— Nē.

— Bonello arī nav.

— Nevar par cilvēku spriest tikai pēc tā, vai viņš precējies vai neprecējies. Tomēr man liekas, precēts vīrs grib tikt mājās pie sievas, — es sacīju. Man gribējās runāt par sievām.

— Jā.

— Ka ar jūsu kājām?

— Diezgan stipri sāp.

Pirms rītausmas mēs sasniedzām Taljamento krastu un gar pārplūdušo upi devāmies uz tilta pusi, pa kuru virzījās visa kolonna.

— Pie šīs upes vajadzēja nocietināties, — Piani sacīja. Tumsā likās, ūdens upē ir stipri cēlies. Tas mutuļoja platā straumē. Koka tilts bija gandrīz trīs ceturtdaļjūdzes garš, un upe, kas parasti dziļi lejā kā šaura lenta tecēja platā, akmeņainā gultnē, tagad sniedzās gandrīz līdz tilta segumam. Mēs soļojām gar krastu un tad iejaucāmies pūlī, kas virzījās pāri tiltam. Lietū lēni kustēdamies uz priekšu dažas pēdas virs ūdens, cieši iespiests pūlī, gandrīz uzgrūzdamies virsū lielgabalu lādiņu kastei, es skatījos sānis uz upi. Tagad, kad soli vajadzēja piemērot citiem, jutos ļoti noguris. Ejot pār tiltu, visi bija sadrūmuši. Es iedomājos, kas gan notiktu, ja dienā te no lidmašīnas sāktu mest bumbas.

— Piani! — es pasaucu.

— Tepat esmu, Tenente. — Viņš drūzmā bija aizgājis mazliet uz priekšu. Neviens nerunāja ne vārda. Visi mēģināja drīzāk tikt pāri un domāja tikai par to. Mēs jau bijām gandrīz pāri. Tilta galā abās pusēs stāvēja virsnieki un karabinieri ar kabatas baterijām rokā. Redzēju viņu siluetus melnojam pret debesīm. Kad tuvojāmies tilta galam, ieraudzīju, ka viens no virsniekiem rāda uz kādu karavīru kolonnā. Karabinieris iespraucās kolonnā un, saņēmis karavīru aiz rokas, izveda to malā. Viņš to aizvilka nostāk no ceļa. Mēs patlaban bijām dažus soļus no karabinieriem. Virsnieki rūpīgi nopētīja katru, pārmija aprautus vārdus un reizēm, pagājušies uz priekšu, iespīdināja gaismu kādam sejā. Kad mēs pienācām klāt, jau atkal veda kādu ārā no kolonnas. Es viņu redzēju. Tas bija apakšpulkvedis. Redzēju zvaigznītes uz piedurknēm, kad karabinieri uzspīdināja gaismu. Viņš bija sirmiem matiem, pazems un drukns. Karabinieris viņu aizgrūda aiz virsnieku bariņa. Tilta galā manīju, ka arī uz mani skatās viens vai divi virsnieki. Tad viens ar roku rādīja šurp un kaut ko pateica karabinierim. Redzēju, ka tas nāk pie manis, izspraucas cauri kolonnas malai, un jutu, ka mani saņem aiz apkakles.

— Ko tas nozīmē? — es teicu un iesitu viņam pa ģīmi. Redzēju viņa ģīmi zem cepures, uzskrullētās ūsas un asinis uz vaiga. Vēl kāds metās mums klāt.

— Ko tas nozīmē? — es teicu. Viņš neatbildēja. Gaidīja izdevīgu mirkli, grasīdamies mani sagrābt. Es aizliku roku aiz muguras, lai izņemtu pistoli.

— Vai nezini, ka virsnieku nedrīkst aizskart?

Otrs karabinieris satvēra mani no mugurpuses un tā atlauza roku, ka gandrīz izgrieza locītavu. Es apsviedos apkārt, paraudams līdzi karabinieri, bet kāds cits mani nogrāba aiz kakla. Es spēru viņam pa lieliem un ar kreiso celi trāpīju cirksnī.

— Nošaut, ja pretojas! — dzirdēju kādu sakām.

— Ko tas viss nozīmē? — mēģināju kliegt, bet mana balss apslāpa. Viņi jau bija aizvilkuši mani ceļa malā.

— Nošaut, ja pretojas! — sacīja kāds virsnieks. — Vediet viņu prom!

— Kas jūs tādi esat?

— Gan redzēsiet.

— Kas jūs tādi esat?

— Lauka žandarmērija, — kāds virsnieks sacīja.

— Kāpēc nepasaucāt mani malā un uzlaidāt man virsū šos aeroplānus?

Tie neatbildēja. Tiem nebija jāatbild. Tā bija lauka žandarmērija.

— Aizvediet viņu pie pārējiem!— sacīja pirmais virsnieks. — Dzirdat? Viņš runā itāliski ar akcentu.

— Tāpat kā tu, izdzimteni! — es teicu.

— Aizvediet viņu pie pārējiem! — pirmais virsnieks sacīja.

Garām virsnieku rindai mani aizveda klajā vietā nomaļus no ceļa upes krastā, kur stāvēja tāds bariņš. Kad tuvojāmies, atskanēja šāvieni. Es redzēju uguni un dzirdēju blīkšķi. Mēs piegājām klāt. Tur bija četri virsnieki un viņiem iepretī kāds vīrs, kuru no abām pusēm apsargāja karabinieri. Arī grupu apsargāja. Vēl četri karabinieri, atspiedušies uz karabīnēm, stāvēja netālu no virsniekiem nopratinātājiem. Žandarmiem galvā bija cepures platām malām. Tie divi, tiklīdz bija mani atveduši, tā iegrūda bariņā, kas gaidīja savu kārtu. Es paskatījos uz karavīru, ko virsnieki pašlaik pratināja. Tas bija druknais, sirmais, mazais apakšpulkvedis, ko izveda no kolonnas. Nopratinātāji nodarīja savu darāmo lietišķi, aukstasinīgi, pārliecināti, ka viņi paši drīkst šaut un neviens neuzdrošināsies šaut uz viņiem.

— Kāda brigāde?

Viņš pateica.

— Kāds pulks?

Viņš pateica.

— Kāpēc neesat pie sava pulka?

Viņš pateica.

— Vai nezināt, ka virsniekam jābūt pie saviem kareivjiem?

Jā, viņš zinot.

Tas bija viss. Tad runāja otrs virsnieks.

— Jūs un jums līdzīgi ir ielaiduši barbarus svētajā tēvu zemē.

— Es jūs nesaprotu! — teica apakšpulkvedis.

— Jūsu nodevība mums atņēmusi uzvaras laurus.

— Vai jūs maz zināt, kas ir atkāpšanās? — apakšpulkvedis jautāja.

— Itālieši nedrīkst atkāpties.

Mēs mirkām lietū un klausījāmies šajos vārdos. Mūs nostādīja pretī virsniekiem, un arī nopratināmais stāvēja turpat, mazliet sāņus.

— Ja gribat mani nošaut, — apakšpulkvedis sacīja, — lūdzu, šaujiet nost tūlīt — bez tālākas pratināšanas. Šī pratināšana ir bezjēdzīga. — Viņš pārmeta krustu. Virsnieki apspriedās, Viens kaut ko ierakstīja bloknotā.

— Atstājis savu pulku, pavēle nošaut, — viņš sacīja. Divi karabinieri aizveda apakšpulkvedi līdz upes krastam. Viņš gāja pa lietu, vecs vīrs kailu galvu, divu karabinieru pavadībā. Es neskatījos, kā tas notika, es tikai dzirdēju šāvienus. Jau pratināja nākamo. Arī šis virsnieks bija noklīdis no savas daļas. Viņam neļāva neko paskaidrot. Viņš raudāja, kad tie no papīra lapas nolasīja spriedumu, un raudāja, kad viņu veda prom, un tie pratināja jau nākamo, kad viņu šāva. Tie arvien steidzās pratināt nākamo, kamēr iepriekš nopratināto šāva. Bija skaidri redzams, ka te neko vairs nevarēja līdzēt. Es nezināju, vai nogaidīt, lai mani nopratina, vai bēgt tūlīt. Acīm redzot, mani uzskatīja par vācieti itāliešu uniformā. Es redzēju, kā strādā viņu smadzenes, ja viņiem vispār bija smadzenes un ja tās strādāja. Tie visi bija jauni puiši, un tie glāba savu tēvzemi. Pie Taljamento tika pārformēta otrā armija. Nāves spriedumu izpildīja majoriem un augstākiem virsniekiem, kas bija atšķīrušies no savām daļām. Tāpat izrēķinājās ar vācu aģitatoriem itāliešu uniformās. Žandarmi valkāja tērauda kaskas. No mums tikai diviem bija tādas. Kaskas galvā bija arī dažiem karabinieriem. Citiem platas cepures, kuras iesauktas par aeroplāniem. Mēs stāvējām lietū, un mūs pa vienam izsauca, lai nopratinātu un nošautu. Līdz šim viņi bija nošāvuši visus. Pratinātāji apbrīnojami aukstasinīgi un kā īstenie likuma sargi izrīkojās ar cilvēku dzīvībām, un pašiem viņiem nekādas briesmas nedraudēja. Patlaban pratināja kādu pulkvedi. Atveda vēl trīs virsniekus.

— Kur jūsu pulks?

Es pametu acis uz karabinieriem. Tie nopētīja nupat atvestos. Citi vēroja pulkvedi. Es noliecos, iespraucos starp diviem karabinieriem un, galvu plecos ierāvis, skrēju uz upi. Krastmalā paklupu un ar skaļu šļakstienu iegāzos upē. Ūdens bija ļoti auksts, bet es paliku zem tā, cik ilgi vien varēju. Jutu, ka straume mani griež virpulī, bet es turējos zem ūdens, līdz aptvēru, ka nekad neiznākšu virspusē. Uz brīdi izniru, ievilku elpu un atkal ieniru. Ar visām drēbēm un zābakiem bija viegli turēties zem ūdens. Izniris otru reizi, ieraudzīju sev priekšā baļķi un pasniedzos, un pieķēros ar roku. Galvu necēlu augšā un pat neskatījos baļķim pāri. Negribēju redzēt krastu. Kamēr skrēju, uz mani šāva, šāva arī tad, kad pirmo reizi izniru. Es dzirdēju šāvienus, kad lūkoju pacelties virs ūdens. Bet tagad vairs nešāva. Baļķis šūpojās straumē, un es turējos pie tā ar vienu roku. Paskatījos uz krastu. Tas it kā slīdēja garām trakā ātrumā. Straumē peldēja daudz būvkoku, ūdens bija stindzinošs. Aizslīdējām garām krūmiem noaugušai saliņai. Es abām rokām turējos pie baļķa un ļāvu, lai tas mani nes. Krasts vairs nebija redzams.

XXXI NODAĻA

Kad straume ir ļoti stipra, peldot zūd laika izjūta. Šķiet, pagājis labs brīdis, bet varbūt tikai īss mirklis. Ūdens bija auksts un upe uzplūdusi, un garām peldēja dažādi priekšmeti, kas bija noskaloti no krasta, ūdenim ceļoties. Man bija palaimējies pieķerties smagam baļķim, un es gulēju ledainajā ūdenī, atspiedis zodu pret baļķi, un ar abām rokām viegli turējos pie tā. Es baidījos no krampjiem un cerēju, ka baļķi piedzīs pie krasta. Apmetuši lielu loku, tā nopeldējām krietnu gabalu. Bija jau tik gaišs, ka saredzēju krūmāju gar krastu. Priekšā bija brikšņiem apaugusi sala, un straume nesa mūs arvien tuvāk krastam. Es gudroju, vai nenovilkt zābakus un drēbes un nepeldēt uz krastu, bet nolēmu to nedarīt. Prātā bija viena vienīga doma — kaut tiktu krastā, un būtu taču pavisam nelāgi palikt basām kājām. Kaut kā vajadzēja aizkļūt līdz Mestrei.

Es vēroju krastu nākam tuvāk, tad attālināmies, tad atkal nākam tuvāk. Mēs tagad slīdējām daudz lēnāk. Krasts bija pavisam tuvu. Varēja saskatīt vītolu zarus. Baļķis lēnām sašūpojās, un krasts tagad bija tieši aiz muguras, un es sapratu, ka esam iekļuvuši virtenī. Mēs lēni griezāmies uz vietas. Kad atkal ieraudzīju krastu, un tas bija ļoti tuvu, mēģināju turēties ar vienu roku un ar otru airējos un stūmu baļķi uz krastu, tomēr tuvāk netiku. Baidījos, ka mūs aizraus tālāk, un, ar vienu roku turēdamies, ar kājām atspēros pret baļķi un no visa spēka grūdos uz krastu. Es jau redzēju krūmus, tomēr ne inerce, ne mana piepūle nelīdzēja, straume nesa mani prom. Likās, zābaki novilks mani dibenā, un es ķepurojos un cīnījos pretī straumei un, paskatījies uz krastu, ieraudzīju, ka tas pievirzījies tuvāk, un es cīnījos un peldēju tālāk paniskās bailēs, ka smagie zābaki mani noraus dzelmē, līdz beidzot sasniedzu krastu. Es ieķēros kārklos, un man nebija spēka izvilkties no ūdens, tomēr zināju, ka tagad vairs nenoslīkšu. Kamēr turējos pie baļķa, man pat prātā nebija ienācis, ka es varētu noslīkt. No piepūles vēderā un krūtīs bija tāds kā tukšums un nelabums, un es turējos pie zariem un nogaidīju. Kad nelabums pārgāja, levilkos kārklu krūmā un vēl atpūtos, ar rokām apņēmis krūmu un cieši ieķēries zaros. Tad izlīdu no kārkliem krastā Bija jau gandrīz gaišs, neviena cilvēka nemanīju. Garšļaukus gulēju krastā un klausījos upes un lietus šalkoņā

Pēc brīža piecēlos kājās un sāku iet gar krastu. Es zināju, ka līdz Latizanai nav neviena tilta pār upi. Aprēķināju, ka esmu apmēram iepretī Sanvito. Gudroju, ko iesākt. Priekšā bija kanāls, kas ietecēja upē. Gāju uz to pusi. Nevienas dzīvas dvēseles; apsēdos zem krūmiem kanāla malā un noāvu zābakus, un izlēju no tiem ūdeni. Novilku frenci, no iekškabatas izņēmu izmirkušo kabatas portfeli ar dokumentiem un naudu un izgriezu frenci. Novilku bikses un izgriezu arī tās, pēc tam kreklu un apakšveļu. Pliķēju un rīvēju sevi ar plaukstām, tad atkal apģērbos. Cepuri biju pazaudējis.

Iekams vilku mugurā frenci, no piedurknēm noārdīju vadmalas zvaigznītes un iebāzu tās iekškabatā pie naudas. Nauda bija samirkusi, tomēr izjukusi nebija. Es saskaitīju. Pāri par trim tūkstošiem liru. Drēbes bija slapjas un lipa klāt pie miesas; lai asinis riņķotu, sāku sist ar rokām pa sāniem. Man bija vilnas apakšveļa, un domāju, ka nesasaldēšos, ja nemitīgi kustēšos. Pistole man bija atņemta uz ceļa, un maksti es tagad pabāzu zem frenča. Apmetņa nebija, un tāpēc lietū man sala. Sāku iet gar kanāla malu. Bija pavisam gaišs, un apkārt bija drēgnums, klajumi un grūtsirdība. Lauki bija tukši un pielijuši, tālumā viņpus līdzenuma slējās zvana tornis. Izgāju uz ceļa. Ieraudzīju tuvojamies karavīrus. Es kliboju gar ceļa malu, un tie pagāja garām, nelikdamies par mani ne zinis. Tā bija ložmetējnieku nodaļa un aizsoļoja uz upes pusi. Es gāju tālāk.

Tajā dienā es šķērsoju Venēcijas līdzenumu. Tā bija lēzena zemiene un lietū izskatījās vēl lēzenāka. Jūras pusē bija lagūna un ļoti maz ceļu. Tie veda gar upju grīvām uz jūru, un, lai tiktu uz priekšu šajā apvidū, jāiet pa takām līdzās attekām. Soļoju no ziemeļiem uz dienvidiem, biju šķērsojis jau divas dzelzceļa līnijas un vairākus ceļus, un beidzot pa taku nonācu līdz stigai, kas stiepās gar lagūnu. Tā bija Venēcijas—Triestas maģistrāle ar augstu, platu uzbērumu un dubultsliedēm. Kreisajā pusē bija pietura, un es ieraudzīju sargkareivjus postenī. Pa labi bija tilts pār nelielu upīti, kas ieplūda lagūnā. Sardze stāvēja arī pie šā tilta. Ejot pāri laukiem uz ziemeļiem, redzēju pa sliedēm aizbraucam vilcienu, kas līdzenumā bija saskatāms jau lielā attālumā, un nodomāju, ka vilciens laikam nāk no Portogruaro. Es vēroju sardzi un nogūlos uz uzbēruma tā, lai man būtu redzami abi sliežu ceļi. Sargkareivis panācās uz manu pusi, tad pagriezās un gāja atkal atpakaļ. Es gulēju un biju izsalcis, un gaidīju vilcienu. Pirmītējais sastāvs bija ļoti garš, lokomotīve vilkās pavisam lēni, un es biju pārliecināts, ka tajā varētu ielēkt. Beidzot, kad biju gandrīz zaudējis cerības, ieraudzīju nākam vilcienu. Lokomotīve tuvojās, pamazām augdama lielāka. Es paskatījos uz sargkareivi pie tilta. Viņš staigāja tilta šajā galā, taču otrpus sliedēm. Viņš mani neredzēs, kad vilciens ies garām. Nogaidīju, kamēr lokomotīve pienāk tuvāk. Tā elsdama vilka vagonus. Vagonu bija ļoti daudz. Es zināju, ka sargiem jābūt arī vilcienā, un mēģināju saskatīt, kur tie ir, bet, nedrīkstēdams rādīties, nekādi nevarēju saskatīt. Lokomotīve jau bija man gandrīz blakus. Kad tā piebrauca klāt, elsdama un pūzdama pat līdzenā vietā, un es redzēju pazibam garām mašīnistu, piecēlos un piegāju tuvu klāt garām ritošajam sastāvam. Stāvot cieši pie sliedēm, biju mazāk aizdomīgs vilciena sardzei. Garām pabrauca vairāki «akli» preču vagoni. Tad ieraudzīju tuvojamies zemu, ar brezentu pārklātu platformas vagonu, tā saukto gondolu. Es stāvēju, kamēr vagons gandrīz bija garām, tad palēcies ieķēros kāpņu rokturos un uzvilkos augšā. Ielīdu starp gondolu un nākamo augsto, «aklo» preču vagonu. Domāju, ka mani neviens nav pamanījis. Turējos pie rokturiem un tupēju, ar kājām balstīdamies pret sakabi. Mēs jau bijām netālu no tilta. Atcerējos sargkareivi. Kad braucām viņam garām, viņš noskatījās uz mani. Tas bija gluži jauns zēns, un kaska tam bija par lielu. Es nicinoši viņu uzlūkoju, un viņš novērsās. Laikam nodomāja, ka esmu no vilciena pavadoņiem.

Mēs pabraucām sargam garām. Es vēl redzēju viņa šaudīgo skatienu, kas tagad sekoja citiem vagoniem, tad sāku pētīt, kā piestiprināts brezents. Tam bija cilpas, un tās bija piesietas ar auklām pie platformas malas. Izņēmu nazi, pārgriezu auklu un pabāzu apakšā roku. Zem lietū samirkušā brezenta sataustīju kaut ko cietu. Es pacēlu galvu un palūkojos. Uz priekšējā preču vagona platformiņas stāvēja sargkareivis, bet viņš neskatījās šurp. Es palaidu vaļā rokturus un palīdu zem brezenta. Piere atsitās pret kaut ko, un es dabūju pamatīgu belzienu un sajutu asinis uz sejas, tomēr līdu tālāk un laidos garšļaukus. Tad apgriezos un nostiprināju brezentu.

Es gulēju zem brezenta blakus šautenēm. Tās oda pēc eļļas un smērvielām. Gulēju un klausījos, kā lietus pakšķina pa brezentu un pret sliedēm klaudz vagonu riteņi. Te iespraucās vārga gaismiņa, un es gulēju un skatījos uz šautenēm. Tās bija brezenta apvalkos. Laikam pārved no trešās armijas, nodomāju.

Puns man uz pieres bija uztūcis, bet asiņošana apstājās, jo es gulēju mierīgi, ļaudams asinīm sarecēt, tad nokasīju sakaltušās asinis, atstādams tās tikai uz vāts. Sāpēt nesāpēja. Man nebija kabatas lakatiņa, un es, sataustījis brūci, nomazgāju sarecējušās asinis lietus ūdenī, kas pilēja no brezenta, un noslaucīju frenča piedurknē. Negribēju pievērst sev uzmanību. Sapratu, ka man jātiek ārā no vilciena, pirms tas iebrauks Mestrē, jo par šautenēm taču kāds interesēsies. Tik daudz ieroču nebija, lai par tiem neliktos zinis. Biju briesmīgi izsalcis.

XXXII NODAĻA

Es gulēju zem brezenta uz platformas vagona blakus šautenēm un biju slapjš, pārsalis un ļoti izsalcis. Beidzot apgriezos uz vēdera, uzlicis galvu uz rokām. Celis bija stīvs, bet to varēja paciest. Valentīni ar manu celi bija pastrādājis brīnumus. Pusi no atkāpšanās ceļa biju mērojis kājām un labu gabalu nopeldējis pa Taljamento ar viņa celi. Tas patiešām bija viņa celis. Otrs bija mans. Ārsts ar taviem locekļiem dara brīnumus, un tad tie vairs nepieder tev. Galva bija mana un vēders arī. Tas juta šausmīgu izsalkumu. Visas iekšas griezās riņķī. Galva bija mana, bet, ko ar tādu iesākt, tā nespēja domāt, tikai atcerēties — un arī ne pārāk daudz.

Atcerējos Ketrinu, bet sapratu, ka sajukšu prātā, domādams par viņu, nezinot, vai viņu kādreiz vēl redzēšu, tāpēc centos nedomāt par viņu, tikai mazdrusciņ un tikai tad, kad vagons lēni ripo uz priekšu un riteņi klab un zem brezenta ir puskrēsla, un es domās guļu ar Ketrinu uz vagona grīdas. Grūta guļa uz cietās vagona grīdas, un tikpat grūti ir nedomāt, tikai apjaust, ka pārāk ilgi esi bijis prom, un drēbes ir slapjas, un ik pa brīdim grīdas dēļi mazliet sakustas un tu jūties viens un vientuļš, viscaur slapjš, un sievas vietā tev ir cieta grīda.

Nevar mīlēt nedz vagona grīdu, nedz šautenes brezenta apvalkos, nedz ar vazelīnu ieziesta metāla smaržu, nedz arī brezentu, kam cauri sūcas lietus, tomēr ir ļoti labi zem brezenta un patīkami gulēt blakus šautenēm; un to, kuru mīli, Šobrīd tu pat nespēj iedomāties, šeit patlaban tu raugies ar skaidru un vēsu skatienu, pat ne ar vēsu, drīzāk gan ar skaidru un tukšu skatienu. Gulēdams uz vēdera, tu skaties tukšumā pēc tam, kad esi bijis liecinieks, kā viena armija atkāpjas un otra iet uz priekšu. Tu esi pametis savas automašīnas un savus ļaudis, tāpat kā veikala administrators ugunsgrēkā pamet savu preci. Un nekas nav bijis apdrošināts. Tu esi brīvs. Tev vairs nav nekādu pienākumu. Ja administratorus pēc ugunsgrēka universālveikalā šauj nost par to, ka viņi runā ar akcentu, kaut gan vienmēr tā runājuši, tad, protams, no administratoriem nevar gaidīt, lai viņi atgriežas, kad veikals atkal sāk tirgot. Viņiem jāmeklē cita nodarbošanās, ja vien viņi atrod citu nodarbošanos un policija viņus nenoķer.

Dusmas bija aizskalotas prom upes ūdeņos līdz ar pienākuma apziņu. Kaut gan tas viss jau pagaisa brīdī, kad karabiniera roka sagrāba manu apkakli. Labprāt būtu aizmetis šo uniformu, lai gan es daudz nebēdāju par ārieni. Biju norāvis zvaigznītes — gan tikai ērtības labad. Tas nebija goda jautājums. Es nebiju pret viņiem. Es biju izstājies. Lai viņiem labi klājas. Viņu vidū bija krietni un braši, un gudri, un saprātīgi cilvēki, viņi to ir pelnījuši. Bet es šajā spēlē vairs nepiedalījos un vēlējos, kaut šis sasodītais vilciens nonāktu Mestrē un es varētu paēst un izmest visu no galvas. Man bija diezgan.

Piani pateiks, ka mani nošāva. Bet tiem, ko nošauj, pārmeklē kabatas un izņem dokumentus. Manu dokumentu nebūs. Mani uzskatīs par noslīkušu. Diez kādas ziņas par mani nonāks līdz Savienotajām Valstīm? Miris pēc ievainojumiem un tamlīdzīgi. Ak dievs, kā man gribas ēst! Diez kāds liktenis piemeklējis mācītāju? Un Rinaldi? Viņš droši vien atrodas Pordenonē. Ja vien nav atkāpušies vēl tālāk. Jā, es tagad viņu nekad vairs neredzēšu. Es tagad vairs neredzēšu nevienu no viņiem. Šis posms ir noslēdzies. Diez vai viņam bija sifiliss. Tā nemaz neesot nopietna slimība, ja to laikus sākot ārstēt. Bet kā viņš uztraucās. Es arī būtu uztraucies. Kurš gan nebūtu uztraucies.

Es nebiju radīts, lai domātu. Es biju radīts, lai ēstu.

Ak, dievs, tik tiešām! Ēst un dzert, un gulēt ar Ketrinu. Varbūt šonakt. Nē, tas nebija iespējams. Varbūt rītvakar varēšu kārtīgi paēst un gulēt palagos, un man nevajadzēs vairs braukt projām un, ja braukšu, tad kopā ar viņu. Laikam sasodīti drīz vajadzēs braukt prom. Viņa brauks līdzi. Es zinu, viņa brauks. Kad mēs brauksim? Jāpadomā. Metās krēsla. Es gulēju un domāju, uz kurieni mēs varētu braukt. Pasaule ir plaša.

CETURTĀ DAĻA

..

XXXIII NODAĻA

Es izlēcu no vilciena, kad tas palēnināja gaitu, agri no rīta pirms gaismas pienākdams Milānas stacijā. Šķērsoju sliedes un izmanījos starp kaut kādām ēkām, un nokļuvu uz ielas. Vīna veikaliņš jau bija atvērts, un es iegāju iedzert kafiju. Smaržoja pēc agra rīta, uzslaucītiem putekļiem, karotēm kafijas glāzēs un pēc slapjiem aplīšiem, ko uz galda atstājušas vīna glāzes. Pats īpašnieks stāvēja aiz letes. Divi kareivji bija apsēdušies pie galdiņa. Turpat pie letes izdzēru glāzi kafijas un apēdu riecienu maizes. Kafija bija pelēka, jo tai bija pieliets piens, un es ar garoziņu no virsas noņēmu plēvīti. Īpašnieks skatījās uz mani.

— Negribat glāzi grapas?

— Nē, paldies.

— Uz mana rēķina, — viņš sacīja un pielēja mazu glāzīti un pastūma uz manu pusi. — Kas notiek frontē?

— Nezinu.

— Piesūkušies, — viņš noteica, ar roku parādīdams uz abiem kareivjiem. Laikam gan. Tie izskatījās piesūkušies.

— Pastāstiet, — viņš sacīja, — kas notiek frontē!

— Nekā nezinu par fronti.

— Es redzēju jūs skrienam pa uzbērumu. Jūs izlēcāt no vilciena.

— Visi atkāpjamies.

— Avīzes es lasu. Kas īsti notiek? Vai beigas?

— Nedomāju.

Viņš no vēderīgas pudeles ielēja glāzē grapu.

— Ja jums draud nepatikšanas, es varu palīdzēt!

— Nav nekādu nepatikšanu.

— Ja jums draud nepatikšanas, palieciet pie manis.

— Kur tad?

— Šajā mājā. Jūs nebūsiet vienīgais. Visi, kam kaut kādas nepatikšanas, paliek te.

— Un daudz ir tādu?

— Kādas nu kuram nepatikšanas! Jūs esat dienvidamerikānis?

— Nē.

— Spāniski runājat?

— Mazliet.

Viņš noslaucīja leti.

— Tikt pāri robežai ir grūti, tomēr neiespējami nav.

— Nedomāju to darīt.

— Jūs te varat palikt, cik ilgi gribat. Redzēsiet, kas esmu par cilvēku!

— Man tagad jāiet, bet es iegaumēšu adresi un kādreiz iegriezīšos.

Viņš papurināja galvu. — Jūs nenāksiet atpakaļ, ja tā runājat. Man likās, jums tiešām nepatikšanas.

— Nepatikšanu man nav. Bet drauga adresi es protu novērtēt.

Es noliku uz letes desmit liru samaksai par kafiju.

— Iedzeriet grapu kopā ar mani, — teicu.

— Tas nav nepieciešams.

— Dzeriet!

Viņš pielēja abas glāzes.

— Atcerieties, — viņš sacīja. — Nāciet uz šejieni! Nevienam citam neuzticieties! Te būsiet drošībā.

— Esmu par to pārliecināts.

— Jūs esat pārliecināts?

— Jā.

Viņš izskatījās noraizējies. — Klausieties, ko es jums teikšu! Nestaigājiet šajā mundierī!

— Kāpēc?

— Uz piedurknēm ļoti skaidri var redzēt, kur noārdītas zvaigznītes. Drēbe ir citā krāsā.

Es neatbildēju.

— Ja jums nav papīru, es varu pagādāt.

— Kādus papīrus?

— Atvaļinājuma apliecību.

— Nekādi papīri nav vajadzīgi. Tie man ir.

— Lieliski! — viņš teica. — Bet, ja jums nepieciešami papīri, es varu sagādāt, kādus vien gribat.

— Cik maksā tādi papīri?

— Atkarībā no tā, kādi. Cena ir mērena.

— Man tie nav vajadzīgi.

Viņš paraustīja plecus.

— Man viss kārtībā, — es teicu.

Kad devos laukā, viņš sacīja:

— Neaizmirstiet, ka esmu jūsu draugs!

— Neaizmirsīšu.

— Vēl tiksimies, — viņš noteica.

— Katrā ziņā.

Izgājis ārā, es turējos tālāk no stacijas, jo tur stāvēja kara policija, un pie mazā parka sēdos ormanī. Ormanim pateicu hospitāļa adresi. Hospitālī vispirms iegriezos šveicara mājiņā. Viņa sieva metās man ap kaklu. Pats šveicars kratīja man roku.

— Jūs esat atgriezies. Jūs esat vesels.

— Jā.

— Vai brokastis ēdāt?

— Jā.

— Kā jums klājas, Tenente? Kā jums klājas? — šveicara sieva prašņāja.

— Labi.

— Varbūt visi kopā paēdīsim brokastis?

— Nē, paldies. Sakiet — vai mis Bārklija patlaban ir hospitālī?

— Mis Bārklija?

— Angliete, māsa.

— Viņa iemīļotā, — sieva noteica. Viņa papliķēja man pa roku un pasmaidīja.

— Nē, — šveicars teica. — Viņa ir aizbraukusi.

Man sažņaudzās sirds. — Jūs noteikti zināt? Es domāju to slaido, blondo, jauno anglieti.

— Zinu noteikti. Viņa aizbrauca uz Strezu.

— Kad aizbrauca?

— Pirms divām dienām kopā ar otru anglieti.

— Ak tā, — es sacīju. — Es jums kaut ko palūgšu. Nesakiet nevienam, ka esat mani redzējuši. Tas ir ļoti svarīgi.

— Nevienam pašam neteikšu, — šveicars apsolīja. Es sniedzu viņam desmit liras. Viņš neņēma.

— Es jums apsolu, ka nevienam nesacīšu, — viņš teica. — Naudu man nevajag.

— Ko mēs vēl varētu darīt jūsu labā, Signor Tenente? — jautāja sieva,

— Tikai to, ko lūdzu.

— Mēs būsim mēmi kā zivis, — šveicars noteica. — Paziņojiet man, ja rodas kāda vajadzība!

— Labi, — es sacīju. — Uz redzēšanos! Es jūs vēl apciemošu.

Abi stāvēja durvīs, pavadīdami mani ar acīm.

Es iekāpu ormanī un pateicu Simonsa adresi; tas bija mans paziņa, kurš šeit mācījās dziedāt.

Simonss dzīvoja labu gabalu ārpus pilsētas uz Porta Magenta pusi. Viņš vēl bija gultā un samiegojies, kad ierados.

— Jūs, Henrij, briesmīgi agri ceļaties, — viņš sacīja.

— Es iebraucu ar rīta vilcienu.

— Ko nozīmē visa šī atkāpšanās? Jūs bijāt frontē? Vai nevēlaties cigareti? Tur uz galda tai kastītē. — Lielajā istabā pie sienas stāvēja gulta, pianīno viņā galā pie pretējās sienas un vēl kumode un galds. Es apsēdos uz krēsla blakus gultai. Simonss, atlaidies spilvenos, smēķēja.

— Esmu ķezā, Sim, — es teicu.

— Es tāpat! — viņš teica. — Es vienmēr esmu ķezā. Nesmēķēsiet?

— Nē. Kā būtu iespējams tikt uz Šveici?

— Jums? Itālieši jūs nelaidīs pāri robežai.

— Jā. To es zinu. Bet šveicieši? Ko tie darīs?

— Viņi jūs internēs.

— Zinu. Bet kā tas notiek?

— Nekā sevišķa. Pavisam vienkārši. Jūs varat braukāt, kur vēlaties. Laikam tikai jāpiesakās vai kas tamlīdzīgs. Kāpēc jums tas vajadzīgs? Vai bēgat no policijas?

— Pagaidām vēl nekas nav skaidrs.

— Ja negribat stāstīt, nestāstiet. Bet interesanti būtu dzirdēt. Te viss klusu un mierīgi. Pjačencā es pamatīgi izgāzos.

— Ko jūs sakāt!

— Jā, jā, man izgāja nelāgi. Kaut gan dziedāju labi. Gribu vēlreiz pamēģināt šejienes operteātrī Lyrico.

— Es arī labprāt paklausītos.

— Cik laipni. Jums lielas nepatikšanas?

— Nezinu.

— Ja negribat stāstīt, nestāstiet. Kā jūs tikāt prom no šīs nolādētās frontes?

— Man bija tāda sajūta — nu ir diezgan.

— Krietns zēns. Es vienmēr esmu teicis, ka jums ir galva uz pleciem. Vai varu kaut kā palīdzēt?

— Jūs esat ļoti aizņemts.

— Itin nemaz, mans dārgais Henrij. Itin nemaz. Ar lielāko prieku kaut ko darītu jūsu labā.

— Mēs esam vienā augumā. Vai jūs neaizietu nopirkt man civilapģērbu? Man ir uzvalki, bet tie visi Romā,

— Jūs tur dzīvojāt, vai ne? Riebīga pilsēta. Kā jūs varējāt tur dzīvot?

— Gribēju kļūt par arhitektu.

— Nenokļuvāt īstajā vietā. Drēbes nepērciet! Es jums došu, kādas vien vēlaties. Es jūs tā apģērbšu, ka izskatīsieties neatvairāms. Ejiet manā ģērbistabā! Tur ir sienas skapis. Ņemiet, kas jums patīk. Mīļais draugs, jums itin nekas nav jāpērk.

— Varbūt tomēr nopirkt, Sim.

— Mīļais draugs, man vieglāk ir iedot jums drēbes nekā iet ārā un pirkt. Vai pase jums ir? Bez pases tālu netiksiet.

— Jā. Pase vēl ir.

— Tad apģērbieties, mīļais draugs, un prom uz veco labo Helvēciju!

— Tas nav tik vienkārši. Vispirms man jātiek Strezā.

— Ideāli, mīļais draugs! Celieties pāri ar laivu! Ja es nebūtu pasācis dziedāt, brauktu jums līdzi. Un tomēr braukšu.

— Jūs tur varētu jodelēt.

— Mīļais draugs, un jodelēšu arī. Es tomēr protu dziedāt. Un tas ir pats dīvainākais.

— Skaidrs, ka jūs protat dziedāt.

Viņš atlaidās gultā, smēķēdams cigareti.

— Nevajag pārsteigties. Un tomēr es protu dziedāt. Tas ir sasodīti jocīgi, bet tā nu ir. Man patīk dziedāt. Klausieties! — Viņš nodārdināja kaut ko no «Afrikānietes», kakls saspringa, dzīslas izspiedās. — Es protu dziedāt, — viņš teica. — Vai nu kādam patīk, vai nepatīk.

Paskatījos pa logu.

— Iešu atlaist ormani.

— Nāciet atpakaļ, mīļais draugs, un paēdīsim brokastis. Viņš izkāpa no gultas, izslējās, dziļi ievilka elpu un saka vingrot. Es nogāju lejā un samaksāju ormanim.

XXXIV NODAĻA

Civildrēbēs jutos kā masku ballei saģērbts. Biju ļoti ilgi staigājis formā, un man bija tāda sajūta, ka neviens drēbes gabals nesēž uz kauliem. Bikses plivinājās. Milānā es nopirku biļeti uz Strezu. Nopirku arī jaunu cepuri. Sima cepure man nederēja, bet uzvalks bija pašā laikā. Tas oda pēc tabakas, un, kad es sēdēju kupejā un lūkojos ārā pa logu, bija tāda sajūta, ka jaunā cepure ir pavisam jauna, bet uzvalks pagalam vecs. Jutos tikpat skumjš kā pielijušais Lombardijas līdzenums aiz vagona loga. Kupejā sēdēja daži lidotāji, bet tie par mani nelikās ne zinis. Viņi vairījās skatīties uz mani, jo civilos manā vecumā dziļi nicināja. Es nejutos aizvainots. Agrāk pats būtu viņus aizvainojis un meklējis kašķi. Viņi izkāpa Gallaratā, un es biju laimīgs, ka paliku viens. Man bija avīze, bet es to nelasīju, jo negribējās lasīt par karu. Gribējās aizmirst karu. Biju noslēdzis separātu mieru. Es jutos briesmīgi vientuļš un biju laimīgs, kad vilciens apstājās Strezā.

Cerēju stacijā ieraudzīt šveicarus no viesnīcām, taču neviena nemanīju. Sezona jau bija sen beigusies, un neviens nenāca pretī uz vilcienu: Es izkāpu ar ceļasomu — tā piederēja Simam un bija pavisam viegla, jo tajā atradās tikai divi krekli, — un lietū pastāvēju zem stacijas nojumes, kamēr vilciens aiziet. Stacijā sameklēju kādu vīru un pajautāju, vai viņš nezina, kuras viesnīcas ir atvērtas. «Grand Hфtel des lles Borromйes» bija atvērta un vēl dažas mazas viesnīciņas, kas darbojās cauru gadu. Es lietū devos uz Iles Borromйes» viesnīcu ar ceļasomu rokā. Tad ieraudzīju tuvojamies ratus un pamāju ormanim. Būs labāk, ja piebraukšu ar ormani. Mēs piebraucām pie lielās viesnīcas galvenās ieejas, un mums pretī iznāca šveicars ar lietussargu un bija pati laipnība.

Es noīrēju labu istabu. Tā bija liela un gaiša, ar skatu uz ezeru. Patlaban virs ezera blīvējās mākoņi, bet saulainā laikā ezers droši vien ir skaists. Sacīju, ka gaidu atbraucam sievu. Te stāvēja liela divguļamā gulta, letto matrimoniale[31] , pārklāta ar atlasa segu. Viesnīca bija ļoti grezna. Vispirms izgāju cauri gariem gaiteņiem, tad pa platām kāpnēm devos lejā bārā. Bārmenis bija mans paziņa, un es apsēdos uz augsta ķeblīša un pasūtīju sālītas mandeles un smalki sagrieztus ceptus kartupeļus. Martini bija vēss un dzidrs.

— Ko jūs te darāt in borghese[32] ? — jautāja bārmenis, kad bija izdzerts otrs martini.

— Esmu atvaļinājumā. Veseļojos.

— Neviena cilvēka. Nezinu, kāpēc vēl neslēdz ciet.

— Un kā ar makšķerēšanu?

— Izvilku dažas skaistas foreles. Šajā gadalaikā ķeras skaistas foreles,

— Vai saņēmāt tabaku, ko es jums sūtīju?

— Jā. Un jūs saņēmāt manu atklātni?

Es smējos. Tabaku viņam nebiju varējis pagādāt. Viņš vēlējās amerikāņu pīpes tabaku, un mani radinieki to vairs nesūtīja, vai arī tā bija kaut kur konfiscēta. Lai nu kā, bet pienākusi tā nebija.

— Kaut kur sagrabināšu kādu šņaucienu, — es apsolīju. — Pasakiet, lūdzu, — vai neesat pilsētā manījis divas anglietes! Aizvakar esot atbraukušas.

— Viesnīcā nav.

— Žēlsirdīgās māsas.

— Divas māsas redzēju gan. Pagaidiet, es uzzināšu, kur viņas apmetušās!

— Viena no tām ir mana sieva, — es teicu. — Esmu atbraucis sastapties ar viņu.

— Otra ir mana sieva.

— Es nejokoju.

— Neņemiet ļaunā šo muļķīgo joku, — viņš teica. — Es nesapratu. — Viņš aizgāja un labu brīdi neatgriezās. Ēdu olīvas, sālītas mandeles, ceptus kartupeļus un spogulī, kas atradās aiz bāra, aplūkoju sevi, kāds izskatos privātdrēbēs. Viesmīlis nāca atpakaļ. — Viņas apmetušās mazajā viesnīcā pie stacijas, — viņš teica,

— Un kā ar sendvičiem?

— Es pazvanīšu, lai atnes. Saprotiet, te nekā nav, tāpēc ka nav cilvēku!

— Vai tad pavisam tukšs?

— Viens otrs paretam iegriežas.

Sendvičus atnesa, un es noēdu trīs un izdzēru vēl divus martini. Nekad nebiju dzēris tik vēsu un dzidru vīnu. Sāku atkal justies kā civilizēts cilvēks. Pārāk ilgi biju pārticis no sarkanvīna, maizes, siera, sliktas kafijas un grapas. Sēdēju uz augsta ķeblīša iepretī skaistam mahagonijam, bronzai un spoguļiem un nedomāju itin neko. Viesmīlis man kaut ko jautāja.

— Nerunājiet par karu, — es sacīju. Karš man bija jau kaut kur tālu tālu. Varbūt kara nemaz nav bijis. Te vismaz nav, Es sapratu — man karš ir beidzies, Taču nebija tādas sajūtas, ka tas patiešām būtu beidzies. Jutos kā puika, kurš aizbēdzis no stundām un prāto — kas gan patlaban notiek skolā.

Ketrina un Helēna Fērgusone ēda pusdienas, kad es ierados viesnīcā, kur viņas bija apmetušās. Jau no gaiteņa ieraudzīju abas pie galda, Ketrina sēdēja ar muguru pret mani, un es redzēju viņas matus un vaigu, un daiļā kakla un plecu apveidus. Fērgusone kaut ko stāstīja. Tiklīdz iegāju, viņa apklusa.

— Mans dievs! — viņa teica.

— Sveikas! — es sacīju.

— Tas esi tu! — Ketrina teica. Viņas seja atplauka. Viņa izskatījās pārāk laimīga, lai ticētu savām acīm. Es noskūpstīju viņu. Ketrina nosarka, un es apsēdos pie galda.

— Jauki gan! — noteica Fērgusone. — Ko jūs te darāt? Vai ēdis esat?

— Nē. — Ienāca meitene, kas apkalpoja pie galda, un es palūdzu, lai atnes man šķīvi. Ketrina visu laiku lūkojās manī laimīgām acīm.

— Ko jūs te darāt civilā? — Fērgusone noprasīja.

— Esmu ministru kabinetā.

— Ķezā esat.

— Nebēdājiet, Fērdži! Nemaz nebēdājiet!

— Kā es varu nebēdāt. Zinu, kādā nelaimē esat iegrūdis šo meiteni! Nav nekāds prieks jūs ieraudzīt,

Ketrina man uzsmaidīja un zem galda piedūrās ar kāju.

— Neviens mani nav iegrūdis nelaimē, Fērdži. Pati esmu uzņēmusies savu nelaimi,

— Es viņu ciest nevaru, — Fērgusone sacīja. — Viņš ir izpostījis jūsu dzīvi ar savām zemiskajām itāliešu viltībām. Amerikāņi ir vēl sliktāki nekā itālieši.

— Toties skoti ir tik šķīsti, — Ketrina noteica,

— Par to es nerunāju. Es runāju par itāliešu zemiskumu.

— Vai tad es esmu zemisks, Fērdži?

— Jā. Vēl daudz ļaunāk. Jūs esat tāds kā čūska. Čūska itāliešu formā, apmetni ap pleciem.

— Pašlaik taču neesmu itāliešu formā.

— Tas lieku reizi pierāda jūsu viltību. Jums visu vasaru bija mīlas romāns ar šo meiteni, kamēr pagādājāt viņai bērnu, un tagad droši vien manīsieties prom.

Es uzsmaidīju Ketrinai, un viņa uzsmaidīja man.

— Mēs abi manīsimies prom, — Ketrina sacīja.

— Jūs abi esat ar vienu slotu perami, — Fērgusone noteica. — Es kaunos par jums, Ketrina Bārklija. Jums nav ne kauna, ne goda, jūs esat tikpat viltīga kā viņš.

— Nevajag, Fērdži, — Ketrina sacīja un papliķēja viņas roku. — Nerājiet mani. Mēs mīlam viens otru, jūs to zināt.

— Ņemiet nost roku, — Fērgusone teica. Viņas vaigi dega. — Ja jums kaut drusciņ būtu kauna, tad viss būtu citādi. Bet jūs jau esat dievs zina kurā mēnesī un domājat, ka tas ir kāds joks, un vēl smaidāt kā maija saulīte, jo jūsu pavedējs atgriezies. Jums nav kauna un nav goda jūtu.

Viņa sāka raudat. Ketrina piecēlās un aplika roku viņai ap pleciem. Kad Ketrina tā stāvēja, mierinādama Fērgusoni, es viņas augumā neredzēju nekādu pārmaiņu.

— Man vienalga, — Fērgusone čukstēja. — Bet tas ir šausmīgi.

— Nu, nu, būs jau labi, Fērdži, — Ketrina viņu mierināja. — Es nokaunēšos. Neraudiet, Fērdži! Neraudiet, mīļā Fērdži!

— Es neraudu, — Fērgusone šņukstēja. — Es neraudu. Bet kad iedomājos tās šausmas ar jums… — Fērgusone noskatījās manī un teica: — Es jūs ienīstu. Viņa nevar man aizliegt jūs ienīst. Jūs netīrais, zemiskais amerikāņu itālietis! — No raudāšanas viņai acis un deguns bija sarkani.

Ketrina man uzsmaidīja.

— Neuzsmaidiet viņam, kad jūsu roka ir man ap pleciem.

— Fērdži, jūs neapdomājat, ko runājat.

— Zinu, — Fērgusone šņukstēja. — Nevajag ņemt mani par pilnu. Esmu tik satraukta. Sarunāju diezin ko. Pati zinu. Vēlos, lai jūs abi būtu laimīgi.

— Mēs esam laimīgi, — Ketrina sacīja. — Mana mīļā Fērdži.

Fērgusone atkal raudāja. — Negribu jums tādu laimi. Kāpēc jūs neapprecaties? Jums varbūt jau ir sieva?

— Nē, — es sacīju. Ketrina smējās.

— Tur nav ko smieties, — Fērgusone sacīja. — Daudziem no viņiem ir sievas.

— Mēs salaulāsimies, Fērdži, — Ketrina teica, — jums par prieku.

— Ne jau man par prieku. Pašiem derētu padomāt.

— Tas aiz nevaļas.

— Jā. Zinu. Nav vaļas, bērni jāgādā!

Likās, Fērgusone atkal sāks raudāt, bet viņa tikai rūgti noteica: — Man rādās, jūs šovakar aizmuksiet ar viņu.

— Jā, — Ketrina sacīja. — Ja viņš to vēlēsies.

— Un es?

— Jums bail palikt vienai?

— Jā.

— Tad palieku tepat.

— Nē, brauciet viņam līdz! Brauciet tūlīt! Es negribu jūs abus redzēt kopā.

— Pusdienas gan paēdīsim.

— Nē. Ejiet tūlīt prom!

— Fērdži, esiet taču prātīga!

— Es teicu, tūlīt pazūdiet! Abi divi!

— Tad iesim arī, — es sacīju. Man bija apnikusi šī Fērgusone.

— Jūs gribat aiziet. Jūs gribat, lai es pat pusdienas ēdu viena. Allaž esmu vēlējusies aizbraukt pie Itālijas ezeriem, un nu, redz, kā iznācis. Vai, vai, — viņa šņukstēja, tad paskatījās uz Ketrinu, un viņai aizžņaudzās elpa.

— Mēs paliksim, kamēr paēdīsim pusdienas, — Ketrina sacīja. — Un es jūs nepametīšu vienu, ja gribat, lai palieku. Es jūs nepametīšu vienu, Fērdži.

— Nē, nē. Es gribu, lai jūs ejat. Es gribu, lai jūs ejat. — Viņa izslaucīja acis, — Esmu kā bez prāta. Lūdzu, neklausieties manī!

Meiteni, kas mūs apkalpoja, šī raudāšana bija pagalam apmulsinājusi. Tagad, atnesusi otro ēdienu, viņa likās mierīgāka, laikam nopratusi, ka viss nokārtojies.

Nakts viesnīcā, mūsu istabā, aiz durvīm garš, tukšs gaitenis, un mūsu kurpes pie durvīm, biezs paklājs uz grīdas, aiz loga līst lietus, bet istabā gaiši un patīkami, un omulīgi; tad tumsa un satraukums, guļot tīrajos palagos ērtajā gultā, jūtot, ka esam mājās, ka neesam vairs vientuļi, ja tumsā atmostamies, otrs ir tepat blakus, nevis kaut kur projām; viss pārējais ir nereāls. Kad nogurām, laidāmies miegā, un, ja pamodāmies, tad reizē, un ne mirkli nebijām vientuļi. Reizēm vīrietis vēlas būt viens, arī sieviete vēlas būt viena, un, ja abi mīl viens otru, rodas greizsirdība, bet es tiešām varu sacīt, ka ar mums tā nebija. Mēs jutāmies vieni, kad bijām kopā, vieni pret pārējo pasauli. Agrāk to nebiju izjutis. Agrāk ar citām sievietēm es tomēr jutos vientuļš, un tā ir pati skaudrākā vientulība. Bet, kad mēs ar Ketrinu bijām kopā, nekad nejutāmies vientuļi un ne no kā nebaidījāmies. Es zinu, naktī nav tā kā dienā, naktī viss ir citādi; to, kas bijis naktī, dienā nav iespējams izprast, jo tad tas neeksistē, vientuļš cilvēks naktī savu vientulību izjūt vēl baismīgāk. Bet kopā ar Ketrinu nakts bija tāda pati kā diena, pat jaukāka. Ja cilvēki šajā pasaulē ienāk ar tik lielu drosmi, pasaulei viņi jāievaino, lai salauztu, un pasaule viņus arī ievaino. Pasaule salauž ikvienu, un daudzi lūzdami kļūst stipri. Tos, kurus nevar salauzt, nonāvē. Nonāvē pašus labākos un pašus cēlākos, un pašus drosmīgākos — visus bez izšķirības. Ja arī neesi ne labs, ne cēls, ne drosmīgs, tikpat vari būt drošs, ka arī tevi nonāvēs, tikai bez sevišķas steigas.

Atceros, kā pamodos no rīta. Ketrina vēl gulēja, un pa logu istabā ieplūda saules gaisma. Lietus vairs nelija, un es izkāpu no gultas un pa auksto grīdu aizgāju līdz logam. Lejā bija parks, patlaban kails, tomēr skaisti uzkopts, grantēti celiņi, koki, akmens žogs pie ezera, un pats ezers saules mirdzā un aiz tā kalni. Es stāvēju pie loga un skatījos, un pagriezies ieraudzīju — Ketrina ir pamodusies un vēro mani.

— Kā jūties, mīļais? — viņa jautāja. — Vai nav skaista diena?

— Un kā tu jūties?

— Lieliski. Cik naktī bija labi.

— Vai negribas ēst?

Viņai gribējās ēst. Arī man gribējās, un mēs paēdām brokastis gultā, pa logu iespīdēja novembra saule, un man uz ceļiem paplāte ar brokastīm.

— Avīzi negribi lasīt? Hospitālī tu vienmēr prasīji avīzi.

— Nē, — es sacīju. — Negribu avīzi.

— Vai tad tik ļauni, ka tu pat negribi avīzē lasīt par to?

— Negribas lasīt par to.

— Ja būtu bijusi ar tevi kopā, es arī to zinātu.

— Gan pastāstīšu, ja kādreiz spēšu to visu aptvert.

— Bet vai tevi nearestēs, ja noķers bez formas?

— Droši vien nošaus.

— Tad nedrīkstam te palikt. Jābēg pāri robežai.

— Esmu par to jau domājis.

— Mums jātiek pāri. Mīļais, nedrīkst tik vieglprātīgi riskēt. Pastāsti, kā tu no Mestres tiki līdz Milānai!

— Ar vilcienu. Tad man bija uniforma.

— Un tev nedraudēja briesmas?

— Ne sevišķi. Man bija veca braukšanas atļauja. Mestrā es izlaboju datumu.

— Mīļais, tevi kuru katru brīdi var arestēt. Es to nevēlos. Tas būtu muļķīgi. Kas ar mums notiks, ja tevi saņems ciet?

— Nedomāsim par to! Man apnicis domāt.

— Ko tu darīsi, ja nāks tevi arestēt?

— Šaušu.

— Nu redzi, cik vieglprātīgs tu esi, es tevi nelaidīšu ārā no viesnīcas līdz aizbraukšanai.

— Uz kurieni lai braucam?

— Lūdzu, nerunā tā, mīļais! Mēs brauksim turp, kurp vien tu gribēsi. Lūdzu, saki, uz kurieni, un tūlīt brauksim.

— Otrpus ezera ir Šveice, varbūt laisties pāri.

— Tas būtu jauki.

Debesis apmācās, un ezers satumsa.

— Kaut mums nebūtu visu laiku jādzīvo kā noziedzniekiem, — es sacīju.

— Mīļais, nerunā tā! Tu taču nedzīvo ilgi kā noziedznieks. Un mēs nekad nedzīvosim kā noziedznieki. Mēs vēl skaisti dzīvosim.

— Es jūtos kā noziedznieks. Esmu dezertējis no armijas.

— Mīļais, lūdzu, padomā, ko tu runā. Tā nav dezertēšana. Tā taču tikai itāliešu armija.

Es iesmējos. — Cik pareizi tu pateici. Iesim atpakaļ gultā! Gultā viss šķiet skaisti.

Pēc brīža Ketrina sacīja: — Tu taču nejūties kā noziedznieks, vai ne?

— Nē, — es atbildēju. — Kad esmu kopā ar tevi, tad ne.

— Tu esi kā tāds aušīgs puika, — viņa sacīja. — Bet es tevi pieskatīšu. Vai tas nav brīnišķīgi, mīļais, ka man no rītiem vairs nav nelabi?

— Neizsakāmi.

— Tu nemaz neproti novērtēt, kāda tev jauka sieva. Bet vienalga. Es atradīšu tādu vietu, kur tevi nevarētu arestēt, un tad mēs dzīvosim kā pasakā.

Brauksim tūlīt.

— Brauksim, mīļais! Es braukšu, kad un uz kurieni vien tu vēlēsies.

— Nedomāsim ne par ko.

— Nedomāsim.

XXXV NODAĻA

Ketrina gāja gar ezermalu uz mazo viesnīcu apciemot Fērgusoni, bet es sēdēju bārā un lasīju laikrakstu. Bārā bija ērti ādas krēsli, un es ieslīgu vienā no tiem un lasīju, kamēr ienāca bārmenis. Armija nebija apstājusies pie Taljamento. Atkāpusies līdz Pjavei. Es atcerējos Pjavi. Dzelzceļa stiga to šķērsoja pie Sandonas ceļa uz fronti. Te upe bija dziļa un lēna, un pavisam šaura. Vairāk uz lejteces pusi bija moskītu purvi un attekas. Tur bija dažas skaistas villas. Kādreiz pirms kara, kad devos uz Cortina d’Ampezzo, es vairākas stundas pa kalnu ceļiem braucu gar krastu. Augšā kalnos upe izskatījās pēc foreļu strauta ar seklām sērām un atvariem klinšu ēnā. Pie Kadores ceļš aizgriezās prom no upes. Diez kā armija tiks leja no kalniem. Ienāca bārmenis.

— Grāfs Grefijs apjautājās par jums, — viņš sacīja.

— Kas?

— Grāfs Grefijs. Atcerieties, tas vecais vīrs, kas te dzīvoja, kad jūs toreiz bijāt atbraucis.

Vai viņš ir šeit?

— Jā, kopā ar brāļameitu. Es viņam teicu, ka jūs esat atbraucis. Viņš grib ar jums saspēlēt biljardu.

— Kur viņš ir?

— Aizgāja pastaigāties.

— Kā viņš jūtas?

— Ir netaisās novecot. Vakar pirms pusdienām izdzēra trīs šampanieša kokteiļus.

— Kā viņam veicas biljardā?

— Labi. Mani viņš sasit. Kad es pastāstīju, ka jūs esat šeit, viņš nopriecājās. Te viņam nav partnera.

Grāfam Grefijam bija deviņdesmit četri gadi. Šis vecais vīrs ar sirmiem matiem un ūsām un izsmalcinātām manierēm bija Meterniha laikabiedrs. Viņš bija atradies diplomātiskajā dienestā gan Austrijā, gan Itālijā, un viņa dzimšanas dienas svinības Milānas sabiedriskajā dzīvē bija vesels notikums. Viņš bija nolēmis nodzīvot līdz simt gadiem un biljarda spēlē bija lokans un izveicīgs — kas to būtu domājis no deviņdesmit četrus gadus veca sausnēja večuka. Sapazināmies, kad reiz klusākā sezonā biju Strezā. Spēlējām biljardu un dzērām šampanieti. Es to atzinu par lielisku paradumu, un viņš man deva handikapu — piecpadsmit punktus uz simta — un tomēr uzvarēja.

— Kāpēc jūs man neteicāt, ka viņš ir šeit?

— Aizmirsu.

— Kas vēl ir šeit?

— Neviens no jūsu paziņām. Pavisam te tikai seši cilvēki.

— Ko jūs patlaban darāt?

— Neko.

— Iesim pazvejot.

— Kādu stundiņu varētu.

— Iesim! Atnesiet makšķeri ar spoli!

Bārmenis uzvilka mēteli, un mēs izgājām ārā. Devāmies uz ezermalu un paņēmām laivu, un es apsēdos pie airiem un bārmenis laivas pakaļgalā un ielaida ūdenī auklu ar vizuli un smagu gremdi galā; ar šādu makšķeri velk ezera foreles. Mēs airējām gar krastu, bārmenis turēja auklu un šad tad to paraustīja. No ezera Streza izskatījās ļoti vientulīga. Garas kailu koku rindas, lielas viesnīcas un aizslēgtas vasarnīcas. Es airēju uz Isola Bella un piebraucu cieši pie klintīm, kur straume spēji kļuva dziļāka un klintis iesniedzās skaidrajā ūdenī, tad pagriezu uz zvejnieku salu. Saule bija paslēpusies aiz mākoņa, un ūdens izskatījās tumšs un gluds, un ļoti auksts. Auklu ne reizes neparaustīja, kaut gan uz ūdens redzējām zivju saceltos apļus.

Es pieīros pie zvejnieku salas, kur laivas bija izvilktas krastā un vīri lāpīja tīklus.

— Varbūt kaut ko iedzersim?

— Iesim.

Pieairēju laivu pie akmens mola, un bārmenis ievilka auklu laivā, saritināja to laivas dibenā un aizāķēja vizuli aiz laivas malas. Es izkāpu un piesēju laivu. Iegājām mazā kafejnīcā, apsēdāmies pie neapklāta koka galda un pasūtījām vermutu.

— Vai neesat noguris no airēšanas?

— Nē.

— Atpakaļ airēšu es.

— Man patīk airēt.

— Ja jūs turēsiet makšķeri, varbūt mums uzsmaidīs laime.

— Nu labi.

— Pastāstiet, kā izskatās frontē!

— Draņķīgi.

— Man nav jāiet uz fronti. Esmu par vecu, tāpat kā grafs Grefijs.

— Varbūt tomēr vajadzēs iet.

— Nākamgad iesauks manu gadagājumu. Bet es neiešu.

— Ko tad darīsiet?

— Laidīšos pāri robežai. Uz fronti neiešu. Diezgan izkarojos Abesīnijā. Pietiek. Kāpēc jūs gājāt?

— Nezinu. Biju muļķis.

— Dzersiet vēl vermutu?

— Ielejiet!

Atpakaļ airēja bārmenis. Mēs ķērām zivis, pa ezeru aizbraukuši aiz Strezas, tad īrāmies atpakaļ, neattālinādamies no krasta. Es turēju stingri nostiepto auklu un jutu vieglus grūdienus, kad tā atritinājās, un skatījos tumšajos novembra ūdeņos un tuksnesīgajā krastā. Bārmenis airēja gariem vēzieniem, un, kad laiva rāvās uz priekšu, aukla pa brīdim noraustījās. Reiz šķita, it kā būtu piekodies: aukla pēkšņi izstiepās un tika vilkta atpakaļ. Es rāvu un jutu foreles svaru, un atkal aukla noraustījās. Zivs bija norāvusies.

— Un likās liela?

— Krietni liela,

— Reiz, kad makšķerēju viens pats, biju paņēmis auklu mutē, un tā noraustīja, ka gandrīz man izrāva visus žokļus.

— Vislabāk ir apmest ap kāju, — es sacīju. — Tad var labi sajust zivi un arī zobi paliek mutē.

Iemērcu roku ūdenī. Ļoti auksts. Mēs tagad bijām gandrīz pretī viesnīcai.

— Man jāiet, — bārmenis sacīja, — lai vienpadsmitos būtu viesnīcā. L’heure du cocktail.[33]

— Nu labi.

Es ievilku auklu laivā un uztinu to uz kociņa ar robiem abos galos. Bārmenis novietoja laivu nelielā iedobumā akmens sienā un ķēdi aizslēdza ar priekškaramo atslēgu.

— Es jums iedošu slēdzeni, — viņš sacīja, — kad gribēsiet ņemt laivu.

— Paldies.

Mēs devāmies uz viesnīcu un iegājām bārā. Man tik agri no rīta negribējās otrreiz dzert, tāpēc gāju uz savu istabu. Istabene patlaban to uzkopa, un Ketrina vēl nebija atgriezusies. Atgūlos gultā un mēģināju atvairīt domas.

Kad pārnāca Ketrina, viss bija atkal labi.

Viņa sacīja, ka lejā esot Fērgusone, atnākusi otrajās brokastīs.

—Tev taču nebūs nekas pretī, — Ketrina teica.

— Nē, — es teicu.

— Kas noticis, mīļais?

— Nezinu.

— Es zinu. Tev nebija nekā, ko darīt. Viss, kas tev ir, tā esmu es, un es biju projām.

— Tev taisnība.

— Piedod, mīļais. Es zinu, tā laikam ir briesmīga sajūta, kad pēkšņi itin nekā vairs nav.

— Manai dzīvei aizvien bijis kāds saturs, — sacīju. — Tagad, ja tu neesi man līdzās, jūtu tukšumu.

— Bet es būšu tev līdzās. Aizgāju tikai uz pāris stundām. Vai tad nevari atrast kādu laika kavēkli?

— Mēs ar bārmeni bijām ķert zivis.

— Un nebija interesanti?

— Bija.

— Nedomā par mani, kad neesmu pie tevis.

— Frontē es to mēģināju. Bet tur jau vienmēr bija kāds uzdevums.

— Otello bezdarbībā, — viņa mani ķircināja.

— Otello bija moris, — es teicu. — Bez tam neesmu greizsirdīgs. Es tā esmu tevī iemīlējies, ka nekas vairs nav palicis.

— Esi rātns zēns un izturies laipni pret Fērgusoni.

— Es vienmēr esmu laipns pret Fērgusoni, ja vien viņa mani nelād.

— Esi laipns pret viņu! Atceries, cik daudz mums pieder, un viņai nav nekā.

— Es šaubos, vai viņa vēlētos to, kas ir mums,

— Tu neko nesaproti, mīļais, lai gan esi gudrs zēns.

— Būšu laipns pret viņu.

— Zinu, ka būsi. Tu esi tik labs.

— Vēlāk viņa ies prom, vai ne?

— Jā. Es tikšu no viņas vaļā.

— Un tad mēs atkal nāksim šurp?

— Protams. Kā gan citādi?

Mēs gājām lejā kopā ar Fērgusoni paēst otrās brokastis. Uz viņu ļoti lielu iespaidu atstāja šī viesnīca un ēdamistabas greznā iekārta. Otrajās brokastīs mēs labi paēdām un izdzērām divas pudeles baltā kapri. Ēdamistabā ienāca grāfs Grefijs un palocījās pret mūsu galdiņu. Viņam līdzi bija brāļameita, tā izskatījās gandrīz kā mana vecmāmiņa. Es pastāstīju par grāfu Ketrinai un Fērgusonei, un Fērgusone nevarēja vien nobrīnīties. Viesnīca bija plaša un grezna, un tukša, taču ēdieni garšīgi, vīns visai patīkams, un galu galā bija tīri jauki. Ketrina jutās tik labi kā vēl nekad. Viņa bija laimīga. Arī Fērgusone kļuva gluži mundra. Un es pats jutos ļoti labi. Pēc otrajām brokastīm Fērgusone aizgāja uz savu viesnīcu. Pēc brokastīm brītiņu nosnaudīšos, viņa teica.

Pievakarē kāds klauvēja pie mūsu durvīm.

— Kas tur ir?

— Grāfs Grefijs vēlas zināt, vai jums labpatiktu saspēlēt biljardu.

Paskatījos pulkstenī; es to biju noņēmis un nolicis zem spilvena.

— Vai tev, mīļais, noteikti jāiet? — Ketrina čukstēja.

— Laikam jau vajadzēs iet. — Pulkstenis rādīja ceturksni uz pieciem. Es skaļi teicu: — Pasakiet grāfam Grefijam, ka piecos būšu biljarda istabā.

Bez ceturkšņa piecos es noskūpstīju Ketrinu un iegāju vannas istabā apģērbties. Apsējis kaklasaiti un palūkojies spogulī, redzēju, ka privātdrēbēs izskatos diezgan ērmoti. Jāatceras un jānopērk vēl daži krekli un zeķes.

— Vai ilgi būsi prom? — Ketrina vaicāja. Gultā viņa izskatījās tik jauka. — Lūdzu, pasniedz man suku!

Vēroju, kā viņa sukā matus, noliekusi galvu uz sāniem, tā ka mati krita lejup vienā pusē. Ārā bija tumšs, un lampas gaisma virs galvgaļa apspīdēja viņas matus, kaklu un plecus. Es piegāju un noskūpstīju viņu un saņēmu viņas roku, un viņas galva atslīga uz spilvena. Skūpstīju viņas kaklu un plecus. Es viņu mīlēju līdz neprātam.

— Negribas iet prom.

— Man negribas, ka tu ej.

— Neiešu arī.

Ej vien! Cik tad ilgi — un būsi atpakaļ.

— Pusdienas ēdīsim šeit augšā.

— Ej vien un drīzāk nāc atpakaļ.

Grāfu Grefiju es atradu biljarda istabā. Viņš vingrinājās sitienos; lampas gaismā, kas spīdēja virs biljarda galda, viņš izskatījās ļoti vārgs. Uz kāršu galda nostāk no lampas stāvēja sudraba spainis ar ledu, no kura rēgojās laukā divu šampanieša pudeļu kakli un korķi. Kad tuvojos galdam, grāfs Grefijs izslējās un nāca man pretī. Viņš sniedza roku. — Kāds prieks jūs sastapt šeit. Jūs esat tik laipns, nākdams spēlēt ar mani.

— Ļoti patīkami, ka mani uzaicinājāt.

— Kā jūtaties? Man stāstīja, jūs esot bijis ievainots pie Izonco. Ceru, ka esat atlabis.

— Esmu pilnīgi vesels. Un kā jums ar veselību?

— Nu, es vienmēr esmu vesels. Bet kļūstu vecs. Sāku just vecuma pazīmes.

— Grūti ticēt.

— Jā. Vai gribat uzzināt vienu no šīm pazīmēm? Man tagad daudz vieglāk runāt itāliski. Es sevi piespiežu, bet konstatēju, ka tad, kad esmu noguris, man ir daudz vieglāk runāt itāliski. Pēc tā es spriežu, ka kļūstu vecs.

— Mēs varam runāt itāliski. Es arī esmu drusku noguris.

— Nu, ja jūs esat noguris, jums būs daudz vieglāk runāt angliski.

— Amerikāniski.

— Jā. Amerikāniski. Lūdzu, runājiet amerikāniski. Tā ir apburoša valoda.

— Pārāk reti sastopos ar amerikāņiem.

— Jūs laikam to izjūtat. Cilvēkam gribas sastapties ar saviem tautiešiem, it īpaši ar savām tautietēm. Es to zinu no pieredzes. Saspēlēsim? Vai esat pārāk noguris?

— Neesmu noguris. To es teicu pa jokam. Kādu handikapu dosiet?

— Vai tagad esat daudz spēlējis?

— Nemaz.

— Jūs kādreiz spēlējāt tīri labi. Došu desmit punktus no simta.

— Jūs man glaimojat.

— Nu tad piecpadsmit.

— Tas būtu jauki, un tomēr jūs mani sakausiet.

— Vai mēs spēlēsim uz naudu? Jums vienmēr patika spēlēt uz naudu.

— Varētu.

Lai notiek! Es došu jums priekšā astoņpadsmit punktus, un noteiksim franku par punktu.

Viņš spēlēja apbrīnojami, un ar visu handikapu es biju tikai četrus punktus priekšā. Grāfs Grefijs piespieda zvana pogu, un ienāca bārmenis.

— Lūdzu, attaisiet vienu pudeli! — viņš sacīja. Tad vērsās pie manis: — Mazliet atspirdzināsimies. — Šampanietis bija ledus auksts un skāņš, un ļoti labs.

— Runāsim itāliski! Jums nebūs nekas pretī? Man tagad tāda vājība.

Mēs turpinājām spēli, pēc katra sitiena iedzerdami pa malciņam, runājām itāliski, bet samērā maz, jo bijām nopietni pievērsušies spēlei. Grāfs Grefijs ieguva simt punktu, kad man ar visu handikapu bija tikai deviņdesmit četri. Viņš smaidīja un uzsita man uz pleca.

— Tagad ķersimies pie otras pudeles un jūs man pastāstiet par karu. — Viņš pagaidīja, kamēr es apsēžos.

— Par kaut ko citu, — es teicu.

— Jūs negribat par to runāt? Labi. Ko esat lasījis pēdējā laikā?

— Neko, — es atteicu. — Šai ziņā esmu stipri atpalicis.

— Nē. Bet lasīt vajadzētu.

— Kas tad kara laikā ir uzrakstīts?

— Kāds francūzis Barbiss uzrakstījis romānu «Ugunī». Tad vēl «Misters Braitlings redz visam cauri».

— Nē, tā tas nav.

— Kas tad?

— Viņš neko neredz cauri. Šīs grāmatas bija mūsu hospitālī.

— Tātad kaut ko esat lasījis?

— Jā, bet neko ievērojamu.

— Man liekas, «Misterā Braitlingā» labi parādīta angļu buržuā dvēsele.

— Nezinu, kas tā dvēsele ir.

— Nabaga zēns. Neviens no mums nezina, kas ir dvēsele. Vai jūs dievam ticat?

— Naktīs.

Grāfs Grefijs smaidīja un grozīja pirkstos glāzi.

— Es domāju, ka līdz ar gadiem kļūšu dievticīgāks, bet nez kāpēc tas nav noticis, — viņš sacīja. — Ļoti žēl.

— Vai jums gribētos dzīvot pēc nāves? — es vaicāju un tūdaļ atskārtu, ka nevajadzēja pieminēt nāvi. Bet viņu šis vārds nesamulsināja.

Atkarībā no tā, kā dzīvot. Šī dzīve ir ļoti patīkama. Es gribētu dzīvot mūžīgi, — viņš smaidīja. — Cik tad man vairs trūkst no mūžības.

Mēs sēdējām dziļos ādas krēslos, starp mums stāvēja galds ar glāzēm un šampanieti spainītī ar ledu.

— Ja jūs nodzīvotu tik ilgi kā es, jums daudz kas šķistu dīvains.

— Jūs nemaz neliekaties vecs.

— Miesa ir veca. Dažreiz es baidos, ka nolauzīšu pirkstu, kā nolauž krīta gabaliņu. Bet gars nav vecāks kļuvis un nav arī daudz gudrībā pieņēmies.

— Jūs esat gudrs.

Nē, vecu vīru gudrība ir tikai maldi. Viņi nekļūst gudri. Viņi kļūst piesardzīgi.

— Varbūt tā ir gudrība.

— Ļoti nepievilcīga gudrība. Kas jums ir pats dārgākais?

— Sieviete, kuru mīlu.

— Man tāpat. Tas nav gudri. Vai dzīve jums ir dārga?

— Jā.

— Man tāpat. Jo tas ir viss, kas man ir. Un vēl dzimšanas dienas svinības. — Viņš smējās. — Jūs droši vien esat gudrāks par mani. Jūs vismaz nerīkojat dzimšanas dienas svinības.

Abi iedzērām šampanieti.

— Ko īsti jūs domājat par karu? — es jautāju.

— Manuprāt, bezjēdzība.

— Kas šajā bezjēdzībā uzvarēs?

— Itālieši.

— Kāpēc?

— Jaunāka nācija.

— Vai tad jaunākas nācijas vienmēr uzvar karā?

— Zināmu laiku jā.

— Un vēlāk?

— Vēlāk tās kļūst par vecākām nācijām,

— Un jūs vēl teicāt, ka neesat gudrs,

— Mīļais draugs, tā nav gudrība. Tas ir cinisms.

— Man tā liekas visaugstākā gudrība.

— Ne gluži. Es jums varu parādīt arī medaļas otru pusi. Jūs labi pateicāt. Vai mēs būtu izdzēruši visu šampanieti?

— Gandrīz,

— Varbūt dzersim vēl? Tad man jāiet pārģērbties,

— Diez vai vajadzētu.

— Jūs tiešām vairs nevēlaties?

— Nē.

Viņš piecēlās.

— Novēlu jums veiksmi, daudz, daudz prieka un galvenais veselību.

— Paldies. Un es novēlu jums dzīvot mūžīgi,

— Paldies. Tieši to es daru. Ja jūs kādreiz kļūsiet dievbijīgs, tad aizlūdziet par mani, kad būšu miris. Esmu to teicis vairākiem draugiem. Cerēju, ka pats kļūšu dievbijīgs, un tomēr nekļuvu. — Viņa smaids man likās tāds kā skumjš, bet varbūt arī nebija skumjš, Viņš bija tik vecs, un viņa seja bija vienās krunkās, un smaidot ievilkās tik daudz rievu, ka pazuda jebkura vaibstu nianse.

— Varbūt ari kļūšu ļoti dievbijīgs, — sacīju. — Kļūšu vai nekļūšu, bet lūgšu par jums.

— Visus šos gadus dzīvoju tai cerībā, ka kļūšu ticīgs. Visi mani tuvinieki nomiruši kā dievbijīgi cilvēki. Tomēr manas cerības nepiepildījās.

— Vēl par agru.

— Varbūt par vēlu. Varbūt esmu jau pārdzīvojis savas reliģiskās jūtas.

— Es tās izjūtu tikai naktīs.

— Jūs taču mīlat. Neaizmirstiet, arī tās ir reliģiskas jūtas.

— Jums tā šķiet?

— Protams. — Viņš paspēra soli uz galda pusi. — Jūs bijāt tik laipns, ka spēlējāt ar mani.

— Tas man sagādāja lielu prieku.

— Augšā iesim kopā.

XXXVI NODAĻA

Tonakt bija negaiss un mani pamodināja lietus, sizdamies pret rūtīm, Pa vaļējo logu ūdens lējās istabā. Kāds klauvēja. Lai neuztrauktu Ketrinu, es klusiņām piegāju pie durvīm un atvēru tās. Tur stāvēja bārmenis. Viņam mugurā bija mētelis un rokā slapja platmale.

— Man ar jums jārunā, Tenente.

— Kas noticis?

— Tas ir ļoti nopietni.

Es palūkojos apkārt. Istabā bija tumšs. Uz grīdas pie loga samanīju ūdens palti. — Nāciet iekšā! — teicu. Aiz rokas ievedu viņu vannas istabā, aizslēdzu durvis un uzgriezu gaismu. Es atspiedos pret vannas malu.

— Kas noticis, Emilio? Vai jums draud briesmas?

— Nē, jums, Tenente,

— Man?

— Rīt no rīta jūs arestēs.

— Mani?

— Es atnācu jums pateikt. Biju pilsētā un dzirdēju sarunu kafejnīcā.

— Saprotu.

Viņš stāvēja slapju mēteli mugurā, slapju platmali rokā un neteica ne vārda,

— Kāpēc mani arestēs?

— Tam ir kāds sakars ar karu.

— Jūs nezināt iemeslu?

— Nē. Bet viņiem zināms, ka jūs te agrāk esat redzēts virsnieka formā un tagad staigājat privātā. Pēc šīs atkāpšanās katru ņem ciet.

Es brīdi padomāju.

— Kad viņi nāks man pakaļ?

— No rīta. Tieši cikos, — nezinu.

— Ko jūs man iesakāt darīt?

Viņš ielika platmali mazgājamā bļodā. Platmale bija stipri samirkusi, un no tās uz grīdas pilēja ūdens.

— Ja jums nav ko baidīties, tad jau nu tā. Tomēr nepatīkami būt arestētam, it sevišķi tagad.

— Es negribu, ka mani arestē.

— Tad bēdziet uz Šveici.

— Kā?

— Manā laivā,

— Ārā vētra, — es teicu.

— Vētra jau pierimusi. Viļņi vēl lieli, bet gan tiksiet pāri,

— Kad jābrauc?

— Tūlīt. Viņi var ierasties agri no rīta.

— Un kā ar somām?

— Sakravājiet. Lai jaunā kundze saģērbjas. Par somām es parūpēšos.

— Kur jūs būsiet?

— Pagaidīšu tepat. Negribas, ka mani gaitenī kāds ierauga.

Es atvēru durvis, atkal pievēru un iegāju guļamistabā. Ketrina bija pamodusies.

— Kas noticis, mīļais?

— Viss būs labi, Ket, — es sacīju. — Vai tev gribētos tūlīt ģērbties un ar laivu braukt uz Šveici?

— Un tev?

— Nē, — es teicu. — Man labāk gribētos iet atpakaļ gultā.

— Kas noticis?

— Bārmenis saka, mani no rīta arestēšot,

— Vai viņš jucis?

— Nē.

— Tad, lūdzu, mīļais, ģērbies un taisies, lai varam braukt, — Ketrina apsēdās uz gultas malas. Viņa vēl bija miegaina.

— Vai bārmenis ir vannas istabā?

— Jā.

— Tad es nemazgāšos. Lūdzu, aizgriezies, mīļais, un es acumirklī būšu saģērbusies.

Pazibēja viņas baltā mugura, kad viņa vilka nost naktskreklu, un tad es vairs neskatījos, jo viņa tā vēlējās. Viņas viduklis bija mazliet piebriedis, un viņa negribēja, lai viņu tādu redzu. Es ģērbos, klausīdamies, kā lietus sitas pret rūtīm. Gandrīz nekā nebija ko kravāt.

— Manā somā, Ket, vēl daudz vietas.

— Esmu gandrīz visu salikusi, — viņa sacīja. — Mīļais, tas ir briesmīgi muļķīgs jautājums, — bet kāpēc bārmenis sēž vannas istabā?

— Tss, — viņš gaida, lai varētu nest lejā mūsu somas.

— Cik laipni.

— Viņš ir man vecs draugs, — teicu. — Reiz es viņam gandrīz atsūtīju pīpes tabaku.

Pa atvērto logu palūkojos ārā tumšajā naktī. Ezers nebija saredzams, vienīgi tumsa un lietus, tomēr vējš likās pierimis.

— Esmu gatava, mīļais, — Ketrina teica.

— Labi. — Piegāju pie vannas istabas durvīm. — Emilio, somas ir sakravātas, — es teicu. Bārmenis paņēma abas somas.

— Jūs esat tik labs, ka mums palīdzat, — Ketrina sacīja.

— Sīkumi, kundze, — bārmenis teica. — Labprāt jums palīdzu, tikai pats gan negribu iekulties nepatikšanās. Klausieties, — viņš teica man. — Pa kalpotāju kāpnēm nonesīšu somas pie laivas. Bet jūs ejiet ārā, it kā ietu pastaigāt.

— Nakts pastaigai kā radīta, — Ketrina teica,

— Nelādzīga nakts, ko tur runāt.

— Labi, ka man ir lietussargs, — Ketrina teica.

Mēs gājām pa gaiteni un lejā pa platajām, bieziem paklājiem nosegtajam kāpnēm. Apakšā pie durvīm pie pults sēdēja šveicars.

Viņš ar izbrīnu noraudzījās uz mums.

— Jūs iesiet ārā, ser? — šveicars jautāja.

— Jā, — es teicu. — Pastaigāsim vētrā gar ezeru.

— Lietussargu nepaņēmāt, ser?

— Nē. Mans mētelis nelaiž cauri ūdeni.

Viņš neticīgi nolūkojās uz to.

— Es jums atnesīšu lietussargu, ser, — šveicars teica. Viņš aizgāja un atnesa lielu lietussargu. — Tāds palielāks gan ir, ser, — viņš teica. Es viņam iedevu desmit liras.

— Jūs esat pārāk laipns, ser. Daudzkārt pateicos, — viņš teica. Viņš paturēja durvis, un mēs izgājām ārā lietū. Viņš uzsmaidīja Ketrinai, un Ketrina uzsmaidīja viņam. — Nepalieciet ilgi tādā vētrā, — viņš teica. — Jūs samirksiet, ser un lēdij. — Viņš bija tikai šveicara palīgs un angļu valodu sevišķi labi neprata.

— Drīz būsim atpakaļ, — es sacīju. Zem milzu lietussarga steidzāmies lejup pa taciņu, tad cauri tumšajam parkam izgājām uz ceļa, šķērsojām to un pa koku aleju devāmies tālāk gar ezermalu. Vējš tagad pūta no krasta. Auksts, mitrs novembra vējš, un es sapratu, ka tagad kalnos snieg. Garām pieķēdētām laivām mēs aizgājām līdz tai vietai ezera krastā, kur parasti stāv bārmeņa laiva. Ūdens izskatījās melns. Bārmenis iznāca no koku pudura.

— Somas ir laivā, — viņš teica.

— Es jums samaksāšu par laivu, — sacīju.

— Cik naudas jums ir?

— Ne pārāk daudz.

— Atsūtiet vēlāk! Drošs paliek drošs.

— Cik?

— Kā pats redzat.

— Nu pasakiet — cik?

— Ja viss labi beigsies, atsūtiet man piecsimt franku. Tas nebūs daudz prasīts, ja tiksiet pāri,

— Norunāts.

— Te būs sendviči. — Viņš sniedza man sainīti. — Paņēmu visus, kas bija barā. Arī pudeli konjaka un pudeli vīna.

Ieliku visu somā.

— Par to gan es samaksāšu.

— Nu labi, dodiet man piecdesmit liras.

Iedevu viņam naudu. — Konjaks ir labs, — viņš teica. — Nebaidieties to dot arī savai dāmai. Lai viņa sēžas laivā. — Viņš pieturēja laivu, jo tā šūpojās, viļņiem sitoties pret akmeņiem, un es palīdzēju Ketrinai iekāpt. Viņa nosēdās laivas pakaļgalā un ietinās apmetnī.

— Jūs zināt, uz kurieni jāairē?

— Augšup pa ezeru.

— Vai zināt, cik tālu?

— Garām Luino.

— Jā, garām Luino, Kannero, Kannobio, Trancano. Jūs būsiet Šveicē tikai tad, kad sasniegsiet Brisago. Jābrauc garām Monte Tamara.

— Cik tagad pulkstenis? — Ketrina vaicāja.

— Tikai vienpadsmit, — es sacīju.

— Ja visu laiku airēsiet, septiņos no rīta būsiet tur.

— Vai tad tik tālu?

— Trīsdesmit pieci kilometri.

— Kā mēs zināsim ceļu? Šādā lietū derētu kompass.

— Iztiksiet tāpat. Airējiet tik uz Izola Bella. Aiz Izola Madre pagriezieties pa vējam. Vējš laivu aiznesīs uz Palancu. Jūs ieraudzīsiet ugunis. Tad turieties gar krastu.

— Ja nu vējš iegriežas no citas puses?

— Nē, — viņš teica. — Tāds tagad pūtīs trīs dienas. No Moterones. Te būs trauks, ar ko izsmelt ūdeni.

— Es jums tūlīt samaksāšu par laivu vismaz kādu daļu.

— Nē, riskēšu. Ja tiksiet pāri, samaksāsiet visu uzreiz.

— Lai tā būtu.

— Domāju, ka nenoslīksiet.

— Tad ir labi.

— Stūrējiet pa vējam!

— Labi. — Es iekāpu laivā.

— Vai atstājāt naudu par viesnīcu?

— Jā. Istabā noliku aploksni.

— Lieliski. Laimīgu ceļavēju, Tenente!

— Laimīgi! Jums liels paldies.

— Tad vairs paldies neteiksiet, ja būs jānoiet dibenā.

— Ko viņš teica? — Ketrina jautāja.

— Viņš novēl laimīgu ceļavēju,

— Laimīgi, — Ketrina sacīja. — Liels, liels paldies.

— Vai viss sakārtots?

— Jā.

Viņš noliecās un atgrūda laivu. Es iegremdēju airus ūdenī, tad pamāju ar roku. Bārmenis māja pretī it kā brīdinādams. Es ieraudzīju viesnīcas ugunis un īros taisni uz priekšu, kamēr tās pazuda skatienam. Mums apkārt viļņojās īsta jūra, bet mēs traucām līdz ar vēju.

XXXVII NODAĻA

Es airēju tumsā, turēdamies tā, lai vējš pūstu man sejā. Lietus bija pārstājis, un tikai reizēm uznāca pa gāzei. Bija ļoti tumšs, un vējš bija sveloši auksts. Es varēju saskatīt Ketrinu laivas pakaļgalā, bet nesaredzēju ūdeni, kurā iegrima airu lāpstiņas. Airi bija gari, bez ādas siksnām, kas tiem neļautu slīdēt ārā no duļļiem. Es nolaidu airus ūdenī, rāvu uz priekšu, tad izcēlu no ūdens un atkal iegremdēju un rāvu, cenzdamies airēt bez lielas piepūles. Es necēlu airus plakaniski, tāpēc ka vējš mums piepalīdzēja. Es zināju, ka manas plaukstas būs vienās tulznās, un centos novilcināt šo brīdi. Laiva bija viegla, un airēt nebija grūti. Es īros pa tumšo ūdeni. Neko nevarēju saskatīt, taču cerēju, ka drīz nonāksim iepretī Palancai.

Tā arī neredzējām Palancu. Vējš nesa mūs projām pa ezeru, un mēs pabraucām garām tai vietai, kur tumsā slēpās Palanca, bet nevienu uguni neieraudzījām. Kad beidzot krietni tālāk ieraudzījām dažas ugunis, tās bija tuvu krastam — tātad tur atradās Intra. Pēc tam ilgu laiku visapkārt bija melna nakts, arī krastu nevarējām saskatīt, bet, viļņu nesti, neatlaidīgi īrāmies tumsā uz priekšu. Dažreiz, kad laivu pacēla vilnis, es ar airi nemaz nepieskāros ūdenim. Ezers vēl stipri viļņojās, tomēr es airēju uz priekšu, kamēr piepeši mūs piedzina pavisam tuvu krastam, un mums līdzās pacēlās klints; pret to šķēlās bangas, uzšļāca augstu, augstu, tad krita atpakaļ. Ar visu spēku uzgūlos labajam ,airim, īros atpakaļ ar kreiso, laiva beidzot attālinājās no krasta, rags pazuda skatienam, un mēs atkal braucām pa ezeru.

— Laikam jau esam pāri robežai, — es sacīju Ketrinai.

Vai Palancu neredzēsim?

— Tā jau sen garām.

— Kā tu juties, mīļais?

— Labi.

— Es uz brīdi paņemšu airus,

— Nē, nevajag.

— Nabaga Fērgusone, — Ketrina teica, — No rīta viņa atnāks uz viesnīcu un redzēs, ka mēs esam prom,

— Par to es daudz neuztraucos, galvenais ir pirms gaismas tikt Šveices daļā, lai muitas sardze mūs neierauga.

— Vai vēl tālu?

— Vairāk nekā trīsdesmit kilometru.

Es airēju visu nakti. Man tagad tā sāpēja rokas, ka tikko spēju noturēt airus. Vairākiem lāgiem mūs gandrīz izsvieda malā. Es turējos diezgan tuvu pie krasta, jo baidījos, ka apmaldīšos uz ezera un tikai velti zaudēšu laiku. Dažreiz mēs bijām tik tuvu, ka varējām redzēt koku rindu, ceļu gar krastu un aiz tā kalnus. Lietus vairs nelija, un vējš trenca mākoņus, un to plaisās paspīdēja mēness; paskatījies atpakaļ, es ieraudzīju garo, tumšo Kastaņolas ragu, ezeru ar baltajām viļņu mugurām un mēness apspīdētās sniegotās kalnu galotnes. Tad mākoņi atkal aizsedza mēnesi un kalni un ezers nozuda, nu jau bija daudz gaišāks, un mēs varējām saskatīt krastu. Redzēju to pārāk skaidri un airēju tālāk ezerā, lai muitas sargi, ja tie gadītos uz Palancas ceļa, nepamanītu laivu. Kad atkal parādījās mēness, mēs ieraudzījām krastā baltas vasarnīcas kalnu nogāzēs un baltu ceļu aizvijamies starp kokiem. Es airēju bez atelpas.

Ezers kļuva platāks, un pāri otrā krastā kalnu pakājē ieraudzījām dažas ugunis — laikam Luino. Pāri pretī saskatīju ķīļveida aizu starp kalniem un nodomāju, ka tur jābūt Luino. Ja tā ir, tad esam krietni tālu tikuši. Es ievilku airus laivā un atlaidos guļus uz sēdekļa. Biju ļoti, ļoti noguris. Rokas, pleci un mugura sāpēja, un plaukstas sūrstēja.

— Es paturēšu atvērtu lietussargu, — Ketrina teica. — Vējš pūtīs un dzīs laivu.

— Vai tu pratīsi stūrēt?

— Es domāju gan.

— Paņem airi un iespied to padusē, un turi cieši pie laivas malas un stūrē, bet es turēšu lietussargu. — Es aizgāju uz laivas pakaļgalu un parādīju viņai, kā jātur airis. Pats paņēmu lielo lietussargu, ko bija iedevis šveicars, nosēdos ar seju pret priekšgalu un atsitu lietussargu vaļā. Tas ar plaukšķi atvērās. Es to turēju aiz abām malām, jāteniski uzsēdies uz roktura, kas bija aizkabināts aiz sēdekļa. Vējš piepūta lietussargu, jutu, ka laivu rauj uz priekšu, kamēr es, cik spēka, turēju lietussargu aiz abām malām. Vējš bija stiprs. Laiva skrēja ātri.

— Nes kā ar spārniem, — Ketrina teica. Es redzēju tikai lietussarga ribas. Lietussargs piepūtās, vējš to dzina, un es jutu, ka mēs traucamies uz priekšu. Parāvu sev apakšā kājas un satvēru stingrāk lietussargu, tad piepeši tas saliecās; es jutu, ka riba atsitas man pret pieri. Mēģināju saķert ribas galu, ko raustīja vējš, bet lietussargs apmetās apkārt, un es paliku jāteniski sēžam uz lietussarga kāta, un pats lietussargs, kuru biju turējis kā vēja piepūstu buru, bija apsviedies otrādi. Es noāķēju rokturi no sēdekļa, noliku lietussargu laivā un steidzos pie Ketrinas paņemt airi. Viņa smējās. Viņa satvēra manu roku un joprojām smējās.

— Kāpēc tu smejies? — Es paņēmu airi.

— Tu izskatījies tik jocīgs, kad turēji lietussargu.

— Nav nekāds brīnums.

— Nedusmo, mīļais! Tas bija tik jocīgi. Tu izskatījies divdesmit pēdas plats un tik dūšīgi turēji lietussargu … — Viņa smējās vai bez elpas.

— Tagad atkal jāairē.

— Atpūties un iedzer! Nakts ir tik brīnišķīga, un mēs esam daudz nobraukuši.

— Jāpagriež laiva šķērsām viļņiem.

— Es paņemšu pudeli. Pēc tam mazliet atpūties, mīļais.

Es ievilku airus, un mēs slīdējām pa ūdeni. Ketrina attaisīja somu. Viņa sniedza man konjaka pudeli. Es izvilku korķi ar kabatas nazi un iedzēru krietnu malku. Tas bija tīkams un stiprs, kaulos ielija siltums, — es sasilu un jutos mundrāks. — Lielisks konjaks, — es teicu. Mēness atkal bija paslēpies aiz mākoņiem, tomēr krastu varēju saredzēt. Likās, tālu ezerā iestiepjas vēl kāds rags.

— Vai tev nav auksti, Ket?

— Es jūtos lieliski. Tikai kājas drusku notirpušas.

— Izsmel ūdeni, tad varēsi izstiept kājas.

Es airēju un ieklausījos, kā klaudz duļļi un skrapst smeļamais trauks zem pakaļējā sēdekļa.

— Iedod man, lūdzu, smeļamo, — sacīju. — Gribas dzert.

— Tas ir briesmīgi netīrs.

Nekas. Es izskalošu.

Dzirdēju, ka Ketrina skalo smeļamo trauku, pārliekusies pāri laivas malai. Tad viņa to piesmēla pilnu ar ūdeni un sniedza man. Pēc konjaka jutu stipras slāpes, un ūdens bija ledaini auksts, tik auksts, ka man iesmeldzās zobi. Es palūkojos uz krastu. Mēs tuvojāmies pussalai. Līcī spīdēja ugunis.

— Paldies, — es teicu un sniedzu atpakaļ alvas trauku.

— Vienmēr laipni, — Ketrina sacīja. — Ūdens te netrūkst, ja gribas dzert.

— Vai tu nevēlies kaut ko ieēst?

Nē. Bet drīz jau gribēsies. Pataupīsim līdz tam brīdim.

— Nu labi.

Tas, ko es noturēju par pussalu, bija gara, pauguraina zemes strēle. Iros tālāk ezerā, lai apbrauktu tai apkārt. Tagad ezers bija daudz šaurāks. Mēness atkal izlīda no mākoņiem, un iespējams, ka guardia di finanza[34] no krasta bija pamanījusi mūsu laivu melnojam uz ūdens.

— Kā tu jūties, Ket? — es vaicāju.

— Man ir labi. Kur mēs atrodamies?

— Šķiet, atlicis ne vairāk par astoņām jūdzēm.

— Manu nabadziņ, tev vēl tik ilgi jāairē. Vai neesi galīgi beigts?

— Nē. Vēl turos. Tikai plaukstas jēlas, citādi nekas.

Mēs braucām tālāk uz ziemeļiem. Labajā krastā kalni

it kā sašķēlās, un starp tiem pletās ieleja ar lēzenu krastmalu; pēc manas saprašanas tur jābūt Kannobio. Es airēju tālāk ezerā, jo šajā vietā draudēja vislielākās briesmas sastapt sardzi. Pretī otrā krastā pacēlās kalns ar kupolveida virsotni. Es biju pārguris. Nebija vairs tālu jāairē, bet, tā kā spēki sāka zust, attālums likās bezgalīgs. Zināju, ka jātiek garām šim kalnam un tad vēl mazliet piecas jūdzes, iekams iebrauksim Šveices ūdeņos. Mēness jau slīdēja uz rietu, taču, pirms tas norietēja, debesis atkal apmācās, un kļuva ļoti tumšs. Es turējos labu gabalu no krasta, brīžiem airēdams, brīžiem atpūzdamies, izcēlis airus no ūdens tā, lai vējš triecas pret lāpstiņām.

— Ļauj man drusku paairēt, — Ketrina teica.

— Diez vai tev vajadzētu.

— Blēņas. Nāks tikai par labu. Izlocīšu kaulus,

— Diez vai tu drīksti, Ket.

— Blēņas. Lēna airēšana var nākt tikai par labu dāmai ar pilnu klēpi,

— Nu labi, tikai airē lēnām. Es iešu uz pakaļgalu, un tu nāc šurp. Turies pie abām malām!

Es nosēdos pakaļgalā, sacēlu mēteļa apkakli un vēroju, kā Ketrina airē. Viņa airēja labi, tikai airi bija pārāk gari un viņai neparocīgi. Es attaisīju somu un apēdu pāris sendviču un iedzēru malku konjaka. Garastāvoklis tūlīt uzlabojās, un es iedzēru otru malku.

— Pasaki man, kad būsi nogurusi, — es sacīju. Un pēc brītiņa: — Piesargies, lai airis tev neiedunkā pa vēderu.

— Jā tā notiktu.., — Ketrina airējot atteica, — … viss nokārtotos daudz vienkāršāk.

Es iedzēru vēl konjaku.

— Kā sokas?

— Pavisam labi.

— Kad tev apnicis, saki.

— Labi.

Es iedzēru atkal, tad, pieturēdamies pie laivas malām, gāju uz priekšu.

— Vēl ne. Man veicas pavisam labi,

— Sēdies savā vietā. Es krietni atpūtos.

Konjaka uzmundrināts, brīdi airēju vienmērīgi un spēcīgi. Bet drīz airi šļuka laukā no rokām, īros īsiem vēzieniem, un mutē man bija tāda kā žults garša, jo pēc konjaka biju pārāk sparīgi ķēries pie airiem,

— Iedod man, lūdzu, nodzerties, — es teicu.

— Lūdzu. Tas neprasa daudz pūļu, — Ketrina teica.

Pirms rītausmas sāka smidzināt. Vējš bija norimis, vai arī mūs aizsargāja kalni, kas ieskāva ezera līci. Kad sapratu, ka tūlīt uzausīs gaisma, es saņēmos un airēju no visa spēka. Nezināju, kur atrodamies, un gribēju drīzāk iebraukt Šveices ūdeņos. Kad kļuva gaišs, mēs bijām gandrīz pie paša krasta. Varēja saskatīt klinšaino ezermalu un kokus.

— Kas tas? — Ketrina jautāja. Es mitējos airēt un ieklausījos. Uz ezera pukšķināja laivas motors. Es pieīros cieši pie krasta un mirkli nogaidīju. Troksnis nāca tuvāk; tad lietū ieraudzījām motorlaivu mums aiz muguras. Motorlaivā sēdēja četri guardia di finanza, Alpu strēlnieku cepures uz acīm uzmaukuši, lietus mēteļu apkakles uzsituši, ar karabīnēm pār muguru. Agrajā rīta stundā visi izskatījās stipri miegaini.

Airēju projām no krasta. Ja bijām tik tuvu robežai, negribējās, ka sardze mūs pārsteidz ceļā. Aizairēju tik tālu, ka tikko varēja saskatīt krastu, un kādas trīsceturtdaļstundas vēl airēju lietū. Pēc brīža atkal dzirdējām motorlaivu, un es paliku uz vietas, kamēr motora troksnis aizskrēja pāri ezeram.

— Liekas, esam jau Šveicē, Ket, — es sacīju.

— Tiešām?

— Vēl skaidri nevar zināt, kamēr neesam ieraudzījuši šveiciešu karaspēku.

— Vai arī šveiciešu floti.

— Ar šveiciešu floti nav ko jokot. Motorlaiva, ko dzirdējām, droši vien bija tā pati šveiciešu flote.

— Ja esam Šveicē, tad vismaz paēdīsim krietnas brokastis. Šveicē ir tik brīnišķīgas maizītes un sviests, un ievārījums.

Tagad jau bija stipri gaišs un sijāja sīks lietutiņš. Uz ezera aizvien vēl pūta vējš, un mēs redzējām baltās viļņu krēpes aizslīdam un veļamies projām pa ezeru. Nu jau bija pilnīgi drošs, ka esam Šveicē. Krastā starp kokiem parādījās mājas un mazliet tālāk ciemats ar mūra ēkām, dažām vasarnīcām pakalnos un baznīcu. Es skatījos, vai uz ceļa, kas stiepās gar krastu, nav apsardzes, bet neviena nemanīju. Ceļš pieveda tuvu pie ezera, un es ieraudzīju karavīru iznākam no kafejnīcas. Viņam mugurā bija pelēcīgi zaļa uniforma un galvā tāda pati kaska kā vāciešiem. Viņa seja izskatījās sārtin sārta, un uz virslūpas spurojās mazas ūsiņas kā zobu birstītes. Viņš paskatījās uz mums.

— Pamāj viņam! — es teicu Ketrinai. Viņa pamāja, karavīrs mulsi pasmaidīja un arī pamāja ar roku. Es sāku airēt lēnāk. Mēs braucām garām ciemata piekrastei.

— Droši vien esam pāri robežai, — es sacīju.

— Par to jāpārliecinās, mīļais. Tā tik vēl trūka, lai mums pie robežas liek griezties atpakaļ.

— Robeža jau sen garām. Laikam šai pilsētā ir muita. Esmu gandrīz pārliecināts, ka tā ir Brisago.

— Vai itālieši te nebūs? Muitā parasti ir ierēdņi no abām kaimiņvalstīm.

— Bet ne kara laikā. Nedomāju, ka tagad itāliešiem ļautu pāriet robežu.

Tā bija skaista, maza pilsētiņa. Krastā bija piesiets daudz zvejnieku laivu un uz vabām izstiepti tīkli. Smidzināja sīks novembra lietus, taču šeit arī lietū viss izskatījās priecīgs un tīrs.

— Vai nepiestāsim malā un nepaēdīsim brokastis?

— Varam.

Es spēcīgi uzgūlu kreisajam airim un īros uz krastu, tad pagriezu taisni un, kad bijām pavisam tuvu, pagriezu laivu sāniski. Tad iecēlu airus, pieķēros pie dzelzs riņķa, izkāpu uz slapja akmens — un biju Šveicē! Piesēju laivu un padevu roku Ketrinai.

— Kāp ārā, Ket! Cik lieliska sajūta!

— Un kā ar somām?

— Lai paliek laivā.

Ketrina izkāpa, un mēs abi bijām Šveicē.

— Cik skaista zeme, — viņa teica.

— Vai nav krāšņi?

— Iesim paēst brokastis!

— Vai nav krāšņa zeme? Tik patīkami to sajust zem kājām.

— Manas kājas ir notirpušas, es neko nesajutu. Bet laikam jau te būs jauki. Mīļais, vai tu vari saprast, ka mēs atrodamies šeit, ka esam izkļuvuši no tās nolādētās zemes?

— Saprotu. Tiešām saprotu. Nekad neko vēl neesmu tik labi sapratis.

— Paskaties uz mājām! Vai nav jauks skvērs? Un tur mēs varēsim paēst brokastis.

— Un kāds jauks lietutiņš! Itālijā nekad nelīst tāds lietutiņš. Tik spirdzinošs lietiņš.

— Un mēs abi esam te, mīļais! Vai tu saproti, ka esam te?

Mēs iegājām kafejnīcā un apsēdāmies pie tīri noberzta koka galda. Bijām kā apreibuši no satraukuma. Pie mūsu galdiņa pienāca patīkama sieviete, aizsējusies spodru priekšautu, un jautāja, ko mēs vēlētos.

— Smalkmaizītes ar ievārījumu un kafiju, — Ketrina sacīja.

— Piedodiet, smalkmaizīšu nav — kara laiks.

— Nu tad maizi.

— Varu jums pasniegt grauzdiņus.

— Lūdzu!

— Es labprāt ēstu arī ceptas olas.

— Cik olu džentlmenim?

— Trīs.

— Ņem četras, mīļais.

— Četras olas,

Sieviete aizgāja. Es noskūpstīju Ketrinu un cieši saņēmu viņas roku. Mēs raudzījāmies viens uz otru un apkārt.

— Mīļais, mīļais, vai nav jauki?

— Brīnišķīgi! — es teicu,

— Nekas, ja arī nav smalkmaizīšu, — Ketrina sacīja. — Es visu nakti domāju par tām. Bet nekas. Tas nav itin nekas.

— Droši vien pavisam drīz mūs arestēs.

— Nekas, mīļais, Vispirms mēs paēdīsim brokastis. Tas nekas, ja pēc brokastīm mūs arestēs. Bez tam viņi mums nekā nevar padarīt. Mēs esam cienījami Anglijas un Amerikas pilsoņi.

— Tev pase ir, vai ne?

— Protams. Ai, nerunāsim par to! Priecāsimies.

— Esmu tik ļoti priecīgs, — sacīju. Brangs, pelēks kaķis, asti gaisā pacēlis, pāri istabai pienāca pie mūsu galda, glaudās man gar kājām un mala savas dzirnaviņas, Es noliecos un paglaudīju kaķi. Ketrina man priecīgi uzsmaidīja. — Nes jau arī kafiju, — viņa sacīja.

Pēc brokastīm mūs arestēja. Mēs bijām devušies mazā pastaigā pa ciematu, vēlāk atgriezāmies ezermalā, lai paņemtu somas. Laivu apsargāja kareivis,

— Vai tā ir jūsu laiva?

— Jā.

— No kurienes jūs atbraucāt?

— Mēs atbraucām pāri ezeram,

— Tad es lūgšu man sekot,

— Un kā ar somām?

— Somas varat ņemt līdzi.

Es nesu somas, un Ketrina nāca man blakus, un karavīrs soļoja aiz mums, — devāmies uz vecu muitnīcu. Tur mūs nopratināja kāds kalsnējs leitnants, ārkārtīgi kareivisks pēc skata.

— Kādas tautības?

— Amerikānis un angliete.

— Palūgšu jūsu pases.

Es iedevu viņam savu, un Ketrina no rokassomas izņēma savējo.

Viņš pētīja tās labu brīdi.

— Kāpēc jūs ar laivu iebraucāt Šveicē?

— Esmu sportists, — sacīju. — Airēšana ir mans iemīļotais sporta veids. Es vienmēr airēju, kad rodas izdevība.

— Kāpēc jūs atbraucāt šurp?

— Lai nodarbotos ar ziemas sportu. Mēs esam tūristi, un mūs interesē ziemas sports.

— Te nav īstā vieta ziemas sportam.

— To mēs zinām. Dosimies tur, kur ar to var nodarboties.

— Ko jūs darījāt Itālijā?

— Es studēju arhitektūru. Mana māsīca studēja mākslu.

— Kāpēc no turienes aizbraucāt?

— Gribam nodarboties ar ziemas sportu. Karš turpinās, tāpēc arhitektūras studijas jāatliek.

— Lūdzu, uzkavējieties šeit, — leitnants sacīja. Viņš ar mūsu pasēm iegāja kādā tālākā telpā,

— Tu esi nepārspējams, mīļais, — Ketrina teica.

— Turpini tādā pašā garā! Tu gribi nodarboties ar ziemas sportu.

— Vai tu kaut ko sajēdz no mākslas?

— Rubenss, —sacīja Ketrina.

— Viņam visi tādi resni, — es teicu,

— Ticiāns, — Ketrina teica,

— Ticiāna sprogainie mati, — es sacīju. — Un kā ar Manteņu?

— Neuzdod tik grūtus jautājumus, — Ketrina sacīja.

— Tomēr es kaut ko zinu par viņu — viņš ir drūms,

— Ļoti, — es teicu. — Daudz naglu caurumu.

— Nu redzi, cik es tev būšu brīnišķīga sieva, — Ketrina teica. Ar taviem pasūtītājiem varēšu runāt par mākslu.

— Tur jau viņš nāk. Kalsnais leitnants nāca šurp ar mūsu pasēm.

— Man vajadzēs jūs nosūtīt uz Lokarno, — viņš sacīja. — Jūs varat paņemt vedēju, un karavīrs brauks jums līdzi.

— Labi, — es teicu. — Bet kā ar laivu?

— Laiva ir konfiscēta. Kas jums somās?

Viņš izvandīja abas somas un izcēla konjaka pudeli.

— Vai jūs man nepalīdzētu izdzert? — vaicāju.

— Nē, paldies. — Viņš izslējās. — Cik daudz jums naudas?

— Divi tūkstoši pieci simti liru.

Tas viņu noskaņoja mums labvēlīgi. — Un cik jūsu māsīcai?

Ketrinai bija drusku pāri par tūkstoš divi simti. Leitnants likās apmierināts. Viņš pret mums vairs neizturējās tik augstprātīgi.

— Ja gribat nodarboties ar ziemas sportu, — viņš deva padomu, — tad Vengena ir īstā vieta. Manam tēvam Vengenā pieder ļoti laba viesnīca. Cauru gadu atvērta.

— Brīnišķīgi! — es iesaucos. — Vai jūs varētu pateikt viņa uzvārdu?

— Uzrakstīšu uz kartītes. — Viņš ļoti pieklājīgi man to pasniedza.

— Kareivis jūs nogādās Lokarno. Jūsu pases būs pie viņa. Man ļoti žēl, bet tas ir nepieciešami. Es palieku labā cerībā, ka Lokarno dabūsiet vīzas vai policijas atļaujas.

Viņš iedeva abas pases kareivim, un, nesdami somas, gājām uz ciematu sarunāt vedēju. — Hei! — leitnants uzsauca kareivim. Viņš tam kaut ko pateica izloksnē. Karavīrs pārmeta šauteni pār plecu un paņēma somas.

— Brīnum jauka zeme, —es teicu Ketrinai.

— Te viss tik lietišķs.

— Liels paldies, —es teicu leitnantam, un viņš pamāja ar roku.

— Gatavs pakalpot, — viņš noteica. Mēs sekojām mūsu sargam uz ciematu.

Uz Lokarno braucām ratos, kareivis sēdēja uz bukas blakus vedējam. Lokarno mēs tikām cauri godam. Mūs nopratināja, bet izturējās pieklājīgi, jo mums bija pases un nauda. Diez vai viņi ticēja jel vienam manam vārdam; nodomāju, cik tas viss muļķīgi, tikpat kā tiesā. Nebija vajadzīgi nekādi pamatoti argumenti, tikai formāla aizbildināšanās, uz kuru varētu atsaukties bez kādiem paskaidrojumiem. Turklāt mums bija pases un mēs gribējām tērēt naudu. Tāpēc arī dabūjām pagaidu vīzas. Tās gan jebkuru brīdi varēja anulēt. Mums vajadzēja pieteikties policijā visur, kur vien ieradīsimies.

Vai mēs drīkstam braukt, kur gribam? Jā. Uz kurieni mēs gribam braukt?

— Uz kurieni tu gribi braukt, Ket?

— Uz Montrē.

— Ļoti skaista pilsēta, — ierēdnis sacīja. — Domāju, jums tur patiks.

— Lokarno arī ir ļoti skaista pilsēta, — otrs ierēdnis ieminējās. Esmu pārliecināts, arī Lokarno jums patiktu. Lokarno ir ļoti vilinoša pilsēta.

— Mums gribētos tikt uz tādu vietu, kur var nodarboties ar ziemas sportu.

— Montrē nav piemērota ziemas sportam.

— Lūdzu, piedošanu, — otrs ierēdnis iebilda. — Es esmu no Montrē. Gar Montrē—Oberlendas—Bernes dzelzceļa stigu noteikti var nodarboties ar ziemas sportu. Ir negodīgi to noliegt.

— Es neesmu to noliedzis. Es tikai teicu, ka Montrē nav piemērota ziemas sportam.

— Šaubos gan, — teica pirmais ierēdnis. — Es apšaubu tādu apgalvojumu.

— Es palieku pie sava apgalvojuma.

— Es apšaubu tādu apgalvojumu. Pats esmu vizinājies ar luge[35] pa Montrē ielām. Esmu to darījis ne vienreiz vien. Vizināšanās ar luge noteikti ir ziemas sports.

Otrs ierēdnis pienāca pie manis.

— Vai jūs, ser, bijāt nodomājis nodarboties ar šo sporta veidu? Es jums saku, arī šeit Lokarno būs ļoti ērti. Pats redzēsiet, cik te veselīgs klimats, cik skaista apkārtne. Jums šeit ļoti patiks,

— Džentlmenis taču izteica vēlēšanos doties uz Montrē.

— Kas tas ir — luge? — es jautāju.

— Vai redzat, viņš par to nav pat dzirdējis!

Tas otram ierēdnim daudz ko nozīmēja. Viņš jutās gandarīts.

— Luge, — sacīja pirmais ierēdnis, — ir braukšana ar kamaniņām.

— Lūdzu, nejauciet. — Otrs ierēdnis papurināja galvu. — Es jūs vēlreiz lūdzu — nejauciet. Braukšana ar kamaniņām ir pilnīgi kaut kas cits nekā braukšana ar luge.

Kamaniņas ir konstruētas Kanādā no plakanām latiņām. Bet luge — parastas ragavas ar sliecēm. Precizitātei taču jābūt.

— Vai mēs nevarētu braukt ar kamaniņām? — es vaicāju.

Protams, jūs varētu braukt ar kamaniņām, — atbildēja pirmais ierēdnis. — Kāpēc lai jūs nevarētu. Montrē pārdod lieliskas Kanādas kamaniņas. Tās var nopirkt pie brāļiem Oksiem. Viņi paši importē kamaniņas.

Otrs ierēdnis novērsās.

— Braukšanai ar kamaniņām nepieciešama speciāla trase. Pa Montrē ielām taču nevar braukt ar kamaniņām. Kur jūs šeit apmetīsieties?

— Nezinu, — es sacīju. — Nupat kā iebraucām no Brisago. Uz ielas stāv rati.

— Ļoti labi, ka esat nodomājuši doties uz Montrē, — pirmais ierēdnis teica. — Jums turienes maigais klimats patiks. Nemaz nebūs tālu jāmeklē, kur nodarboties ar ziemas sportu.

— Ja patiešām gribat sportot, — otrs teica, — tad brauciet uz Engadini vai Mirenu. Es gan neieteiktu doties uz Montrē, ja gribat nodarboties ar ziemas sportu.

— Lezavanta aiz Montrē ir īstā vieta dažādiem ziemas sporta veidiem, — Montrē aizstāvis uzmeta kolēģim niknu skatienu.

— Kungi, — es teicu. — Diemžēl mums jāiet. Māsīca ir ļoti nogurusi. Noriskēsim un brauksim uz Montrē.

— Tas ir apsveicami. — Pirmais ierēdnis paspieda man roku.

— Jūs noteikti nožēlosiet, ka aizbraucāt no Lokarno, — otrs ierēdnis noteica. — Katrā ziņā jums būs jāpiesakās Montrē policijā.

— Ar policiju tur nevar būt nekādu nepatikšanu, — pirmais ierēdnis centās man iegalvot. — Jūs redzēsiet, ka turienes iedzīvotāji ir ārkārtīgi laipni un atsaucīgi.

— Paldies jums abiem par vērtīgajiem padomiem, — es pateicos.

— Ardievu, — Ketrina sacīja. — Liels paldies jums abiem.

Kad tikām līdz durvīm, viņi palocījās, Lokarno aizstāvis mazliet atturīgi. Mēs nogājām lejā pa kāpnēm un sēdāmies ratos.

— Pasarg dievs, — Ketrina teica, — Mīļais, vai mēs ātrāk nevarējām izsprukt no turienes? — Es pasacīju braucējam, kā sauc viesnīcu, ko man bija ieteicis viens no ierēdņiem. Viņš paņēma grožus.

— Tu esi aizmirsis armiju, — Ketrina teica. Karavīrs stāvēja pie ratiem. Es iedevu viņam desmit liras. — Man vēl nav Šveices naudas, — es sacīju. Viņš pateicās, pielika roku pie cepures un gāja projām. Rati sakustējās, un mēs braucām uz viesnīcu.

— Kā tev ienāca prātā izvēlaties tieši Montrē? — es vaicāju. — Vai tu patiešām gribi braukt uz turieni?

— Šī pilsēta man pirmā ienāca prātā, — viņa teica. — Tur nav slikti. Mēs varam apmesties augšā kalnos.

— Vai tev miegs nenāk?

— Tūlīt aizmigšu.

— Mēs kārtīgi izgulēsimies. Nabaga Ket, tev bija gara, grūta nakts.

— Man bija jautri, — Ketrina sacīja. — Sevišķi tad, kad tu burāji ar lietussargu.

— Vai vari aptvert, ka mēs esam Šveicē?

— Nē, man tā vien šķiet, tas ir tikai sapnis un mēs atmodīsimies īstenībā.

— Man ir tāda pati sajūta.

— Un tomēr tā ir īstenība, mīļais. Es taču tagad nebraucu uz Milānas staciju tevi pavadīt.

— Cerams.

— Nerunā tā! Man bail. Ja nu tā ir?

— Esmu tik apreibis, ka nekā nesajēdzu.

— Parādi savas rokas.

Es izstiepu rokas. Plaukstas bija jēlas, vienās tulznās.

— Caurumu no naglām gan nav, — es sacīju.

— Nezaimo!

Es jutos ļoti noguris, galva griezās. No jautrības ne miņas. Rati ripoja pa ielu uz priekšu.

— Tavas nabaga rokas, — Ketrina teica.

— Neaiztiec! Goda vārds, es nezinu, kur mēs atrodamies. Uz kurieni mēs braucam? — Vedējs apturēja zirgu.

— Uz metropoles viesnīcu. Jūs negribat turp braukt?

— Gribam, gribam, — es atteicu. — Labi vien ir, Ket.

— Labi vien ir, mīļais. Neraizējies tik daudz! Mēs kārtīgi izgulēsimies, un rīt tu vairs nejutīsies kā apreibis.

— Briesmīgi griežas galva, — es teicu. — Šodien viss atgādina komisko operu. Varbūt man gribas ēst.

— Tu esi pārmocījies, mīļais. Tas pāries. — Rati apstājās pie viesnīcas. Kāds iznāca un paņēma mūsu somas.

— Ir jau pāri, — es sacīju. Mēs izkāpām uz ietves un gājām uz viesnīcu.

— Es zinu, tas pāries. Tu esi tikai pārmocījies. Tik ilgi biji nomodā.

— Lai nu kā, bet Šveicē esam,

— Jā, tiešām.

Līdzi izsūtāmajam zēnam, kas nesa somas, mēs iegājām viesnīcā.

PIEKTĀ DAĻA

XXXVIII NODAĻA

Toruden sniegs uzsniga ļoti vēlu. Mēs dzīvojām brūnā koka mājā starp priedēm kalna nogāzē, un naktīs bija tik auksts, ka rīta pusē abās krūzēs uz mazgājamā galdiņa ūdenim pārvilkās plāna ledus kārtiņa. Misis Gatingena agri no rīta ienāca istabā aizvērt logus un augstajā podiņu krāsnī iekūra uguni. Priežu pagales sprēgāja un sprakstēja, un uguns krāsnī rūca, un misis Gatingena vēl vienreiz ienāca istabā un ienesa divas lielas šķilas krāsnij un krūzi ar karstu ūdeni. Kad istaba bija iesilusi, viņa atnesa brokastis. Sēžot gultā un ēdot brokastis, mēs varējām redzēt ezeru un kalnus pāri ezeram Francijas pusē. Kalnu virsotnes bija sniegainas, un ezerā ūdens izskatījās pelēcīgi zils.

Gar pašu mājiņu kalnup vijās ceļš. Riteņu sliedes un ceļa grambas bija sasalušas cietas kā dzelzs, un ceļš veda tieši caur mežu augšup un, apjozis kalnu, iznāca tai vietā, kur pašā mežmalā bija pļavas, šķūņi un mājiņas un sākās ieleja. Ieleja bija dziļa, un apakšā bija strauts, kas ietecēja ezerā, un, kad vējš pūta no ielejas, varēja dzirdēt pāri akmeņiem čalojam strautu.

Dažreiz mēs nogriezāmies un gājām pa taku caur priežu silu. Mežā zeme bija mīksta, sals to nebija tā sastindzinājis kā uz ceļa. Bet mēs nemanījām, cik ciets bija ceļš, jo mūsu zābaku zolēs un papēžos bija naglas; un papēžu naglas iecirtās sasalušajās grambās, un ar šādiem naglotiem zābakiem bija laba un droša iešana. Un iet pa mežu bija tik jauki.

No mājas, kurā mēs dzīvojām, kraujā nogāze aizsniedzās līdz nelielam klajumam pie ezera, un mēs sēdējām piesaulītē vaļējā verandā un skatījāmies, kā ceļš aizvijas lejup pa nogāzi, un vēl zemāk terasē bija vīna dārzi, vīnogulāji tagad ziemā bija kaili, un dārzus nošķīra mūra žogi, vel tālāk leja aiz vīna dārziem šaurā līdzenumā pašā ezera malā slējās pilsētas nami. Ezerā bija saliņa, kur auga tikai divi koki, un tie izskatījās pēc zvejnieku laivas burām. Otrpus ezera bija smaili un stāvi kalni, un ezera galā starp divām kalnu grēdām aizstiepās lēzenā Ronas ieleja; un tajā pusē, kur ieleju atkal nošķēla kalni, atradās Dent du Midi. Tā bija augsta, sniegota virsotne un pacēlās pāri visai apkārtnei, taču tā atradās tik tālu, ka pat ēnu nemeta.

Saulainās dienās mēs otrās brokastis ieturējām verandā, bet parasti ēdām augšā mazajā istabā ar vienkāršām dēļu sienām un lielu krāsni kaktā. Pilsētā sapirkām grāmatas un žurnālus, iegādājāmies Hoila rokasgrāmatu un iemācījāmies kāršu spēles diviem spēlētājiem. Mazā istaba ar krāsni kaktā bija mūsu dzīvojamā istaba. Te stāvēja divi ērti krēsli un galds grāmatām un žurnāliem, un kārtis mēs spēlējām uz ēdamgalda, kad to nokopa. Misters un misis Gatingeni dzīvoja apakšā, un mēs dažreiz vakaros dzirdējām, kā viņi sarunājas, arī viņi divatā jutās ļoti laimīgi. Viņš bija bijis virssulainis, un viņa strādājusi par apkopēju tajā pašā viesnīcā, un abi iekrājuši naudu un nopirkuši šo īpašumu. Viņiem bija dēls, un arī tas mācījās par virssulaini. Viņš tagad strādāja kādā Cīrihes viesnīcā. Apakšā bija telpa, kur pārdeva vīnu un alu, dažreiz vakaros mēs dzirdējām, kā pie mājas apstājas rati un uz pakāpieniem norīb soļi, kad ceļavīri iegriežas iedzert pa glāzei vīna.

Priekšnamā pie dzīvojamās istabas stāvēja malkas kaste, un es no tās ņēmu pagales, ko piemest krāsnī. Mēs nepalikām augšā vēlu. Līdz ar tumsu gājām gulēt lielajā guļamistabā, un noģērbies es atvēru logus un brīdi vēroju nakti un aukstās zvaigznes, un priedes zem loga un drīz vien gāju gultā. Gulēt bija labi, kad gaiss tik vēss un tīrs un aiz logiem nakts. Mēs gulējām cieši, un, ja naktī pamodos, tam bija tikai viens iemesls; tad es apgriezu pēli uz otru pusi pavisam klusiņām, lai nepamodinātu Ketrinu, un atkal iemigu, un man bija silti un viegli zem plānās segas. Karš bija kaut kur bezgala tālu, kā futbola spēle svešā koledžā. Bet no laikrakstiem es zināju — kalnos vēl notiek cīņas, jo sniegs vēl nav uzkritis.

Dažreiz mēs nogājām lejā uz Montrē. No kalna lejup veda taka, taču tā bija stāva, un tāpēc parasti izvēlējāmies ceļu un gājām lejā pa šo plato, cieto ceļu pāri laukiem, gar vīna dārzu mūra žogiem un garam ciematu mājām. Te pavisam bija trīs ciemati — Šernē, Fontanivana, trešā nosaukumu esmu aizmirsis. Pa šo ceļu mums vajadzēja iet garām vecai četrstūrainai akmens pilij uz klints kalna nogāzē, ar vīna dārziem terasēs; te katra vīnstīga bija piesieta pie kārtiņas, vīnāji sakaltuši brūni, un zeme gaidīt gaidīja sniegu, un apakšā gulēja ezers, gluds un zilgani pelēks kā tērauds. Ceļš aiz pils vēl krietnu gabalu vijās slīpi lejup, tad pagriezās pa labi, un pašā Montrē veda stāvs, akmeņiem bruģēts ceļš.

Pilsētā mēs neviena nepazinām. Pastaigājāmies gar ezeru un vērojām gulbjus un kaiju barus, un jūras bezdelīgas, kas uzspurdza gaisā, tiklīdz kāds tuvojās, un kliedza, skatīdamās lejup uz ūdeni. Tālāk ezerā baros peldēja mazās un tumšās garlakas, ievilkdamas ūdenī sīkas vadziņas, Mēs staigājām pa pilsētas galveno ielu un aplūkojām veikalu skatlogus. Te bija ļoti daudz lielu viesnīcu, bet visas slēgtas, toties veikali gandrīz visi bija vaļā, un to īpašnieki ļoti priecājās par mūsu apmeklējumu. Ketrina iegriezās kādā labā frizētavā sakārtot matus. Friziere bija ļoti laipna un vienīgais cilvēks, ko Montrē pazinām. Kamēr Ketrina sēdēja frizētavā, es aizgāju līdz alus pagrabiņam un iedzēru tumšo Minhenes alu un izlasīju laikrakstus. Lasīju «Corriera della Sera» un angļu un amerikāņu laikrakstus no Parīzes. Visi sludinājumi bija aiztriepti ar melnu krāsu, droši vien, lai ienaidnieks nevarētu tos izmantot. No tādas lasīšanas kļūst drūmi. Un bija jau arī drūmi. Es sēdēju stūrī, man priekšā bija smaga krūze ar tumšu alu un spīdīga papīra turziņa ar trausliem cepumiem, es ēdu cepumus, jo tie bija mazliet sāļi un labi garšoja pie alus, un lasīju avīzē par sakāvi. Es gaidīju, kad Ketrina nāks man pakaļ, bet viņa nenāca, un es pakāru laikrakstus uz statīva, samaksāju par alu un gāju viņu meklēt. Diena bija salta un tumša, īsta ziemas diena, un māju mūri izskatījās drēgni. Ketrina vēl bija frizētavā. Friziere veidoja viņai matus. Es apsēdos mazā kabīnē un noskatījos. Tā skatīdamies, es satraucos, un Ketrina smaidīja un runāja ar mani, un balss man no satraukuma mazliet aizsmaka. Matu cirtojamās šķēres patīkami šņikstēja, un es varēju vērot Ketrinu trijos spoguļos, un kabīnē bija patīkami un silti. Beidzot friziere sasprauda Ketrinas matus un Ketrina paskatījās spogulī un sakārtoja tos mazliet citādi, izvelkot un atkal iespraužot matadatas, tad piecēlās. — Piedod, ka liku tev tik ilgi gaidīt.

— Monsieur bija ļoti interesanti. Vai ne tā, monsieur? — friziere smaidīja.

— Jā, — es teicu.

Mēs izgājām uz ielas un devāmies tālāk. Ārā bija auksts un pūta salts ziemelis. — Mīļā, cik tu man esi dārga, — es teicu.

— Vai mums te nav labi? — Ketrina teica. — Paklausies! Ieiesim kaut kur iedzert alu, nevis tēju. Mazajai Ketrinai alus nekaitēs. Neizaugs tik liela.

— Mazā Ketrina ir laiskule.

— Viņa ir liela gudriniece, — Ketrina sacīja. — Ne sagādā daudz raižu. Ārsts saka, alus man nākšot par

labu un mazulis nebūšot tik liels.

— Ja gribi, lai mazulis nebūtu liels, un izrādīsies, ka tas ir zēns, varbūt no viņa iznāks žokejs. — Ja mums patiešām būs šis bērns, tad laikam būs jāsalaulājas, — Ketrina sacīja. Mēs sēdējām alus bārā pie stūra galdiņa. Metās jau tumšs. Vēl nemaz nebija tik vēls, bet diena bija apmākusies, un krēsla uznāca ļoti agri.

— Salaulāsimies tūlīt, — es sacīju.

— Nē, — Ketrina teica. — Tagad neērti. Pārāk daudz manāms. Tāda nevaru iet laulāties.

— Kāpēc mēs neapprecējāmies agrāk!

— Labāk jau droši vien būtu bijis. Bet kad mēs to varējām izdarīt, mīļais?

— Nezinu.

— Vienu gan es zinu. Es neiešu laulāties tik cienīgā izskatā.

— Neko nevar redzēt.

— Var gan, mīļais. Friziere man jautāja, vai šis mums būšot pirmais. Es samelojos un teicu, ka mums jau ir divi puikas un divas meitenes,

— Kad mēs salaulāsimies?

—Tiklīdz es atkal būšu slaida. Jāsarīko lepnas kāzas, un visi nodomās: «Kāds skaists pāris.»

— Un tu neesi sarūgtināta?

— Mīļais, kāpēc lai es būtu sarūgtināta? Vienu vienīgu reizi man bija ļoti nepatīkami, toreiz Milānā, kad pēkšņi jutos kā ielas meita, bet tikai piecas minūtes, un laikam tur bija vainojama istabas iekārta. Vai tad es neesmu tev laba sieva?

— Tu esi brīnum jauka sieva.

— Tāpēc, mīļais, neraizējies par formalitātēm. Mēs salaulāsimies, tiklīdz es atkal būšu slaida.

— Norunāts.

— Kā tu domā, vai vēl iedzert alu? Ārsts sacīja, ka man esot diezgan šauri gurni un tāpēc nevajagot ļaut mazajai Ketrinai izaugt pārāk lielai.

— Ko vēl viņš teica? — es norūpējies jautāju.

— Neko. Man ir brīnišķīgs asinsspiediens, mīļais. Viņš bija sajūsmā par manu asinsspiedienu.

— Ko viņš teica par šaurajiem gurniem?

— Neko. Itin neko. Viņš teica, ka es nedrīkstot slēpot.

— Gluži pareizi.

— Viņš teica, tagad esot par vēlu sākt, ja agrāk neesmu slēpojusi. Viņš teica, slēpot jau varot, tikai nedrīkstot krist.

— Tavs dakteris ir jokupēteris.

— Viņš nudien ir jauks. Kad mazais nāks pasaulē, aicināsim viņu.

— Tu viņam jautāji, vai tev nevajadzētu salaulāties?

— Nē. Es viņam teicu, ka mēs esam četrus gadus precējušies. Redzi, mīļais, ar tevi apprecoties, es kļūšu par amerikānieti, un, vienalga, kad mēs apprecētos, pēc amerikāņu likumiem bērns ir dzimis laulībā.

— Kur tu to uzzināji?

— Bibliotēkā, Ņujorkas žurnālā «World Almanac».

— Tu esi burvīga.

— Man ļoti patiktu kļūt par amerikānieti, un tad mēs brauksim uz Ameriku, vai ne, mīļais? Es gribu redzēt Niagaras ūdenskritumu.

— Tu esi burvīga.

— Es vēl kaut ko gribēju redzēt, bet nevaru atcerēties.

— Lopkautuves?

— Nē, Nevaru atcerēties,

— Vulvorta debesskrāpi?

— Nē.

— Lielo Kanjonu?

— Nē, Bet to es arī gribētu redzēt,

— Bet ko tad?

Zelta vārtus! Tos es gribētu redzēt. Kur ir Zelta vārti?

— Sanfrancisko.

— Aizbrauksim. Katrā ziņā gribu redzēt Sanfrancisko.

— Norunāts. Tur arī aizbrauksim.

— Bet tagad brauksim augšā kalnā. Vai ne?

— Vilciens iet dažas minūtes pēc pieciem.

— Mēs paspēsim.

— Labi. Es tikai vēl iedzeršu alu.

Kad izgājām ārā un pa ielu devāmies tālāk, un uzgājām augšā pa stacijas kāpnēm, bija ļoti auksts. No Ronas ielejas pūta salts vējš. Veikalu logi bija gaiši, un mēs vispirms uzkāpām pa stāvām akmens kāpnēm uz augšējās ielas un tad vēl pa otrām kāpnēm nokļuvām pie stacijas. Elektriskais vilciens jau gaidīja, un visas ugunis bija iedegtas. Uz ciparnīcas bija atzīmēts vilciena atiešanas laiks. Rādītājs bija apstājies pie pieciem desmit. Es paskatījos stacijas pulkstenī. Piecas minūtes pāri pieciem. Kad mēs kāpām vagonā, es ieraudzīju, ka mašīnists un konduktors iznāk no stacijas bufetes. Mēs apsēdāmies un atvērām logu. Vilcienā bija elektriskā apsildīšana un ļoti smacīgi, bet pa logu nāca iekšā svaigs, vēss gaiss.

— Vai neesi nogurusi, Ket? — es vaicāju.

— Nē. Es jūtos brīnišķīgi.

— Ilgi nebūs jābrauc.

— Man patīk braukt, — viņa teica. — Neraizējies par mani, mīļais! Es jūtos lieliski.

Sniegs uzkrita tikai trīs dienas pirms ziemsvētkiem. Mēs kādu rītu pamodāmies, un ārā sniga. Krāsnī jau sprēgāja uguns, un celties vēl negribējās, un mēs vērojām sniegputeni. Misis Gatingena aizvāca brokastu traukus un piemeta krāsnij malku. Laukā bija stipra sniega vētra. Jau sākusies ap pusnakti, viņa teica. Es piegāju pie loga un paskatījos ārā, bet tālāk par ceļu neko nevarēju saredzēt. Neganti trakoja vējš, un virpuļoja sniegs. Es ielīdu atpakaļ gultā, un mēs gulējām un runājāmies.

— Kaut es varētu paslēpot, — Ketrina teica. — Cik nelāgi, ka nedrīkst slēpot.

— Dabūsim ragavas ar stūri un vizināsimies pa ceļu. Tas nebūs kaitīgāk kā braukt ar mašīnu,

— Vai nekratīs?

— Pamēģināsim.

— Jādomā, ka pārāk nekratīs.

— Drīz iesim pastaigāties pa sniegu.

— Pirms otrajām brokastīm, — Ketrina teica, — tad labāk gribēsies ēst.

— Man vienmēr gribas ēst,

— Man tāpat.

Izgājām ārā, bet malu malās bija sadzītas kupenas, un mēs tālu netikām. Es bridu pa priekšu un ieminu pēdas līdz stacijai. Kamēr tik tālu tikām, pagāja savs laiks. Tā putināja, ka gandrīz neko nevarēja saskatīt, un pie stacijas mēs iegājām mazā krodziņā, ar slotiņu notīrījām viens otram sniegu un apsēdāmies uz sola, un pasūtījām vermutu.

— Tāda vētra, — bufetniece teica.

— Jā.

— Šogad sniegs uzsniga ļoti vēlu.

— Jā.

— Vai man neapēst tāfelīti šokolādes? — Ketrina jautāja. — Kaut gan līdz otrajām brokastīm vairs nav tālu. Es vienmēr jūtos izsalkusi.

— Tad tikai ēd, — es sacīju.

Apēdīšu vienu tāfelīti ar lazdu riekstiem, — Ketrina teica.

— Tā ir ļoti laba, — bufetniece teica, — man tā garšo vislabāk.

— Es dzeršu vēl vienu vermutu, — sacīju.

Kad izgājām no krodziņa, lai dotos mājup, mūsu iemītās pēdas bija aizputinātas. Bija samanāmi tikai nelieli padziļinājumi. Sniegs putināja sejā, un mēs gandrīz neko neredzējām. Nopurinājām sniegu un gājām brokastot. Otrās brokastis pasniedza misters Gatingens.

Rīt varēs slēpot, — viņš sacīja. — Vai jūs slēpojat, mister Henrij?

— Nē. Bet gribu iemācīties.

— Iemācīsieties viens divi. Mans zēns atbrauks pa ziemsvētkiem, un viņš jūs iemācīs.

— Tas būtu jauki. Kad viņš ieradīsies?

— Rītvakar,

Kad pēc otrajām brokastīm sēdējām mazajā istabā pie krāsns un pa logu vērojām, kā krīt sniegs, Ketrina teica: — Vai tev, mīļais, negribas vienam doties kādā izbraukumā, pabūt kopā ar cilvēkiem un paslēpot?

— Nē. Kāpēc man tas vajadzīgs?

— Es dažreiz iedomājos, varbūt tu gribētu būt kopā arī ar citiem cilvēkiem, ne tikai ar mani vien.

— Vai tu gribi būt kopā ar citiem cilvēkiem?

— Nē.

— Es arī negribu.

— Zinu. Bet ar tevi ir citādi, Es gaidu mazo, un tāpēc šāda bezdarbība man īsti pa prātam. Es zinu, ka esmu briesmīga muļķe un par daudz pļāpāju, un man liekas, tev vajadzētu braukt prom, citādi es tev apnikšu,

— Vai tu gribi, lai es braucu prom?

— Nē. Gribu, lai tu paliec,

— Nekur es nebraukšu.

— Panāc šurp, — viņa teica. — Es gribu pataustīt tavu punu. Puns tomēr ir liels. — Viņa pārbrauca ar pirkstiem pār manu galvu., — Mīļais, kāpēc tu neuzaudzē bārdu?

— Tev patiktu?

— Katrā ziņā būtu interesanti. Es gribētu redzēt, kāds tu izskaties ar bārdu.

— Labi. Es audzēšu bārdu. No šī brīža sākšu audzēt. Tā ir laba iedoma. Vismaz man būs nodarbošanās.

— Vai tu raizējies, ka tev nav ko darīt?

— Nē. Man patīk. Ir tik labi. Un tev?

— Man ir brīnišķīgi. Tikai baidos, ka esmu tev. apnikusi tāda kā tagad.

— Ai, Ket! Tu nevari ne iedomāties, cik neprātīgi es tevi mīlu.

— Arī tagad?

— Tagad un vienmēr. Esmu tik laimīgs. Vai mums tagad nav labi?

— Jā, man ir labi, bet, šķiet, tu esi tāds nemierīgs.

— Nē. Dažreiz atceros fronti un vienu otru paziņu. Bet tas mani nemoka. Es ne par ko vairs nelauzu galvu.

— Ko tu atcerējies?

— Rinaldi, mācītāju un citus kara biedrus. Bet es par viņiem daudz nedomāju. Negribu domāt par karu. Esmu tam pārvilcis svītru.

— Par ko tu patlaban domā?

— Ne par ko.

— Tu domā gan. Pastāsti!

— Es domāju, diez vai Rinaldi bija sifiliss,

— Un neko citu?

— Nē.

— Vai tad viņam bija?

— Nezinu.

— Cik labi, ka tev nav! Vai tev kādreiz ir bijis kaut kas tāds?

— Man bija gonoreja.

— Par to es negribu nekā dzirdēt. Vai tas ir ļoti sāpīgi, mīļais?

— Ļoti.

— Es vēlētos, lai man arī būtu,

— Ko tu runā!

— Jā. Es gribu, tad es būšu tāda pati kā tu. Es gribētu satikties ar visām tavām meičām, tad es varētu viņas visas izjokot.

— Tas ir skaisti.

— Un, ka tev bija gonoreja, tas arī skaisti?

— Nē. Paskaties, kā snieg!

— Labāk skatīšos uz tevi. Mīļais, kāpēc tu neaudzē matus?

— Kā — neaudzēju?

— Mazliet garākus.

— Ir jau diezgan gari.

— Nē, lai izaug mazliet garāki, un tad es varēšu nogriezt savējos un mēs būsim vienādi, tikai viens blonds otrs tumšmatains.

— Es tev neļaušu griezt nost matus.

— Tas būtu jocīgi. Man apnikuši gari mati. Naktī gultā tikai traucē.

— Man patīk.

— Un īsi tev nepatiks?

— Varbūt. Man patīk tādi kā pašlaik.

— Ar īsiem būs labāk. Tad mēs abi izskatītos vienādi. Ai, mīļais, es tevi tā mīlu un gribu, lai mēs būtu kā viens.

— Mēs jau esam. Mēs abi esam viens.

— Zinu. Naktī esam.

— Naktī viss ir brīnišķīgi.

— Es vēlētos, lai pat nevarētu izšķirt, kur esi tu, kur es. Es negribu, ka tu brauc prom. Es tikai tā teicu. Bet, ja tu gribi, brauc. Tikai steidzies drīz atpakaļ! Ai, mīļais, es vispār nedzīvoju, kad neesmu kopā ar tevi.

— Es nekad nebraukšu prom, — sacīju. — Bez tevis es esmu nekam nederīgs cilvēks. Tad man dzīves vairs nav.

— Gribu, lai tev būtu dzīve. Gribu, lai tev būtu laimīga dzīve. Bet tā taču būs mūsu kopīgā dzīve?

— Nu, vai man tagad noskūt bārdu vai atstāt, lai aug?

— Atstāj, lai aug. Būs interesanti. Varbūt līdz Jaungadam izaugs,

— Vai nesaspēlēsim šahu?

— Varbūt citu spēli?

— Nē. Spēlēsim šahu.

— Un pēc tam citu?

— Jā.

— Nu labi.

Es izņēmu šaha dēli un nostādīju figūras. Ārā vēl stipri sniga.

Reiz naktī es pamodos un jutu, ka arī Ketrina ir nomodā. Pa logu spīdēja iekšā mēness, un uz gultas krita loga spraišļu ēnas.

— Vai tu, dārgais, esi nomodā?

— Jā. Tu nevari gulēt?

— Nupat pamodos ar domām, cik neprātīga biju, kad tevi sastapu pirmo reizi. Atceries?

— Tu biji tikai mazliet neprātīga.

— Tagad vairs neesmu. Tagad viss ir brīnišķīgi. Tu tik mīļi izrunā vārdu «brīnišķīgi». Saki: brīnišķīgi.

— Brīnišķīgi.

— Tu esi mīļš! Vairs neesmu neprātīga. Esmu tikai ļoti, ļoti, ļoti laimīga.

— Guli nu, — es teicu.

— Labi. Iemigsim abi reizē.

— Norunāts.

Bet mēs neiemigām reizē. Es vēl ilgi paliku nomodā, daudz ko pārdomādams un vērodams, kā Ketrina guļ un mēness gaisma krīt viņai sejā. Tad arī es aizmigu.

XXXIX NODAĻA

Janvāra vidū man bija uzaugusi bārda un bija iestājusies īsta ziema ar dzidrām, aukstām dienām un ļoti saltām naktīm. Mēs atkal varējām staigāt pa ceļiem. Siena un malkas ragavas un baļķi, ko vilka lejup no kalna, bija noblietējuši sniegu cietu un gludu. Sniegs klāja visu zemi gandrīz līdz pašai Montrē. Kalni otrpus ezera arī bija balti, un Ronas ieleja gulēja zem sniega. Mēs devāmies garās pastaigās uz Bains del’Alliaz otrpus kalna. Ketrinai kājās bija nagloti zābaki, ap pleciem apmetnis un rokā nūja ar asu tērauda galu. Apmetnis apsedza viņas piebriedušo augumu, un mēs negājām pārāk ātri, šad tad apstājāmies un atsēdāmies atpūsties uz baļķiem ceļa malā, ja viņa jutās nogurusi.

Ciematā Bains del’Alliaz koku pudurī slēpās krodziņš, kur meža cirtēji iegriezās iemest pa glāzītei, un mēs tur sēdējām, sildījāmies pie krāsns un dzērām sarkano karstvīnu ar garšvielām un citronu. To sauca par Glьhwein; ar to ļoti labi varēja sasildīties vai uzdzert uz kāda veselību. Krodziņā bija tumšs un piedūmots, un vēlāk, kad izgājām ārā, aukstais gaiss cirtās plaušās un elpojot deguna gals kļuva stīvs. Vēl atskatījāmies uz krodziņu, kur logos spīdēja uguns un ārā pie slitas aukstumā meža cirtēju zirgi dīžājās un skurināja galvu. Spalvas uz purniem bija apsarmojušas, un elpa gaisā pārvērtās baltos mutuļos. Ceļš, kas veda mājup, kādu gabalu bija gluds, slidens un ledus iedzeltens no zirgu mēsliem, kamēr beidzot baļķu vedamais ceļš nogriezās sānis. Tālāk uz ceļa, kas aizlocījās cauri mežam, bija tīrs, piemīts sniegs, un divas reizes, nākot vakarā mājās, mēs redzējām lapsu.

Apkārtne bija jauka, un pastaigas aizvien bija patīkamas.

— Tev tagad ir brīnišķīga bārda, — Ketrina sacīja. — Mats matā kā meža cirtējiem. Vai tu ievēroji to vīru ar maziem zelta auskariem?

— Tas ir kalnu kazu mednieks, — es teicu. — Viņi auskarus nēsājot tāpēc, ka tie padarot asāku dzirdi.

— Tiešām? Neticu. Viņi varbūt tos nēsā, lai katrs redz, ka viņi ir kalnu kazu mednieki. Vai šeit tuvumā ir kalnu kazas?

— Jā, aiz Dent de Jaman kalna.

— Cik interesanti, ka mēs redzējām lapsu.

— Kad lapsa guļ, tā apliek sev apkārt asti, lai silti.

— Tā laikam ir brīnišķīga sajūta.

— Es vienmēr esmu vēlējies, kaut man būtu tāda aste. Vai neizskatītos jocīgi, ja mēs kā lapsas staigātu ar tādām kuplām astēm?

— Tad nekādi nevarētu apģērbties.

— Mums būtu īpašas drēbes, vai arī mēs dzīvotu tādā zemē, kur apģērbam nepiešķir nekādu nozīmi.

— Mēs jau dzīvojam tādā zemē, kur nekam nav nozīmes. Cik lieliski, ka te nav neviena paziņas! Tu, mīļais, neilgojies pēc cilvēkiem?

— Nē.

— Vai mēs uz brītiņu neapsēstos? Esmu mazliet nogurusi.

Mēs apsēdāmies cieši blakus uz baļķiem. Tālāk ceļš vijās lejup cauri mežam.

— Vai viņš nenostāsies starp mums, šis mazulītis?

— Ne. Mēs viņam neļausim.

— Kā mums ar naudu?

— Papilnam. Es saņēmu par pēdējo čeku.

— Vai tavi radinieki tagad nemēģinās tevi uzmeklēt, zinot, ka tu esi Šveicē?

Varbūt. Es viņiem uzrakstīšu.

— Vēl neesi aizrakstījis?

— Nē. Tikai aizsūtīju čeku parakstīt.

— Paldies dievam, ka neesmu tava radiniece.

— Es viņiem aizsūtīšu telegrammu.

— Vai tu viņus nemaz nemīli?

— Kādreiz mīlēju, bet mēs esam tik daudz strīdējušies, ka no mīlestības nekas vairs nav palicis.

— Es domāju, man viņi patiks. Varbūt pat ļoti.

— Labāk nerunāsim par viņiem, citādi sākšu raizēties. — Pēc brīža es sacīju: — Iesim, ja esi atpūtusies.

— Esmu atpūtusies.

Mēs gājām tālāk pa ceļu. Bija satumsis, un sniegs gurkstēja zem kājām. Vakars bija sauss un auksts, un brīnum skaidrs.

— Kā man patīk tava bārda, — Ketrina sacīja. — Tev nudien piestāv. Izskatās asa un spuraina, bet īstenībā ir tik mīksta un mīlīga.

— Vai es tev labāk patīku ar bārdu?

— Tā liekas. Esmu nolēmusi, mīļais, pirms mazās Ketrinas dzimšanas negriezt nost matus. Tagad es izskatos pārāk kupla un cienīga. Bet, kad viņa piedzims un atkal būšu slaida, domāju matus nogriezt, tad tev būs jauna, pavisam cita sieva. Aiziesim abi pie friziera, vai arī aiziešu viena un sagādāšu tev pārsteigumu.

Es klusēju.

— Tu taču man neaizliegsi?

— Nē. Šķiet, tas būs interesanti.

— Tu esi mīļš. Varbūt tad izskatīšos skaistāka, būšu slaida un pievilcīga, un tu no jauna manī iemīlēsies.

— Ak, sodība, — es teicu. — Vai tad var vēl vairāk mīlēt. Ko tu vēl gribi? Mani galīgi pazudināt?

— Jā. Gribu tevi pazudināt.

— Lai. Es pats arī to gribu.

XL NODAĻA

Mēs dzīvojām brīnišķīgi. Un tā visu janvāri un februāri. Un ziema bija ļoti skaista, un mēs paši bijām bezgala laimīgi. Šad tad iestājās neliels atkusnis, kad pūta silts vējš un kusa sniegs, un gaisā jautās pavasaris, taču atkal uznāca stiprs aukstums un ziema atgriezās. Martā pirmo reizi ziema atkāpās pavisam. Naktī sāka līt. Un lija visu rītu un pārvērta sniegu šķīdonī, un kalna nogāzes kļuva drūmas. Pār ezeru un ieleju savilkās mākoņi. Augšā kalnos lija. Ketrinai kājās bija smagas botes un man mistera Gatingena gumijas zābaki; un mēs gājām uz staciju zem lietussarga, lai pirms otrajām brokastīm iegrieztos krodziņā iedzert vermutu, brizdami pa šķīdoni un plūstošo ūdeni, kas no ceļa skaloja nost ledu. Sēdējām un klausījāmies, kā ārā līst.

— Vai nevajadzētu pārcelties uz pilsētu?

— Kā tu domā? — Ketrina jautāja.

— Ja ziema pagājusi un lietus nepārstāj, tur augšā nav vairs interesanti. Cik ilgi vēl līdz mazās Ketrinas dzimšanai?

— Apmēram mēnesis. Varbūt drusku vairāk.

— Vajadzētu apmesties Montrē.

— Vai nebrauksim uz Lozannu? Tur ir slimnīca.

— Esmu ar mieru. Es tikai domāju, vai tā nav pārāk liela pilsēta.

— Mēs tikpat labi varam dzīvot vieni paši arī lielā pilsētā, un Lozanna droši vien ir jauka.

— Kad pārcelsimies?

— Man vienalga. Kā tu gribi, mīļais. Es nebraukšu prom no šejienes, ja tu nevēlies.

— Redzēsim, kāds iegrozīsies laiks.

Trīs dienas lija. Kalna nogāzē aiz stacijas sniegs nokusa pavisam. Pa ceļu plūda netīra ūdens straume. Bija pārāk slapjš un dubļains, lai dotos pastaigā. Kad trešās dienas rītā joprojām lija, mēs nolēmām pārcelties uz pilsētu.

— Neraizējieties, mister Henrij, — Gatingens sacīja. — Jums nebija mani īpaši jābrīdina. Es nemaz nedomāju, ka gribēsiet tagad te palikt, kad iestājies slikts laiks.

— Mums jādzīvo slimnīcas tuvumā kundzes dēļ, — es teicu.

— Saprotu, — viņš teica. — Varbūt atbrauksiet un padzīvosiet pie mums ar mazo?

— Jā, ja jums būs brīva istaba.

— Pavasarī, kad atkal sāksies jaukais laiks, jūs varēsiet braukt atpakaļ. Mazo un aukli novietosim lielajā istaba, kas tagad aizslēgta, un jūs ar kundzi dzīvosiet jūsu tagadējā istabā ar skatu uz ezeru.

— Es atrakstīšu, pirms brauksim šurp, — sacīju. Mēs sakravājāmies un aizbraucām ar vilcienu, kas atiet pēc otrajām brokastīm. Misters un misis Gatingeni atnāca mūs pavadīt līdz stacijai, un viņš ar ragaviņām pa izčākstējušo sniegu atvilka mūsu mantību. Tā viņi palika stāvot lietū pie stacijas, mādami mums ardievas.

— Lāga cilvēki, — Ketrina teica.

— Viņi bija labi pret mums.

Montrē iesēdāmies Lozannas vilcienā. Lūkojāmies ārā pa logu un mēģinājām saskatīt to vietu, kur dzīvojām, bet kalnus nevarēja saredzēt, jo tie bija mākoņos. Vilciens apstājās Vevejā, tad brauca tālāk; vienā pusē stigai bija ezers, otrā pielijuši, rūsgani lauki un kaili meži, un slapjas mājas. Iebraucām Lozannā un devāmies uz kādu nelielu viesnīcu. Un nemitīgi lija, kamēr braucām pa ielām un beidzot sasniedzām viesnīcas vārtus. Šveicars ar spīdīgām atslēgām pie svārku atloka, lifts, paklāji uz grīdas, baltie mazgājamie trauki un spožā armatūra, metāla gulta un plašā, ērtā guļamistaba likās liela greznība pēc dzīves pie Gatingeniem. Istabas logi atradās pielijuša dārza pusē, dārzam apkārt bija sēta ar dzelzs režģiem. Otrpus kraujās ielas arī bija viesnīca ar līdzīgu žogu un dārzu. Es skatījos, kā dārza strūklakas baseinā krīt lietus pilieni.

Ketrina iededza visas lampas un sāka izkravāties. Es pasūtīju viskiju ar sodu un atlaidos gultā un lasīju avīzes, ko biju nopircis stacijā. Bija 1918. gada marts un Francijā sācies vāciešu uzbrukums. Es dzēru viskiju ar sodu un lasīju, kamēr Ketrina izkravāja somas un rosījās pa istabu.

— Vai zini, mīļais, kas man jāiegādājas? — viņa teica.

— Kas tad?

— Zīdaiņa pūriņš. Kad jau ir tik tālu kā man, laiks iegādāties.

— To taču var nopirkt.

— Zinu. Rīt pat nopirkšu. Noskaidrošu, kas nepieciešams.

— Tā kā būtu jāzina. Tu taču biji māsa.

— Bet hospitāļos reti kāds karavīrs bija pagādājis sev bērnu.

— Es pagādāju.

Viņa iesita man ar spilvenu un izšļakstīja viskiju ar sodu.

— Es likšu, lai atnes citu, — viņa sacīja. — Atvaino, ka izlaistīju.

— Tur nekas liels nebija palicis. Nāc apsēdies!

— Nē. Gribu kaut kā labāk iekārtot šo istabu.

— Kā tad?

— Lai justos kā mūsu mājās.

— Izkar Antantes karogus.

— Izbeidz, lūdzu!

— Pasaki vēlreiz.

— Izbeidz.

— Tu to saki tik piesardzīgi, it kā negribētu nevienu apvainot.

— Nemaz.

— Nu tad nāc apsēdies!

— Iešu. — Viņa pienāca un apsēdās uz gultas. — Es zinu, mīļais, tev no manis maz prieka. Es izskatos pēc mucas.

— Nē jel. Tu esi skaista un mīļa.

— Es tagad izskatos tik neveikla, vajadzēja ar tev tādu apprecēt.

— Nē jel. Tu kļūsti arvien skaistāka.

— Es, mīļais, atkal būšu slaida.

— Jau tagad esi.

— Tu laikam esi dzēris.

— Tikai viskiju ar sodu.

— Atnesīs vēl, — viņa teica. — Vai liksim, lai pusdienas pasniedz šeit?

— Nebūtu slikti.

— Tad mēs nekur neiesim. Šovakar paliksim istabā.

— Un atpūtīsimies, — es teicu.

— Es dzeršu vīnu, — Ketrina teica. — Tas man nekaitēs. Varbūt mēs varētu dabūt mūsu veco balto kapri.

— Gan dabūsim; šādā viesnīcā jābūt Itālijas vīniem. Pie durvīm klauvēja viesmīlis. Viņš atnesa glāzi viskija ar ledu un līdzās glāzei uz paplātes mazu pudelīti ar sodas ūdeni.

— Paldies, — es sacīju, — Nolieciet šeit! Esiet tik laipns un pusdienas divām personām uznesiet augšā, arī divas pudeles sausā baltā kapri ledū.

— Vai vispirms ēdīsiet zupu?

— Ketrin, tu vēlies zupu?

— Lūdzu.

— Atnesiet vienu porciju.

— Lūdzu, ser. — Viņš izgāja un aizvēra durvis. Es atkal pievērsos avīzēm un avīzēs aprakstītajam karam un lēnām lēju sodas ūdeni viskija glāzē, kurai pa virsu peldēja ledus. Aizmirsu pateikt, lai ledu neliek viskijā. Lai nes atsevišķi. Tad var redzēt, cik daudz viskija ieliets un cik daudz jāpielej sodas ūdens. Man vajadzēs nopirkt viskija pudeli un likt, lai atnes tikai ledu un sodas ūdeni. Tas būtu visprātīgāk. Labs viskijs ir ļoti patīkams. Viens no vispatīkamākajiem dzīves priekiem.

— Mīļais, par ko tu domā?

— Par viskiju.

— Un tieši ko par viskiju?

— Par to, cik tas ir lielisks.

Ketrina saviebās. — Nu jā, — viņa teica.

Mēs nodzīvojām viesnīcā trīs nedēļas. Tur nemaz nebija slikti; ēdamistaba parasti bija tukša, un ļoti bieži vakaros ēdām savā istabā. Mēs klaiņojām pa pilsētu un ar kalnu dzelzceļu aizbraucām līdz Uši, un tur pastaigājāmies gar ezeru. Laiks bija diezgan silts, gluži kā pavasarī. Nožēlojām, ka vairs nedzīvojam kalnos, bet pavasarīgs laiks ilga tikai dažas dienas, un atkal iestājās ziemas beigu drēgnums.

Ketrina pilsētā nopirka visu, kas vajadzīgs mazajam. Es gāju uz vingrošanas zāli trenēties boksā. Es parasti gāju agri no rīta, un tikmēr Ketrina pagulēja ilgāk. Šajās agrā pavasara dienās bija tik jauki pēc boksa treniņa un dušas pastaigāties pa ielām, ieelpot pavasara gaisu un iegriezties kafejnīcā, pasēdēt un pavērot cilvēkus, un palasīt avīzes, un iedzert vermutu, tad iet atpakaļ uz viesnīcu un kopā ar Ketrinu ēst otrās brokastis. Boksa treneris bija ūsains vīrs, ļoti noteikts un straujš uzbrucējs, bet šim vīram dūša saplaka, tiklīdz viņam kāds uzbruka. Tomēr vingrošanas zālē bija patīkami. Labs gaiss, daudz gaismas, un es noņēmos vaiga sviedros ar lecamauklu, ēnu boksu un izpildīju vēdera muskuļu vingrinājumus, guļot uz grīdas saules gaismā, kura iespīdēja pa vaļējo logu, un reizēm nobaidīju treneri, kad abi boksējāmies. Sākumā nevarēju trenēties gara, šaura spoguļa priekšā, jo bija tik savādi skatīties uz bārdaino tēvaini, kas boksējas. Beigās tas mani uzjautrināja. Tiklīdz sāku nodarboties ar boksu, taisījos dzīt nost bārdu, bet Ketrina atrunāja.

Dažreiz mēs ar Ketrinu ormanī izbraucām ārpus pilsētas. Jaukajās dienās šādi izbraukumi bija ļoti patīkami, un mēs atradām divas labas vietas, kur varējām aizbraukt paēst. Ketrina tagad nejaudāja iet kājām tālus gabalus, un man ļoti patika kopā ar viņu vizināties pa lauku ceļiem. Ja diena bija jauka, mēs skaisti pavadījām laiku, un mums nekad nebija garlaicīgi. Zinājām, ka bērna piedzimšana vairs nav tālu, un mums abiem bija tāda sajūta, it kā mūs kāds skubinātu un mēs nedrīkstētu zaudēt laiku, ko varam pavadīt kopā.

XLI NODAĻA

Kādu rītu pamodos ap trijiem, izdzirdējis Ketrinu grozāmies gultā.

— Tu nejūties labi, Ket?

— Sākušās sāpes, mīļais.

— Bieži?

— Nē, ne pārāk.

— Ja bieži, tad brauksim uz slimnīcu.

— Man ļoti nāca miegs, un es iemigu. Pēc laiciņa atkal pamodos.

— Varbūt tu tomēr piezvanīsi ārstam, — Ketrina sacīja. — Man liekas, tas brīdis ir klāt.

Es gāju pie tālruņa un piezvanīju ārstam.

— Cik bieži uznāk sāpes? — ārsts jautāja.

— Cik bieži tev uznāk sāpes, Ket?

— Apmēram ik pēc stundas ceturkšņa.

— Tad jābrauc uz slimnīcu, — ārsts sacīja. — Es pats arī ģērbšos un tūlīt došos uz turieni.

— Es pakāru klausuli un tad piezvanīju uz garāžu netālu no stacijas, un izsaucu taksometru. Ilgu laiku neviens nenāca pie aparāta. Beidzot atradās kāds vīrs un apsolīja tūlīt pat sūtīt mašīnu. Ketrina ģērbās. Viņas somā bija salikts viss, kas slimnīcā būs vajadzīgs, arī bērna drēbītes. Priekšnamā piezvanīju lifta apkalpotājam. Atbildi nesagaidīju. Es nokāpu lejā. Te neviena nebija, tikai naktssargs. Es pats uzbraucu augšā ar liftu, iecēlu tajā Ketrinas somu, viņa iekāpa, un mēs nobraucām lejā. Naktssargs mums atvēra durvis, un ārā pie parādes ieejas mēs apsēdāmies uz akmens plāksnes un gaidījām taksometru. Nakts bija skaidra un zvaigžņota. Ketrina bija ļoti uztraukusies.

— Cik labi, ka jau sācies, — viņa sacīja. — Tagad drīz vien viss būs pāri.

— Tu braši turies.

— Es nebaidos. Kaut tikai ātrāk nāktu mašīnai

Mēs dzirdējām to braucam šurp pa ielu un ieraudzījām priekšējās ugunis. Mašīna apturēja pie parādes durvīm, un es palīdzēju Ketrinai iekāpt, un šoferis nolika somu priekšpusē.

— Uz slimnīcu! — es sacīju.

Mašīna izgrieza uz ielas un brauca augšā pa kalnu.

Piebraukuši pie slimnīcas, gājām iekšā, un es nesu somu. Pie reģistrācijas galda kāda sieviete ierakstīja grāmatā Ketrinas vārdu, vecumu, adresi, tuviniekus un ticību. Ketrina teica, ka viņa nepiederot ne pie kādas ticības, un sieviete attiecīgajā ailē ievilka svītru. Viņa pierakstījās — Ketrina Henrija.

— Es jūs aizvedīšu uz jūsu istabu, — sieviete sacīja. Mēs braucām augšā ar liftu. Sieviete to apstādināja, un mēs izkāpām, un viņa mūs veda pa gaiteni. Ketrina cieši turējās man pie rokas.

— Šī ir jūsu istaba, — sieviete sacīja. — Lūdzu, izģērbietes un ejiet gultā! Te jums būs naktskrekls.

— Naktskrekls man ir pašai, — Ketrina sacīja.

— Ērtāk būs, ja uzvilksiet šo kreklu, — sieviete noteica.

Es gāju ārā un gaitenī apsēdos uz krēsla.

— Tagad varat ienākt, — sieviete teica, nostājusies durvīs. Ketrina gulēja šaurā gultā vienkāršā, taisni piegrieztā naktskreklā, kas, likās, bija šūts no raupja audekla. Viņa man uzsmaidīja.

— Pašlaik sajūtu īstas sāpes, — viņa sacīja. Sieviete turēja viņas roku un skatījās pulkstenī, cik ilgi sāpes turpinās.

— Šoreiz bija stipras, — Ketrina sacīja. Es to redzēju pēc viņas sejas.

— Kur ir ārsts? — jautāju sievietei.

— Apakšā guļ. Kad būs vajadzīgs, viņš nāks šurp. Man tagad kundze jāsagatavo, — sacīja māsa. — Lūdzu, izejiet atkal ārā!

Es izgāju gaitenī. Tas bija tukšs, ar diviem logiem un aizvērtām durvīm gar vienu pusi. Oda kā jau slimnīcā. Es sēdēju uz krēsla un skatījos grīdā, un lūdzu dievu par Ketrinu.

— Varat ienākt, — māsa teica. Es iegāju.

— Tas esi tu, mīļais, — Ketrina sacīja.

— Kā ir?

— Tagad pavisam bieži. — Viņas seja saviebās. Tad viņa pasmaidīja.

— Nu bija pa īstam. Lūdzu, māsiņ, uzlieciet vēl roku man uz muguras.

— Tā ir vieglāk? — māsa vaicāja.

— Ej, mīļais, — Ketrina teica. — Ej ārā un ieēd kaut ko. Māsa saka, tas varot vilkties ilgi.

— Pirmās dzemdības arvien ieilgst, — māsa teica.

— Lūdzu, ej un paēd! — Ketrina teica. — Es jūtos labi, tiešām labi.

— Vēl drusku palikšu.

Sāpes uznāca ik pa brīdim, tad atkal atslāba. Ketrina bija ļoti satraukta. Kad sāpes bija stipras, viņa teica, ka tās bijušas labas. Kad sāka atslābt, jutās vīlusies un apmulsusi.

— Mīļais, ej vien ārā, — viņa teica. — Tavā klātbūtnē es laikam nejūtos brīvi. — Viņas seja savilkās sāpēs. — Jā. Tas jau bija labāk. Es tā gribu būt krietna sieva un dzemdēt bērnu bez kādiem sarežģījumiem. Lūdzu, ej, mīļais, paēd brokastis un pēc tam nāc atpakaļ! Man vienai būs labāk. Māsiņa ir tik laipna pret mani.

— Jums laika atliku likām paēst brokastis, — māsa teica.

— Tad iešu arī. Uz redzēšanos, mīļā!

— Uz redzēšanos, — Ketrina sacīja, — un kārtīgi paēd arī manā vietā.

— Kur te varētu pabrokastot? — jautāju māsai.

— Šajā ielā netālu no skvēra ir kafejnīca, — viņa teica. — Droši vien būs vaļā.

Svīda gaisma. Es gāju pa tukšo ielu uz kafejnīcu. Logs bija gaišs. Es gāju iekšā un apstājos pie cinkotās letes; un kāds vecāks vīrs man pasniedza glāzi baltā vīna un smalkmaizīti. Smalkmaizīte bija vakardienas. Es iemērcu maizīti vīnā un izdzēru glāzi kafijas.

— Ko jūs te darāt tik agrā stundā? — vecais vīrs jautāja,

— Manai sievai radības tepat slimnīcā.

— Ak tā. Lai nu viss laimīgi beigtos.

— Ielejiet vēl uz otru kāju!

Viņš lēja no pudeles, vīns mazliet pārlija pāri un notecēja pa cinkoto leti. Es izdzēru glāzi, samaksāju un gāju ārā. Gar ielas malu bija aizvākšanai noliktas atkritumu tvertnes. Gar vienu no tām ošņājās suns.

— Ko tu meklē? — es prasīju un paskatījos tvertnē, vai tur nav kaut kas sunim noderīgs; virspusē nekā tāda nebija, tikai kafijas biezumi, saslaukas un vecas puķes.

— Sunīt, tur nekā nav, — es teicu. Suns pārskrēja pāri ielai. Atkal devos pa slimnīcas kāpnēm augšā uz to stāvu, kur bija Ketrinas istaba. Pieklauvēju pie durvīm. Atbildes nebija. Pavēru durvis, istaba bija tukša, tikai uz krēsla Ketrinas soma un pie sienas uz pakaramā viņas rīta kleita. Es izgāju no istabas un devos pa gaiteni meklēt kādu. Atradu māsu.

— Kur ir Henrija kundze?

— Kundzi nupat ieveda dzemdību istabā.

— Kur tā atrodas?

— Es jums parādīšu.

Viņa mani aizveda gaiteņa galā. Dzemdību istabas durvis bija tikai pievērtas. Es redzēju, ka Ketrina guļ uz galda, apsegta ar palagu. Vienā pusē galdam stāvēja māsa un otrā pusē ārsts blakus kaut kādiem cilindriem. Ārsts turēja rokā gumijas masku, pie kuras bija piestiprināta caurulīte.

— Es jums iedošu virsvalku, un jūs varēsiet ienākt, — sacīja māsa. — Lūdzu, nāciet šurp!

Viņa man uzmeta baltu virsvalku un mugurpusē pie kakla sasprauda to ar spraužamo adatu.

— Tagad varat iet iekšā, — viņa sacīja. Es iegāju.

— Ā, mīļais, — Ketrina ar pūlēm izdvesa. — Tālāk netiekam.

— Jūs esat misters Henrijs? — ārsts jautāja.

— Jā. Kāds vispār stāvoklis?

— Viss normāli, — ārsts noteica. — Mēs pārnācām uz šejieni, jo te ir vieglāk dot gāzes narkozi, kad uznāk sāpes.

— Tagad vajadzētu, — Ketrina teica. Ārsts uzlika gumijas masku viņai uz sejas un pagrieza ripu, un es redzēju, kā Ketrina sāk elpot dziļi un ātri. Tad viņa atgrūda masku. Ārsts izslēdza aparātu.

— Šoreiz nebija stipras. Ļoti stipras bija iepriekš. Ārsts man palīdzēja tās uzveikt, vai ne, dakter? — Viņas balss bija dīvaina. Tā ieskanējās tā kā skaļāk, izrunājot vārdu «dakter».

Ārsts pasmaidīja.

— Atkal, — Ketrina teica. Viņa turēja gumijas masku cieši pie sejas un strauji elpoja. Es dzirdēju, ka viņa mazliet kunkst. Tad Ketrina atkal atgrūda masku un pasmaidīja.

— Stipras, — viņa sacīja. — Ļoti stipras. Bet, mīļais, neraizējies! Ej labāk ārā! Ej vēlreiz brokastīs!

— Es palikšu! — sacīju.

Mēs bijām atbraukuši uz slimnīcu apmēram trijos naktī. Ap dienas vidu Ketrina vēl gulēja dzemdību istabā. Sāpes bija atkal atslābušas. Viņa tagad izskatījās ļoti nogurusi un nomocījusies, tomēr turējās braši.

— Tava sieva nekur neder, mīļais, — viņa teica. — Tik nelāgi. Es domāju, ka viss būs tik viegli. Atkal jau nāk virsū. — Viņa izstiepa roku pēc maskas un turēja to uz sejas. Ārsts pagrieza skalas ripu un vēroja viņu. Pēc brīža sāpes rimās.

— Tikai mazliet, — Ketrina noteica un pasmaidīja. — Tā gāze gan man patīk. Brīnišķīga.

— Paņemsim līdzi uz mājām, —es sacīju.

— Atkal nāk virsū, — Ketrina elsa. Ārsts pagrieza ripu un paskatījās pulkstenī.

— Pēc cik ilga laika tagad? — es jautāju.

— Ik pēc minūtes.

— Vai jūs neiesiet otrajās brokastīs?

— Drīz iešu, — viņš atbildēja.

— Jums, dakter, jāiet paēst, — Ketrina teica. — Ļoti žēl, ka viss notiek tik gausi. Vai mans vīrs nevar ko palīdzēt?

— Ja vēlaties, — ārsts sacīja. — Jāpagriež līdz ciparam divi.

— Saprotu, — es teicu. Uz ripas bija ar kloķi griežams rādītājs.

— Atkal, — Ketrina teica. Viņa turēja masku cieši pie sejas.

Es pagriezu ripu līdz ciparam divi, un, kad Ketrina noņēma masku, es to pagriezu atpakaļ. Cik labi, ka ārsts man uzticēja šo uzdevumu.

— Tu griezīsi ripu, mīļais? — Ketrina vaicāja. Viņa noglāstīja manu roku.

— Protams.

— Cik tu esi labs. — No gāzes viņa bija mazliet noreibusi.

— Es ēdīšu tepat blakus istabā, — ārsts sacīja. — Jūs varat mani pasaukt kuru katru brīdi. — Laiks vilkās lēni, es vēroju, kā viņš ēd, tad pēc brīža atlaižas guļus un aizkūpina cigareti. Ketrina bija galīgi nomocījusies.

— Kā tu domā, vai bērniņš kādreiz ieraudzīs pasauli? — viņa vaicāja.

— Protams.

— Pūlos, cik spēju. Saņemu pēdējos spēkus, bet viss velti. Atkal nāk virsū! Dod masku!

Divos es izgāju no slimnīcas ieturēt otrās brokastis. Kafejnīcā daži apmeklētāji sēdēja pie kafijas vai augļūdeņu glāzēm. Arī es piesēdos pie galdiņa.

— Vai varu dabūt ko ēdamu? — vaicāju viesmīlim.

— Otrajām brokastīm par vēlu.

— Vai tad nav nekas, ko varētu pasūtīt jebkurā laikā?

— Jūs varat dabūt choucroute[36] .

— Atnesiet choucroute un alu!

— Pusi vai veselu kausu?

— Puskausu gaišā.

Viesmīlis atnesa šķīvi ar skābiem kāpostiem, virsū bija uzlikta šķiņķa šķēle, bet desa ierausta karstajos, ar vīnu piesūcinātajos kāpostos. Es ēdu un dzēru alu. Biju ļoti izsalcis. Ēdot vēroju kafejnīcas apmeklētājus. Pie viena galda spēlēja kārtis. Divi vīrieši pie blakus galdiņa sarunājās un smēķēja. Kafejnīca bija stipri piedūmota. Aiz cinkotās letes, kur pirmīt brokastoju, tagad rosījās trīs: vecs vīrs, tukla sieviete melnā tērpā, kura sēdēja pie kases un vēroja, kā tiek apkalpoti viesi, un zēns ar priekšautu. Interesanti, cik bērnu varētu būt šai sievietei un kā viņa tos laidusi pasaulē.

Kad pieveicu kāpostus, devos atkal uz slimnīcu. Iela tagad bija pavisam tīra. Vairs nemanīja nevienas atkritumu tvertnes. Diena bija apmākusies, tomēr saule šad tad parādījās aiz mākoņiem. Uzbraucu augšā ar liftu, izkāpu un pa gaiteni gāju uz Ketrinas istabu, kur biju atstājis balto virsvalku. Es to apliku un aizspraudu mugurpusē pie kakla. Palūkojos spogulī un konstatēju, ka izskatos pēc bārdaina pūšļotāja. Pa gaiteni devos uz dzemdību istabu. Durvis bija aizvērtas, un es pieklauvēju. Neviens neatbildēja, pagriezu rokturi un gāju iekšā. Ārsts sēdēja pie Ketrinas. Māsa kaut ko darīja istabas viņā galā.

— Atnācis jūsu vīrs, — ārsts teica.

— Ai, mīļais, ārsts ir tik brīnišķīgs, — Ketrina sacīja pavisam savādā balsī. — Viņš mani izklaidēja ar brīnišķīgu anekdoti, un, kad sāpes vairs nebija izturamas, viņš izdarīja tā, lai es neko nejūtu. Viņš ir brīnišķīgs. Jūs esat brīnišķīgs, dakter.

— Tu esi noreibusi, — es teicu.

— Zinu, — Ketrina teica. — Bet, lūdzu, nerunā par to. — Tad viņa iesaucās: — Dodiet ātrāki Dodiet ātrāk! — satvēra masku un sāka elpot strauji un dziļi, aizelsdamās, tā ka respirators noklakstēja. Pēc tam viņa gari nopūtās un ārsts pasniedzās ar kreiso roku un noņēma masku.

— Šoreiz bija ļoti stipras, — Ketrina sacīja. Viņas balss skanēja pavisam savādi. — Tagad es nemiršu, mīļais. Tas brīdis ir garām. Tu priecājies?

— Tāds brīdis vairs nenāks,

— Nē. Lai gan es nebaidos. Es nemiršu, mīļais.

— Jūs taču nedarīsiet tādu muļķību, — sacīja ārsts.

— Jūs nemirsiet un nepametīsiet savu vīru.

— Nē, nē. Es nemiršu. Es negribu mirt. Mirt ir bezjēdzīgi. Atkal nāk sāpes. Dodiet ātrāk!

Pēc brīža ārsts sacīja: — Jums uz mirkli būs jāiziet ārā, mister Henrij, es viņu izmeklēšu.

— Ārsts grib redzēt, cik tālu esam, — Ketrina teica.

— Tu pēc tam varēsi nākt iekšā, vai ne, dakter?

— Jā, — ārsts teica. — Es pateikšu, kad varēs atkal ienākt.

Es izgāju un pa gaiteni devos uz to istabu, kur Ketrinai vajadzēs gulēt, kad mazais būs nācis pasaulē. Apsēdos krēslā un pametu acis visapkārt. Žaketē man bija avīze, ko nopirku, ejot brokastīs, un es sāku to lasīt. Ārā krēsloja, un es uzgriezu gaismu, lai varētu lasīt. Pēc brītiņa pārtraucu lasīšanu un nogriezu gaismu, un raudzījos, kā aiz loga satumst. Diez kāpēc ārsts nesauc mani. Varbūt labāk, ja manis nav klāt. Varbūt viņš grib, lai es kādu laiku neesmu tur. Paskatījos pulkstenī. Ja pēc desmit minūtēm neaicinās, es tā kā tā iešu.

Mana mīļā, nabaga Ket. Un tā tev jāsamaksā par mūsu naktīm. Te lamatas aizcērtas. Redz, ko saņemam par to, ka mīlam viens otru. Paldies dievam, ka ir šī gāzes narkoze. Kā gan bija tad, kad vēl nebija anestēzijas? Ja reiz sākas, tad it kā iekļūsti dzirnu ratā. Ketrina visus šos mēnešus jutās labi. Pavisam labi. Gandrīz nekad viņai neuznāca nelabums. Viņa turējās braši līdz pat pēdējam laikam. Viss sākās tikai pašās beigās. No atmaksas neviens neizbēg. Ne velna! Ja arī mēs būtu salaulājušies kaut piecdesmit reižu, ar to nekas nebūtu grozīts. Bet ja nu viņa nomirst? Viņa nemirs. Mūsu dienās dzemdībās vairs nemirst. Visi vīri mokās ar šīm domām. Jā, bet ko tad, ja viņa nomirst? Viņa nemirs. Tikai tagad viņai grūti. Pirmās dzemdības arvien ieilgstot. Tikai tagad viņai jāmokās. Pēc tam mēs atcerēsimies šīs mokas un Ketrina teiks, ka nemaz nav bijis tik briesmīgi. Bet ja nu viņa nomirst? Viņa nedrīkst mirt. Jā, bet ja tomēr nomirst? Viņa nedrīkst, nē, nē. Met prom šīs muļķīgās domas. Tikai tagad grūti. Tā jau tas dabā iekārtots, ka jāmokās. Pirmās dzemdības gandrīz vienmēr ieilgstot. Jā, bet ja nu viņa tomēr nomirst? Viņa nedrīkst mirt. Kādēļ viņai jāmirst? Kāpēc? Jāpiedzimst tikai bērnam, kas ir šo jauko, Milānā pavadīto nakšu blakus produkts. Viņš sagādā ciešanas un piedzimst, un tad mēs par viņu rūpējamies un varbūt arī iemīlam viņu. Bet ja nu viņa nomirst? Nē, tas nenotiks. Bet ja nu viņa nomirst? Nē, nē. Viņa izcietīs. Bet ja nu viņa nomirst? Viņa nedrīkst mirt. Bet ja nu viņa nomirst? Ko tad? Ja nu viņa nomirst?

Ārsts ienāca istabā.

— Kā ir, dakter?

— Nekā iepriecinoša, — viņš teica.

— Ko jūs ar to gribat sacīt?

— Taisni to, ko sacīju. Es izmeklēju… — Viņš sīki izstāstīja visu. — Līdz šim brīdim nogaidīju. Bet nu redzu, ka tas neiet.

— Ko jūs ieteiktu?

— Ir divas izejas. Vai nu stangas, kas var radīt plīsumus un ir diezgan bīstamas kā mātei, tā bērnam, vai arī ķeizargrieziens.

— Un kādā ziņā ķeizargrieziens bīstams?

Ja nu viņa nomirst!

— Tas nav bīstamāks par normālām dzemdībām,

— Vai jūs pats to taisīsiet?

— Jā. Vajadzīga apmēram stunda, lai visu sagatavotu un izsauktu nepieciešamos palīgus. Varbūt drusku mazāk.

— Un kādas ir jūsu domas?

— Es ieteiktu ķeizargriezienu. Ja tā būtu mana sieva, es izšķirtos par ķeizargriezienu.

— Un kādas var būt sekas?

— Nekādas. Vienīgi rēta.

— Un infekcija?

— Infekcijas briesmas šai gadījumā nav tik lielas, kā lietojot stangas.

— Un ja nogaidītu un pagaidām neko nedarītu?

— Galu galā tomēr kaut kas jādara. Misis Henrija jau zaudējusi spēkus. Jo drīzāk operē, jo drošāk.

— Operējiet, cik drīz vien varat, — es teicu.

— Tūlīt došu rīkojumus.

Iegāju dzemdību istabā. Pie Ketrinas sēdēja māsa. Ketrina gulēja uz galda, piebriedušais augums bija apsegts ar palagu, un viņa izskatījās ļoti bāla un nogurusi.

— Vai tu teici, lai operē? — viņa jautāja.

— Jā.

— Tad ir labi. Pēc kādas stundas viss būs garām.

Es vairs nespēju, mīļais. Nav spēka. Lūdzu, padod man to atkal. Narkoze vairs nelīdz. Ak, tā vairs nelīdz.

— Elpo dziļi!

— Es to daru. Ak, tā vairs nelīdz. Vairs nelīdzi

— Atnesiet citu balonu! — es sacīju māsai.

— Tas ir jaunais balons.

— Es esmu tāda muļķe, — Ketrina teica. — Bet nekas vairs nelīdz, mīļais. — Viņa sāka raudāt. — Tik ļoti vēlējos bērnu, negribēju nevienam sagādāt raizes, bet es vairs nespēju, esmu pagalam, un narkoze vairs nelīdz. Ai, mīļais, tā vairs nemaz nelīdz. Kaut arī jāmirst, ka tikai viss beigtos. Ai, lūdzu, mīļais, lūdzu, dari kaut ko, lai viss beigtos. Atkal nāk virsū. Vai, vai, vai! — Viņa aizgūtnēm elsa maskā. — Vairs nelīdz. Vairs nelīdz. Vairs nelīdz. Nedusmo uz mani, mīļais! Lūdzu, neraudi! Nedusmo! Es esmu pagalam. Nabadziņš! Es mīlu tevi, un es atkal saņemšos. Tūdaļ saņemšos. Vai man nevar vēl kaut ko iedot? Ja man kaut ko iedotu!

— Es izdarīšu tā, ka palīdzēs. Pagriezīšu līdz galam.

— Griez tūlīt.

Es pagriezu ripu līdz galam, un, kad viņa strauji un dziļi ieelpoja, viņas roka uz maskas kļuva slābana. Es nogriezu gāzi un pacēlu masku. Viņa it kā atgriezās no tālienes.

— Tas bija brīnišķīgi, mīļais. Tu esi tik labs pret mani.

— Saņemies, es to nedrīkstu darīt visu laiku. Tas var tevi nogalināt.

— Es vairs nespēju paciest, mīļais. Mani spēki ir galā. Mani salauza. Tagad zinu.

— Ar visiem tā notiek.

— Bet tas ir briesmīgi. Turies, turies, līdz tevi salauž.

— Pēc stundas viss būs garām.

— Vai tas nav jauki? Mīļais, es taču nemiršu, vai ne?

— Nē. Nekādā ziņā.

— Es negribu mirt un atstāt tevi, bet esmu tik nogurusi un man tāda sajūta, ka miršu.

— Blēņas. Visi izjūt to pašu.

— Reizēm tāda sajūta, ka es miršu.

— Tu nemirsi. Tu nedrīksti mirt.

— Bet ja nu nomirstu?

— Es neļaušu.

— Padod ātri! Padod!

Un atkal viņa teica: — Es nemiršu. Es cīnīšos pretī.

— Nekādā ziņā tu nemirsi.

— Tu paliksi pie manis?

— Bet es neskatīšos.

— Nē, tikai paliec manā tuvumā.

— Protams. Es visu laiku būšu te.

— Tu esi tik labs pret mani. Dod atkal! Dod drusku vairāk! Nepalīdz.

Es pagriezu ripu līdz ciparam trīs, tad līdz četri. Kaut drīzāk atgrieztos ārsts. Es baidījos no cipariem, kas seko aiz divi.

Beidzot ienāca cits ārsts kopā ar divām māsām un Ketrinu uzlika uz ratiņiem, un mēs sākām virzīties pa gaiteni. Ratiņi ātri brauca pa gaiteni, tos iecēla liftā, kur visiem vajadzēja piespiesties pie sienas, lai ratiņiem būtu vietas; tad augšā, durvis vaļā, un nestuves ārā no lifta un uz gumijas riteņiem prom pa gaiteni uz operāciju istabu. Es nemaz nepazinu mūsu ārstu ar cepurīti un masku. Tur bija vēl kāds ārsts un vairākas māsas.

— Lai viņi man kaut ko iedod, — Ketrina sacīja. — Lai viņi man kaut ko iedod. Lūdzu, dakter, dodiet man tik daudz, lai iedarbojas!

Viens no ārstiem uzlika viņai uz sejas masku, un es paskatījos pa durvīm un ieraudzīju gaišo operāciju zāli, kas atgādināja mazu amfiteātri.

— Jūs varat ieiet pa blakus durvīm un pasēdēt tur, — sacīja māsa. Gar margām stāvēja soli, un vidū atradās balts galds un lampas. Es paskatījos uz Ketrinu. Viņas seju sedza maska, un viņa patlaban bija mierīga. Nestuves stūma tālāk. Es pagriezos un devos prom pa gaiteni. Divas māsas steidzās uz ieeju galerijā.

— Taisīs ķeizargriezienu, — viena sacīja. — Tūlīt taisīs ķeizargriezienu.

Otra smējās. — Esam tieši laikā. Mums gan laimējas! — Viņas iegāja pa durvīm, kas veda galerijā.

Šurp nāca vēl viena māsa. Arī viņa steidzās.

— Ejiet tikai iekšā. Ejiet iekšā, — viņa sacīja.

— Es pagaidīšu tepat.

Viņa iesteidzās operāciju zālē. Es staigāju pa gaiteni uz priekšu un atpakaļ. Baidījos iet iekšā. Paskatījos ārā pa logu. Bija jau tumšs, bet gaismā, ko meta logs, varēja saskatīt, ka līst. Iegāju kādā telpā gaiteņa viņā galā un aplūkoju uzrakstus uz pudelēm stikla skapī. Tad iznācu un stāvēju tukšajā gaitenī un vēroju operāciju istabas durvis.

Iznāca ārsts un viņam līdzi māsa. Viņš ar abām rokām nesa kaut ko, kas izskatījās pēc nodīrāta truša, aizsteidzās ar to pa gaiteni un iegāja kādās citās durvīs. Es metos pie šīm durvīm un ieraudzīju, ka viņi darbojas ar jaunpiedzimušo. Ārsts to pacēla un parādīja man. Viņš to turēja aiz pēdām un pliķēja.

— Vai viss normāli?

— Dūšīgs puika. Ap pieci kilogrami.

Man pret viņu nebija nekādu jūtu. Nelikās, ka man ar viņu būtu kas kopīgs. Tēva jūtas nepamodās.

— Vai nemaz neesat lepns uz savu dēlu? — jautāja māsa. Viņi to mazgāja un kaut kur ievīstīja. Es redzēju mazu, sārtu sejiņu un sārtu rociņu, bet neredzēju, ka bērns kustētos, un nedzirdēju arī kliedzam. Ārsts atkal ar to kaut ko darīja. Viņš izskatījās noraizējies.

— Nē, — es sacīju. — Viņš gandrīz atņēma mātei dzīvību.

— Tā nav mazulīša vaina. Vai tad jūs negribējāt zēnu?

— Nē, — es teicu. Ārsts noņēmās ar bērnu. Viņš to turēja aiz kājām un pliķēja. Es vairs neskatījos. Izgāju gaitenī. Tagad varēju ieiet operāciju zālē. Es iegāju pa durvīm un galerijā nokāpu dažus pakāpienus zemāk. Māsas, kas sēdēja pie margām, pamāja man, lai eju tuvāk. Es papurināju galvu. Varēju pietiekami labi redzēt arī no šejienes,

Man šķita, ka Ketrina ir mirusi. Viņa izskatījās mirusi. Seja bija pelēka, vismaz tā sejas daļa, ko varēju saredzēt. Apakšā lampas gaismā ārsts aizšuva lielu, garu, ar pincetēm atplēstu brūci biezām malām. Otrs ārsts maskā izdarīja anestēziju. Divas māsas maskās padeva instrumentus. Gluži kā gleznā, kur attēlota inkvizīcija. Šeit sēžot, man likās, ka es būtu varējis noskatīties visu operāciju, un tomēr jutos laimīgs, ka nebiju to redzējis. Diez vai es spētu pārdzīvot griešanas brīdi, lai gan tagad, vērojot, kā brūces malas sakļaujas un ātri veidojas plata, augsta šuve, līdzīga kurpnieka vīlei, es jutu atvieglojumu. Kad brūce bija aizšūta, izgāju gaitenī un atkal sāku staigāt uz priekšu un atpakaļ. Pēc brīža iznāca ārsts.

— Kā viņa jūtas?

— Nekas. Jūs redzējāt?

Viņš izskatījās noguris.

— Vēroju, kā šuvāt ciet. Griezums likās ļoti garš.

— Jūs tā domājat?

— Jā. Vai šāda rēta izlīdzināsies?

— Noteikti.

Pēc brīža izstūma ratiņus, un tie ātri aizripoja pa gaiteni līdz liftam. Es gāju blakus. Ketrina kunkstēja. Apakšā viņu noguldīja gultā. Es apsēdos uz krēsla gultas kājgalī. Istabā bija māsa. Piecēlos un nostājos pie gultas. Istabā bija tumšs. Ketrina izstiepa roku.

— Tas esi tu, mīļais? — viņa sacīja. Viņas balss bija ļoti vārga un gurda.

— Jā, mīļā!

— Kas ir mazais?

— Tss, nerunājiet, — māsa teica.

— Zēns. Liels un apaļš, un melnīgsnējs.

— Un viss labi?

Jā, — es sacīju. — Dūšīgs.

Manīju, ka māsa uz mani tā savādi paskatās.

— Esmu briesmīgi nogurusi, — Ketrina teica. — Šausmīgas sāpes. Un kā tu jūties, mīļais?

— Labi. Nevajag runāt.

— Tu esi tik labs pret mani. Ai, dārgais, man briesmīgi sāp. Pēc kā viņš izskatās?

— Viņš izskatās pēc nodīrāta truša ar grumbainu veča seju.

— Jums jāiet ārā, — māsa sacīja. — Henrija kundze nedrīkst runāt.

— Es būšu tepat gaitenī.

— Ej un kaut ko ieēd.

— Nē. Būšu tepat. — Es noskūpstīju Ketrinu. Viņa izskatījās ļoti pelēka un vārga, un nomocījusies.

— Vai es varētu jūs palūgt uz pāris vārdiem? — vaicāju māsai. Viņa iznāca man līdzi gaitenī. Pagāju mazliet uz priekšu pa gaiteni.

— Kas ir ar bērnu? — jautāju.

— Jūs nezināt?

— Nē.

— Viņš bija nedzīvs.

— Viņš bija miris?

— Nekas nelīdzēja, viņš nesāka elpot. Nabas saite bija aptinusies ap kaklu vai kaut kas tamlīdzīgs.

— Tātad miris.

— Jā. Žēl. Tāds dūšīgs puika. Domāju, jūs zināt.

— Nē, — es sacīju. — Jūs ejiet atpakaļ pie kundzes!

Es apsēdos uz krēsla pie galda, kura vienā malā bija sasprausti māsu ziņojumi, un lūkojos ārā pa logu. Neko nevarēju saskatīt, tikai tumsu un lietus piles loga atspīdumā. Tad tā tas noticis. Mazais bijis nedzīvs. Tāpēc ārsts izskatījās tik noraizējies. Bet kāpēc viņš vēl tik ilgi nopūlējās ap to? Laikam domāja, ka izdosies atdzīvināt. Es nepiederu ne pie kādas ticības, bet zinu, ka bērns ir jānokrista. Bet ja nu viņš nekad nav elpojis. Nav elpojis. Nekad nav bijis dzīvs. Vienīgi Ketrinas klēpī. Es visai bieži sajutu viņa spērienus. Bet pēdējā nedēļā vairs ne. Varbūt viņš jau bija nosmacis. Nabaga mazā radībiņa. Vai es pats nevarēju tā nosmakt. Nē. Un tomēr. Tad man nebūtu jāpieredz šī nāve. Un tagad mirs Ketrina. Jā, tā tas notiek. Mums jāmirst. Un paši pat nezinām, par ko. Mums neiznāk laika par to padomāt. Mēs tiekam palaisti pasaulē, mums pasaka, ar kādiem noteikumiem, un, tiklīdz mūs pieķer, tā noslepkavo. Vai arī tiekam patvaļīgi noslepkavoti kā Aimo. Vai arī mums pielaiž sifilisu, kā notika ar Rinaldi. Agri vai vēlu mēs tiekam noslepkavoti. Ar to jārēķinās. Dzīvo un gaidi, un tu tiksi noslepkavots.

Reiz meža mājiņā es ugunī iemetu ar skudrām aplipušu pagali. Kad tā sāka degt, skudras pajuka uz malu malām un metās uz pagales vidu taisni liesmās, tad šāvās atpakaļ. Kad pagales gals bija pilns, skudras iekrita ugunī. Dažas apsvilušas izkļuva no uguns un muka, apmulsumā neapjēgdamas uz kurieni. Bet lielākā daļa līda uz uguni, tad griezās atpakaļ un tvērās vēl liesmu neskartajā galā, kamēr beidzot sakrita ugunī. Es atcerējos, ka toreiz iedomājos to salīdzināt ar pasaules galu; un man taču bija lieliska izdevība kļūt par mesiju, izņemot pagali no uguns un noliekot sāņus, lai skudras varētu tikt uz zemes. Bet es nepakustināju ne pirkstu, vēl uzšāvu pagalei no krūzes ūdeni, lai iztukšotu krūzi un varētu ieliet tajā viskiju, pirms leju klāt ūdeni. Droši vien uz degošās pagales uzlietais ūdens skudras tikai noplaucēja.

Un tagad es sēdēju gaitenī un gaidīju neziņā, kas notiek ar Ketrinu. Māsa nenāca, un pēc brīža es piegāju pie durvīm, klusiņām tās pavēru un paskatījos. Sākumā neko neredzēju, jo gaitenī bija spoža gaisma un istabā tumšs. Tad ieraudzīju māsu sēžam pie Ketrinas gultas un Ketrinas galvu uz spilvena; viņa zem palaga izskatījās pavisam plakana. Māsa pielika pirkstu pie lūpām, tad piecēlās un pienāca pie durvīm.

— Kā viņa jūtas? — es vaicāju.

— Labi, — māsa teica. — Varbūt ejiet paēst vakariņas un vēlāk atnāciet, ja gribat.

Es gāju pa gaiteni un lejā pa kāpnēm, un pa slimnīcas durvīm izgāju ārā lietū, un tad pa tumšo ielu gāju uz kafejnīcu. Kafejnīca bija spoži apgaismota, un pie galdiņiem sēdēja daudz ļaužu. Neredzēju nevienas vietas, kur apsēsties; un viesmīlis pienāca man klāt un paņēma manu slapjo mēteli un cepuri, un parādīja brīvu vietu pie kāda galdiņa pretī vecākam vīrietim, kurš dzēra alu un lasīja vakara avīzi. Es apsēdos un pavaicāju viesmīlim, kāds šodien ir plat du jour[37] .

— Sutināta teļgaļa, bet tās vairs nav.

— Ko tad es varētu dabūt?

— Šķiņķi ar olām, olas ar sieru, choucroute.

— Šodien jau ēdu choucroute.

— Pareizi, — viņš teica. — Pareizi. Jūs šodien jau ēdāt choucroute. — Viesmīlis bija pusmūža vīrs ar kailu galvvidu, kam pāri pārķemmēti mati. Viņam bija laipna seja.

— Ko jūs vēlaties? Šķiņķi ar olām vai olas ar sieru?

— Šķiņķi ar olām, — es sacīju, — un alu.

— Puskausu gaišā!

— Jā.

— Atceros, atceros, — viņš noteica. — Pusdienās jūs arī ņēmāt puskausu gaišā.

Ēdu šķiņķi ar olām un dzēru alu. Šķiņķi ar olām pasniedza uz apaļa šķīvīša — šķiņķis apakšā un olas virsū. Viss bija ļoti karsts, un jau pirmajam kumosam vajadzēja uzdzert virsū alu, lai atdzesētu muti. Man ļoti gribējās ēst, un es pasaucu viesmīli, lai pasūtītu vēl. Izdzēru vairākas glāzes alus. Es neko nedomāju un lasīju pretimsēdētāja avīzi. Tur bija rakstīts par pārrāvumiem angļu frontē. Kad pretimsēdētājs saprata, ka es lasu viņa avīzi, viņš to salocīja. Nolēmu palūgt avīzi viesmīlim, bet nevarēju saņemties. Kafejnīcā bija karsti un smacīgi. Daudzi apmeklētāji bija paziņas. Vairāki spēlēja kārtis. Viesmīļi nemitīgi nesa dzērienus no bāra pie galdiņiem. Ienāca divi vīrieši un nevarēja atrast vietu, kur apsēsties. Viņi apstājās iepretī manam galdiņam. Vēlreiz pasūtīju alu. Es vēl netaisījos celties no galdiņa. Iet atpakaļ uz slimnīcu bija par agru. Mēģināju atgaiņāt domas un centos būt pavisam mierīgs. Ienācēji gaidīja, bet visi palika sēžam, un tie gāja ārā. Es izdzēru vēl vienu glāzi alus. Uz mana galdiņa tagad bija sakrājusies vesela kaudze trauku. Vīrs, kas sēdēja man pretī, noņēma brilles, ielika futrālī, salocīja avīzi, iebāza to kabatā un skatījās apkārt, pacēlis liķiera glāzi. Pēkšņi man bija tāda sajuta, ka jāiet atpakaļ. Pasaucu viesmīli, samaksāju rēķinu, uzvilku mēteli, uzliku cepuri un gāju ārā pa durvīm. Lietū es gāju uz slimnīcu.

Augšā gaitenī sastapu māsu.

— Es nupat jums zvanīju uz viesnīcu, — viņa sacīja. Man iekšā kaut kas pārtrūka.

— Kas noticis?

— Misis Henrijai bija asiņošana.

— Vai drīkstu ieiet?

— Nē, tagad ne. Pie viņas ir ārsts.

— Vai tas bīstami?

— Ļoti bīstami. — Māsa iegāja istabā un aizvēra durvis. Es apsēdos gaitenī. Jutu bezgalīgu tukšumu. Nevienas vienīgas domas. Es nespēju domāt. Es sapratu, ka viņa mirst, un lūdzu dievu, lai tas nenotiktu. Neļaujiet viņai nomirt! Debesu tēvs, lūdzu, neļauj viņai nomirt! Es izpildīšu visu, ko vēlēsi, tikai neļauj viņai nomirt. Lūdzu, lūdzu, lūdzu, mīļais dievs, neļauj viņai nomirt! Mīļais dievs, neļauj viņai nomirti Lūdzu, lūdzu, lūdzu, neļauj viņai nomirt! Dievs, lūdzu, dari tā, lai viņa nenomirst. Es izpildīšu visu, tikai neļauj viņai nomirt! Tu paņēmi mazo, bet neļauj viņai nomirt — tas nekas, ka paņēmi mazo, bet viņai neļauj nomirt. Lūdzu, lūdzu, mīļais dievs, neļauj viņai nomirt!

Māsa pavēra durvis un pamāja man ar roku, lai eju iekšā. Es viņai sekoju. Ketrina nepacēla acu, man ienākot. Es piegāju pie gultas. Ārsts stāvēja otrā pusē. Ketrina paskatījās uz mani un pasmaidīja. Es noliecos pie gultas un sāku raudāt.

— Nabadziņš, — Ketrina klusiņām sacīja. Viņa izskatījās pelēka.

— Nu jau ir labi, Ket, — es sacīju. — Drīz būs pavisam labi,

— Drīz es miršu, — viņa sacīja. Un pēc brīža: — Cik nejēdzīgi.

Es saņēmu viņas roku.

— Nepieskaries man, — Ketrina sacīja. Es palaidu vaļā viņas roku. Viņa pasmaidīja. — Nabadziņš. Vari man pieskarties, cik gribi.

— Tas pāries, Ket. Es zinu, tas viss pāries.

— Domāju tev uzrakstīt vēstuli, ja kaut kas notiktu, bet neuzrakstīju.

— Vai gribi, lai pie tevis atnāk mācītājs vai kāds cits.

— Es gribu tikai tevi, — viņa sacīja. Un pēc brīža; — Es nebaidos. Un tomēr — cik nejēdzīgi.

— Nedrīkst tik daudz runāt, — ārsts sacīja.

— Nerunāšu, — Ketrina teica.

— Vai tu, Ket, kaut ko nevēlies? Vai tev kaut ko atnest?

Ketrina smaidīja. —Nē. — Un pēc brīža. — Vai ar citām tev būs tas pats, kas bija mums, un vai tu teiksi viņām tos pašus vārdus, ko man?

— Nekad.

— Es tomēr gribu, lai tev būtu citas.

—Man citas nevajag.

— Jūs par daudz runājat, —ārsts sacīja. — Jūs nedrīkstat runāt. Misteram Henrijam būs jāiet ārā. Vēlāk viņš atkal varēs ienākt. Jūs taču nemirsiet. Nerunājiet muļķības!

— Labi, — Ketrina sacīja. — Es naktīs nākšu pie tevis. — Viņai bija ļoti grūti runāt.

— Lūdzu, ejiet ārā no istabas! — ārsts teica. — Runāt nedrīksti — Ketrina man pamāja, viņas seja izskatījās pavisam pelēka.

— Būšu tepat gaiteni, — es sacīju.

— Neraizējies, dārgais, — Ketrina teica. — Es itin nemaz nebaidos. Kāda nejēdzīga likteņa ironija.

— Tu mana mīļā, drosmīgā!

Gaidīju ārā gaitenī. Gaidīju ilgi, ilgi. Māsa pienāca pie durvīm un tuvojās man. — Misis Henrijai ir ļoti slikti,— viņa sacīja. — Es baidos par viņu.

— Vai viņa mirusi?

— Nē, bet viņa ir bez samaņas.

Laikam asiņošana atkārtojas un to nevar apturēt. Es iegāju istabā un paliku pie Ketrinas līdz pašam pēdējam brīdim. Viņa visu laiku bija bez samaņas, un drīz arī viss beidzās.

Gaitenī es runāju ar ārstu.

— Vai šonakt vēl būtu kas darāms?

— Nē. Nekas nav darāms. Varbūt jūs pavadīt līdz viesnīcai.

— Nē, paldies. Es vēl brīdi uzkavēšos.

— Es zinu, vārdi ir lieki. Nespēju izteikt…

— Jā, — es sacīju, — vārdi ir lieki.

— Ar labu nakti, — viņš teica. — Vai tomēr nepavadīt jūs līdz viesnīcai?

— Nē, paldies.

— Neko vairs nevarēja darīt, — viņš sacīja. — Operācija pierādīja …

— Negribu par to runāt, — teicu.

— Es labprāt jūs pavadītu līdz viesnīcai,

— Nē, paldies.

Viņš aizgāja pa gaiteni. Es piegāju pie istabas durvīm.

— Patlaban nedrīkst nākt iekšā, — viena no māsām sacīja.

— Drīkst, — es teicu.

— Nē, vēl nedrīkst.

— Izejiet ārā, — es teicu, — jūs abas.

Kad biju viņas izraidījis, aizvēris durvis un nogriezis gaismu, sapratu, ka vieglāk man nekļūs. Es teicu ardievas nedzīvam tēlam. Brītiņu nogaidījis, gāju lejā pa kāpnēm ārā lietū, atpakaļ uz viesnīcu.

ĀFRIKAS ZAĻIE PAKALNI

Tulkojusi Džesija Dzērve

Atšķirībā no daudziem citiem romāniem šajā nav neviena izdomāta varoņa vai notikuma. Ja kādam liksies, ka neesmu ierādījis pienācīgu vietu mīlestībai, lai viņš piešķir mana stāsta varoņiem šīs jūtas pats pēc saviem ieskatiem. Autors ir mēģinājis uzrakstīt pavisam patiesu grāmatu, lai redzētu, vai radošu iztēli var aizstāt šāds patiesīgs apvidus notēlojums un viena mēneša atgadījumu apraksts.

I DAĻA. MEDĪBAS UN SARUNAS

..

I. NODAĻA

Mēs sēdējām pie sālsvietas slēpnī, ko vanderobo cilts mednieki bija savijuši no klūgām un zariem, kad izdzirdējām tuvojamies smago mašīnu. Vispirms šī skaņa uzradās ļoti tālu, un neviens no mums nesaprata, kas tas par troksni. Tad viss apklusa un mēs jau sākām cerēt, ka tur nekas nebūs bijis, varbūt vējš. Bet pēc brīža troksnis atkal lēni tuvojās, nu jau pavisam nepārprotami, kļuva skaļāks un skaļāks, līdz beidzot, motoram sprakšķot un izmisīgi raustoties, mums garām pabrauca smagā mašīna un aizkratījās pa ceļu tālāk. Nemierīgākais no abiem pēddziņiem piecēlās.

— Cauri ir, — viņš noteica.

Es pieliku pirkstu pie lūpām un pamāju, lai viņš apsēžas.

— Cauri ir, — viņš atkārtoja un noplātīja rokas. Šis cilvēks man nekad nebija paticis un tagad patika vēl mazāk.

— Pagaidi, — es čukstēju. M’Kola nogrozīja galvu. Es paskatījos viņa melnajā, plikajā pakausī, un viņš mazliet pagriezās, tā, ka varēju saredzēt šķidrās bārdeles pūkas ap viņa lūpu kaktiņiem.

— Nav labi, — viņš sacīja. — Hapana m’uzuri.

— Pagaidi taču, — es teicu. Viņš atkal pielieca galvu, lai tā nerēgotos pāri nokaltušajiem zariem, un tā mēs nīkām šai putekļu bedrē, kamēr pavisam satumsa un es vairs nevarēju saskatīt pat savas šautenes tēmēkli; un vairāk nekas arī nenotika. Pēddzinis, tas ūdenszāle, nevarēja un nevarēja rimties. Īsi pirms tumsas viņš pačukstēja M’Kolam, ka šaušanai nu jau esot pārāk tumšs.

— Turi tu muti, — M’Kola viņam atteica. — Bvana var šaut arī tad, kad tu vairs neredzi neko.

Otrs dzinējs — tas bija vairāk skolots — vēlreiz izrādīja mums savas skolas gudrības, ar smailu zariņu uzskrāpēdams sev uz kājas melnās ādas vārdu — Abdulla. Es noskatījos bez jebkādas sajūsmas, un arī M’Kola vēroja šo vārdu vislielākajā vienaldzībā. Pēc mirkļa pēddzinis vārdu atkal izberzēja.

Beidzot es vēlreiz palūkojos apkārt dziestošajā gaismā, taču neko vairs nevarēja saskatīt, pat ja plati atbīdīja slēpņa zarus.

M’Kola vēroja mani.

— Nav labi, — es teicu.

— Jā, — viņš sacīja svahili valodā. — Braucam uz nometni?

— Jā.

Mēs piecēlāmies, izrausāmies no slēpņa un, starp kokiem taustīdamies un zem zariem līzdami, pa mālaino smilti izkļuvām atpakaļ uz ceļa. Mašīna stāvēja kādu jūdzi tālāk. Kad pienācām tai klāt, šoferis Kamau ieslēdza ugunis,

Svešā mašīna visu sabojāja. Dienā bijām atstājuši savējo uz ceļa un aizlavījušies līdz sālsvietai. Vakar bija nolijis neliels lietutiņš, taču nebija pārplūdinājis sālsvietu — mazu klajumu starp kokiem ar dziļi izmīņātu zemes laukumiņu vidū un gropēm malās, kur dzīvnieki laizīja dubļus, meklēdami sāli, un mēs redzējām garenām sirsniņām līdzīgas četru lielu kudu tēviņu svaigas pēdas, kas bija atstātas jau iepriekšējā vakarā, un vēl daudzas jaunas mazāku kudu pēdas. Un šeit bija pakavējies arī degunradzis — spriežot pēc nagu nospiedumiem un izspārdītajiem gaišdzeltenajiem mēsliem, viņš laikam nāca šurp ik naktis. Slēpnis bija ierīkots bultas šāviena attālumā no klajumiņa, un tur, pīšļos un putekļos sēdēdams, ceļgalus pie zoda pierāvis, galvu noliecis, es cauri nokaltušajām lapām un sīkajiem zariņiem redzēju klajumiņa malā, kur bija sāls, iznākam un apstājamies kudu tēviņu, pelēku skaistuli ar spēcīgu skaustu, un, kad notēmēju tam krūtīs, pret saules spozmi krasi iezīmējās viņa izliektie ragi, un tomēr es neizšāvu, baidīdamies sabiedēt kādu lielāku kudu, kam taču noteikti vajadzēja šeit parādīties līdz ar krēslu. Kudu tēviņš bija sadzirdējis smagās mašīnas rūkoņu daudz agrāk par mums un iemeties mežā, un tāpat visa cita dzīvā radība, kas klaiņāja krūmājos vai klajumos, vai arī starp kokiem, nokāpa no nelielajiem pakalniem, lai nāktu uz sālsvietu, apstājās, dzirdot sprakšķus un klaboņu. Viņi nāks šurp vēlāk, tumsā; bet tad jau būs par vēlu.

Un tagad, braucot pa smilšaino ceļu un skatoties, kā starmeša gaismā iemirdzas acis naktsputniem, kas tupēja smiltī un klusās šausmās pēkšņi uzšāvās gaisā turpat vai zem riteņiem, braucot garām pārceļotāju ugunskuriem — dienā viņi virzījās pa šo ceļu uz rietumiem, atstādami bada pārņemtu apvidu mums priekšā, — es, mašīnā sēdēdams, šautenes laidi pret zābaku atspiedis, stobru kreisā elkoņa līkumā turēdams, iežmiedzu starp ceļgaliem viskija pudeli un, ielējis lāsi skārda krūzītē, pāri plecam pastiepu to M’Kolam, lai viņš pielej klāt ūdeni no blašķes, iedzēru, šodien pirmo, pašu labāko no visiem, un, lūkodamies biezajos krūmos, kas tumsā slīdēja mums garām, sajūtot nakts vēso vēju un ieelpojot Āfrikas tīkamās smaržas, — es jutos pavisam laimīgs.

Tad mēs ieraudzījām priekšā lielu ugunskuru, pielaidām tam klāt un pabraucām garām, un es pamanīju ceļa malā smago mašīnu. Liku, lai Kamau pietur un padod atpakaļgaitā, un, kad nokļuvām ugunskura gaismas lokā ieraudzījām druknu līkkājainu vīreli ar tiroliešu cepuri galva, īsās ādas biksēs un kreklā ar vaļēju apkaklīti, — viņš stāvēja, iezemiešu pūlīša vidū pie smagās mašīnas, kam bija pacelts motora pārsegs.

— Vai nevaram ko palīdzēt? — es vaicāju.

— Nē, — viņš teica. — Ja jūs būtu mehāniķis, tad gan. Šitas vāģis mani neieredz. Neviena mašīna mani neieredz.

— Varbūt vainīgs ir regulatora aizdedzis? Kad braucāt mums garām, likās, ka motorā kaut kas klaudz.

— Man šķiet, ka ir daudz sliktāk. Izklausās pavisam nelāgi.

— Ja jūs varētu aizkļūt līdz mūsu nometnei, tur ir mehāniķis.

— Cik tas tālu?

— Kādas divdesmit jūdzes.

— Rīt pamēģināšu. Pašlaik ar šo nāvīgo troksni iekšā baidos tālāk kustēt. Aiz naida pret mani šis taisās izlaist garu. Nu, bet es jau arī šo ne acu galā neieredzu. Un, ja es pats izlaistu garu, šis arī diez vai daudz bēdātu.

— Negribat iedzert? — Es sniedzu pudeli. — Mans vārds ir Hemingvejs.

— Kandiskis, — viņš sacīja palocīdamies. — Hemingveja vārds ir dzirdēts. Bet kur? Kur es esmu to dzirdējis? Ak jā. Ein Dichter. Jūs pazīstat dzejnieku Hemingveju?

— Kur esat viņu lasījis?

— Žurnālā «Querschnitt».

— Tas esmu es, — visai iepriecināts atbildēju. «Querschnitt» bija vācu žurnāls, kam tiku uzrakstījis dažus draņķīgus dzejoļus un vienu garu stāstu agrākajos gados, kad Amerikā man nebija izdevies neko nopublicēt.

— Ir nu gan dīvaini, — vīrs ar tiroliešu cepuri sacīja. — Sakiet man — ko jūs domājat par Ringelnacu?

— Viņš ir lielisks,

— Tā. Ringelnacs jums patīk. Labi. Un ko jūs domājat par Heinrihu Mannu?

— Slikts rakstnieks,

— Jūs tā domājat?

— Zinu tikai to, ka nespēju viņu lasīt.

— Viņš vispār ir slikts rakstnieks. Redzu, mūsu gaume saskan. Ko jūs darāt šeit?

— Medīju.

— Cerams, ne jau ziloņkaulu?

— Nē. Kudu.

— Un kāpēc jums jāmedī kudu? Jūs, inteliģents cilvēks, dzejnieks, — un šaujat kudu?

— Vēl gan nevienu neesmu nošāvis, — es teicu. — Bet nu jau desmit dienas cenšamies kādu nomedīt. Un šovakar vienu lielu būtu nošāvuši, ja negadītos tas jūsu vāģis.

— Ak, tas nelaimīgais vāģis! Bet jums vajadzētu pamedīt vismaz kādu gadu. Tad jūs būtu apšāvis visvisādus zvērus un jūs pārņemtu nožēla. Medīt vienu īpašu dzīvnieku ir bezjēdzīgi. Kāpēc jūs to darāt?

— Man patīk.

— Protams, ja patīk, tad jau gan. Sakiet man — ko jūs īstenībā domājat par Rilki?

— Esmu lasījis tikai vienu viņa darbu.

— Kuru?

— «Kornetu».

— Jums patika?

— Jā.

— Bet man pietrūkst pacietības. Gatavais snobisms. Valerī — jā. Valerī es saprotu, kaut gan arī viņam ir daudz snobisma. Nu, labi, ka jūs vismaz nešaujat ziloņus.

— Labprāt nošautu kādu lielāku.

— Cik lielu?

— Nu, tādu ar septiņdesmit mārciņu smagiem ilkņiem. Varbūt arī mazāku.

— Redzu, ka šur tur mūsu domas arī dalās. Tomēr man liels prieks iepazīties ar vienu no dižās vecās «Querschnitt» grupas pārstāvjiem. Sakiet man — kāds īsti ir Džoiss? Man nav naudas, lai viņu nopirktu. Sinklers Lūiss ir bleķis. To es nopirku. Nē, nē! Pastāstīsit rīt. Vai jums nebūs iebildumu, ja apmetīšos tepat tuvumā? Jūs esat kopā ar draugiem? Un vai jums ir baltais mednieks?

— Kopā ar sievu. Mēs ļoti priecāsimies. Jā, un baltais mednieks.

— Un kāpēc viņš nav jums līdzi šeit?

— Viņš ieskata, ka kudu jānomedī vienam pašam.

— Vislabāk tos nemedīt nemaz. Un kas viņš ir? Vai anglis?

— Jā.

— Pats draņķīgākais?

— Nē. Tīri jauks. Jums viņš patiks.

— Nu, tagad jums jābrauc. Nedrīkstu jūs aizkavēt Varbūt rīt pie jums aiziešu. Cik dīvaini, ka mums vajadzēja šeit sastapties.

— Jā, — es teicu. — Rīt lai šie apskata mašīnu. Darīsim, ko varēsim.

— Ar labu nakti, — viņš noteica. — Laimīgu ceļu.

— Ar labu nakti.

Sākām braukt tālāk, un es redzēju, ka viņš aiziet uz ugunskura pusi, mādams ar roku iezemiešiem. Nebiju vaicājis, kāpēc viņš vadā līdzi divdesmit iezemiešus, ne arī to, uz kurieni brauca. Es viņam neko nebiju vaicājis. Man netīk izprašņāt, un tai pusē, kur esmu audzis, to uzskata par nepieklājību. Bet šeit mēs nebijām manījuši nevienu balto veselas divas nedēļas, kopš atstājām Babati un sākām braukt dienvidu virzienā, un nu uzreiz saskrējāmies ar vienu uz šā ceļa, kur parasti tikai nejauši pagadās kāds indiešu tirgotājs vai iezemiešu pārceļotāji no bada pārņemtajiem apvidiem, un turklāt šim baltajam savā tiroliešu apģērbā vēl jābūt līdzīgam Benčlija karikatūrai, jāzina tavs vārds, jānodēvē tevi par dzejnieku, jābūt lasījušam «Querschnitt», viņš izrādās Joahima Ringelnaca cienītājs un vēlas aprunāties par Rilki, — tas viss kopā tiešām šķita pārāk fantastiski. Un, it kā vēl nepietiktu šīs fantastikas, priekšā uz ceļa mašīnas uguņu gaismā ieraudzījām trīs lielas, konusveidīgas, kūpošas kaudzes. Es pamāju Kamau, lai apstājas, un bremzēdami mēs gandrīz uzbraucām tām virsū. Šīs kaudzes bija divas trīs pēdas augstas un, kad es vienai pieskāros, tā bija vēl pavisam silta.

— Tembo, — M’Kola teica.

Tie bija ziloņu mēsli, ziloņi nupat bija pārgājuši pāri ceļam, un vakara aukstajā gaisā varēja redzēt mēslus kūpam. Pēc brīža mēs jau bijām nometnē.

Otrā rītā piecēlos vēl pirms ausmas un aizbraucu uz citu sālsvietu. Kad starp kokiem tai tuvojāmies, ieraudzījām tur kudu tēviņu, tas skaļi ierējās kā suns, tikai smalkākā un skarbākā rīkles balsī, un aizšāvās projām — sākumā pavisam klusi, tad, nokļuvis drošā attālumā, krūmus lauzīdams; un mēs viņu vairs neredzējām. Šai sālsvietai nebija iespējams piekļūt nemanot, Visapkārt tai auga koki, un šķita, ka medījums sēž slēpnī, bet tev jātuvojas tam pāri klajumam. Vienīgā iespēja būtu pielavīties klāt vienam pašam un šaut no kādu divdesmit soļu attāluma, citādi aiz biezajiem zariem neko nevarēja saredzēt. Protams, ja tu atrodies aiz kokiem un sēdi slēpnī, tad ir brīnišķīgi, jo katram dzīvniekam, kas tuvojas sālsvietai, jāiznāk klajumā kādus divdesmit soļus no jebkura aizsega. Bet mēs nonīkām tur līdz vienpadsmitiem, un neviens dzīvnieks nerādījās. Tad nomīdījām zemi ap sālsvietu, lai tūlīt ieraudzītu svaigās pēdas, tikko rīt atkal atnāksim, un pēc tam atgriezāmies uz ceļa, kas atradās divas jūdzes tālāk. Dzīvnieki bija iemanījušies nākt šurp tikai naktīs un aiziet pirms ausmas. Viens kudu tēviņš bija aizkavējies, un torīt mēs viņu sabiedējām, tātad turpmāk viņus ieraudzīt būs vēl grūtāk.

Jau desmito dienu centāmies nomedīt kādu lielāku kudu, un es vēl nebiju redzējis nevienu pieaugušu kudu tēviņu. Atlika vairs tikai trīs dienas līdz lietavām, kas tuvojās no Rodēzijas un virzījās uz ziemeļiem, bet, ja nebūsim sagatavojušies pārlaist šai apvidū lietus periodu, tad, pirms tas sāksies, mums jātiek līdz Handeni. Bijām noteikuši pēdējo aizbraukšanas termiņu — septiņpadsmito februāri. Nu jau ik rītus pagāja vesela stunda, kamēr izklīda smagie, biezie mākoņi, un varēja just tuvojamies lietu, kas nenovēršami virzījās uz ziemeļiem — tik precīzi, it kā mēs novērotu šo virzību uz kartes.

Kad daudz laika, tad ir patīkami lenkt zvēru, ko sen esi vēlējies nomedīt, un ik vakarus pēc sacenšanās ar viņu viltībā un izmaņā atgriezties kaut arī tukšā, tomēr tīkami satrauktam, apzinoties, ka tas tikai sākums, ka agri vai vēlu tev uzsmaidīs laime un tu dabūsi, ko vēlies. Bet tas nebūt nav patīkami, ja tavs laiks ir ierobežots un tev tomēr jādabū savs kudu, jo citādi tu viņu vispār nedabūsi vai pat nekad neredzēsi. Tad tās vairs nav nekādas medības. Tāds mednieks drīzāk atgādina tos jaunekļus, ko mēdz sūtīt uz Parīzi, lai no viņiem tur divos gados iztaisītu rakstniekus vai gleznotājus, bet, ja viņiem neveicas, tie var braukt uz mājam un strādāt savu tēvu uzņēmumos. Īsts mednieks staigā ar šauteni, kamēr vien dzīvo un kamēr virs zemes ir kāds dzīvnieks; tāpat īsts mākslinieks glezno, kamēr vien dzīvo un kamēr pasaulē ir krāsas un audekls, un īsts rakstnieks raksta vienmēr, kamēr vien dzīvo un kamēr pasaulē ir zīmulis un papīrs vai tinte un rakstāmmašīna, ar ko rakstīt, un vispār kas tāds, par ko gribi uzrakstīt, un, ja tu dari ko citu, tad jūties kā muļķis un arī esi muļķis. Bet te nu mēs tagad sēdējām, mums vairs nebija laika, tuvojās lietavas, un arī naudas atlicis maz, tāpēc tas, ko ik dienas būtu varējis darīt ar prieku, — vai nu izdotos ko nomedīt vai neizdotos, — tagad pārvērtās ačgārnībā; visu vajadzēja paspēt daudz īsākā laika sprīdī, nekā tas bija izdarāms; šorīt biju kājās divas stundas pirms ausmas, atlikušas vairs tikai trīs dienas, un es jau sāku nervozēt un tagad, ap pusdienas laiku atgriezies nometnē, ieraudzīju zem azaida telts nojumes sēžam Kandiski tiroliešu biksēm kājās un dzīvi tērzējam. Biju viņu galīgi piemirsis.

— Hello! Hello! — viņš teica, — Neveicās? Nekas nesanāca? Kur tad kudu?

— Vienreiz nošķaudījās un projām bija, — es sacīju.

— Hello, meiten!

Viņa smaidīja. Arī viņa šķita noraizējusies. Viņi abi jau kopš ausmas bija klausījušies, vai nedzirdēs šaujam. Viņa klausījās visu laiku, pat tad, kad ieradās mūsu ciemiņš, klausījās, rakstīdama vēstuli, klausījās lasīdama, klausījās, kad atnāca Kandiskis, un visu laiku, kamēr, viņš runāja.

— Tātad nenošāvāt?

— Nē. Pat redzēt nedabūju.

Manīju, ka arī Vecais bija noraizējies un nervozēja. Laikam jau runas te bijušas pamatīgas.

— Iedzeriet alu, pulkvedi, — viņš man teica.

— Vienu mēs gan iztramdījām, — es attraucu. — Bet šaut nevarēja. Pēdu bija daudz. Rādīties neviens nerādījās. Traucēja vējš. Pavaicājiet puišiem.

— Es jau teicu pulkvedim Filipsam, ka nevajag palikt šeit ilgi, — Kandiskis iesāka, pagrozīdams krēslā savu ādas biksēs ietērpto pēcpusi un pārsviezdams vienu spalvaino un pliko kāju ar muskuļotajiem ikriem pāri otrai.

— Saprotiet, tuvojas lietus gāzes. Divpadsmit jūdzes no šejienes sākas josla, kur lietus periodā nemaz nevar tikt cauri. Neiespējami.

— Tā viņš man teica gan, — Vecais sacīja. — Starp citu, varat saukt mani vienkārši par misteru Filipsu. Šos militāros titulus mēs lietojam tikai kā iesaukas. Ja pats esat pulkvedis — neapvainojieties. — Tad pagriezās pret mani: — Šīs nolādētās sālsvietas! Ja jūs tā nedzītos uz sālsvietu, sen būtu ticis pie kāda kudu.

— Jā, tās visu sapurgā, — es piekritu. — Pie sālsvietas tupot, visu laiku šķiet, ka nupat, nupat kas gadīsies.

— Pamēģiniet medīt pakalnos.

— Būs jāmēģina, Vecais.

— Un galu galā kāda jēga šaut kudu? — Kandiskis vaicāja. — Nevajag tā ņemt pie sirds. Kas nu tur liels. Gada laikā paspēsit apšaut kādus divdesmit.

— Medījumu aizsardzības departamentā labāk nemaz to nepieminēt, — Vecais iebilda.

— Jūs mani pārprotat, — Kandiskis sacīja. — Es tikai teicu, ka gada laikā tas ir iespējams. Neviens, protams, negribēs to darīt.

— Zināms, — Vecais atbildēja. — Ja mednieks dzīvotu kudu apvidū, tad gan. Šai krūmājiem bagātajā novadā visbiežāk var sastapt tieši lielās antilopes. Bet taisni tad, kad tu gribētu tās ieraudzīt, viņu nav.

— Es, saprotiet, nešauju neko, — Kandiskis sacīja. — Kāpēc jūs nevarētu vairāk interesēties par iezemiešiem?

— Mēs par viņiem interesējamies, — mana sieva apliecināja.

— Un viņi patiešām ir interesanti. Paklausieties… — Kandiskis sāka viņai kaut ko stāstīt.

— Nelaime tā, ka, medījot pakalnos, man tā vien šķiet: tie, maitas, katrā ziņā ir pie sālsvietas, — es teicu Vecajam. — Mātītes klaiņo pakalnos, bet es neticu, ka tēviņi pašlaik staigā kopā ar viņām. Un, kad vakarā atnāc pie sālsvietas, tad ieraugi pēdas. Tas taču nozīmē, ka viņi ir bijuši šai nolādētajā vietā. Manuprāt, viņi iet turp, kad vien iedomājas.

— Var jau būt.

— Tu katrā ziņā varētu dabūt visdažādākos tēviņus. Iespējams, ka viņi nāk uz sālsvietu ik pārdienas. Daži noteikti ir sabiedēti, jo, Karls to vienu nošāva. Un būtu tad arī nogāzis ar pirmo šāvienu, nevis dzinies pakaļ pa visu šo apsēsto apgabalu. Ak kungs, ja viņš kaut vienu būtu nogāzis ar pirmo šāvienu! Bet gan jau atnāks vēl citi. Atliek tikai gaidīt. Nevar taču būt, ka viņi mūs ir saoduši. Bet Karls gan nejēdzīgi mums šeit izpurgāja medīšanu.

— Viņš vienmēr pārāk uztraucas, — Vecais teica. — Bet citādi lāga zēns. Ziniet, to leopardu taču viņš nolaida skaisti. Labāk nemaz nevar vēlēties. Jāļauj zvēriem nomierināties.

— Protams. Viņu lamādams, es tik ļauni nedomāju.

— Bet ja jūs notupētu slēpni cauru dienu?

— Tas sasodītais vējš iegriezās un izpūta mūsu smaku visos virzienos. Nebija nekādas jēgas kvernēt tur un tēlot raidītājus. Kaut nu tas draņķa vējš rimtos. Šodien Abdulla atstiepa veselu kannu ar pelniem.

— Redzēju, ka viņš aizgāja ar kannu.

— Kad lavījāmies klāt sālsvietai, nebija ne vēja pūsmiņas un jau pietiekami gaišs, lai varētu šaut. Viņš visu laiku kaisīja pelnus, lai redzētu, cik stipri pūš. Mēs ar Abdullu pagājāmies uz priekšu, bet pārējos atstājām aizmugurē un gājām klusi. Man kājās bija kurpes ar rievotām gumijas zolēm, bet zeme tur mīksta un irdena. Taču jau pēc piecdesmit jardiem tas ķēms sabijās.

— Vai esat kādreiz redzējuši kudu ausis?

— Vai es esot redzējis ausis! Ja es būtu redzējis tā draņķa ausi, tad sen jau šis būtu dīriķim nagos!

— Gatavie izdzimteņi! — Vecais teica. — Man tā sālsvietu padarīšana galīgi nepatīk. Un kudu nemaz nav tik tramīgi, kā mēs domājam. Nelaime tikai tā, ka ar viņiem iznāk ņemties tieši tad, kad tie ir sabiedēti. Un šauj tos no tiem laikiem, kamēr vien pastāv sālsvietas.

— Tieši tur jau ir tas prieks, — teicu. — Es labprāt pamedītu kādu mēnesi. Man patīk tupēt slēpnī. Bez kādām raizēm un rūpēm. Sēdi tik, ķer mušas un pacienā ar tām skudru lauvas. Vai nav jauki? Bet ko darīt, ja neiznāk?

— Tā jau ir. Nav tā nolāpītā laika.

— Tā, — Kandiskis sacīja manai sievai. — To jums katrā ziņā vajadzētu redzēt. Lielās ngomas. Iezemiešu lielos deju svētkus. Tos īstos.

— Paklausieties, — es teicu Vecajam. — Tā otrā sālsvieta, kur biju vakar vakarā, ir pati labākā no visām, tikai pārāk tuvu šim draņķa ceļam.

— Pēddziņi apgalvo, ka tur kudu esot mazāki. Un tālu jāiet. Turp un atpakaļ astoņdesmit jūdzes.

— Zinu. Bet tur taču bija četru lielu kudu tēviņu pēdas. Tas ir noteikti, Nebijis vakar tas vāģis. Bet ja es tur paliktu pa nakti? Tad manā rīcībā būtu visa nakts un agrs rīts un tā sālsvieta bijusi nebijusi! Un tur klimst apkārt arī viens liels degunradzis. Mēs vismaz redzējām pamatīgas pēdas.

— Labi, — Vecais teica. — Tad šaujiet tik nost to draņķi!

Vecais necieta bezjēdzīgu šaudīšanu, plātīšanos, šaušanu efekta dēļ, — varbūt vienīgi tad, kad mednieka kaislība ņēma virsroku vai arī kad vajadzēja paspīdēt amata brāļu acīs, un es sapratu, ka degunradzi viņš ziedo man par prieku.

— Nešaušu, varbūt tikai tad, ja tas būs sevišķi labs, — es apsolīju.

— Šaujiet tik nost to neradījumu. — Vecais jau kļuva izšķērdīgs.

— Vai, Vecais, — es nopūtos.

— Šaujiet vien, — viņš teica. — Jums jau tas sagādās prieku — pieveikt viņu vienam pašam. Ragu varēsit pārdot, ja negribēsit paturēt. Vēl vienu jūs drīkstat šaut.

— Tā, — sacīja Kandiskis. — Vai esat pārdomājis kampaņas plānu? Esat izlēmis, kā pārspēt viltībā nabaga zvērus?

— Jā, — es atbildēju. — Kā jūtas jūsu vāģis?

— Vāģis ir pagalam, — austrietis teica. — Un es savā ziņā pat priecājos. Tas pārāk atgādināja simbolu. Vienīgais, kas bija atlicis no manas šambas. Tagad man vairs nav nekā un dzīve kļuvusi daudz vienkāršāka.

— Ko nozīmē šamba? — vaicāja L. V . [38] , mana sieva.

— Jau mēnešiem ilgi to vien dzirdu. Bet es kautrējos prasīt, ko nozīmē visi šie vārdi.

— Šamba nozīmē plantāciju, — Kandiskis sacīja.

— No tās nekas nav palicis pāri, vienīgi šis vāģis. Ar to es izvadāju strādniekus uz kāda indieša šambu. Ļoti bagāts indietis, viņš audzē sizalu. Strādāju pie viņa par pārvaldnieku. Indietis prot iesist peļņu no sizala šambas.

— Un no visa kā, — Vecais piebilda.

— Jā. Kur mums neveicas un mēs nobeigtos badā, tur viņš taisa naudiņu. Bet tad ir arī attapīgs indietis. Un prot mani novērtēt. Es viņam reprezentēju eiropiešu organizāciju. Pašlaik vervēju iezemiešu darbaspēku. Tas prasa laiku. Un iznāk iespaidīgi. Savu ģimeni neesmu redzējis kādus trīs mēnešus. Bet nu jau organizācija ir saorganizēta. To varēja izdarīt arī nedēļas laikā, bet tad nebūtu iznācis tik iespaidīgi.

— Un jūsu sieva? — manējā vaicāja.

— Abas ar meitu gaida mani mājās, plantācijā, kur es strādāju par pārvaldnieku.

— Vai viņa jūs ļoti mīl? — mana sieva jautāja.

— Laikam gan, citādi jau sen būtu atstājusi.

— Un cik gadu ir jūsu meitai?

— Trīspadsmit.

— Jauki, ja ir meita.

— Jūs nemaz iedomāties nevarat, cik jauki. Tikpat kā vēl otra sieva. Redziet, mana sieva zina visu, ko es domāju, kam ticu, ko es spētu un nespētu izdarīt, zina to, kas es nespētu būt. Un es tāpat zinu pilnīgi visu par savu sievu. Bet tagad ir vēl kāds mums nepazīstams, kas par mani nezina neko, mīl mani, neko nezinādams, un ir svešs mums abiem. Tāda brīnišķīga būtne, tuva un tomēr sveša, un viņas dēļ mūsu sarunas kļūst… kā to lai pasaku? Jā. Tas ir tā… kā teikt… nu, lūk, pie jums, pie jums abiem… nu, tā, it kā katru dienu pusdienās dabūt Heinca tomātu mērci…

— Tas jau ir ļoti jauki, — es teicu.

— Un mums ir grāmatas, — viņš sacīja. — Jaunas es tagad nevaru nopirkt, bet mēs jau vienmēr varam sarunāties. Ir tik interesanti par visu pārspriest, apmainīties domām. Mēs runājam par visu. Itin par visu. Mums ir ļoti interesanta garīgā pasaule. Agrāk, kad man vēl bija šamba, es abonēju «Querschnitt». Tad likās, ka es arī esmu viens no šiem lieliskajiem cilvēkiem. No tiem, ar kuriem mēs labprāt saietos, ja tas būtu atkarīgs tikai no mūsu vēlēšanās vien. Jūs jau nu gan par šiem cilvēkiem visu zināt. Kā tad citādi.

— Dažus pazīstu, — es teicu. — Parīzē. Un Berlīnē.

Negribēju iznīcināt viņa ilūzijas, tāpēc neizteicos sīkāk par šiem lieliskajiem cilvēkiem.

— Viņi ir apbrīnojami, — es meloju.

— Apskaužu jūs, ka esat ar viņiem pazīstams, — viņš teica. — Sakiet — kurš ir Amerikas lielākais rakstnieks?

— Mans vīrs, — sacīja mana sieva.

— Nē. To jūs sakāt aiz ģimenes lepnuma. Es gribētu zināt īstenība. Protams, ne jau Eptons Sinklers. Un, protams, arī ne Sinklers Lūiss. Kurš ir jūsu Tomass Manns? Un kurš jūsu Valerī?

— Mums nav lielu rakstnieku, — es teicu. — Kad ir sasniegts zināms vecums, ar mūsu labākajiem rakstniekiem kaut kas notiek. Es varētu paskaidrot, kas īsti, bet tad iznāktu gara runāšana un jums apniktu.

— Lūdzu, paskaidrojiet, — viņš teica. — Tādas sarunas sagādā man lielu prieku. Tas jau ir pats labākais, ko dzīve var sniegt. Garīgā dzīve. Tā vis nav kudu šaudīšana.

— Jūs vēl neesat neko dzirdējis, — es teicu.

— O, bet es jau jūtu. Iedzeriet vēl alu, tad būs vieglāk runāt.

— Tāpat jau ir viegli, — es teicu, — vienmēr līdz bezjēdzībai viegli. Bet jūs nedzerat neko.

— Nē, es nekad nedzeru. Dzeršana slikti ietekmē manu intelektu. Bet tas nav svarīgi. Pastāstiet. Lūdzu, pastāstiet.

— Nu, mums Amerikā ir visai veikli rakstnieki, — es teicu. — Tāds, piemēram, ir Po. Veikli, lieliski konstruēti darbi un — nedzīvi. Ir mums bijuši arī retorikas meistari, kam palaimējies izmakšķerēt no citu cilvēku biogrāfijas vai pašiem no saviem jūras braucieniem ziņas par šo to īstu, piemēram, par vaļiem, bet tas viss iestidzis retorikā, tikpat kā plūme pudiņā. Reizēm tādi atradumi pagadās paši par sevi, bez pudiņa, un tad iznāk laba grāmata. Tāds ir Melvils. Bet tie, kas cildina Melvilu, dara to retorikas dēļ, kas nebūt nav svarīga. Tie saskata noslēpumainību tur, kur tādas īstenībā nemaz nav.

— Jā, — Kandiskis teica. — Es saprotu. Bet retorika taču ir intelekta darbība, intelekta spēja darboties. Retorika ir zilās dzirksteles, ko izsviež dinamo.

— Reizēm tā ir. Taču reizēm ir tikai zilās dzirksteles, bet ko sasniedz dinamo?

— Tā. Turpiniet.

— Esmu piemirsis.

— Nē. Turpiniet. Netēlojiet naivo.

— Vai esat kādreiz piecēlies pirms ausmas,,,

— Ik rītus, — viņš teica. — Turpiniet.

— Nu labi. Bija arī citi, tie rakstīja kā angļu kolonisti, kas izraidīti no Anglijas, kura viņiem nekad nav bijusi tuva, uz jaunāku Angliju, ko radīja paši. Visai lādzīgi ļaudis ar nelielu, pasausu un lielisku unitāriešu gudrību; literāti; kvekeri ar humora izjūtu.

— Kuri tie bija?

— Emersons, Hotorns, Vitjers un kompānija. Visi mūsu agrīnie klasiķi, kas nesaprata, ka jauna klasika nemēdz līdzināties iepriekšējai. Tā var piesavināties no sliktākā, no tā, kas nebūt nav kļuvis par klasiku, to dara visi klasiķi. Daži rakstnieki piedzimst vienīgi tādēļ, lai palīdzētu kādam citam uzrakstīt vienu teikumu. Bet nedrīkst atvasināties no iepriekšējā klasiķa vai viņam līdzināties. Bez tam visi šie vīri bija džentlmeņi vai arī vēlējās tādi būt. Viņi visi bija ļoti cienījami cilvēki. Tie nelietoja vārdus, ko parasti lieto sarunā, vārdus, kas valodā vēl joprojām ir dzīvi. Un jums nebija ne jausmas, ka viņiem varētu būt arī miesa. Bija intelekts, jā. Jauks, pasauss, nevainojams intelekts. Tas viss ir ārkārtīgi garlaicīgi. Bet jūs jau pats uzprasījāties.

— Turpiniet.

— Tajos gados bija viens rakstnieks, ko uzskatīja par ļoti labu, — tas bija Toro. Nevaru jums neko pateikt par viņu, jo līdz šim neesmu spējis izlasīt nevienu viņa grāmatu. Bet tam nav nozīmes, jo es vispār nespēju lasīt citus naturālistus, — ja nu vienīgi tos, kas ir absolūti precīzi un nav pārāk literāri. Naturālistiem vajadzētu strādāt vienatnē, bet viņu atradumus dot apstrādāt kādam citam. Un rakstniekiem vispār vajadzētu strādāt vienatnē. Viņiem jāsastopas tikai pēc tam, kad darbs pabeigts, un arī tad ne pārāk bieži. Citādi tie sāk līdzināties saviem Ņujorkas amata brāļiem. Tie visi ir kā tārpi zivju ēsmai, kas sabāzti pudelē un cenšas noraut zināšanas un barību no savstarpējas saskarsmes un no pudeles. Pudeles lomā reizēm var būt tēlotāja māksla, reizēm ekonomika, reizēm līdz reliģijas pakāpei pacelta ekonomika. Bet tie, kas reiz iekļuvuši pudelē, tur arī paliek. Ārpus pudeles viņi jūtas vientuļi. Un vientulību tie nepanes. Viņiem bailes palikt vieniem savos ticējumos, un neviena sieviete neiemīlēs nevienu no viņiem tā, lai šai sievietē varētu noslīcināt šo vientulības sajūtu vai saliedēt to ar viņas vientulību, vai sajust ko tādu, lai viss pārējais liktos mazsvarīgs.

— Nu, bet kā ar Toro?

Jums pašam jāpalasa. Varbūt arī es to vēl spēšu. Pēc kāda laika varu izdarīt gandrīz vai visu,

— Varbūt iedzer vēl alu, papuci.

— Lai notiek.

— Un ko jūs varat teikt par labajiem rakstniekiem?

— Labie rakstnieki ir Henrijs Džeimss, Stefens Kreins un Marks Tvens. Ne jau katrā ziņā šādā secībā. Labiem rakstniekiem rangu nav.

— Marks Tvens ir humorists. Pārējos es nepazīstu.

— Visa amerikāņu literatūra ir izaugusi no vienas Marka Tvena grāmatas ar nosaukumu «Haklberijs Fins». Kad jūs to lasīsit, tad beidziet tajā vietā, kur puikām nozog nēģeri Džimu. Šeit ir grāmatas īstās beigas. Pārējais tikai pačalojums. Bet tā ir mūsu labākā grāmata. No tās cēlusies visa Amerikas literatūra. Pirms tam nebija nekas. Un kopš tā laika tā arī nekas labs nav radies.

— Bet pārējie?

— Kreins ir uzrakstījis divus skaistus stāstus. «Atraisītā laiva» un «Zilā viesnīca». Otrs ir labākais.

— Un kas ar viņu notika?

— Viņš nomira. Tas ir tik vienkārši. Viņš mira jau no paša sākuma.

— Un abi pārējie?

— Tie nodzīvoja līdz sirmam vecumam, taču gudrāki nekļuva. Nezinu, ko īsti viņi vēlējās. Redziet, mēs no saviem rakstniekiem iztaisām nez ko.

— Nesaprotu.

— Mēs iznīcinām viņus visdažādākajos veidos. Vispirms jau ekonomiski. Viņi sapelna naudu. Rakstnieks var sapelnīt naudu tikai aiz nejaušības, kaut gan labas grāmatas vienmēr dod ienākumus. Bet, tikuši pie naudas, mūsu rakstnieki sāk dzīvot plaši, un līdz ar to ir iekrituši. Lai noturētos greznajā dzīvē, apgādātu savas sievas un tā tālāk, — viņiem jāraksta, un galu galā iznāk draņķis. Un ne jau tīšuprāt, bet steigas dēļ. Tāpēc ka viņi raksta tad, kad nav ko teikt, kad avots jau izsmelts sauss. Tāpēc ka viņi padevušies godkārei. Un, paši sevi nodevuši, cenšas attaisnot šo nodevību, un mēs saņemam jaunu draņķa devu. Vai arī tā: rakstnieki sāk lasīt kritiku. Ja viņi notic kritikai, kas viņus slavē, tad vajadzētu ticēt arī tad, kad tā peļ, un te nu tu zaudē ticību sev. Pašlaik mums ir divi labi rakstnieki, kuri nevar rakstīt tāpēc, ka ir salasījušies kritiku un zaudējuši ticību sev. Ja viņi turpinātu rakstīt, tad šis tas iznāktu labi, šis tas slikti, šis tas pagalam slikti, taču labais paliktu. Bet viņi ir salasījušies kritiskus rakstus un domā, ka viņiem jāuzraksta tikai meistardarbi. Tādi meistardarbi, kādus viņi, pēc kritiķu domām, ir rakstījuši agrāk. Bet tie, protams, nekādi meistardarbi nebija. Tās gluži vienkārši bija labas grāmatas. Un tā viņi tagad nevar uzrakstīt vairs neko. Kritiķi ir padarījuši viņus nespējīgus.

— Un kas tie ir par rakstniekiem?

— Viņu vārdi jums neko neizsacīs, un varbūt pa šo laiku viņi ir kaut ko uzrakstījuši, atkal sabijušies un atkal jūtas nespējīgi.

— Bet kas tad īsti notiek ar amerikāņu rakstniekiem? Runājiet skaidrāk.

— Tos laikus es vēl nebiju pasaulē, un par tiem neko nevaru pastāstīt, bet tagad notiek visādi. Zināmā vecumā vīriešu kārtas rakstnieki pārvēršas rosīgās večiņās. Rakstnieces kļūst Žannas d’Arkas, tikai bez viņas cīņas spara, Viņi kļūst par vadoņiem. Nav svarīgi, ko tie vada. Ja viņiem nav sekotāju, viņi tos izdomā. Tiem, kas izvēlēti par sekotājiem, veltīgi protestēt. Tad viņus apvainos nodevībā. Pie velna! Ar rakstniekiem notiek daudz kas. Tas pirmkārt. Nu, un citi mēģina glābt savu dvēseli ar rakstīšanu. Pati vieglākā izeja. Vienus iedzen postā pirmā nauda, pirmie slavinājumi, pirmais uzbrukums, pirmā reize, kad viņi saprot, ka nespēj vairs rakstīt, vai arī kad pirmo reizi attopas, ka vispār nespēj darīt neko citu, vai arī, baiļu dzīti, iestājas organizācijā, kas domā viņu vietā. Un gadās arī tā, ka dažs labs pats nemaz nezina, ko grib. Henrijs Džeimss gribēja sapelnīt naudu. Un nekas, protams, neiznāca.

— Un jūs?

— Mani interesē daudz kas cits. Mana dzīve ir laba, tomēr jāuzraksta zināms daudzums vārdu, citādi turpmākā dzīve nesagādās man vairs nekāda prieka.

— Un ko jūs vēlaties?

— Rakstīt, cik labi vien spēju, un strādājot mācīties, Un turklāt es dzīvoju tādu dzīvi, kas sagādā man prieku, un tā ir sasodīti laba dzīve.

— Kudu medības?

— Jā. Kudu medības un daudz kas cits,

— Kas — cits?

— Daudz kas cits.

— Un jūs zināt, ko gribat?

— Jā.

— Un jums tiešam patīk tas, ko pašlaik darāt, šī blēņošanās ar kudu?

— Tieši tāpat, kā man patīk staigāt pa Prado.

— Jūs neredzat tur nekādas starpības?

— Nepieciešams kā viens, tā otrs. Un ir jau arī vēl daudz kas cits.

— Protams. Citādi jau nevar būt. Bet vai tiešām jums tas kaut ko dod?

— Tiešām gan.

— Un jūs zināt, ko gribat?

— Pilnīgi, un arvien to iegūstu.

— Bet tas maksā naudu.

— Naudu es varu nopelnīt vienmēr, un turklāt man ļoti veicas.

— Tātad jūs esat laimīgs?

— Vienīgi tad nē, kad domāju par citiem.

— Tātad jūs domājat par citiem?

— O jā.

— Bet neko viņu labā nedarāt?

— Nē.

— It neko?

— Nu, varbūt kādu nieku.

— Un vai domājat, ka jums ir vērts rakstīt — iespējams, ka tas tikai pašmērķis?

— O jā.

— Vai esat par to pārliecināts?

— Pilnīgi.

— Tai jābūt visai patīkamai sajūtai.

— Tā tas arī ir, — es teicu. — Vienīgais, kas rakstnieka darbā ir patīkams.

— Saruna kļūst briesmīgi nopietna, — mana sieva iebildās.

— Ir jau arī briesmīgi nopietns temats.

— Redziet nu, ir arī kas tāds, pret ko viņš izturas nopietni, — Kandiskis teica. — Es jau zināju, ka bez kudu viņam padomā ir arī kaut kas nopietns.

— Tagad visi cenšas apiet šo jautājumu, apgalvo, ka tas neesot svarīgi, esot veltīgi mēģināt te ko panākt, un vienīgi tāpēc, ka tas tik grūti. Lai to iespētu, jārēķinās ar pārāk daudziem faktoriem,

— Par ko jūs runājat?

— Par to, kā var rakstīt. Par to, kādu prozas līmeni var sasniegt, ja rakstnieks strādā pietiekami nopietni un ja viņam veicas. Pastāv taču ceturtā un piektā dimensija, kuras iespējams apgūt.

— Jūs tam ticat?

— Es to zinu.

— Un ja rakstnieks tās apgūst?

— Tad nekas cits vairs nav svarīgs. Tas ir daudz svarīgāk par visu citu, ko viņš varētu darīt. Protams, var gadīties, ka viņam neveicas. Bet iespējams, ka tomēr veicas.

— Jūs jau runājat par dzeju.

— Nē. Tas ir daudz grūtāk par dzeju. Tieši proza ir tā, ko neviens vēl nekad nav uzrakstījis. Bet to var uzrakstīt bez jebkādiem trikiem un krāpšanas. Bez visa tā, kas vēlāk var izvērsties slikts.

— Un kāpēc proza vēl nav uzrakstīta?

— Tāpēc, ka jāņem vērā pārāk daudzi faktori. Vispirms nepieciešams talants, liels talants. Tāds kā Kiplingam, Tad — vajadzīga pašdisciplīna. Tāda kā Flobēram. Bez tam jābūt skaidram priekšstatam par to, kāda šī proza varētu būt, un jābūt tik nemainīgi absolūtai sirdsapziņai kā Parīzes metrs-etalons, lai izvairītos no atdarināšanas. Tālāk — rakstniekam jābūt inteliģentam un nesavtīgam, bet pats galvenais — jāprot izdzīvot. Pamēģiniet dabūt to visu vienkopus vienā cilvēkā ar noteikumu, ka šis cilvēks spēs pārvarēt visu, kas rakstnieku ietekmē. Pats grūtākais viņam — jo laika taču nav daudz — ir prast izdzīvot un padarīt darbu līdz galam. Bet man gribētos, lai mums būtu tāds rakstnieks un lai mēs varētu izlasīt viņa grāmatas. Ko nu jūs teiksit? Vai neparunāsim par ko citu?

— Tas, ko jūs sakāt, ir interesanti. Protams, visam es nepiekrītu.

— Skaidrs.

— Vai mēs nevarētu ieķert pa kraukšķim? — Vecais vaicāja. — Kā jums šķiet, vai kraukšķis nepalīdzētu?

— Vispirms pasakiet man tā konkrēti — kas rakstniekam īsti nāk par sliktu?

Man bija apnikusi šī saruna, kas izvērtās intervijā. Nu, lai arī būtu intervija, kaut tikai drīzāk beigtos. Tagad pirms lenča ņemt un nopūlēties, lai izteiktu saprotamos teikumos kādu tūkstoti pilnīgi netveramu parādību, — tas patiešām bija draņķīgi.

— Politika, sievietes, dzeršana, nauda, godkāre. Un politikas, sieviešu, dzeršanas, naudas un godkāres trūkums, — es dziļdomīgi noteicu.

— Tagad viņam tiešām kļūst vieglāk, — Vecais iebilda.

— Bet dzeršana? To es nesaprotu. Man tas vienmēr ir licies muļķīgi. Pēc manas izpratnes dzeršana ir vājība.

— Tas ir viens veids, kā aizvadīt dienu. Tur ir daudz laba. Vai tad jūs nekad neesat vēlējies mainīt savus uzskatus?

— Ieķersim pa vienai, — Vecais teica. — M’Vendi!

Vecais nekad nedzēra pirms lenča, ja nu vienīgi aiz pārskatīšanās, un es sapratu, ka viņš mēģina man palīdzēt.

— Ieķersim visi pa kraukšķim, — es ierosināju.

— Es nekad nedzeru, — Kandiskis teica. — Aiziešu līdz mašīnai un atnesīšu svaigu sviestu lenčam. Pavisam svaigs, no Kandoas, nesālīts. Ārkārtīgi labs. Šovakar būs īpašs Vīnes deserts. Mans pavārs iemācījies to pagatavot nevainojami.

Viņš aizgāja, un mana sieva teicas

— Tu biji nāvīgi dziļdomīgs. Ko tu tur stāstīji par tām sievietēm?

— Par kādām sievietēm?

— Jūs taču runājāt par sievietēm,

— Lai jods tās rauj, — es sacīju, — Tās ir no tām, ar kurām sapinas dzērumā,

— Tad redz, ko tu dari!

— Nē jel.

— Es iereibusi nepinos ne ar vienu,

— Lai nu paliek, — Vecais teica. — Mēs neviens vēl neesam piedzērušies. Ak dievs, ko tas cilvēks gan var runāt!

— Bet, kad bvana M’Kumba sāka, viņš vairs pie vārda netika.

— Man uznāca runāšanas dizentērija, — es sacīju,

— Bet kā ar viņa mašīnu? Vai varēsim izvilkt, nesalaužot paši savējo?

— Domāju gan, — Vecais teica, — Tikko mūsējā atgriezīsies no Handeni,

Ēdot lenču zem zaļās telts nojumes liela koka paēnā, priecājoties par spirdzinošo vējiņu un ar pienācīgu cieņu notiesājot svaigo sviestu, ceptu gazeles gaļu ar kartupeļu biezeni, zaļu kukurūzu, bet pēc tam saldēdienā konservētus augļus, — Kandiskis pastāstīja mums, kāpēc šeit tik daudz pārceļotāju no Austrumindijas.

— Redziet, kara laikā uz šejieni sūtīja indiešu karaspēku. Gribēja dabūt viņus projām no Indijas, jo baidījās no jauna dumpja. Aga hanam apsolīja, ka vēlāk indieši varēs brīvi šeit apmesties un braukāt savos darījumos, ja būs karojuši Āfrikā. Solījums jātur, un tagad indieši gandrīz pilnīgi izspieduši no šejienes eiropiešus. Viņi šeit neko netērē un visu naudu sūta uz Indiju. Sakrājuši pietiekami daudz naudas, aizbrauc, un to vietā ierodas viņu nabadzīgie radinieki un turpina izmantot šo zemi.

Vecais neteica neko. Viņš negribēja strīdēties ar viesi azaida reizē.

— Pie visa vainīgs aga hans, — Kandiskis sacīja.

— Jūs esat amerikānis. Jūs no šīs kombinācijas neko nezināt.

— Vai jūs karojāt fon Letova[39] vadībā? — Vecais viņam vaicāja.

— No paša sākuma, — Kandiskis teica, — līdz beigām.

— Viņš bija brašs zaldāts, — Vecais sacīja. — Es viņu varen apbrīnoju.

— Vai tad jūs arī cīnījāties? — Kandiskis jautāja.

— Jā.

— Es gan par Letovu neko nedodu, — Kandiskis teica.

— Viņš jau gan cīnījās, jā. Un pat labāk par citiem. Kad mums vajadzēja hinīnu, lika atņemt to pretiniekam. Tāpat visu citu. Bet vēlāk par saviem zaldātiem nelikās vairs ne zinis. Es pēc kara aizbraucu uz Vāciju. Gribēju noskaidrot, kā ir ar kompensāciju par zaudēto īpašumu. «Jūs esat austrietis,» man teica. «Jums jāgriežas Austrijas iestādēs!» Tad es aizbraucu uz Austriju. «Bet kāpēc jūs cīnījāties?» man jautā. «Jūs nevarat uzskatīt mūs par atbildīgiem. Pieņemsim, ka aizbrauksit cīnīties uz Ķīnu. Tā ir pilnīgi privāta darīšana. Mēs jums neko nevaram palīdzēt.»

«Bet es taču gāju karā aiz patriotisma,» kā muļķis stūrgalvīgi turpināju. «Cīnījos tur, kur varēju, jo esmu austrietis un savu pienākumu zinu.» — «Jā, tas viss jau ir ļoti skaisti,» viņi teica. «Bet jūs taču nevarat prasīt, lai mēs samaksājam par jūsu cēlajām jūtām.» Tā viņi sūtīja mani no viena pie otra, un nekas tur nesanāca. Un tomēr es ļoti mīlu Āfriku. Esmu šeit pazaudējis visu, toties ieguvis vairāk nekā jebkurš cits, dzīvodams Eiropā. Šeit man viss ir interesants. Iezemieši, valoda. Man par viņiem pierakstītas pilnas burtnīcas. Un šeit es jūtos kā īsts karalis. Tas ir ārkārtīgi patīkami. No rīta pamodies, izstiepju kāju — un zēns uzmauc tajā zeķi. Izstiepju otru kāju — un zēns uzmauc otru zeķi. Izlienu pa moskītu apakšu un iekāpju biksēs, ko man atkal pasniedz. Vai tad tā nav krāšņa dzīve?

— Krāšņa gan.

— Kad atbrauksit nākamajā reizē, mēs nolīgsim safari un papētīsim iezemiešus. Un nešausim neko, varbūt vienīgi pārtikai. Paskatieties, es parādīšu jums vienu deju un nodziedāšu dziesmiņu.

Pietupies, elkoņus paceldams un nolaizdams, un ceļus saliecis, viņš tipināja apkārt galdam un dziedāja. Tiešām ļoti jauki.

— Tā ir tikai viena no tūkstoš dejām, — viņš teica. — Nu man jāiet. Jums jāliekas gulēt.

— Nav ko steigties. Palieciet vēl.

— Nē. Jums tiešām jāiet gulēt. Arī man. Sviestu ņemšu līdzi, nolikšu vēsumā.

— Tātad satiksimies pie vakariņām, — Vecais teica.

— Tagad jums jāguļ. Sveiki.

Kad viņš bija aizgājis, Vecais sacīja:

— Vai zināt, es neticu visam par to aga hanu.

— Izklausījās tīri ticami.

— Zināms, viņš ir aizvainots, — Vecais teica. — Kurš tad nebūtu? Fon Letovs bija īsts sātans.

— Viņš ir ļoti inteliģents, — mana sieva teica. — Tik brīnišķīgi stāstīja par iezemiešiem. Bet par amerikāņu sievietēm gan ir sliktās domās.

— Tāpat kā es, — Vecais sacīja. — Viņš ir labs cilvēks. Jums tiešām derētu nosnaust. Ap pusčetriem taču jāsāk braukt.

— Lieciet mani pamodināt.

Molo pacēla telts dibensienu, atbalstīja to ar kārtīm, lai vējš plūst cauri, un es apgūlos ar grāmatu rokā, un zem saulē sakarsētā brezenta ieplūda vēss un svaigs vējš.

Kad pamodos, bija laiks posties ceļā. Pie debesīm rēgojās lietus mākoņi, un bija ļoti karsts. Pavadoņi iesaiņoja viskija kastēs augļu konservus, kādas piecas mārciņas ceptas gaļas, maizi, tēju, tējkannu, sabiezināto pienu un četras pudeles alus. Bija arī brezenta ūdensmaiss un drāna, ko lietot telts vietā. Molo nesa uz mašīnu lielo šauteni.

— Nav ko steigties atpakaļ, — Vecais teica. — Mēs gaidīsim pacietīgi.

— Labi,

— Mūsu smagā mašīna aizvilka to brašo zēnu līdz Handeni. Savus ļaudis viņš sūtīs tālāk ar kājām.

— Jūs domājat, ka mašīna izturēs? Nevajag darīt to tikai tāpēc vien, ka viņš ir mans paziņa.

— Mums taču jādabū viņš no šejienes projām. Pievakarē mūsu mašīna būs mājās.

— Memsahiba vēl guļ, — es teicu. — Varbūt viņa gribēs iziet pastaigāties un pašaudīt pērļu vistiņas.

— Es jau nāku, — viņa atsaucās. — Par mums nebēdā. O, es ceru, ka šoreiz tev veiksies.

— Līdz parītdienai nesūtiet nevienu uz ceļa mūs meklēt, — es teicu. — Ja labi veiksies, mēs paliksim.

— Laimīgi!

— Laimīgi, mīļā. Sveiks, mister Dž. F.

2. NODAĻA

Mēs izbraucām no ēnainās nometnes un, gluži kā pa smilšu upi, devāmies uz rietumiem pretim saulei, garām krūmājam, kas noaudzis līdz pat ceļa malai, īsts biezoknis, kam pāri rēgojās nelieli uzkalni, un nemitīgi apdzinām iezemiešus, kas arī soļoja uz rietumiem. Daži bija gandrīz kaili, tikai virs pleca mezglā sasieta nosmulēta drāna, un viņi nesa stopus un cieši noslēgtus bultu makus. Citi nesa šķēpus. Turīgākajiem rokās bija lietussargi, un paši — ietinušies baltā drānā, un viņu sievietes tiem sekoja ar podiem un pannām. Tālāk priekšā uz ceļa gaisā it kā peldēja saiņi un ādas maisi virs iezemiešu galvām. Viņi visi bēga no bada. Un šajā tveicē, kājas pāri mašīnas malai pārkāris, lai tās mazāk justu motora karstumu, cepuri uzvilcis pār acīm, lai tajās nespīdētu saule, vērodams ceļu, cilvēkus un izcirtumus starp kokiem, cerībā ieraudzīt kādu zvēru, — es braucu uz rietumiem.

Reiz mēs redzējām klajumā, izlauzītos krūmājos, trīs mazo kudu mātītes. Pelēkas, lieliem vēderiem, gariem kakliem, mazam galviņām un lielām ausīm tās ātri iemetās mežā un nozuda. Mēs izkāpām no mašīnas un meklējām pēdas, taču tēviņu pēdas neatradām.

Gabaliņu tālāk pāri ceļam pārskrēja ātrkājīšu pērļu vistiņu bariņš, tās skrēja kā sacīkšu zirgi, nekustīgās galvas augstu pacēlušas. Kad izlēcu no mašīnas un aizsteidzos tām pakaļ, vistas uzspurdza gaisā, pierāvušas kājas cieši klāt pie smagajām guzām, un, īsos spārnus plivinādamas un kliegdamas, aizlidoja tālāk pāri kokiem. Es nošāvu divas, tās smagi nokrita zemē, spārnus kulstīdamas, un Abdulla nogrieza tām galvas, lai gaļu drīkstētu ēst arī musulmanis. Viņš ielika vistas mašīnā, kur sēdēja M’Kolo un smējās; tie bija veca vīra veselīgie smiekli, tā viņš smējās par mani vienmēr, kad es netrāpīju putnam, viņu tas uzjautrināja. Un, lai gan šodien trāpīju, tas tikpat bija joks, it kā mēs būtu nošāvuši hiēnu; tas bija pats pārākais joks. Viņš smējās vienmēr, vērodams, kā krīt putns, un, kad aizšāvu garām, smējās locīdamies un galvu kratīdams.

— Paprasiet viņam — kāda velna pēc viņš tā smejas? — es reiz palūdzu Vecajam.

— Par bvanu, — M’Kola teica un paklanīja galvu, — par tiem putneļiem.

— Jūs viņam šķietat jocīgs, — Vecais teica,

— Nolādēts! Nu lai es esmu jocīgs! Velns viņu rāvis!

— Viņam liekas, ka esat sevišķi jocīgs. Bet mēs ar memsahibu gan nekad nesmietos.

— Tad šaujiet viņus pats.

— Nu nē, putnu šāvējs taču esi tu. Pats par tādu uzdevies, — viņa teica.

Tā putnu šaušana kļuva par iemeslu lieliskai apcelšanai. Ja man pagadījās kādu nošaut, M’Kola izzoboja putnus, grozīja galvu, smējās un rādīja ar rokām, kā putns gaisā apmetis kūleni. Un, ja man misējās, tad par apsmieklu kļuvu es, un viņš skatījās manī, smieklos raustīdamies. Smieklīgākas par mani tad bija vairs tikai hiēnas.

Pati jocīgākā bija hiēna, kas gaišā dienas laikā palekdamās skrēja pa klajumu, bezkaunīgi vilkdama līdzi pilno vēderu, un, ja viņai dibenā iešāva lodi, tā ātrumā apsviedās vēkšpēdu. Sevišķu jautrību izraisīja hiēna, kas apstājās tālāk, pie sālsvietas, lai atskatītos, un, krūtīs sašauta, apmetās augšpēdu, pilno vēderu un visas četras kājas gaisā sacēlusi. Un nekas nevarēja būt smieklīgāks par hiēnu, kad, no desmit jardu attāluma trāpīta, smailo purnu izslējusi, tā pēkšņi izlēca no garās zāles pie donga, un, asti trijos līkumos sagriezusi, sāka riņķot uz vietas, kamēr nobeidzās.

Ja hiēnu nošāva ciešā tuvumā, M’Kolam tas bija liels joks. Jautri nosvilpa lode, un hiēna tramīgā pārsteigumā sajuta sev iekšā nāvi. Vēl jocīgāk bija vērot, kā viņu nošauj no lielāka attāluma, klajumā, karstā tveice, kad tā atmuguriski apmeta kūleni un izmisīgi sāka griezties, jocīgi bija vērot šo zibenīgo ātrumu, kas nozīmēja, ka viņas ķermenī ielauzusies mazā niķelētā nāve. Taču pats lielākais joks, kad M’Kola sāka vicināt rokas sejai priekšā, novērsās un smējās, galvu kratīdams, it kā par sašauto hiēnu kaunēdamies, hiēniskā humora kulminācijas punkts bija tad, kad hiēna, klasiskā hiēna, skrējienā sašauta ķermeņa pakaļdaļā, sāka neprātīgi riņķot uz vietas, tik ilgi kodīdama un plosīdama pati sevi, kamēr tai izgāzās iekšas un, viņa apstājās un norija tās ar gardu muti.

— Fisi, — M’Kola tad mēdza teikt un purināja galvu, izsmējīgi bēdādamies, ka pasaulē dzīvo tik pretīgs dzīvnieks. Fizi, hiēna, hermafrodītiskā pašnāvniece, līķu rijēja, zvēru māšu un telēnu bieds, plēsoņa, kas spējīga tev naktī guļošam saplosīt seju un kas gaudodama mūžīgi seko ceļiniekiem, smirdošā, pretīgā hiēna ar nokārušos vēderu un stiprajiem žokļiem, kuri sagrauž pat lauvu pamestos kaulus; fizi, kas ošņādama skraidelē pa brūno līdzenumu, ik uz soļa atskatīdamās un grozīdama nekrietno sētas plušķa jaukteņa purnu; fizi, kas, ar mazo manliheru sašauta, sāk drausmīgi riņķot uz vietas. «Fisi,» M’Kola smējās, par hiēnu kaunēdamies, savu melno pliko galvu purinādams. «Fisi. Aprij pats sevi. Fisi.»

Par hiēnu viņam bija ļauns prieks, par putniem — tikai tāda pasmiešanās. Arī par manu viskiju viņš tikai pasmējās. Šim jokam bija daudz variantu. Dažus mēs minēsim vēlāk. Muhamedāņi un vispār visas reliģijas arī bija joks. Joks par cilvēkiem, kas pakļāvās reliģijai. Čaro, otrs ieroču nesējs, bija neliela auguma, gaužām nopietns un sevišķi reliģiozs. Visu ramadanu viņš neuzdrīkstējās pirms saulrieta norīt pat savas siekalas, un saule bija jau gandrīz pilnīgi norietējusi, kad viņš vēl aizvien sasprindzis to vēroja. Viņš nēsāja sev līdzi pudeli ar kaut kādu tēju un laiku pa laikam, saulē paskatījies, to aptaustīja, bet es atkal vēroju M’Kolu, kas paslepus lūkojās uz Čaro, izlikdamies viņu nemaz neredzam. M’Kolam tas nelikās smieklīgi. Par to viņš klaji smieties nevarēja, taču sajutās pārāks un brīnījās, kā cilvēki var izturēties tik muļķīgi. Muhamedāņu reliģija bija stipri modē, un tie mūsu puiši, kas nāca no augstākiem slāņiem, visi bija muhamedāņi. Tā bija zīme, ka cilvēks pieder pie augstākas kastas, kaut kam tic, ir moderns, ka viņam ir kāds dievs, un tas pacēla viņu pāri citiem, un tāpēc bija vērts vienreiz gadā drusku pabadoties un samierināties ar dažiem ēšanas aizliegumiem, es to sapratu, bet M’Kola nesaprata un neatzina, viņš skatījās uz Čaro, kas vēroja sauli, skatījās ar tādu vienaldzību, kas atspoguļojās viņa sejā vienmēr, kad viņš redzēja to, ko neatzina. Čaro beidzās vai nost aiz slāpēm un tomēr bijīgi gaidīja, bet saule rietēja pārāk lēni. Es lūkojos saulē, kas sarkana slīdēja aiz koku galotnēm, piebikstīju Čaro, un viņš pasmaidīja. M’Kola svinīgi piedāvāja man ūdens pudeli. Papurināju galvu, un Čaro atkal pasmaidīja. M’Kola šķita pats vienaldzības iemiesojums. Tad saule beidzot nozuda un Čaro pacēla pudeli pie mutes, un viņa ādamābols, kāri dzerot, cēlās un grima, un M’Kola paskatījās un novērsās.

Agrāk, kad vēl nebijām tik labi draugi, viņš man nemaz neuzticējās. Tikko kāds tuvojās, viņš ietērpās savā vienaldzības maskā. Toreiz man daudz labāk patika Čaro. Mēs sapratāmies reliģijas jautājumā, un Čaro apbrīnoja manu šaušanas prasmi un vienmēr, kad bijām nomedījuši ko sevišķu, smaidīdams spieda man roku. Tas glaimoja un patika. M’Kola visas toreizējās medību veiksmes uzskatīja par laimīgu nejaušību. Tāpēc jau bijām šeit ieradušies, lai medītu. Vēl nebijām nošāvuši neko lielāku, un M’Kola īstenībā nebija mans ieroču nesējs. Viņš bija mistera Džeksona Filipsa ieroču nesējs un man tikai aizdots. Es viņam neko nenozīmēju. Ne es viņam patiku, ne nepatiku. Pret Karlu viņš izturējās ar nicīgu pieklājību. Viņam patika vienīgi Mamma.

Tovakar, kad nošāvām pirmo lauvu, nometnē atgriezāmies jau tumsā. Lauvu medības nebija īsti izdevušās, jo radās sajukums. Jau iepriekš bijām norunājuši, ka pirmā šaus L. V., bet, tā kā mums visiem tas bija pirmais lauva un bija jau vēls, pārāk vēls lauvu medībām, pēc pirmā trāpījuma katram tika dotas tiesības šaut, cik vien viņš vēlējas. Labi izdomāts, jo saule jau sliecās uz rietu, un, ja lauva ievainots pagūs nozust biezoknī, tad būs jau pārāk tumšs un bez ķibelēm galā netiks. Atceros, cik dzeltens un milzīgs man šķita lielgalvis zvērs blakus dzelkšņainam kociņam ogulājam līdzīgā krūmu pudurī, kad L. V., uz ceļgala nometusies, gatavojās izšaut, un es jau gribēju teikt, lai apsēžas un pamatīgi notēmē. Tad norībēja īss manlihera šāviens un lauva klusi un viegli kā milzu kaķis, dīvainā elastīgā solī sakumpis, aizmetās pa kreisi. Es trāpīju viņam ar springfīldu, un viņš pakrita un apsviedās augšpēdu, un es pārāk lielā steigā izšāvu vēlreiz, un lode sacēla ap viņu putekļu grīsti. Tur nu viņš gulēja, uz vēdera izstiepies, un saule jau skāra koku galotnes, un zāle šķita neparasti zaļa, un mēs gājām viņam klāt kā sardzes patruļa vai dumpinieku bars, turēdami gatavībā šautenes un ausīdamies, nezinādami, vai viņš ir beigts vai tikai apdullis. Kad piegājām pavisam klāt, M’Kola svieda viņam ar akmeni. Tas ķēra sānus, un no sitiena skaņas varēja secināt, ka lauva ir beigts. Biju pārliecināts, ka viņu nošāvusi L. V., taču atradām tikai vienu lodes caurumu ķermeņa pakaļdaļā, tieši zem mugurkaula, — lode bija izskrējusi ārā un iestrēgusi krūtīs zem ādas. Tur to varēja labi sataustīt, un M’Kola pārgrieza ādu un lodi izvilka. Tā bija 200 granu smagā springfīlda lode, kas, iziedama cauri plaušām un sirdij, bija zvēru nogāzusi.

Biju tā pārsteigts, ka lauva pakritis beigts no tik vienkārša šāviena, bijām gatavojušies varonīgam cīniņam, dramatiskam atrisinājumam, tāpēc jutos drīzāk vīlies nekā iepriecināts. Tas bija mūsu pirmais lauva, mums nebija nekādas pieredzes, un viss iznāca citādi, nekā bijām gaidījuši. Čaro un M’Kola abi paspieda L. V. roku, tad Čaro pienāca un paspieda roku arī man,

— Labs šāviens, bvana, — viņš svahili valodā teica. — Piga m’uzuri.

— Vai jūs nešāvāt, Karl? — es vaicāju.

— Nē, jūs aizsteidzāties man priekšā.

— Bet vai viņu nenošāvāt jūs, Vecais?

— Nē. Tad taču jūs būtu dzirdējuši. — Viņš atvēra šautenes aizslēgu un izņēma abas lielās 45. kalibra patronas.

— Es, protams, aizšāvu garām, — L. V. teica.

— Bet es domāju, ka tu trāpīji. Un vēl tagad domāju tāpat.

— Mamma trāpīt, — M’Kola sacīja.

— Bet kur? — Čaro noprasīja.

— Trāpīt, — M’Kola atkārtoja. — Trāpīt.

— Viņu nogāzāt jūs, — Vecais man teica. — Ak tu dieviņ, viņš taču apvēlās kā trusis!

— Nespēju tam ticēt.

— Mama piga, — M’Kola teica. — Piga simba!

Kad tovakar tuvojāmies nometnei un jau redzējām ugunskura atblāzmu, M’Kola pēkšņi spiedzīgā balsī nobēra vakambu valodā veselu virkni izsaucienu, kas visi beidzās ar vārdu «simba». Nometnē kāds atkliedza pretī vienu vienīgu vārdu.

— Mamma! — M’Kola kliedza. Sekoja vēl viena gara vārdu virkne. Tad atkal: — Mamma! Mamma!

No tumsas iznira visi nesēji, pavārs, dīriķis, puiši un vecākais pavadonis.

— Mamma! — M’Kola sauca. — Mamma piga simba!

Puiši nāca dejodami, drūzmēdamies, plaukstas sizdami

un dobjās krūšu balsīs dziedādami kaut ko, kas atgādināja lauvas rēcienu un izklausījās apmēram tā: «Hey la Mama! Hey la Mama! Hey la Mama!»

Dīriķis ar izvelbtajām acīm pacēla L. V., lielais pavārs un zēni viņu pieturēja un citi spiedās uz priekšu, lai savukārt paceltu viņu vai vismaz pieturētu, viņi tumsā dejoja un dziedāja, un apgāja apkārt ugunskuram, un pēc tam devās uz mūsu telti.

— Hey la Mama! Huh! huh! huh! Hey la Mama! Huh! huh! huh! — viņi dziedāja lauvas deju, laiku pa laikam atdarinot zvēra dobjo kāsu. Tad nolaida Mammu zemē pie telts, visi pēc kārtas gaužām bikli paspieda viņai roku, pie tam puiši pateica m’uzuri, Memsahib, bet M’Kola un nesēji izjusti piebalsoja m’uzuri, Mama, it īpaši uzsverot vārdu «mamma».

Vēlāk, kad sēdējām pie ugunskura un dzērām, Vecais teica:

— Lauvu nošāvāt jūs. Bet M’Kola nogalinās katru, kas apgalvos ko citu.

— Vai zināt, arī man ir tāda sajūta, ka viņu būtu nošāvusi es, — L. V. sacīja. — Bet, ja tas tā patiešām būtu, es laikam gan nespētu to izturēt. Justos pārāk lepna. Vai tad uzvarēt nav brīnišķīgi?

— Lādzīgā Večukiņa, — Karls teica.

— Esmu pārliecināts, ka tu patiešām viņu nošāvi, — es sacīju.

— Ak, nerunāsim nu vairs par to, — L. V. teica. — Jau tas vien ir bezgala patīkami, ka visi tā domā. Redziet, mājās mani neviens uz rokām vis nenēsā.

— Amerikā jau neviens neprot uzvesties, — Vecais teica. — Viņi taču tur ir drausmīgi tumsoņi.

— Mēs aiznesīsim jūs līdz Vestkī, — Karls sacīja. — Lāga Vecenīte!

— Nerunāsim par to, — L. V. teica. — Man tas ir pārāk patīkami. Vai nevajadzētu viņus bagātīgi apdāvināt?

— Viņi nedarīja to tāpēc, — Vecais iebilda. — Bet kaut ko jau iedot var, lai nosvin.

— O, man gribētos iedot viņiem labi daudz naudas, — L. V. sacīja. — Nu, vai uzvarēt nav brīnišķīgi?

— Lādzīgā Večukiņa, — es teicu. — Viņu taču patiešām nošāvi tu.

— Nē, nenošāvu vis. Nemelo nu man. Ļauj tikai tāpat vien papriecāties par uzvaru.

Bet M’Kola man neuzticējās krietni ilgu laiku. L. V. bija viņa mīlule, kamēr viņai izbeidzās medību atļauja, un mēs pārējie — tikai tāds bars, kas jaucas vidū un traucē Mammai medīt. Taču, tikko viņas atļaujai beidzās termiņš un viņa vairs medībās negāja, M’Kolas jūtas atsala, un mēs sākām medīt kudu. Vecais palika nometnē, bet mūs ar dzinējiem sūtīja medībās, Karlu ar Čaro un M’Kolu ar mani, un tāpēc M’Kolas cieņa pret Veco jūtami gāja mazumā. Protams, tikai pagaidām. M’Kola bija Vecā ieroču nesējs, bet viņa jūtas pret mums bieži mainījās un kaut cik varēja nostiprināties vienīgi pēc ilgstošiem kopējiem piedzīvojumiem. Bet tagad mūsu attiecībās kaut kas bija mainījies.

II DAĻA

MEDĪBU SĀKUMS

3. NODAĻA

Tas notika toreiz, kad pēc slimības atgriezos no Nairobi un mūsu safari devās pārgājienā uz mežu degunradžu medībās. Drupijs bija īstens mežonis ar smagiem plakstiem, kas gandrīz aizsedza acis, skaists smalks mednieks un lielisks pēddzinis ar savām īpašām izdarībām. Es viņam dotu tā ap trīsdesmit pieci gadi, un viņa vienīgais apģērbs bija pār plecu mezglā sasiets drēbes gabals un feska, ko viņam bija atdevis kāds mednieks. Viņš vienmēr nēsāja līdz šķēpu. M’Kola valkāja vecu haki krāsas SV armijas frenci ar divām pogu rindām, tas īstenībā bija domāts Drupijam, bet, tā kā Drupijs tolaik atradās kaut kur citur, frencis tika M’Kolam. Vecais divas reizes veda frenci Drupijam, un galu galā M’Kola sacīja: «Atdod to man.»

Vecais atdeva, un kopš tā laika M’Kola frenci valkāja. Frencis, īsās bikses, pūkaina vilnas mice un, kamēr frencis atradās mazgāšanā, adīts armijas svīteris — tie bija vienīgie apģērba gabali, ko es večukam vispār tiku redzējis, līdz nebiju atdevis viņam savu vamzi, kuru uzģērbu, putnus šaujot. Kājas viņam bija apautas no vecām autoriepām izgrieztās sandalēs. Viņam bija slaidas, skaistas kājas ar labi veidotām potītēm Beiba Ruta[40] stilā, un vēl atceros, cik es biju pārsteigts, pirmo reizi ieraugot viņu bez frenča un redzot, cik novecojusi izskatījās viņa ķermeņa augšdaļa. Viņš šķita tik senatnīgs kā fotoattēlos Džefrizs un Sarkijs vecumā — ļengani veča bicepsi un noļukuši krūšu muskuļi.

— Cik M’Kolam gadu? — es vaicāju Vecajam.

— Būs pāri piecdesmit, — Vecais teica. — Šejienes iezemiešu rezervātā viņam ir pieauguši bērni.

— Un kādi tie ir?

— Tāpat nekur neder. Viņš nespēj tos valdīt. Vienu izmēģinājām par nesēju. Nekas nesanāca.

M’Kola Drupiju neapskauda. Viņš tikai saprata, ka Drupijs ir pārāks par viņu. Veiksmīgāks mednieks, veiklāks un labāks pēddzinis un visās izdarībās ar savu īpašu piegājienu. Viņš apbrīnoja Drupiju tāpat kā mēs un, kopā ar viņu medīdams, nekad neaizmirsa, ka valkā Drupija frenci un, pirms kļuva par ieroču nesēju un sāka jaunu dzīvi, ir bijis vienkāršs ekspresis, un ieskatīja, ka mēs abi medījam kā līdzīgi, bet Drupijs visus rīko.

Tās bija jaukas medības. Todien aizgājām no nometnes kādas četras jūdzes tālu pa dziļi iemītu degunradžu taku, kas pāri zāļainiem pakalniem veda starp kokiem tik taisna un gluda kā inženiera plānā. Taka bija iemīta zemē krietnu pēdas tiesu dziļi un nomīdīta līdzena, un tur, kur tā, gluži kā izžuvis drenāžas grāvis, nozuda iedobē starp pakalniem, mēs cirtāmies pa labi un svīzdami uzrāpāmies nelielā stāvā paugurā, apsēdāmies, atspiedāmies pret slīpumu un apskatījām apvidu binoklī. Apvidus bija zaļš un jauks, ar biezu mežu noaugušā pakājē redzējām pakalnus, un vietumis tos šķērsoja ieplakas, ko izgrauzuši strauti, gāzdamies lejā no mežainā biezokņa. Meža ieloces sniedzās lejup līdz pašām nogāzēm, un šeit, mežmalā, mēs sākām gaidīt degunradzi. No meža un kalna sāna varēja pārredzēt upes un pauguraino nogāzi lejā, kas kļuva aizvien nolaidenāka un kur auga brūna, saules izdedzināta zāle, un vēl tālāk, aiz garenas zemes joslas, iezīmējās brūnā Riftvelija un mirguļoja Manjara ezers.

Atlaidāmies slīpi nogāzē un vērīgi skatījāmies, vai neredzēsim degunradzi. Drupijs tupēja virsotnes otrā pusē, bet M’Kola bija apsēdies zemāk. No austrumiem pūta vēsa brīze, un pakalnu garā zāle viļņot viļņoja. Pie debesīm slīdēja daudzi balti mākoņi, un lielie koki mežā, kalna nogāzē, auga tik cieši kopā, un to lapotne bija tik bieza, ka likās — varētu staigāt pa koku galotnēm. Aiz kalna bija aiza, tad vēl viens kalns, un tālāk — tumšzilā meža dūmakā tinusies augstiene.

Līdz kādiem pieciem mēs neredzējām neko. Tad es bez binokļa ieraudzīju pāri vienas ielejas malai kaut ko kustamies uz meža strēles pusi. Binoklī labi varēja redzēt degunradzi, — tas nozibēja gar acīm pavisam skaidri saskatāms, saulē gluži sarkans, un žigli kā ūdensvabole aizmetās pāri pakalnam. Tad no meža iznāca vēl trīs degunradži, kas koku ēnās izskatījās tumši, un, krēslai sabiezējot, varēja redzēt, ka divi no tiem, galvas noliekuši, pie krūmu pudura uzsāk cīņu, un mēs skatījāmies, kamēr vien varējām redzēt. Bija jau pārāk tumšs, lai kāptu lejā, šķērsotu ieleju un tad dotos augšup pa šauro kalna slīpumu, līdz nokļūtu pie degunradžiem šāviena attālumā.

Tāpēc gājām atpakaļ uz nometni, tumsā lejup no pakalna uzmanīgi ar kājām ceļu taustīdami, tad tālāk pa dziļo, gludo taku, šo brūci tumšajos pakalnos, kamēr ieraudzījām starp kokiem ugunskura gaismu.

Tovakar ilgi nespējām norimt, jo bijām redzējuši trīs degunradžus, bet otrā rītā, kad pirms došanās ceļā brokastojām, ieradās Drupijs un pavēstīja, ka atradis bifeļu baru ganāmies mežmalā nepilnas divas jūdzes no nometnes. Mēs devāmies turp, vēl aizvien ar kafijas un žāvētas zivs garšu mutē un rīta trauksmes varā, no kuras stiprāk sāk pukstēt sirds, un iezemietis, ko Drupijs bija atstājis uzmanīt bifeļus, parādīja mums vietu, kur tie pārgājuši pāri dziļai gravai un iznākuši meža pļavā. Viņš teica, ka barā esot kāds ducis vai vairāk un starp tiem divi buļļi. Mēs klusi sekojām viņiem pa zvēru takām, atbīdīdami sāņus staipekņus, un redzējām pēdas un daudz svaigu izmetumu, un, kaut gan iegājām tik dziļi meža biezoknī, ka nebija iespējams šaut, un apmetām lielu līkumu, — no bifeļiem nebija ne miņas. Vienreiz dzirdējām kliedzam ērču ēdājus un redzējām viņus lidojam, bet tas arī bija viss. Mežā bija daudzas degunradža pēdas un no vienas vietas mēsli, dzelteni kā salmi, taču mēs neredzējām neko citu, vienīgi zaļos meža baložus un dažus mērkaķus, un, kad iznācām no meža, līdz jostas vietai rasā izmirkuši, saule jau bija augstu. Diena bija svelmaina, vēja vēl nebija, un mēs sapratām, ka visi degunradži un bifeļi, kas naktī bija iznākuši no meža, tagad ielīduši tur atkal atpakaļ vēsumā atpūsties.

Pārējie sāka iet uz nometni, kur bija palikuši Vecais un M’Kola. Nometnē nemaz vairs nebija gaļas, un es nolēmu kopā ar Drupiju apstaigāt apvidu un varbūt kaut ko nomedīt. Pēc dizentērijas izslimošanas pamazām atguvu spēkus, un bija tīrais prieks klaiņot lēzenajos pakalnos, tāpat vien pastaigāt un atkal pamedīt, lai sagādātu gaļu, nezinot, kas gadīsies pa ķērienam. Turklāt man patika Drupijs un patika skatīties, kā viņš iet. Drupijs soļoja viegli un atsperīgi, un man patika uz viņu skatīties, sajust zāli zem mīkstajām pazolēm, sajust šautenes tīkamo smagmi, — es turēju to aiz laides, stobru pāri plecam pārlicis, un jau pamatīgi svīdu saulē, kas ātri izžāvēja zālē rasu; tad saka pūst vējiņš un likās, ka ejam pa aizlaistu augļu dārzu Jaunanglijā. Jutu, ka atkal spēšu šaut precīzi, un labprāt būtu savas šāvēja spējas izrādījis Drupijam,

No kāda pakalna virsotnes ieraudzījām apmēram jūdzi tālāk divus kongoni, kas pret nogāzi izskatījās dzelteni, un es liku Drupijam manīt, ka vēlētos tiem sekot. Sākām kāpt lejup un aizā izcēlām vienu ūdensbuku un divas mātītes. Es zināju, ka vienīgais medījums, ko šai apkaimē varētu sadabūt, bija ūdensbuks, kas ēšanai nederēja, turklāt biju jau nošāvis vienu labāku par šo. Neizlaidu buku no acīm un, kad tas metās projām, notēmēju, taču atcerējos, ka gaļa ēšanai neder un viens jau man ir, un neizšāvu.

— Kuro nešausi? — Drupijs svahili valodā vaicāja. — Dumi sana. Labs tēviņš.

Mēģināju viņam iestāstīt, ka man jau ir viens labāks un to nevar ēst.

Viņš pasmīnēja.

— Piga kongoni m’uzuri.

«Piga» ir izteiksmīgs vārds. Tas skan tieši tā kā pavēle šaut vai arī kā izsauciens «trāpīts!». «M’uzuri» nozīmē «labi», «pamatīgi», «labāk» un ilgu laiku izklausījās man kā viena štata nosaukums, un, pa medību vietām staigādams, es domās centos sastādīt teikumus svahili valodā no vārdiem Arkanzasa un M’uzuri, bet tagad biju pie šā vārda pieradis, tas vairs nebija jāliek kursīvā, un arī citi vārdi šai valodā kļuva pierasti, tāpat kā izstieptās ausu ļipiņas, cilts rētas un kareivju šķēpi vairs nelikās dīvaini vai neglīti. Tagad cilts rētas un tetovējumi šķita dabiski un pat skaisti rotājumi, un es nožēloju, ka man pašam tādu nebija. Manas rētas bija sarepējušas, izskatījās nenoteiktas un izplūdušas, un dažas bija tikai uztūkuši skrāpējumi. Viena man bija uz pieres, un dažs labs reizēm vēl tagad apvaicājās, vai es neesot sasitis galvu; toties Drupijam bija skaistas rētas gar vaigu kauliem un vēl citas uz krūtīm un vēdera, simetriskas un dekoratīvas. Viens izaugums man gan šķita visai piemērots, tas atgādināja ziemsvētku eglīti un atradās uz manas labās kājas pēdas, un vienīgais labums no šī izauguma bija tas, ka ātrāk noplīsa zeķe, un šobrīd, par to domājot, mēs izcēlām divas purva antilopes. Tās aizdrāzās projām starp kokiem un apstājās kādus sešdesmit jardus tālāk, un, kad slaidais, graciozais buks atskatījās, es izšāvu un trāpīju viņam aiz pleca. Viņš palēcās un deva kājām ziņu.

— Piga. — Drupijs pasmaidīja. Mēs abi dzirdējām, kā lode trāpīja mērķī.

— Kufa, — es teicu. — Pagalam ir.

Bet, kad piegājām klāt, viņš gulēja uz sāniem un sirds vēl stipri sita, kaut gan viņš izskatījās beigts. Drupijam nebija līdzi mednieka naža, un man bija vienīgi spalvu nazītis. Sataustīju ar pirkstiem aiz buka priekškājas sirdi un, sajuzdams to pukstam, iedūru nazi, taču tas bija īsiņš un tikai pabīdīja sirdi tālāk. Tā bija karsta un vingra, jutu arī, kā nazis to pagrūda, beidzot sataustīju lielo artēriju un man gar pirkstiem nolija karstas asinis. Tagad saku ar nazīti buku uzšķērst un, vēl vienmēr gribēdams padižoties Drupija acīs, rūpīgi izņēmu aknas, atdalīju žultspūsli un noliku aknas uz zāļaina cinīša blakus nierēm.

Drupijs pieprasīja nazi. Tagad viņš savukārt gribēja rādīt, ko māk. Viņš veikli uzšķērda buku, apvērsa kuņģi, izmeta ārā zāli, pamatīgi izkratīja, ielika kuņģī aknas un nieres un ar nazi nogrieza klūdziņu no koka, zem kura buks gulēja, tad sastiprināja ar to kuņģi kopā, kamēr iznāca tāds kā maisiņš, kurā salikt citus gardumus. Tad nogrieza kārti, uzmauca uz tās maisiņu, izdurdams cauri liemenim, un pārlika kārti pāri plecam — tieši tāpat, kā manā bērnībā amerikāņu klaidoņi mēdza nest savu mutautiņā iesieto mantību un kā attēlots Zaļā Sīļa varžacu plākstera reklāmā. Tas bijā labs paņēmiens, un man iešāvās prātā, ka vajadzēs kādreiz to ierādīt Džonam Steibam Vaiomingā, tad viņš, kā allaž, pasmaidīs savu kurla cilvēka smaidu (kad sāka baurot bullis, Džonam vajadzēja sviest ar oļiem, lai viņš norimtos), un es zināju, ko Džons teiks. Viņš teiks: «Nudien, Arnast, tas i smalk!»

Drups pasniedza nūjiņu man, tad nometa savu vienīgo apģērba gabalu, izveidoja no tā ko līdzīgu plecu somai un ap vēla buku augšpēdu. Mēģināju palīdzēt un ar zīmēm rādīju, lai nogriež zaru, pakar pie tā antilopi, tā ka varam nest abi — katrs aiz sava gala, tomēr viņš vēlējās nest viens pats. Tā mēs sākām iet atpakaļ uz nometni, es nesu pār plecu antilopes kuņģa «maisiņu» un šauteni, bet Drupijs, sviedrus liedams, soļoja pa priekšu, zem smagās nešļavas streipuļodams. Gribēju pierunāt viņu, lai pakar antilopi kokā, vēlāk atsūtīsim tai pakaļ nesējus, un galu galā mēs atstājām medījumu koka staklē. Bet, apjēdzis, ka esmu gatavs aiziet un pamest gaļu vienīgi tāpēc, lai viņš nepārstieptos, Drupijs atkal uzvēla nesamo plecos, un mēs atgriezāmies nometnē, un puiši, ap ugunskuru sēdēdami, sāka smieties, ieraudzījuši man pār plecu maišeli.

Tādas medības man patika. Nekāda braukāšana mašīnā, tikai pārgājieni — nevis pa līdzenumu, bet pa nevienādu, grūti izstaigājamu apvidu, — un es jutos īsti laimīgs. Biju smagi noslimojies un tīksmīgi sajutu, ka kļūstu jo dienas, jo spēcīgāks. Biju arī pamatīgi novājējis, izbadējies pēc gaļas, un tagad nesmādēdams ēdu visu. Ik dienas pamatīgi izsvīdu to, ko biju iedzēris, vakaros pie ugunskura sēdēdams, un dienas tveicē gulēju ēnā, kur, tikko samanāms, ložņāja vējiņš, un lasīju, priecādamies, ka nekas nav jāraksta, zinādams, ka četros atkal dosimies medībās. Es neuzrakstīju pat nevienu vēstuli. Vienīgais cilvēks, kas man kaut ko nozīmēja, nerunājot par bērniem, atradās šeit kopā ar mani, un es nejutu ne mazākās vēlēšanās dalīties šai dzīvē ar citiem, kas bija tālu projām, vēlējos dzīvot šo dzīvi un būt laimīgs līdz pagurumam. Apzinājos, ka šauju labi, un man bija tā labsajūta un paļāvība, ko daudz patīkamāk sajust pašam nekā dzirdēt par to runājam.

Iznāca tā, ka mēs devāmies ceļā drīz pēc trim, lai ap četriem jau tiktu pakalnos. Taču pulkstenis bija gandrīz pieci, kad ieraudzījām pirmo degunradzi, kas, uz savām īsajām kājelēm neveikli gāzelēdamies, virzījās pāri kalna mugurai gandrīz vai turpat, kur redzējām viņu vakar. Mēs noskatījāmies, kā viņš nozūd mežmalā ap to vietu, kur vakar cīkstējās tie divi, tad kāpām lejup, šķērsojām aizaugušu ieplaku un pa stāvu nogāzi aizgājām līdz paērkšķim, kurš ziedēja dzelteniem ziediem un pēc kura bijām ievērojuši vietu, kur degunradzis iegāja mežā.

Kāpdams pa nogāzi augšup pret vēju un paturēdams acīs paērkšķi, centos iet, cik lēni vien spēdams, ieklājis cepurē mutautiņu, lai uz brillēm nelīst sviedri. Gaidīju, ka jebkuru brīdi vajadzēs šaut, un tīšuprāt soļoju lēni, lai nepaātrinās sirdsdarbība. Lielos zvērus meklējot, ja proti šaut un redzi, kur jāšauj, nevar aizšaut garām, varbūt vienīgi tad, ja skrienot vai rāpjoties esi aizelsies vai arī ja tev saplīst vai aizsvīst brilles un pie rokas nav ne lupatas, ne papīra, ar ko tās noslaucīt. Ar brillēm bija pati lielākā ķēpa, un es parasti nēsāju klāt kādus četrus mutautus un, kad tie bija slapji, pārliku tos no vienas kabatas otrā.

Mēs uzkāpām pie dzeltenajiem ziediem rotātā koka tik uzmanīgi, it kā tuvotos paipalu cāļiem, pie kuriem apstājies suns, bet degunradzi nemanījām. Izvandījām visu mežmalu, tur bija bezgala daudz pēdu un svaigi degunradžu izmetumi, bet degunradža neviena. Saule rietēja, un šaušanai jau bija par vēlu, tomēr mēs vēl staigājām pa mežaino nogāzi cerībā ieraudzīt kādu degunradzi klajumā. Kad bija jau gandrīz pavisam satumsis, pamanīju, ka Drupijs apstājas un pietupstas. Galvu noliecis, viņš pamāja mums nākt tālāk. Pielīdām viņam klāt un nelielas ielejas viņā puse ieraudzījām tieši pretī līdz krūtīm krūmos stāvam divus degunradžus — lielu un mazu.

— Māte ar mazuli, — Vecais klusi izdvesa. — Šaut nedrīkst. Pag, jaujiet man apskatīt ragu.

Viņš paņēma no M’Kolas binokli.

— Vai viņa var mūs redzēt? — L. V. vaicāja.

— Nē.

— Cik tālu viņi ir?

— Kādus piecsimt jardus.

— Ak dievs, cik viņa izskatās liela! — es nočukstēju.

— Viņa arī ir liela, — Vecais atteica. — Nez kas noticis tēviņam? — Medījumu ieraugot, viņu pārņēma priecīgs satraukums. — Ir pārāk tumšs, šaut var tikai tad, ja saskrienamies.

Degunradži novērsušies ganījās. Likās, viņi nekad neiet lēni. Vai nu drāžas pilnā sparā, vai arī stāv uz vietas.

— Kāpēc viņi tik sarkani? — L. V. vaicāja.

— Izvārtījušies mālos, — Vecais atbildēja. — Labāk iesim tālāk, kamēr vēl gaišs.

Kad iznācām no meža un palūkojāmies lejup nogāzē un pāri kalnam, no kura skatījāmies ar binokļiem, saule jau bija norietējusi. Mums vajadzēja kāpt lejā, šķērsot ieplaku un iznākt pie nometnes pa pirmītējo ceļu, bet mēs kā muļķi pēkšņi iedomājāmies doties uz mežmalu tieši pāri kalnam. Un tāpēc, tumsā pa šo labo ceļu iedami, nokāpām dziļās aizās, kas pa gabalu izskatījās pēc koku puduriem, mums slīdēja kājas, mēs ķērāmies pie staipekņiem, klupdami krizdami kūlāmies zemāk un zemāk, tad atkal rāpāmies pa neiedomājami krauju slīpumu, bet mežā čabēja nakts trokšņi un šķaudīja leopards, izgājis paviānu medībās; es baidījos no čūskām, un tumsā katru sakni un zaru, kam pieskāros, noturēju par čūsku.

Rāpus pārlīdām divām aizām, tad mēnesnīcā gājām pāri garam, stāvam kalna plecam, soli pa solim, soli pa solim, uz priekšu salīkuši, stāvākiem slīpumiem pieplakdami ar visu augumu, pārguruši un ar pūlēm smagās šautenes stiepdami, mēnesnīcā cits aiz cita rindā pārrausāmies pāri šim slīpumam, tad nokļuvām augšā, kur iešana bija vieglāka, bet priekšā pletās mēnesnīcas pārplūdinātā zeme, tad atkal augšā, lejā un vēlreiz augšā, taisni pāri nelielam pakalnam, kamēr beidzot, galīgi nokusuši, ieraudzījām nometnes ugunskuru.

Un te nu tu sēdi pie ugunskura, vakara vēsumā sarāvies, dzer viskiju ar sodu un gaidi, kad tev pateiks, ka brezenta vannas ceturtā daļa ir pielieta ar karstu ūdeni.

— Mazgāt, bvana.

— Sasodīts, es nekad vairs nemedīšu aitas, — tu saki.

— Es to nekad neesmu varējusi, — L. V. atbild. — Jūs visi man likāt.

— Tu jau kāpelē pa kalniem daudz labāk par mums.

— Kā jūs domājat, Vecais, vai mēs kādreiz vēl varēsim medīt aitas?

— Nez vai, — Vecais atbild. — Es teiktu, ka viss atkarīgs no apstākļiem.

— Braukšana tais sasodītajās mašīnās dzen mūs postā.

— Ja mēs ik vakarus šādus attālumus mērotu kājām, tad, pašiem nemanot, būtu nostaigājuši visu ceļu kādās trijās diennaktīs.

— Jā, un man tomēr būtu bail no čūskām, — pat tad, ja tādu gabalu nostaigātu veselu gadu ik vakarus.

— Ar laiku tas pāries.

— Nē, — es teicu. — Esmu stīvs no bailēm. Atceraties, kad mūsu rokas aiz koka nejauši saskārās?

— Kā tad, — Vecais sacīja. — Jūs palēcāties divus jardus uz augšu. Vai jums tiešām tik bail no čūskām jeb vai jūs tikai izliekaties?

— Līdz nelabumam bail, — es teicu. — Vienmēr.

— Kas jums, tiem vīriem kait? — L. V. sacīja. — Kāpēc šovakar neko nedzird par karu?

— Mēs esam nejēdzīgi noguruši. Jūs esat bijis karā, Vecais?

— Neesmu, — Vecais sacīja. — Kur tas puika paliek, ka nenes viskiju? — Un viņš ākstīdamies smalkā falsetā iebļāvās: — Keiti… Kei-ti-i!

— Mazgāt, — M’Kola atkal klusi, toties uzstājīgi atkārtoja.

— Nav spēka.

— Memsahiba mazgāt, — Molo, cerību nezaudēdams, sacīja.

— Es gan iešu, — L. V. teica. — Bet jūs abi izdzeriet ātrāk savu dzeramo. Man gribas ēst.

Mazgāt, — Keiti bargi sacīja Vecajam.

— Pats mazgāt! — Vecais atcirta. — Neuzmācies!

Keiti novērsās, un ugunskura gaismā viņa sejai pārslīdēja smīns.

— Labs ir, labs ir,— Vecais teica. — Gribat vienu? — viņš jautāja.

— Tikai pa vienai, — es teicu, — un tad mazgāt.

Mazgāt, bvana M’Kumba, — Molo sacīja. L. V. pienāca pie ugunskura, uzvilkusi zilos rīta svārkus un uzāvusi moskītu zābakus.

— Nu, ejiet taču, — viņa teica. — Kad nomazgāsities, varēsit iedzert vēl. Ūdens ir ļoti labs, silts un dūņains.

— Šie mums uzmācas, — Vecais sūdzējās.

Vai atceraties tos laikus, kad medījām aitas, vējš nopūta tev cepuri, un tā gandrīz uzkrita vienam aunam uz ragiem? — es viņai vaicāju, jo viskijs atsauca atmiņā Vaiomingu.

— Ej nu labāk mazgāt, — L. V. teica. — Es ieraušu vienu kraukšķi.

Otrā rītā jau pirms ausmas bijām saģērbušies un pabrokastojuši un medījām mežmalā un dziļajās ielejās, kur Drupijs pirms saullēkta bija manījis bifeli. Bet tagad viņa tur vairs nebija. Mēs ilgi meklējām, tad atgriezāmies nometnē un nolēmām aizsūtīt smagās mašīnas pakaļ nesējiem un pēc tam kājām doties tur, kur upes gultnē, kas sākās kalna nogāzē, cerējām atrast ūdeni, — drusku tālāk par to vietu, kur vakar bijām redzējuši degunradžus. Ja mēs apmestos tur, tad varētu medīt jaunā vietā gar mežmalu un būtu arī tuvāk kalnam.

Smagajām mašīnām vajadzēja atvest Karlu no kudu nometnes, kur viņš laikam bija paļāvies grūtsirdībai vai izmisumam, vai arī abām šīm sajūtām, rīt viņš atkal varētu braukt uz Riftveliju pēc gaļas un mēģināt sadabūt kādu oriksu. Ja mēs atrastu pamatīgu degunradzi, varētu atsūtīt viņam pakaļ. Negribējām tur šaudīties un biedēt zvērus, varbūt vienīgi tad, ja redzēsim degunradzi, jo mums bija vajadzīga gaļa. Degunradzis šķita visai tramīgs, un no pieredzes Vaiomingā es zināju, ka visi tramīgie zvēri jau pēc pirmā šāviena pamet ērtās medību vietas — nelielu ieleju vai kalnu virkni. To visu mēs apsvērām, Vecais apspriedās ar Drupiju, tad aizsūtījām Denu ar smagajām mašīnām savervēt nesējus.

Viņi atgriezās vēlu pēcpusdienā un atveda Karlu, visas viņa mantas un četrdesmit mbulus, skaistus mežoņus ar pompozu virsaiti, kam vienīgajam kājās bija īsās bikses.

Karls izskatījās izmisis, novājējis un bāls, acis iekritušas. Viņš bija pavadījis astoņas dienas kalnos, kudu nometnē, pamatīgi nomedījies, un tur viņam nebija neviena, ar ko angliski pārmīt vārdu, un viņi bija redzējuši tikai divas kudu mātītes un sabiedējuši vienu tēviņu, kas atradies pārāk tālu, lai varētu šaut. Pavadoņi apgalvoja, ka esot redzējuši vēl vienu tēviņu, bet Karls domāja, ka tas bijis kongoni, jeb viņi bija teikuši, ka tas esot kongoni, un nebija šāvuši. Tas viņu sarūgtināja, un medības nebija izdevušās.

— Es neredzēju ragus. Nemaz neticu, ka tas bija tēviņš, — Karls teica. Kudu medības viņam tagad bija sāpīgs temats, un mēs par to vairs nerunājām.

— Tur apakšā viņš nošaus oriksu, un tad viņam uzreiz būs labāk ap dūšu, — Vecais teica. — Tas viņam mazliet kož kaulā.

Karls piekrita mūsu plānam, proti, ka mums jāiet uz priekšu, uz jaunu vietu, bet viņam — jāsameklē gaļa.

— Kā jūs gribat, — viņš sacīja. — Darīšu visu tā, kā jūs gribat.

— Tur viņš varēs pašaudīt, — Vecais teica. — Tad viņam kļūs atkal vieglāk.

— Vienu degunradzi nošausim mēs. Pēc tam otru — jūs. Tas, kurš nošaus pirmais, varēs kāpt lejā pēc oriksa. Bet iespējams, ka jums pagadīsies orikss rīt, kad iesit pēc gaļas.

— Kā gribat, — Karls sacīja. Sarūgtināts viņš domāja par tām astoņām drūmajām dienām, kad saules tveicē bija kāpelējis pa kalniem no ausmas līdz tumsai, sekodams dzīvniekam, kura nosaukumu svahili valodā toreiz neatcerējās, kopā ar dzinējiem, kam neuzticējās, azaidu ieturēdams vienatnē, kad nebija neviena, ar ko patērzēt, — viņa sieva atradās deviņus tūkstošus jūdžu prom, trīs mēnešus jābrauc līdz turienei, — domādams par to, kā klājas viņa sunim un kas notiek darba vietā, — lai nolādēti visi šie zvēri, kur tie ielīduši, vai patiesi viņš nebija aizšāvis garām, nē, tas nevarēja būt, tik nopietna brīdī nemaz nevar garām aizšaut! Par to viņš bija pārliecināts, tas bija viens no viņa ticības principiem, bet ja nu viņš aiz uztraukuma tomēr būtu aizšāvis garām, un kāpēc nesaņēma nevienu vēstuli, pavadonis teica, ka tas esot bijis kongoni, zināms, tā jau teica viņi visi, to viņš labi atcerējās, tomēr neko neiebilda, tikai tādā bezcerīgā balsī pasacīja: «Kā gribat.»

— Nu, nu, nenokariet degunu, vecais blēdi, — es sacīju.

— Es jau nenokaru. Kas jums kait?

— Ieķeriet malciņu!

— Negribas. Gribu to nolāpīto kudu.

Vēlāk Vecais teica:

— Es domāju, ka viņš tiks galā viens pats, ja nebūs neviena, kas viņu biksta un steidzina. Gan jau būs labi. Viņš ir krietns puisis.

— Viņš grib, lai kāds viņam skaidri un gaiši pasaka, kas darāms, un lai liek mieru un nebiksta, — es sacīju. — šaut, kad citi skatās, — tā viņam ir īsta mocība. Viņam netīk dižoties kā man.

— To leopardu viņš nogāza ellīgi skaisti, — Vecais teica.

— Ar diviem šāvieniem, — es sacīju. — Otrais nebija sliktāks par pirmo. Pie velna, viņš taču šaut prot! Viņš varētu izšaut mūs visus no panckām ārā! Tikai pārāk uztraucas, bet es visu laiku vēl steidzinu, un tāpēc viņš uztraucas vēl vairāk.

— Reizēm jūs esat pret viņu par daudz bargs, — Vecais iebilda.

— Pie joda, bet viņš taču mani pazīst! Zina, ko par viņu domāju. Viņš neņem ļaunā.

— Man tomēr šķiet, ka viņš pats tiks ar sevi galā, — Vecais sacīja. — Viņam tikai jāsaņemas. Viņš patiešām ir labs šāvējs.

— Velns parāvis, viņš taču ir nošāvis vislabāko bifeli, vislabāko ūdens antilopi un vislabāko lauvu. Viņam nu gan nav ko raizēties.

— Vislabāko lauvu nošāva memsahiba, brāl. Te kļūdīšanās nav pieļaujama.

— Prieks dzirdēt. Bet arī Karlam tika pamatīgs lauva un liels leopards. Viss, ko viņš nošāvis, ir labs. Un mums vēl daudz laika. Viņam nav ko raizēties. Kāda velna pēc viņš ir tik drūms?

— Rīt sāksim agri, lai mazās memsahibas dēļ varētu tikt galā, pirms uznāk lielais karstums.

— Viņa jau ir dūšīgāka par mums visiem.

— Apbrīnojama. Kā tāds maziņš terjeriņš.

Tai pēcpusdienā mēs no kalna ilgi pētījām apkārtni binoklī, tomēr neko neredzējām. Un pēc vakariņām sēdējām teltī. L. V. ļoti nepatika salīdzinājums ar mazo terjeriņu. Ja jau viņai jālīdzinās sunim — un viņa to nebūt nevēlējās — tad jau labāk līdzināties aitu sunim — kalsnam, spēcīgam, skaistam garkājim. Viņas brašums bija tik dabisks, tik neviltots, ka par briesmām viņa nemaz nedomāja; turklāt no tām pasargāja Vecais, bet Vecajam viņa uzticējās bezgalīgi, gandrīz vai viņu dievināja. Vecais viņai bija vīrieša ideāls — drosmīgs, augstsirdīgs, ar humora izpratni apveltīts, savaldīgs, nekad nelielījās, nesūdzējās — ja nu vienīgi pa jokam, — iecietīgs, saprotošs, inteliģents, dzēra drusku par daudz, kā jau tas īstam vīrietim piedien, un, pēc viņas domām, bija arī ļoti skaists.

— Vai tev neliekas, ka Vecais ir skaists?

— Nē, — es teicu. — Skaists ir Drupijs.

— Drupijs ir glīts. Bet vai tev patiešām neliekas, ka Vecais ir skaists?

— Pie velna, nē! Man viņš patīk tāpat kā visi citi, bet, lai jods mani rauj, ja viņš ir skaists!

— Man gan šķiet, ka viņš izskatās brīnišķīgi. Bet tu taču saproti, kā es to domāju?

— Protams. Man jau arī tas klaidonis traki patīk.

— Bet vai tu tiešām neuzskati viņu par skaistu?

— Nē. — Un pēc mirkļa piebildu: — Nu, bet kuri tad tev vēl patīk?

— Belmonte un Vecais. Un tu.

— Neesi jau nu tāda patriote, — es sacīju. — Un kura no sievietēm tev šķiet skaista?

— Garbo.

— Tagad jau vairs nav. Džozija gan. Un Margo.

— Jā, arī viņas. Zinu, es skaista neesmu.

— Tu esi brīnum jauka.

— Parunāsim vēl par misteru Dž. F. Man nepatīk, ka tu saukā viņu par Veco. Tas ir necienīgi.

— Mēs abi iztiekam bez šīs cieņas.

— Jā, toties es viņu ļoti cienu. Viņš taču ir brīnišķīgs, vai ne?

— Jā, un viņam nav jālasa grāmateles, ko saraksta kāds sievišķis, kam esi palīdzējis publicēties un kas pateicības vietā ņem un lamā tevi par nodevēju.

— Viņa ir greizsirdīga un ļauna. Tev nevajadzēja viņai palīdzēt. Daži to nekad nepiedod.

— Traki žēl, ka viņa visu savu talantu izšķiež ļaunumam, niekiem un pašreklāmai. Traki žēl! Un žēl, ka nepazinu viņu, pirms nebija nojukusi. Un zini, kas vēl par joku: viņa neprot rakstīt dialogu. Tas bija baigi. Samācījās no manis un tad izmantoja tai grāmatelē. Agrāk taču viņa nekad tā nerakstīja. Un nekad nepiedeva man, ka ir to no manis noskatījusies, un baidījās, ka citi pamanīs, no kurienes tas īsti ņemts, tāpēc viņai vajadzēja mesties man virsū. Ir nu gan izprieca! Bet es varu vai apzvērēt, ka pirms saslimšanas ar godkāri viņa bija itin jauka. Toreiz gan viņa būtu tev patikusi, nudien.

— Var jau būt, kaut gan man tā neliekas, — sacīja L. V. — Bet šeit mums ir labi, vai ne? Tāpēc, ka te nav neviena no šiem cilvēkiem.

— Sasodīti labi. Cik varu atcerēties, man katru gadu bijis labi.

— Bet vai tas misters Dž. F. nav brīnišķīgs, ko?

— Jā. Viņš ir brīnišķīgs.

— Cik jauki, ka tu tam piekrīti. Nabaga Karls!

— Kāpēc tā?

— Viņam nav līdzi sievas.

— Jā, — es sacīju. — Nabaga Karls!

4. NODAĻA

Tā nu mēs no rīta sākām atkal soļot pa priekšu nesējiem un nokāpām lejā un pāri pakalniem un izgājām cauri biezam mežam ielejā, un tad ilgi kāpām augstienē, kur auga tik gara zāle, ka bija grūti tikt tai cauri, arvien tālāk un augstāk, reizēm atpūtāmies kāda koka ēnā, tad atkal tālāk, augšup un lejup, visu laiku pa garu zāli, kurā vajadzēja iemīt taku, un saule svilināja. Mēs gājām rindā — visi pieci cits aiz cita, Drups un M’Kola nesa katrs pa vienai lielajai šautenei un paši bija apkārušies ar somām un ūdens blašķēm, un fotokamerām, un sviedri mums lija aumaļām, un mēs ar Veco arī stiepām šautenes, un memsahiba centās atdarināt Drupija gaitu, tropu cepuri braši uz vienas auss pasitusi, priecīga, ka var nākt līdzi pārgājienā, un apmierināta ar saviem ērtajiem zābakiem, un tā mēs beidzot nokļuvām ērkšķu audzes biežņā virs aizas, kas stiepās no kalnu grēdas līdz ūdenim, un atslējām šautenes pret koku stumbriem un ielīdām dziļāk ēnā, un atlaidāmies guļus. L. V. izņēma no somas grāmatas, un viņi abi ar Veco sāka lasīt, tikmēr es pa aizu nokāpu līdz upītei, kas sākās kalna nogāzē, un atradu tur svaigas lauvu pēdas, bet garajā zālē, kas sniedzās pāri galvai, — degunradžu izurbtos tuneļus. Rāpjoties atpakaļ augšup pa aizas smilšaino slīpumu, bija gaužām karsts, un es nopriecājos, ka varu atslieties pret koka stumbru, un sāku lasīt Tolstoja «Sevastopoles stāstus». Nesen biju dabūjis šo grāmatu, tur skaisti aprakstīta kauja, kad franči sturmē reduti, un es sāku domāt par Tolstoju un to lielo priekšrocību, ko rakstniekam dod pieredze karā. Karš ir viens no svarīgākajiem tematiem un patiesam notēlojumam katrā ziņā arī viens no grūtākajiem, un tie rakstnieki, kas nav karu pieredzējuši, aiz skaudības vienmēr cenšas visiem iestāstīt, ka tas esot nesvarīgs temats, pretdabisks vai neveselīgs, taču īstenībā viņi ir zaudējuši izdevību, kas ne ar ko citu nav aizstājama. Tad «Sevastopoles stāsti» atsauca atmiņā Sevastopoles bulvāri Parīzē, un es atcerējos, kā vienā lietainā dienā braucu ar divriteni mājup no Strasburgas, atcerējos slidenās tramvaja sliedes un grūto braukšanu lietū ļaužu pārpilnajā ielā pa eļļaino, glumo asfaltu un bruģi, atcerējos, kā mēs toreiz gandrīz noīrējām dzīvokli Tempļa bulvārī, un atcerējos arī pašu dzīvokli, iekārtojumu un tapetes, bet mēs tur nepalikām, apmetāmies Notre Dame des Champs kādā sētas mājiņā, augšstāvā, un turpat pagalmā bija zāģētava (atcerējos zāģa pēkšņo griezīgo kaukšanu, skaidu smaržu un kastaņas, kas sniedzās pāri jumtam, un kādu jukušu sievišķi apakšstāvā), atcerējos, ka togad mums mūžīgi trūka naudas (visi stāsti tika atsūtīti atpakaļ pa pastu, ko ieslidināja zāģētavas durvīs izcirstā spraugā, un redakcijas pavadvēstulēs tie tika nosaukti nevis par stāstiem, bet uzmetumiem, anekdotēm, contes[41] utt. Redaktori negribēja šos stāstus pieņemt, un mēs pārtikām no sīpoliem, klāt piedzerdami ūdenī atšķaidītu kagoru), atcerējos, cik skaistas bija strūklakas Observatorijas laukumā (ūdens virmodams spīdēja bronzas zirgu krēpēs, uz bronzas krūtīm un pleciem, kas dzidrajā strūklā zaļgani laistījās), atcerējos, ka Luksemburgas parkā, tur, kur pa visīsāko ceļu cauri dārziem varēja iziet uz Suflo ielu, uzstādīja Flobēra krūšu tēlu (mēs ticējām viņam, mīlējām nekritizējot, un tagad nu viņš te stāvēja — masīvs, akmenī cirsts, kā jau tas elkam piedien). Karu viņš nebija pieredzējis, bet revolūciju un Komūnu gan, un to redzēt ir vēl labāk, ja vien nekļūsti fanātiķis, jo visi taču runā vienā valodā. Rakstniekam pilsoņu karš ir pats labākais no kariem, pats īstākais. Stendals bija redzējis karu, un Napoleons iemācīja viņu rakstīt. Viņš toreiz mācīja visus; taču neviens cits neko neiemācījās. Dostojevskis veidojās Sibīrijas trimdā. Rakstnieku izkaldina netaisnība, tāpat kā ēzē kaldina zobenu. Bet, ja Toms Vulfs būtu izsūtīts uz Sibīriju vai Tortugas salu, — nez vai tas būtu palīdzējis viņam kļūt par rakstnieku, vai tas būtu īstais satricinājums, kāds nepieciešams, lai atbrīvotos no pārliecīgas liekvārdības un iemācītos proporcijas izjūtu? Varbūt palīdzētu, bet varbūt ne. Viņš vienmēr šķita skumīgs, tāpat kā Karnera. Tolstojs bijis maza auguma. Džoiss — vidēja un turklāt pārpūlējis acis līdz aklumam. Un tajā pēdējā vakarā es biju piedzēries, sēdēju blakus Džoisam, un viņš visu laiku atkārtoja šos Edgara Kvīna vārdus: «Fraiche et rose comme au jour de la bataille.»[42] Bet es zināju, ka tur kaut kas bija aplam. Un, kad atkal viņu satiku, viņš varēja atsākt pirms trim gadiem pārtrauktu sarunu. Bija patīkami mūsu laikos sastapt lielu rakstnieku.

Bet man bija jāstrādā. Es īpaši nelauzīju galvu par to, kas tur iznāks. Pats savu dzīvi vairs neņēmu nopietni — jebkura cita cilvēka dzīvi gan, bet ne savējo. Viņi visi tiecās pēc kā tāda, kas man nebija vajadzīgs, bet es, ja vien strādāšu, savu panākšu. Darbs bija vienīgais, kas man vajadzīgs, tas bija vienīgais, kas vienmēr dāvāja labsajūtu, un strādājot manā rīcībā bija šī nolādētā dzīve, un es varēju to nodzīvot, kur un kā man pašam patika. Un šeit, kur dzīvoju pašreiz, man loti patīk. Debesis te ir labākas nekā Itālijā. Ne velna! Vislabākās debesis bija Itālijā un Spānijā, un rudeņos Mičigānas ziemeļos, un vēl rudeņos Kubas līcī. Nu, debesis varbūt ir labākas arī citur, bet labākas zemes nav it nekur.

Pašlaik vēlējos tikai vienu — atkal atgriezties Āfrikā. Mēs vēl nebijām aizbraukuši, bet, naktīs pamodies, es gulēju nomodā, nakts trokšņos klausīdamies, un jau ilgojos pēc Āfrikas.

Un šobrīd, no aizas koku tuneļa skatīdamies debesīs, kur, vēja dzīti, slīdēja mākoņi, es mīlēju šo zemi un jutos tikpat laimīgs, cik laimīgs ir cilvēks pēc tuvības ar mīlamu sievieti, kad iztukšots jūti atkal jaunu spēku pieplūdumu, un tas jau ir klāt, un tu nekad nevari iegūt pilnīgi visu, tomēr tas, kas ir pašreiz, pieder tev, bet tu vēlies vairāk un vairāk, vēlies iegūt to visu, ļauties šai izjūtai, dzīvot tajā, censties gūt šai mirklī iespējami vairāk, iegūt veselai mūžībai, šai garajai spēji aprautajai mūžībai; un tas liek aprimt laika plūdumam, reizēm liek tam pilnīgi apstāties, tā, ka pēc tam tev jāgaida, vai nemanīsi to atkal plūstam tālāk, taču laika plūdums atsākas gaužām lēni. Bet tu nejūties viens, jo, ja patiešām esi viņu mīlējis laimīgi un bez traģēdijām, tad arī viņa mīlēs tevi vienmēr; nav svarīgi, ko viņa mīlēs vēlāk, ne arī kurp aizies, — tevi viņa mīlēs vairāk par visiem. Tātad, ja tu vispār esi mīlējis kādu sievieti un kādu zemi, esi īsts laimes luteklis, un, kaut arī vēlāk nomirsi, tas neko negrozīs. Tagad, Āfrikā dzīvodams, es alkaini centos tvert no tās iespējami vairāk — gadalaiku maiņas, lietavas, kad nav jābraukā apkārt, neērtības, kas jāpacieš, lai šo dzīvi izjustu visā pilnībā, koku, mazo dzīvnieciņu un visādu putnu nosaukumus, centos iepazīt valodu un rast pietiekami daudz laika visā iedziļināties un nekur nesteigties. Visu savu mūžu esmu mīlējis zemi, zeme vienmēr ir labāka par cilvēkiem. Es vienlaicīgi spēju pieķerties tikai pavisam nedaudziem cilvēkiem.

L. V. gulēja. Guļot viņa vienmēr izskatījās skaista, elpoja rāmi, kamoliņā saritinājusies kā zvēriņš, pretēji Karlam, kas aizmidzis izskatījās nedzīvs. Arī Vecais gulēja mierīgi, taču varēja manīt, ka paša ķermenis viņam ir par šauru. Tas viņam it kā nebija vairs laikā. Tas bija pārvērties, vietām kļuvis resnāks, zaudējis apveidus, uzblīdis, toties iekšēji viņš bija jauns, kalsns, slaids un stiprs tāpat kā toreiz, kad līdzenumā pie Vami auļoja pakaļ lauvam, bet maisiņi zem acīm bija ārpusē, tāpēc tagad, guļošs, viņš likās man tāds, kādu L. V. redzēja viņu vienmēr. M’Kola aizmidzis izskatījās kā jau dažkārt vecs cilvēks bez pagātnes un bez mistērijām. Drupijs negulēja. Viņš tupēja zemē un skatījās, vai neredzēs nākam safari.

Mēs ieraudzījām viņus jau pa lielu gabalu. Sākumā pāri garajai zālei parādījās tikai kastes, tad galvu rinda, tad nesēji nozuda ieplakā un saulē šur tur pazibēja vienīgi šķēpu smailes, pēc tam viņi uzkāpa paugurā, un nu es redzēju tuvojamies visu gājienu. Viņi bija novirzījušies pa kreisi, un Drupijs pamāja ar roku, lai nāk uz mūsu pusi. Puiši sāka iekārtot nometni, un Vecais brīdināja, lai netrokšņo, bet mēs omulīgi sēdējām krēslos zem azaida telts nojumes un tērzējām. Tovakar izgājām medībās, taču neko nedabūjām. Otrā rītā gājām atkal un tomēr neredzējām neviena dzīvnieka, un tāpat arī vakarā.

Bija ļoti interesanti, tikai nekādu rezultātu. Pūta spēcīgs vējš no austrumiem un apvidu šķērsoja īsiņas pauguru grēdas, kas aizstiepās līdz pašam mežam, bet pāri tām nevarēja iet, citādi vējš aiznestu mūsu smaku tālāk un brīdinātu visu dzīvo radību. Acis žilbināja vakara saule, bet, kad tā beidzot nozuda aiz pakalniem rietumu pusē, visu ietina bieza ēna tieši tai brīdī, kad no meža parasti iznāk degunradži; arī visa zemes josla austrumu pusē vakaros medībām nederēja, bet tur, kur medīt varēja, mēs neko neatradām. Gaļu atnesa no Karla nometnes tie nesēji, ko bijām aizsūtījuši atpakaļ. Viņi atgriezās, stiepdami gabalos sacirstu, noputējušu Granta gazeļu un gnu gaļu, kas bija saulē apkaltusi sausa, un nesēji priecīgi satupēs ap saviem ugunskuriem, sasprauda gaļu uz iesmiem un sāka cept. Vecais bija nesaprašanā, kāpēc pazuduši degunradži. Tie gadījās ar katru dienu retāk un retāk, un mēs spriedām, ka viņi varbūt ganās pilnmēness naktīs un mežā atgriežas no rītiem, vēl pirms ausmas, bet varbūt saož mūs pa vējam vai saklausa cilvēku tuvošanos, vai arī gluži vienkārši ir kļuvuši tik tramīgi, ka turas mežā, bet varbūt tam bija vēl kādi citi iemesli? Es izvirzīju visādas teorijas, Vecais tās atjautīgi nokritizēja, reizēm piekrita aiz pieklājības, reizēm ieinteresēts, — kā, piemēram, minējumam par pilnmēness naktīm.

Apgūlāmies agri, un naktī nolija lietutiņš, ne jau nu īsts, tikai tāda kā duša no kalniem, un no rīta bijām kājās jau pirms ausmas, pārrāpāmies pāri kraujai zāļainai kalnu grēdai iepretim nometnei, nokāpām palu izrautā aizā un uzkāpām stāvajā pretējā krastā, no kura labi varējām pārredzēt visus pakalnus un meža malu. Gaisma vēl nebija uzaususi, kad pāri mums pārlaidās dažas meža zosis, tomēr apkārt viss vēl bija pelēkā krēslā tīts, tāpēc binoklī mežmalu nevarēja saskatīt. Bijām izsūtījuši izlūkus uz trim dažādām pakalnu virsotnēm un gaidījām, kamēr būs pietiekami gaišs, lai ieraudzītu viņu varbūtējos signālus.

Pēkšņi Vecais teica: «Re, kas par nekrietneli!» — un uzsauca M’Kolam, lai padod šautenes. M’Kola palēkdamies metās lejā, un mēs ieraudzījām upes viņā krastā tieši pretim rikšojam degunradzi. Mums vēl skatoties, viņš sāka skriet ātrāk un pagriezās uz upes pusi. Degunradzis bija mālos novārtījies sarkans, rags skaidri saredzams, un ātrajās, mērķtiecīgajās kustībās nemanīja ne mazākās neveiklības. Viņā skatoties, sāku uztraukties.

— Viņš bridīs pāri upei, — Vecais sacīja, — Taisni pa šāvienam.

M’Kola iespieda man rokā springfīldu, un es atrāvu stobru, lai pārliecinātos, vai šautene pielādēta. Degunradzis nu vairs nebija redzams, kustējās tikai garā zāle.

— Kā jums šķiet, cik tālu tas varētu būt?

— Kādi trīssimt soļi.

— Gāzīšu virsū tam suņa bērnam!

Es vēroju, iekšēji sastindzis, uztraukumu valdīdams, it kā būtu aizvēris sevī kādu ventili, un ļāvos tai bezkaislīgajai sajūtai, kas nepieciešama, lai varētu šaut.

Tad viņš atkal parādījās un ierikšoja seklajā, akmeņainajā upītē. Domādams vienīgi par to, ka noteikti varu trāpīt, tikai jāpielaiž viņš tuvāk, es notēmēju mazliet viņam priekšā un izšāvu. Dzirdēju lodes atsitienu — tanks, un, spriežot pēc viņa soļiem, šķita, ka viņš raujas uz priekšu. Viņš triecās uz priekšu šņākdams un sprauslādams, un ūdeni šļakstīdams. Izšāvu otrreiz, un sacēlu nelielu ūdens šalti viņam aizmugurē, un, kad viņš iemetās zālē, šāvu vēlreiz, šoreiz atkal aizmugurē.

— Piga, — M’Kola sacīja. — Piga!

Drupijs piekrita.

— Trāpījāt? — Vecais vaicāja.

— Noteikti, — es teicu. — Laikam nošāvu.

Drupijs jau skrēja degunradzim pakaļ, bet es, šauteni pielādējis, metos viņam pa pēdām. Puse nometnieku bija sastājušies uz pauguriem, vicināja rokas un bļaustījās. Degunradzis parādījās tieši zem tās vietas, kur viņi stāvēja, un skrēja pa ieleju tur, kur mežs aizstiepās līdz pašam ielejas sākumam.

Pienāca Vecais un L. V. Vecais turēja rokā savu lielo šauteni, bet M’Kola — manējo.

— Drupijs sameklēs pēdas, — Vecais teica. — M’Kola apzvēr, ka jūs esot trāpījis.

— Piga! — M’Kola sacīja.

— Viņš jau šņāca kā tvaika mašīna, — L. V. teica.

— Bet vai viņš tai skrējienā nebija brīnišķīgs?

— Aizkavējās, nesdams mājās pienu, — Vecais teica.

— Vai esat drošs, ka trāpījāt? Bija taču nāvīgi tālu.

— Es zinu, ka trāpīju. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka viņš ir beigts.

— Ja tā, tad labāk to nevienam nesakiet, — Vecais teica. — Jums nemūžam neticēs. Paskat! Drupijs atradis asinis.

Apakšā, garajā zālē, Drupijs rādīja mums asiņainu zāļu stiebru. Tad pieliecies sāka iet pa asiņainajām pēdām tālāk.

— Piga, — M’Kola sacīja. — M’uzuri!

— Mēs iesim pa augšu, tad redzēsim, ja viņš nogriezīsies, — Vecais sacīja. — Paskatieties uz Drupiju!

Drupijs bija noņēmis fesku un nesa rokā.

— Tā ir visa viņa piesardzība, — Vecais teica. — Mēs nesam smagas šautenes, bet Drupijs viņu lenc, turēdams roka vienu vienīgu tualetes piederumu.

Drupijs ar savu partneri, kas viņam sekoja, lejā uzreiz apstājās. Viņš pacēla roku.

— Viņi to dzird, — Vecais sacīja. — Ejam!

Sākām iet turp. Drupijs pienāca mums klāt un pateica kaut ko Vecajam.

— Viņš tepat ir, — Vecais čukstēja. — Puiši dzird ērču ēdājus. Viens no viņiem esot dzirdējis arī faro. Mēs iesim pret vēju. Jūs ar Drupiju ejiet pirmie. Memsahiba lai paliek. Paņemiet lielo šauteni! Tā.

Degunradzis bija garajā zālē kaut kur aiz krūmiem. Uz priekšu iedami, sadzirdējām dobju, stieptu vaidu. Drupijs atskatījās un pasmaidīja. Skaņa atkārtojās, šoreiz kā nopūta, degunradzis laikam aizrijies ar asinīm. Drupijs iesmējās. — Faro, — viņš pačukstēja un pielika plaukstu pie vaiga, rādīdams, ka zvērs ir apgūlies. Tad ieraudzījām klusi paceļamies spārnos un aizlaižamies bariņu putnu ar smailiem knābjiem — ērču ēdājus. Nu mēs zinājām, kur īsti degunradzis atradās, un, garo zāli pašķirdami, sākām iet uz priekšu, kamēr viņu ieraudzījām. Viņš gulēja uz sāniem — beigts.

— Drošības labad iešaujiet viņam vēlreiz, — Vecais sacīja. M’Kola iedeva man springfīldu. Pamanīju, ka šautenes gailis uzvilkts, pārskaities paskatījos M’Kolā, nometos uz ceļgala un iešāvu degunradzim kaklā. Viņš pat nepakustējās. Drupijs paspieda man roku, tāpat arī M’Kola.

— Viņš taču bija uzvilcis to nolādēto springfīldu, — es teicu Vecajam. Tas, ka M’Kola bija nesis man aiz muguras šauteni ar uzvilktu gaili, padarīja mani vai traku.

Bet M’Kolam tas bija tīrais nieks. Viņš jutās it priecīgs, glaudīja degunradža ragu, mērija ar izplestiem pirkstiem ragu atstarpi, meklēja lodes izsisto caurumu.

— Tas ir tai pusē, uz kuras viņš guļ, — es teicu.

— Jums vajadzēja redzēt, kā M’Kola apsargāja Mammu, — Vecais sacīja. — Tāpēc jau to gaili uzvilka.

— Vai tad viņš prot šaut?

— Nē. Bet vajadzības gadījumā būtu to darījis,

— Un būtu iešāvis man biksēs! — es teicu. — Ak tu, romantiskais ērms!

Kad pienāca klāt pārējie, mēs apvēlām degunradzi it kā uz ceļiem un nogriezām visapkārt zāli, lai varētu fotografēt. Lode bija zem lāpstiņām, aiz plaušām.

— Tas bija viens nāvīgs šāviens, — Vecais sacīja. — Nāvīgs! Bet nestāstiet to nevienam.

— Jums būs jāizsniedz man apliecība.

— Tad mūs abus izdaudzinās par meļiem. Dīvaini zvēri, ko?

Tur nu viņš gulēja — garš, neveikls un aizvēsturisks, āda atgādināja vulkanizētu gumiju un izskatījās viegli caurspīdīga, ar slikti sadzijušu brūci, ko bija saknābājuši putni, aste resna un apaļa, ar smailu galu, pa ķermeni rāpoja plakanas daudzkājainas ērces, ausu malas bija spalvainas, actiņas šauras kā cūkai, rags, pie pamatnes apsūnojis, slējās tieši ārā no deguna. M’Kola paskatījās uz degunradzi un pakratīja galvu. Es viņam piekritu, Tas tiešām bija pamatīgs zvērs.

— Kāds tas rags šķiet?

— Nav slikts, — Vecais sacīja. — Bet nekas sevišķs. Toties šāviens, brāl, bija nāvīgi labs.

— M’Kola ir apmierināts, — es teicu.

— Tu pats jau arī esi varen apmierināts, — L. V. sacīja.

— Uz tādiem es esmu traks, — atbildēju. — Tikai neļauj man gari izrunāties. Un par manām izjūtām neraizējies. Es jau varu pamosties ik naktis un domāt par to.

— Un jūs taču esat arī labs pēddzinis un smalks putnu šāvējs, — Vecais sacīja. — Pastāstiet, ko vēl pieprotat!

— Liecieties nu mierā! To es pateicu tikai vienreiz dzērumā.

— Vienreiz! — iesaucās L. V. — It kā viņš nerunātu par to ik vakarus!

— Ak tu dievs, bet es taču esmu labs putnu šāvējs!

— Pārsteidzoši, — Vecais sacīja. — Kas to būtu domājis! Un ko jūs vēl protat?

— Ak, ejiet nu ellē!

— Labāk jau viņam neteikt, kāds tas šāviens bija, citādi viņš kļūs galīgi neciešams, — Vecais teica L. V.

— Mēs ar M’Kolu to tāpat zinām, — es sacīju.

Pienāca M’Kola.

— M’uzuri bvana, — viņš teica. — M’uzuri sana.

— Viņš domā, ka tā nav nejaušība, — Vecais sacīja.

— Tikai nemēģiniet iestāstīt viņam ko citu.

— Piga m’uzuri, — M’Kola sacīja. — M’uzuri.

— Manuprāt, viņš jūtas tieši tāpat kā jūs, — Vecais teica.

— Viņš taču ir mans biedrs.

— Vai zināt, man arī tā šķiet.

Atpakaļceļā uz mūsu galveno nometni es, gandrīz netēmēdams, nošāvu purva antilopi no kādu divi simti soļu liela attāluma un trāpīju tai kaklā pie skausta. M’Kola bija varen iepriecināts un Drupijs — sajūsmā.

— Mums viņš jāsavalda, — Vecais sacīja L. V. — Kur jūs tēmējāt?

— Kaklā, — es sameloju. īstenībā biju tēmējis zem lāpstiņas.

— Tas bija briesmīgi jauki! — L. V. teica.

Noklakstēja lode tāpat kā beisbola nūja, atsitoties pret strauji raidītu bumbu, un antilope sabruka un vairs nekustējās.

— Man šķiet, viņš ir nāvīgs melis, — Vecais sacīja.

— Neviens no mums, dižajiem šāvējiem, netiek pietiekami novērtēts. Bet pagaidiet tik, kad nomirsim!

— Tikt novērtētam laikam nozīmē, ka mums jānēsā viņš uz rokām, — Vecais sacīja. — Degunradža nošaušana viņu pazudina!

— Nu labi. Gan jau paši redzēsit. Pie velna, es taču visu laiku šauju labi!

— Man nāk prātā kāda Granta gazele, — Vecais vēl ņēmās mani apcelt. Arī es šo gazeli atcerējos. Veselu rīta cēlienu noskraidīju pa visu apvidu pakaļ vienai skaistai gazelei, karstumā apdullis, nevienu reizi netrāpīju, tad uzkāpu uz skudru pūžņa, lai nošautu citu, daudz neizskatīgāku gazeli, atvilku elpu un nevarēju trāpīt no piecdesmit soļu attāluma, ieraudzīju, ka gazele stāv un mierīgi skatās šurp, degunu izslējusi, un tēmēju taisni krūtīs. Viņa nokrita atmuguriski, bet, kad gāju tai klāt, uzšāvās kājās un streipuļodama aizmetās projām. Es apsēdos un gaidīju, kamēr tā apstājās, laikam nespēja vairs paiet, tad iedams uzmaucu šautenes siksniņu uz rokas dilba, apsēdos, lēni, uzmanīgi notēmēju un iešāvu kaklā astoņas reizes pēc kārtas un nevienu reizi netrāpīju, un pēc tam pārskaities tēmēju vienā un tai pašā vietā un ar vienu un to pašu paņēmienu, bet visi ieroču nesēji smējās, tad piebrauca smagā mašīna ar vēl vienu nēģeru baru, kas izbrīnā acis vien iepleta, L, V. un Vecais klusēja, bet es tik sēdēju kā sasalis, vai traks aiz dusmām, apņēmies sašaut šim zvēram kaklu, bet nespert ne soli uz viņa pusi, lai aiztriektu to projām no šī saules sakveldinātā līdzenuma. Neviens neteica ne vārda. Es izstiepu roku, lai M’Kola iedod man jaunu aptveri, atkal rūpīgi notēmēju, bet netrāpīju, un tikai ar desmito šāvienu sašāvu šo nolāpīto kaklu. Tad novērsos, uz gazeli pat nepaskatījies.

— Nabaga papucis, — L. V. teica.

— Vainīga spilgtā gaisma un vējš, — Vecais sacīja. Toreiz mēs viens otru vēl tik labi nepazinām. — Visi šāvieni trāpīja vienā un tai pašā vietā. Redzēju, ka cēlās putekļi.

— Es uzvedos kā stūrgalvīgs nejēga, — teicu.

Bet nu biju iemācījies šaut. Un līdz šim man necerēti laimējās un allaž veicās.

Pienācām pie nometnes un sākām saukt. Neviens nerādījās. Beidzot no savas telts iznāca Karls. Tikko mūs ieraudzījis, viņš nozuda atpakaļ teltī, bet tad iznāca atkal ārā.

— Hei, Karl! — es iebļāvos. Viņš pameta ar roku un vēlreiz nozuda teltī. Taču tūlīt arī pienāca mums klāt. Karls drebēja aiz uztraukuma, un es sapratu, ka viņš bija mazgājis no rokām asinis.

— Kas tad tur ir?

— Degunradzis, — viņš atbildēja.

— Vai neveicās?

— Nē, veicās. Mēs viņu nošāvām.

— Jauki. Un kur viņš ir?

— Tur aiz tā koka.

Mēs gājām turp. Aiz koka patiešām bija nolikta tikko nogriezta degunradža galva, un kāda vēl! Tas bija divreiz lielāks par manējo. Mazās ačeles aizvērtas, un vienai kaktiņā svaiga asins lāsīte kā asara. Galva bija milzīga un rags skaisti izliekts. Āda, kādu collu bieza, līdzīgi kapucei, nokārās uz skausta, un griezuma vieta bija tik balta kā nupat pāršķelts kokosrieksts.

— Cik tas rags garš? Kādas trīsdesmit collas būs?

— Pie velna, nē! —« Vecais teica. — Trīsdesmit nebūs vis.

— Bet i gan trakoti skaists, mister Džekson! — Dens sacīja.

— Jā. Pamatīgs, — Vecais piekrita,

— Kur jūs viņu dabūjāt?

— Tepat pie nometnes..

— Stāvējām krūmos. Dzirdējām viņu rukšķam,

— Domājam, ka bifelis, — Karls teica,

— Viš i trakoti skaists, — Dens atkārtoja.

— Nāvīgi priecājos, ka jūs viņu nogāzāt, — es sacīju.

Te nu mēs visi trīs stāvējām, vēlēdamies Karlu apsveikt, uzlielīt viņa degunradzi, kura mazākais rags bija lielāks par mūsu nošautā degunradža ragu, — šo milzīgo brīnumu ar asariņu acī, šo pasakaino beigto milzeni ar spēcīgo galvu, — bet runājām kā kuģa pasažieri, kas nupat taisās sasirgt ar jūrasslimību, vai kā tādi, ko tikko piemeklējis smags finansu krahs. Mums bija kauns, un mēs tur neko nevarējām darīt. Gribēju pateikt Karlam kādu sirsnīgu un patīkamu vārdu, bet iznāca tikai «Cik reižu jūs izšāvāt?»

— Nezinu. Mēs neskaitījām. Laikam kādas piecas vai sešas,

— Man rādās, piecas, — Dens teica.

Nabaga Karls, stāvēdams aci pret aci ar šiem trim apbēdinātajiem apsveicējiem, jau sāka manīt, ka viņa prieks par degunradzi lēnām izgaist.

— Arī mēs vienu noguldījām, — sacīja L. V,

— Jauki, — Karls teica. — Vai lielāku par šo?

— Pie joda, nē! Tikai tādu draņķa punduri.

— Cik žēl, — Karls sacīja. Un viņš teica to no sirds.

— Kas tad jums ko žēlot, ja pats esat ticis pie šitāda? Sasodīts, tas jau ir īsts skaistulis! Tūlīt paņemšu fotokameru un viņu nofotografēšu!

Es aizgāju pēc fotokameras. L, V, saņēma mani aiz rokas un nāca man cieši blakus.

— Papuci, lūdzu, pamēģini izturēties cilvēciski, — viņa teica. — Nabaga Karls! Tu taču sabojā viņam visu prieku.

— Zinu, — es teicu. — Centīšos darīt, ko spēšu,

Mūs panāca Vecais. Viņš nogrozīja galvu.

— Man vēl nekad nav bijis tik muļķīgi ap dūšu, — viņš teica. — Bet tas nu bija tikpat kā belziens zem jozmeņa. Protams, es no sirds priecājos.

— Arī es. Tiešām gribēju, lai viņš mani pārspēj. Nu, jūs jau saprotat. Bet kāpēc viņš nevarēja nošaut zvēru ar vienu, divas, nu, kaut vai trīs collas garāku ragu nekā manējam? Kāpēc viņam vajadzēja nošaut tādu, kas padara mani smieklīgu? Mūsu degunradzis tagad izskatās gluži vienkārši nejēdzīgs.

— Toties šo savu šāvienu jūs atcerēsities mūžīgi mūžam.

— Šāvienu lai parauj jods. Tad ta nolādēta laime! Ak dievs, cik tas degunradzis ir skaists!

— Nu, nu, saņemsimies un pacentīsimies izturēties pret Karlu tā, kā tas baltajiem cilvēkiem pienākas.

— Mēs taču uzvedāmies drausmīgi, — L. V. teica.

— Zinu. Un es jau visu laiku centos priecāties. Jūs taču zināt, ka es no sirds priecājos par viņa veiksmi.

— Protams, tu priecājies. Jūs abi priecājaties, — L. V. noteica.

— Bet vai redzējāt, ko izdarīja M’Kola? — Vecais vaicāja. M’Kola bija apskatījis degunradzi, drūmi pakratījis galvu un aizgājis projām.

— Tas ir brīnišķīgs degunradzis, — L. V. teica. — Un mums jāizturas pieklājīgi, tad Karls atkal jutīsies labi.

Bet bija jau par vēlu. Karla omu mēs uzlabot nespējām, un arī pašiem ilgu laiku bija nelādzīgi ap dūšu. Pārnāca mūsu nesēji ar savām nastām, un mēs redzējām, ka viņi kopā ar visiem pārējiem aizgāja tur, kur koku ēnā stāvēja degunradža galva. Visi klusēja. Vienīgi dīriķis priecājās, ieraudzījis nometnē tādu degunradža galvu.

— M’uzuri sana, — viņš man teica, izmērīdams ragu atstarpi ar izplestiem pirkstiem. — Kubva sana!

— N’Dio. M’uzuri sana, — es piekritu.

— Vai to nošāva bvana Kabors?

— Jā.

— M’uzuri sana.

— Jā. M’uzuri sana.

Vienīgais džentlmenis starp mums bija dīriķis. Medībās mēs nekad necentāmies savstarpēji sacensties. Kad vien spējām, abi ar Karlu viens otram piekāpāmies. Tiesa, viņš man ļoti patika, un viņš bija absolūti nesavtīgs un pašaizliedzīgs. Zināju, ka varētu pārspēt Karlu šaušanā, un gājējs jau nu noteikti biju dūšīgāks, taču salīdzinājumā ar viņa trofejām mani medījumi allaž bija tīrais izsmiekls. Viņam vairākkārt bija gadījušies neticami neveiksmīgi šāvieni, turpretim es pa visu šo laiku biju izgāzies tikai divas reizes — toreiz ar Granta gazeli un otrreiz, šaudams to draņķi ielejā, un tomēr Karls vienmēr mani pārspēja. Mēs par to mazliet pajokojām, un es cerēju, ka vienreiz arī man laimēsies. Bet nelaimējās. Un tagad, degunradzi medījot, es apņēmos pamēģināt laimi jaunā vietā. Aizsūtījām Karlu pēc gaļas un paši devāmies turp. Pret Karlu mēs neizturējāmies slikti, taču sevišķi labi arī ne, un nu viņš atkal bija mani pārspējis. Un ne jau tikai pārspējis, tas vēl nebūtu nekas. Pēc viņa veiksmes man paša nošautais degunradzis likās tik sīciņš, ka es skaidri jutu: nekad nespēšu turēt viņa galvu savā mājā tai pilsētiņā, kurā mēs abi dzīvojām. Karla veiksme visu sabojāja. Atlika vienīgi domāt par lielisko šāvienu, to neviens nevarēja man atņemt, tas bija pārāk izdevies, un es zināju, ka agri vai vēlu pats sākšu šaubīties, vai tikai tā nav bijusi tāda laimīga nejaušība, par spīti visai manai grēcīgajai pārliecībai. Ar šo degunradzi vecais Karls bija man pamatīgi iegriezis. Pašlaik viņš sēdēja savā teltī un rakstīja vēstuli.

Mēs ar Veco zem azaida telts pārspriedām, kā tagad rīkoties.

— Viņš tomēr pie sava degunradža tika, — Vecais sacīja. — Tas ietaupīs mums laiku. Bet nu jūs nevarēsit samierināties ar sasniegto.

— Tā ir.

— Un šis apvidus ir kā izslaucīts. Te kaut kas nav kārtībā. Drupijs apgalvo, ka zinot labu vietu, jābraucot kādas trīs stundas un tad vēl kopā ar nesējiem apmēram stundu jāejot kājām. Mēs. varētu braukt turp jau šodien, neko daudz līdzi neņemot, pēc tam mašīnu atsūtīt atpakaļ, un Karls ar Denu varētu doties uz M’Uto Umbu un pameklēt sev kādu oriksu.

— Jauki.

— Un ar šitā beigtā degunradža palīdzību viņam ir izredzes šovakar vai rīt pievilināt leopardu. Dens teica, ka vienu šie esot dzirdējuši. Bet mēs papūlēsimies sadabūt kādu degunradzi tai Drupija zemē, un tad jūs visi kopā varēsit iet uz kudu. Darīsim tā, lai viņiem atliek iespējami vairāk laika.

— Jauki.

— Un, ja jūs nedabūsit oriksu, tas arī nekas. Gan jau kādreiz kaut kur kādu izrausit.

— Un, pat ja vispār nevienu nedabūtu, arī tad nekas. Dabūsim citreiz. Bet kudu es gribu.

— Gan dabūsit. Jūs taču pats to zināt.

— Labprāt vienu gribētu, vienu labu kudu, un citu neko. Tie degunradži jau nekas liels nav, ja nu vienīgi medību priekam. Un tomēr gribētos vienu tādu, kas neizskatītos tik nejēdzīgs salīdzinājumā ar to Karla nošauto brīnumu.

— Protams.

Izstāstījām visu Karlam, un viņš teica:

— Kā gribat. Katrā ziņā. Ceru, ka dabūsit divreiz lielāku degunradzi par manējo.

Viņš tiešām tā domāja. Un tagad jutās jau labāk, tāpat arī mēs visi pārējie.

5. NODAĻA

Kad pēc nogurdinoša brauciena pa dzelkšņainiem krūmiem apaugušiem iesarkaniem pauguriem tovakar nonācām Drupija izvēlētajā vietā, mums tā šķita drausmīga. Mežmalas joslā visi koki bija apgredzenoti, lai iznīdētu cece mušas. Un pretim nometnei — putekļains, netīrs iezemiešu ciemats. Zeme bija sarkanīga un tā sadēdējusi, ka likās — vējš to tūlīt aizpūtīs pa gaisu projām, bet mūsu nometne atradās lielā vējā, dažu nokaltušu koku nedrošajā paspārnē, nogāzē pie strautiņa, aiz kura vīdēja iezemiešu māla būdeles. Bija vēl gaišs, kad mēs ar Drupiju un diviem vietējiem pavadoņiem pagājām garām ciematam un nolūkā izpētīt apvidu ilgi kāpām klinšainā augstienē, aiz kuras atradās dziļa ieleja, gandrīz vai kanjons. Pāri pretim otrā pusē redzējām nolaidenas līčloču ielejas, kas krauji iesniedzās kanjonā. Ielejās bija lieli koku puduri, un tās citu no citas atdalīja pauguri ar zāļainām nogāzēm, bet augšā kalnā auga biezs bambuku mežs. Kanjons sniedzās līdz Riftvelijai un šķita sašaurināmies viņā galā, kur pāršķēla šīs aizas klinšaino sienu. Augstāk aiz zāļainajiem kalnājiem un nogāzēm redzējām bieziem mežiem noaugušus paugurus. Apvidus likās medībām galīgi nederīgs.

— Ja mēs tur pāri ieraudzīsim kādu zvēru, tad būs jānokāpj lejā, taisni iekšā kanjonā. Pēc tam jātiek augšā pie kāda no tiem koku puduriem un pāri tām nolādētajām ieplakām. Bet mēs jau nevarēsim paturēt zvēru acīs un, rāpdamies augšā, riskēsim lauzt kaklu. Tur ir nāvīgi stāvs. No pirmā skata šīs ieplakas šķiet tikpat nekaitīgas kā tās, kurās iekļuvām tovakar, mājās nākdami,

— Jā, izskatās pavisam nelāgi, — Vecais piekrita.

Es tieši tādā apvidū reiz medīju briežus. Tas bija Vaiomingā, Timberkrīkas dienvidnogāzē. Visas nogāzes tur pārāk kraujas. Medībām tāda vieta ir gatavā elle. Un pārāk nelīdzena. Rīt dabūsim to just.

L. V. neteica neko. Vecais mūs te bija atvedis, Vecais arī no šejienes izvedīs. Viņai tikai vajadzēja gādāt, lai zābaki nenoberž kājas. Tās jau drusku sāpēja, un viņa raizējās vienīgi par kājām.

Es sāku gari un plaši spriedelēt par grūtībām, ko šis apvidus mums solīja, un mēs pārnācām nometnē jau tumsā visai drūmi un uz Drupiju noskaitušies. Vēja uzpūsts, spoži liesmoja ugunskurs, mēs sēdējām tam apkārt, skatījāmies, kā aizvien augstāk kāpj mēness, un klausījāmies hiēnu vaimanās. Pēc dažām viskija glāzītēm mums šis apvidus vairs tik slikts nelikās.

— Drupijs apzvēr, ka te esot laba vieta, — Vecais sacīja. — Lai gan ne jau uz šejieni esot gribējis mūs vest. Viņam bijusi padomā kāda cita vieta, tālāk. Bet viņš apzvēr, ka arī šeit būšot labi.

— Drupiju es mīlu, — L. V, sacīja. — Uz Drupiju es pilnīgi paļaujos.

Drupijs pienāca pie ugunskura kopā ar diviem iezemiešiem, kas nesa šķēpus.

— Ko viņš uzzinājis? — es vaicāju.

Iezemieši par kaut ko savā starpā aprunājās, tad Vecais sacīja:

— Viens no šitiem brašajiem zēniem apgalvo, ka šodien viņam dzinies pakaļ milzu degunradzis. Protams, tādā brīdī jebkurš degunradzis liktos milzīgs.

— Paprasiet viņam, cik garš bija rags.

Iezemietis parādīja, ka rags bijis viņa rokas garumā. Drupijs nosmīnēja.

— Sakiet, lai viņš aizvācas, — Vecais teica.

— Un kur tas viss noticis?

— Ak nu, kaut kur tur, — Vecais teica. — Saprotiet — tur. Tur tālāk. Kur jau parasti tādas lietas notiek.

— Tad jau lieliski. Tieši tur, kur mēs gribam doties.

— Drupijs nav sliktā omā, un tā ir laba zīme, — Vecais teica. — Viņš izskatās ļoti apmierināts. Nu, galu galā tā jau ir viņa iedoma.

— Jā, bet kalnos būs jārāpjas mums.

— Vai jūs nevarētu viņu kaut kā uzpurināt? — Vecais jautāja L. V. — Viņš nāvīgi bojā man garastāvokli.

— Varbūt mēs varētu aprunāties par to, cik labi viņš šauj?

— Vēl būs par agru. Un es nemaz neesmu sliktā omā. Šādās vietās esmu jau bijis. Mums tas nāks tikai par labu. Nevajag tā piepūsties, saimniek.

Otrā dienā sapratu, ka par šo apvidu esmu bijis galīgi aplamās domās.

Pabrokastojām pirms ausmas un devāmies ceļā pirms saullēkta, un visi zosu gājienā uzkāpām pakalnā aiz ciematiņa. Pa priekšu gāja vietējais pavadonis ar šķēpu, tad Drupijs ar manu smago šauteni un ūdens blašķi, pēc tam es ar springfīldu, Vecais ar manliheru, L. V., kā allaž priecādamās, ka nekas nav jānes, M’Kola ar Vecā smago šauteni un vēl otru ūdens blašķi un beigās divi vietējie pilsoņi ar šķēpiem, ūdenssomām un pārtikas kasti. Bijām norunājuši pusdienas tveici pārlaist kaut kur ēnā un nometnē atgriezties tikai tumsā. Vēsajā, spirgtajā rītā bija patīkami kāpt kalnā un pavisam citādi nekā vakar ap saulrietu, kad nokveldinātie akmeņi un zeme vēl glabāja dienas svelmi. Pa šo taciņu vienmēr dzina lopus, un parasti tā bija vienos putekļos, bet šobrīd tai pāri vēl klājās rasas valgme. Redzējām daudzas hiēnu pēdas un, kad nonācām pie pelēcīgu klinšu grēdas, tā ka uz abām pusēm varējām ieskatīties stāvajā aizā, un pēc tam aizgājām pa kraujas malu līdz kanjonam, ieraudzījām apakšā zem klintīm uz putekļainā laukumiņa svaigas degunradža pēdas.

— Viņš nupat šeit gājis garām, — Vecais sacīja — Viņi laikam klaiņo te naktīs.

Lejā, kanjona dibenā, redzējām lielu koku galotnes, un klajumā starp kokiem vizēja ūdens. Pāri pretim bija kraujš pakalns un ieplakas, ko bijām aplūkojuši binoklī vakar vakarā. Drupijs sačukstējās ar vietējo pavadoni, to pašu, kuru bija vajājis degunradzis. Tad viņi sāka kāpt lejup pa stāvo taciņu, kas nolaideni aizvijās gar kanjona malām.

Mēs apstājāmies. Nebiju pamanījis, ka L. V. pieklibo, un tagad uzreiz uzliesmoja ģimenes strīds, mēs abi čukstēdamies sarājāmies taisnīgās dusmās, kurās izpaudās ilgi valdīts īgnums par visādām kurpēm un citādiem apaviem, ko nav bijis iespējams valkāt, bet sevišķi par šiem viņas zābakiem, kas berza kājas. Sāpes mitējās, kad nogrieza purnus biezajām vilnas kapzeķēm, kas bija uzvilktas virsū parastajām īsajām, un pēc tam viņa novilka arī tās, un nu varēja paiet tīri ciešami. Tomēr, kāpjot lejā pa stāvo nogāzi, šie spāniešu medību zābaki atkal sāka spiest pirkstus, un nu atsākās vecvecie strīdi par zābaku lielumu un par to, vai ir rīkojies pareizi kurpnieks, ko es savā laikā aizstāvēju, sākumā tikai aiz nejaušības būdams tulks, bet pēc tam kļuvu dedzīgs viņa teorijas piekritējs, un man šķita, ka viņš pēc visiem loģikas likumiem uz pirkstu rēķina ir uzlaidis virsū papēža tiesu. Bet nu zābaki berza kāju, tas atspēkoja agrākos loģiskos secinājumus, un neko nelīdzēja arī konstatējums, ka jauni zābaki sākumā allaž spiež nedēļām ilgi, kamēr ievalkājas. Tagad, kad bija novilktas biezās kapzeķes, viņa paspēra dažus soļus, mēģinādama pārliecināties, vai zābaku āda nespiež pirkstus, un strīds aprima, viņai taču negribējās ciest, bet gan būt mundrai un patikt misteram Dž. F., un es nokaunējos, ka šai zābaku jautājumā esmu izturējies kā īsts stulbenis un uzplijies citiem ar savām taisnīgajām dusmām, kad viņa cieta sāpes, un man vispār bija kauns par visām tām taisnīgajām dusmām, kādas jebkad mūžā biju izrādījis, un apstājies es viņai to pačukstēju, mēs abi pasmaidījām par šiem čukstā pateiktajiem vārdiem, viss bija atkal kārtībā, arī zābaki bez biezajām kapzeķēm vairs nespieda, un bija daudz labāk, un no šī brīža es sāku nīst visus taisnīgos neliešus, it īpaši kādu klātneesošu amerikāņu draugu, jo atskārtu, ka tikai nule esmu svītrojis pats sevi no šīs kategorijas un, protams, nekad vairs tajā neiekļūšu, un sāku vērot Drupiju, kas soļoja uz priekšu, un mēs nokāpām pa nolaidenu taku kanjonā, kur auga resnie un lielie koki, un kanjona gultne, kas no augšas izskatījās kā šaura sprauga, īstenībā bija plata, un apakšā starp mežainajiem krastiem tecēja upe.

Mēs stāvējām koku ēnā, tiem bija gari, gludi stumbri, un apakšā, līdzīgi artērijām, sazarojās apaļas, resnas saknes, šo koku stumbru dzeltenīgais zaļums atgādināja lietus noskalotu mežu ziemā kaut kur Francijā. Bet šiem kokiem bija plašs zaru vainags un kupla lapotne, un apakšā, no upītes, pretim saulei kā papirusa stiebri auga kādas divpadsmit pēdas augsts niedrājs — biezs kā kviešu lauks. Zālē, visgarām upītei, bija zvēru pēdas, un Drupijs pieliecās tās aplūkot. M’Kola arī pienāca klāt paskatīties, un viņi abi, zemu nolīkuši, pagāja kādu gabaliņu pa pēdām, tad atgriezās pie mums.

— Niati, — M’Kola čukstēja. — Bifelis. — Drupijs pačukstēja Vecajam, un Vecais pavisam klusi, it kā dzērumā aizsmakušā balsi, savukārt piebilda: Tur gar upi gājuši bifeļi. Drups saka, esot arī vairāki lieli buļļi. Atpakaļ nākuši neesot.

— Tad sekosim viņiem, — es teicu. — Man labāk patiktu nošaut vēl vienu bifeli nekā degunradzi.

— Tādas pašas izredzes ir uzskriet virsū arī degunradzim, — Vecais sacīja.

— Pie velna, vai tā nav viena izredzēm bagāta zemei — es teicu.

— Lieliska! Kas to būtu domājis!

— Koki tādi kā Andrē gleznās, — L. V. iebildās. — Vienkārši brīnišķīgi. Paskatieties uz šo zaļumu! Īsts Mesons. Kāpēc uz šejieni nebrauc kāds labs gleznotājs?

— Kā tev ar zābakiem?

— Viss kārtībā.

Mēs klusēdami lēni gājām pa bifeļa pēdām. Vēja nebija, taču sapratām — ja uznāks brīze, tā pūtīs no austrumiem un augšup pa kanjonu mums pretim. Pa pēdām aizgājām līdz upes gultnei, kur zāle bija daudz garāka. Pāris reižu mums vajadzēja līst līšus, un niedrājs bija tik biezs, ka divas pēdas uz priekšu neko nevarēja saskatīt. Drups arī dūņās atrada svaigas degunradža pēdas. Sāku jau gudrot, kas notiks, ja degunradzis rūkdams nāks mums pretim pa šo tuneli, un kā šādā gadījumā katrs no mums izturēsies. Trauksmaina sastapšanās, tomēr man tā nebūt nelikās patīkama. Šī vieta stipri vien atgādināja slazdu, un bija taču jādomā par L. V. Un tad, upes līkumā iznākot no garās zāles krastā, man pavisam skaidri iesitās nāsīs zvēra smaka. Es nepīpēju, un dzimtenē, medījot riesta laikā aļņus, vairākkārt tiku tos saodis, iekams vēl paguvu ieraudzīt, tāpat it labi varu saost mežā to vietu, kur gulējis vecs aļņu tēviņš. Aļņu tēviņš stipri smaržo pēc muskusa. Tā ir spēcīga, taču patīkama smarža, un es to labi pazīstu, bet šobrīd biju uztvēris pavisam nepazīstamu smaku.

— Es viņus saožu, — pačukstēju Vecajam. Un viņš man ticēja.

— Bet kas tie ir?

— Nezinu, taču smaka šķiet visai spēcīga. Jūs nesaožat?

— Nē.

— Paprasiet Drupijam.

Drupijs pamāja un pasmaidīja.

— Vietējie šņauc tabaku, — Vecais teica. — Tāpēc nezinu, vai viņi var ko saost vai nevar.

Iebridām atkal kādā citā niedrājā, šeit tas sniedzās tālu pāri mūsu galvām, un ik soli spērām tik klusi, cik vien iespējams, — kā sapnī vai palēninātā filmā. Tagad es nepārtraukti jau pavisam skaidri saodu nezināmu dzīvnieku smaku, reizēm asāku, reizēm vājāku. Man tas nebūt nepatika. Bijām pienākuši pie paša krasta, un zvēru taka veda tālāk, tieši iekšā garenā slīkšņā, kur auga vēl slaidākas niedres nekā tās, pa kurām bijām nākuši šurp.

— Saožu viņus ellīgi tuvu, — es pačukstēju Vecajam,

— Un tie nav nekādi māņi. Ka es jums saku.

— Es ticu, — Vecais atbildēja. — Varbūt uzkāpt šeit krastā un apiet apkārt tur? Tad mēs varētu redzēt no augšas.

— Labs ir. — Un, kad bijām uzkāpuši krastā, es sacīju: — Šitās garās niedres mani biedē. Tur nu gan man nepatiktu medīt.

— Bet kā jums patiktu šādā niedrājā medīt ziloņus?

— Vecais čukstēja.

— Es to nedarītu.

— Vai tiešām šādā zālē medī ziloņus? — L. V. vaicāja.

— Jā, — Vecais atbildēja. — Un, lai varētu šaut, jāuzkāpj kādam uz pleciem.

«Tie laikam būs bijuši dūšīgāki vīri par mani,» nodomāju. «Es nu gan to nedarītu.»

Gājām pa zāļaino labo krastu, kas atgādināja tādu kā terasveidīgu izcilni — tagad jau pa klajumu, apkārt slīkšņai, kur auga sausas, garas niedres. Pretējā krastā slējās lieli koki un aiz tiem kanjona stāvā siena. Upi nevarēja redzēt. Augšā pa labi bija pakalni, vietām apauguši ar ogulājiem līdzīgiem krūmiem. Priekšā viņpus niedrēm aizaugušās slīkšņas upīte sašaurinājās un to gandrīz aizsedza lielo koku zari. Pēkšņi Drupijs sagrāba mani un norāva sev blakus zemē. Viņš iedeva man lielo šauteni un pats paņēma springfīldu. Tad pamāja un es ieraudzīju krasta līkumā degunradža galvu ar garu, brīnum skaistu ragu. Zvērs grozīja galvu no vienas puses uz otru, un es redzēju, ka klausoties viņam kustējās uz priekšu paslietās ausis, redzēju arī šaurās ačeles. Atvilku drošinātāju un pamāju Drupijam, lai nogulstas. Tad dzirdēju M’Kolu sakām: «Toto! Toto!» — un viņš saķēra manu roku. Drupijs ātri izdvesa: «Manamuki! Manamuki! Manamuki!» — un abi ar M’Kolu izmisīgi lūdzās, lai es nešauju. Tā bija degunradžu mātīte ar mazuli, un, kad nolaidu šauteni, viņa nosprauslojās un, niedres lauzīdama, aizjoza. Mazuli pat redzēt nedabūju. Redzējām tikai nolīgojam niedrāju tur, kur abi lauzās tam cauri, tad viss atkal aprima.

— Žēl, — Vecais čukstēja. — Tai nu gan bija skaists rags!

— Taisījos jau gāzt šai virsū, — es teicu, — Nesaskatīju, ka tā ir mātīte.

— M’Kola redzēja mazuli.

Viņš kaut ko pačukstēja Vecajam un izteiksmīgi klanīja galvu.

— M’Kola apgalvo, ka niedrēs esot vēl viens degunradzis, — Vecais teica. — Dzirdējis sprauslojam.

— Uzkāpsim augstāk un iesviedīsim kaut ko niedrājā, tad varēsim redzēt, ja viņi izskries ārā, — es teicu.

— Laba ideja, — Vecais piekrita. — Varbūt tur ir tēviņš.

Pagājām gar krastu drusku augstāk, kur varēja pārredzēt garā niedrāja biežņu, un Vecais turēja gatavībā lielo šauteni, un es savējai biju atvilcis aizslēgu, tad M'Kola iesvieda niedrēs koku — tur, kur bija dzirdējis zvēru sprauslojam. Saklausījām skaļu sprauslošanu, taču niedrājā nekas nekustējās. Tad tālāk kaut kas nobrīkšķēja un mēs ieraudzījām, ka niedrājs salīgojas, — kāds lauzās tam cauri uz otru krastu, tikai nevarējām saskatīt, kas tur īsti kustējās. Pēc tam ieraudzīju melnu muguru, plati atplestus smailus ragus — pretējā krastā steigšus rausās bifelis. Viņš kāpa ātri, ar stiprajām kājām atsperdamies, kaklu izstiepis, viņa galvu rotāja smagi ragi un skausts bija saspriegts kā nokaitinātam vērsim. Es jau notēmēju starp kaklu un pleciem, kad Vecais pēkšņi mani apturēja.

— Tas nav no lielajiem, — viņš klusu teica. — Es tādu neņemtu, ja nu vienīgi gaļai.

Man bifelis šķita liels, un nu viņš stāvēja, galvu uz mūsu pusi pagriezis.

— Man ir atļauja vēl trim bifeļiem, un citās vietās viņu vairs nebūs, — es teicu.

— Gaļa jau viņiem ellīgi laba, — Vecais atčukstēja, — Tad tik uz priekšu! Gāziet virsū! Bet, kad būsit izšāvis, piesargieties no degunradža!

Es apsēdos, — lielā šautene šķita bezgala smaga un neparocīga, — notēmēju bifelim plecā, nospiedu gaili, tomēr šāviena nebija. Springfīlda gailis slīd viegli, tūlīt reaģē, bet šobrīd man šķita, ka tur kaut kas aizķēries, it kā metāls atsistos pret metālu. Tas bija kā murgos, kad mēģini izšaut un nespēj. Es nespēju izšaut, tomēr saņēmos, aizturēju elpu un atkal nospiedu gaili. Spējš rāviens, un lielā šautene izšāva ar dārdošu sprādzienu, taču bifelis joprojām nekrita, tas pasitās pa kreisi un nozuda, es izšāvu no otra stobra, un pie bifeļa pakaļkājām nošķīda akmens putekļi un smiltis. Iekams no jauna paguvu pielādēt 470. kalibra divstobreni, viņš jau bija ārpus šāviena joslas, un mēs visi pēkšņi izdzirdējām lūstam niedres, — no niedrāja lejasgala sprauslodams izmetās vēl viens degunradzis un skrēja projām zem lielajiem kokiem mūsu pusē, un niedrēs tikai īsu mirkli pazibēja viņa masīvais stāvs.

— Tas bija tēviņš, — Vecais sacīja. — Aizlikās pa upi uz leju.

— N’Dio! Dumi! Dumi! — Drupijs uzstāja, ka tas esot bijis tēviņš.

— Bet es trāpīju tam draņķa bifelim, teicu. — Dievs vien zina, kurā vietā. Kaut velns parāvis šīs smagās šautenes! Tas gailis visu sapurgāja!

— Ar springfīldu jūs būtu viņu nogāzis, — Vecais sacīja.

— Vismaz zinātu, kur trāpījusi lode. Domāju, ka ar četri simti septiņdesmito nošaušu vai nu uzreiz, vai aizšaušu garām, — es teicu. — Bet tagad esmu tikai ievainojis.

— Tālu viņš netiks, — Vecais sacīja. — Nogaidīsim.

— Ka tikai neesmu trāpījis vēderā.

— Nevar zināt. Kaut arī viņš tik braši aizskrēja, tomēr pēc kādiem simt jardiem var pakrist beigts.

— Nolādētā četri simti septiņdesmitā! — Es nespēju norimt. — Ar to jau nav iespējams šaut! Tai taču gailis nav labāks par nederīgu konservu kārbu atslēgu!

— Ejam, — Vecais sacīja. — Te apkārt droši vien klimst sazin cik daudz degunradžu.

— Un kas būs ar bifeli?

— Tas nekur nepaliks. Lai zaudē spēkus. Lai pakrīt.

— Un ja nu mēs būtu bijuši tur apakšā un viņi visi reizē nāktu mums virsū?

— Jā.

Mēs runājām čukstus. Es palūkojos uz L. V. Tā vien likās, ka viņa pašreiz noskatītos jautru opereti.

— Vai tu neredzēji, kur es viņam trāpīju?

— To es nevaru pateikt, — viņa atčukstēja. — Tu domā, ka niedrājā ir vēl kāds?

— Čum un mudž! Ko tagad darīsim, Vecais?

— Tas tēviņš varbūt ir tur aiz tā līkuma, — Vecais sacīja. — Ejam meklēt.

Līdz pēdējam saspriegtiem nerviem sākām iet gar krastu uz priekšu un, kad nonācām niedrāja šaurākajā galā, izdzirdējām kādu laužamies cauri slaidajiem stiebriem. Pacēlu šauteni un gaidīju, kas tur parādīsies. Bet kustējās tikai niedres. M’Kola meta ar roku, lai nešauju.

— Nolāpītais telēns, — Vecais teica. — Viņi laikam bija divi. Bet kur pazudis tas draņķa bullis?

— Pie velna, kā jūs varat viņus atšķirt?

— Pēc acumēra.

Mēs stāvējām un skatījāmies lejup upes gultnē, ēnās zem lielo koku zariem un tālāk pa straumi uz priekšu, kad M’Kola pēkšņi izstiepa roku, rādīdams pa labi uz pakalna pusi.

— Faro, — viņš izdvesa un iedeva man binokli.

Un tur nogāzē, galvu izslējis, plats un melns stāvēja vēl viens degunradzis un lūkojās taisni mums pretī, ausis skurinādams un ar purnu pūlēdamies uztvert vēja nestās smaržas. Binoklī viņš izskatījās milzīgs. Arī Vecais pētīja viņu savā binoklī.

— Šis nav labāks par to, kas jums jau ir, — viņš klusi teica.

— Varu trāpīt viņam taisni kaklā! — es atčukstēju.

— Jūs drīkstat nošaut vēl tikai vienu, — Vecais sacīja. — Un gribējāt taču gaužām labu.

Piedāvāju binokli L. V.

— Es redzu tāpat, — viņa teica. — Ir nu gan milzenis!

— Viņš var uzbrukt, — Vecais sacīja. — Un tad jums tikpat būs jāšauj.

Mums vēl skatoties, aiz liela koka ar spalvu pušķim līdzīgu galotni parādījās vēl viens degunradzis. Tas bija tikai kādu nieku mazāks.

— Dieviņ, tas jau ir mazulis! — Vecais sacīja. — Un tā tur — māte. Labi, ka jūs nešāvāt. Viņa nu gan būtu mums metusies virsū.

— Vai tiešām tā ir tā pati mātīte? — es čukstēju.

— Nē. Tai otrai bija pamatīgs rags.

Mūs visus bija pārņēmis nervozs uzbudinājums, tāda kā reibuma jautrība, ko allaž rada līdz bezjēdzībai bagātīga medījuma pārpilnība. Šāda sajūta var rasties jebkuru mirkli, kad pēkšņi smieklīgi neticamos daudzumos gadās zvēri vai zivis.

— Paskatieties uz viņu! Viņa nomana, ka kaut kas labi nav. Bet neredz mūs un nesaož.

— Viņa taču dzirdēja šāvienu.

— Saprot, ka mēs šeit esam. Tikai neaptver, kur īsti.

Degunradžu mātīte izskatījās tik milzīga, tik smieklīga, un bija tik patīkami uz viņu skatīties, ka es sāku tēmēt viņai krūtīs.

— Būtu jauks šāviens.

— Bez kādas vainas, — Vecais piekrita.

— Ko darīsim? — L. V. lietišķi noprasīja.

— Apiesim viņai apkārt, — Vecais ierosināja.

— Ja paiesim viņai garām pa apakšu, viņa mūs nesaodīs.

— Nevar vis zināt, — Vecais sacīja. — Mums jau nav nekādas vajadzības viņu satracināt.

Viņa tomēr neuzbruka, beidzot nokāra galvu un sāka kāpt augšā pakalnā, un lielais telēns tai sekoja.

— Bet tagad lai Drups iet pa priekšu un palūko, vai neatradīs tēviņa pēdas, — Vecais sacīja. — Mēs tikmēr varam pasēdēt tepat.

Apsēdāmies ēnā, un Drups ar vietējo pavadoni aizgāja gar krastu. Atgriezušies viņi pateica, ka degunradzis esot devies gar upi uz leju.

— Vai kāds redzēja viņa ragu? — es vaicāju.

— Drups teica, ka bijis labs.

M’Kola bija pakāpies tālāk pakalnē. Nu viņš pietupās un sāka māt ar roku.

— Niati, — viņš teica, plaukstu pie sejas pacēlis.

— Kur? — Vecais jautāja. M’Kola parādīja, pietupās vēl zemāk un, kad pielīdām viņam klāt, iedeva man binokli. Zvēri bija tālu projām, uz kāda krauja pakalna augšējā ciļņa kanjona viņā pusē, krietni upes lejasgalā. Tur, pašā augšā, saskaitījām sešus, tad astoņus bifeļus, melnus, masīviem kakliem un spīdošiem ragiem. Daži ganījās, citi stāvēja, galvas sacēluši, un ausījās.

— Tas ir bullis, — Vecais sacīja, binoklī skatīdamies.

— Kurš?

— Otrais no labās.

Man viņi visi izskatās pēc buļļiem.

— Tāpēc ka ļoti tālu. Bet šis ir labs. Nu mums jābrien pāri upei un jāmēģina tikt pa apakšu viņiem tuvāk, un pēc tam jātiek augstāk par to vietu, kur viņi stāv.

— Bet vai šie tur paliks?

— Nē. Varbūt nāks lejā, upē, kad kļūs karsts,

— Tad ejam.

Mēs pārgājām pāri upītei, lēkdami no viena baļķa uz otru, un pretējā krastā, pusceļā uz pakalnu, atradām dziļi iemītu zvēru taku, kas zem biezi salapojušiem koku zariem slīpi veda gar krastu tālāk. Gājām diezgan ātri, cenzdamies likt soļus pavisam klusi, bet upīti lejā gandrīz pilnīgi aizsedza biezā lapotne. Vēl bija agrs rīts, taču cēlās jau brīze, un mums virs galvas sakustējās lapas. Pārgājām pāri kādai aizai, kas sniedzās līdz upītei, un iebridām biezā krūmājā, lai zvēri nevarētu mūs pamanīt, un, aiz kokiem slapstīdamies, izlavījāmies nelielā klajumiņā, tad, aizas ciļņa aizsegā turēdamies, sākām kāpt pakalnā, lai nokļūtu iespējami augstāk par bifeļiem un pēc tam tiktu pie viņiem lejā. Apstājāmies klints paspārnē, un es, pamatīgi svīzdams, ieklāju tropu cepurē mutautu un Drupu aizsūtīju uz priekšu izlūkos. Atgriezies viņš pateica, ka bifeļi esot prom. No augšas mēs nevarējām redzēt nevienu, tāpēc pārgājām pāri aizai un pakalna slīpumam cerībā atgriezt viņiem ceļu pie upes gultnes. Nākošā pakalna nogāze bija izdegusi un pakājē palikuši apsviluši krūmi. Pelnos ieraudzījām bifeļu pēdas, — šeit viņi bija nokāpuši lejā, upes gultnes biezajos džungļos. Šai vietā upe bija pārāk aizaugusi, visa vienos staipekņos, tāpēc pēdām nevarējām izsekot. Lejup gar upi nebija nekādu pēdu, un mēs sapratām, ka bifeļi aizgājuši uz to vietu pie ūdens, ko bijām vērojuši no zvēru takas. Vecais sacīja, ka šeit viņus neesot vērts gaidīt. Te bija tāda biežņa, ka tikpat nevarētu šaut, pat ja viņus iztramdītu. Viņš teica, ka mēs nespēšot atšķirt viņus citu no cita. Redzēšot tikai pazibam gar acīm kaut ko melnu. Vecs tēviņš esot pelēks, bet labs bara tēviņš tikpat melns kā mātīte. Nebūtu nekādas jēgas viņus šeit izbiedēt.

Pulkstenis tagad bija jau desmit, un klajumā kļuva pārāk karsts, mūs cepināja saule, un no apdegušās joslas vējš sacēla gaisā pelnus. Tagad jau visa dzīvā radība bija patvērusies biezoknī. Norunājām sameklēt ēnainu vietiņu, atlaisties tur un vēsumā palasīt, paēst lenču un nogaidīt, kamēr pāries dienas tveice.

Pagājām garām izdeguma joslai un nokāpām atkal pie upes, un, galīgi nosvīduši, apmetāmies neparasti lielu koku ēnā. Izkravājam savas ādas jakas un lietus mēteļus un noklājam tos zālē zem kokiem tā, lai sēžot varētu atspiest muguru pret stumbru. L. V. sameklēja grāmatas, bet M’Kola sakūra nelielu ugunskuru un uzlika vārīties ūdeni tējai.

Uznāca brīze, un mēs dzirdējām šalkoņu augstajos zaros. Ēnā bija vēsi, bet vajadzēja tikai no tās izkustēties vai lasot aizmirsties un kaut uz mirkli pagrozīties tā, ka tevi neaizsedz ēna, un tu uzreiz dabūji to smagi just. Drupijs bija aizgājis uz upi izlūkos, un, mums tā guļot un lasot, es jutu tuvojamies dienas svelmi, kas iztvaicēja rasu un sakarsēja lapas, un upei pāri pludoja neciešama saules versme.

L. V. lasīja Džordža A. Birmingema «Spāniešu zeltu» un teica, ka nekas sevišķs neesot. Es vēl joprojām lasīju Tolstoja «Sevastopoles stāstus» un tajā pašā sējumā stāstu «Kazaki», tas bija ļoti labs. Tur bija aprakstīta karsta vasara, odi, mežs dažādos gadalaikos un upe, kurai pāri brāžas tatāru jātnieki, un es atkal domās pārcēlos tālaika Krievijā.

Domāju par to, cik reāla šī Krievija bija mūsu Pilsoņu kara laikā, tikpat reāla kā jebkura cita vieta — Mičigāna vai prērija pilsētas ziemeļos, un meži ap Evansa putnu audzētavu, domāju, ka, Turgeņevu lasīdams, pats esmu it kā dzīvojis Krievijā, tāpat kā biju dzīvojis Budenbroku ģimenē, bet romānā «Le Rouge et le Noir » [43] kāpis pie viņas pa logu iekšā un ārā, atcerējos to rītu, kad iegājām pa Parīzes vārtiem un ieraudzījām, kā Grēva laukumā pie zirgiem piesēja Salsedu un saraustīja gabalos. To visu es biju redzējis it kā pats savām acīm. Un arī tas biju es, ko neuzvilka uz moku rata, jo biju izturējies laipni pret bendi toreiz, kad mūs abus ar Kokonu sodīja, un vēl es atcerējos Bērtuļa nakti un kā vajājām hugenotus, kā toreiz mani notvēra viņas mājās, atcerējos to vienreizējo sajūtu, kas mani pārņēma, redzot Luvras vārtus slēgtus, vai arī kad skatījos uz viņa līķi, kas rēgojās ūdenī tai vietā, kur viņš bija nokritis no masta, un vienmēr es atcerējos Itāliju, labāku par visām grāmatām, kā es tur gulēju kastaņu birzī un rudenīgajā miglā gāju garām katedrālei, cauri visai pilsētai uz Opsedale Maggiore, naglotajiem zābakiem uz bruģa klaudzot, atcerējos pavasarī spējās lietus gāzes kalnos un pulka smaržas, kas atgādināja misiņa sājo garšu mutē. Un pašā lielākajā tveicē vilciens apstājās Dezencano, un tad biju pie Garda ezera, un tur tās armijas daļas — čehu leģions, bet nākamajā reizē lija, un aiznākamajā tas bija tumsā, un vēl pēc tam tu brauci tur garām smagajā mašīnā, un vēl citā reizē atgriezies mājās nez no kurienes, bet pēc tam naktī pienāci tam klāt no Sermionas puses. Jo mēs bijām tur staigājuši gan grāmatās, gan ārpus tām, bet tur, kur nokļūstam mēs, ja vien esam ko vērti, varat nokļūt arī jūs. Zeme beigu beigās sairst un putekļus izdzenā vējš, visi cilvēki nomirst, un nekas no viņiem nepaliek pāri, ja nu vienīgi no tiem, kas nodarbojas ar mākslām, bet arī tie tagad negrib vairs darīt savu darbu, jo jūtas pārāk vientulīgi, šis darbs ir pārāk grūts un nav vairs modē. Pa tūkstoš gadiem ekonomika kļūst muļķīga, bet mākslas darbs paliek dzīvs mūžīgi, tikai to ir ļoti grūti radīt, un tagad tas vairs nav modē. Cilvēki vairs negrib ar to nodarboties, jo tad tie neiekļausies modē un viņus nedaudzinās utis, kas ložņā pa literatūru. Un tas ir arī ļoti grūts darbs. Kas tad atliek? Atliek lasīt tālāk par upi, kurai pāri brāžas tatāri, par veco, piedzērušo mednieku, par meiteni un par to, kā toreiz dažādos gadalaikos aizritēja dzīve.

Vecais lasīja Ričardu Kārvelu. Nairobi bijām iegādājušies visu, ko vien tur varēja sadabūt, un nu jau gandrīz visas grāmatas bija izlasītas.

— To es esmu jau lasījis, — Vecais teica. — Bet tas ir labs stāsts.

— Atceros to visai neskaidri. Bet bija gan labs.

— Ļoti, es tikai vēlētos, kaut nebūtu jau lasījis.

— Bet šis gan ir drausmīgs, — L. V. sacīja. — Tu nemaz nespētu izlasīt.

— Vai negribi manējo?

— Neesi nu tik galants, — viņa sacīja. — Nē. Pabeigšu šo pašu.

— Nekas! Ņem vien.

— Es tev tūlīt atdošu.

— Hei, M’Kola! — es iesaucos. — Vai nevar dabūt alu?

— N’Dio, — viņš sparīgi noteica un no gaļas kastes, ko viens iezemietis bija nesis uz galvas, izņēma salmu pinumā ieliktu vāciešu alus pudeli, vienu no tām sešdesmit četrām, ko Dens atveda no vācu tirdzniecības punkta. Pudeles kakls bija ietīts sudrabotā papīrā, bet uz dzelten-melnās etiķetes attēlots bruņās tērpts jātnieks. Alus pēc nakts vēl bija auksts, un, kad atvēru pudeli ar konservu kārbu atslēgu un ielēju alu trijās krūzītēs, tas plūda putodams kā biezs krējums.

— Nē, — sacīja Vecais. — Alus gaužām kaitīgs aknām.

— Dzeriet tik iekšā!

— Lai notiek!

Mēs visi dzērām, bet, kad M’Kola attaisīja otru pudeli, Vecais vairs nebija pierunājams.

— Dzeriet vien paši. Jums jau tas varen garšo. Es tikmēr nosnaudīšu.

— Un tev, vecenīt?

— Tikai mazlietiņ.

— Viss paliks man, — es teicu. M’Kola pasmaidīja un, skatīdamies, kā mēs dzeram, kratīja galvu. Es atspiedu muguru pret koku, lūkojos, kā vējš dzenā mākoņus, un lēni dzēru alu tieši no pudeles. Tā alus šķita vēsāks, un tas patiešām bija lielisks. Pēc brīža Vecais un L, V. abi bija jau iemiguši, bet es ķēros pie «Sevastopoles» un atkal pārlasīju par kazakiem. Labs stāsts.

Kad viņi pamodās, mēs paēdām lenču — aukstu, šķēlēs sagrieztu mīkstu fileju ar sinepēm, maizi un konservētas plūmes — un izdzērām trešo un pēdējo alus pudeli. Pēc tam atkal lasījām un visi aizmigām. Pamodos izslāpis un pašlaik skrūvēju vaļā ūdens blašķi, kad uzreiz sadzirdēju pie upes sprauslājam degunradzi un brakšķam niedres. Vecais bija nomodā un arī to dzirdēja, mēs klusēdami paķērām šautenes un metāmies uz trokšņa pusi. M’Kola atrada pēdas. Degunradzis bija gājis augšup pa upi un, laikam pa vējam saodis mūs, aizskrējis kādus trīsdesmit jardus uz priekšu. Mēs nevarējām iet pa pēdām, jo vējš pūta mums mugurā, tāpēc apmetām līkumu un atgriezāmies pie izdeguma joslas, lai tiktu augstāk par degunradzi, un, cik vien piesardzīgi spēdami, cauri bieziem krūmiem virzījāmies pret vēju gar upi uz priekšu, tomēr degunradzi neatradām. Beidzot Drupijs ieraudzīja, kur zvērs uzkāpis pretējā krastā un nozudis pakalnos. Spriežot pēc pēdām, degunradzis nekāds lielais nav bijis.

Atradāmies jau patālu no nometnes, vismaz četru stundu gājiena attālumā, bet atpakaļ būs jānāk pret kalnu un, protams, jāveic stāvais kāpiens ārā no kanjona; mums vēl bija jātiek galā arī ar ievainoto bifeli, un tāpēc, atnākuši atkal pie izdeguma vietas, norunājām aiziet pakaļ L. V. un sākt kustēties. Vēl bija karsts, bet saule jau sliecās uz rietu, un ceļš krietnu gabalu veda pa aizēnotu zvēru taku gar upes augsto krastu. Kad atradām L. V., viņa izlikās noskaitusies par to, ka bijām aizgājuši un pametuši viņu vienu, bet īstenībā viņa mūs tikai apcēla.

Drupijs un viņa šķēpnesis veda mūs pa ēnaino taku, ko vietām apspīdēja cauri lapotnei izlauzusies saule. Tagad vairs nesmaržoja pēc meža agrā rīta svaigumā, bet pretīgi smirdēja pēc kaķu mēsliem.

— Kas te tā smird? — es pačukstēju Vecajam.

— Paviāni, — viņš teica.

Pirms mums te bija devusies garām vesela paviānu cilts, un mēs visur redzējām viņu izmetumus. Aizgājām līdz vietai, kur no niedrāja bija parādījušies degunradzis un bifelis, un es apstājos tur, kur, manuprāt, šāviena brīdī bija atradies bifelis. M’Kola un Drupijs ložņāja apkārt kā dzinējsuņi, bet man likās, ka viņi novirzījās vismaz pēdas piecdesmit augstāk krastā, nekā vajadzīgs, kad pēkšņi Drupijs pacēla kādu lapu.

— Viņš atradis asinis, — Vecais sacīja. Piegājām klāt. Ieraudzījām zemē lielu, zālē jau nomelnējušu asiņu peļķi un skaidri saskatāmas pēdas. Drupijs un M’Kola soļoja gar takas malām un katru asinstraipu parādīja ar garu zāles stiebru. Esmu vienmēr domājis, ka labāk ir, ja viens pēdu meklētājs iet lēni, bet otrs — pasteidzas mazliet uz priekšu, tomēr viņi gāja abi kopā, galvas noliekuši, ar zāles stiebru rādīdami katru sakaltušu asins lāsīti, un ik reizes, kad pēc nomaldīšanās atkal tika uz pēdām, noliecās zemāk un norāva zālīti vai lapiņu, uz kuras vīdēja tumšs asins plankumiņš. Es sekoju viņiem ar springfīldu rokās, aiz manis Vecais, tad nāca L. V. Drups nesa manu lielo šauteni un Vecais — pats savējo. M’Kola bija uzmetis plecā L. V. manliheru. Neviens nerunāja, visi uzskatīja pašreizējo situāciju par ārkārtīgi nopietnu. Vietām, kur bifelis bija gājis pa garo zāli, mēs diezgan augstu abpus takas atradām asins traipus. Tas nozīmēja, ka lode varētu būt izskrējusi viņam cauri. Tagad jau bija grūti noteikt asiņu īsto krāsu, lai gan kādu mirkli es cerēju, ka esmu sašāvis viņam plaušas. Bet tālāk mēs atradām uz akmeņiem asiņainus izmetumus, un vēl tālāk bifelis tādus bija atstājis visur, kur viņam gadījies kāpt augšup pa slīpumu, un visi izmetumi bija asiņaini. Likās, ka sašautas iekšas vai arī lode ķērusi vēderā. Es visu laiku par to kaunējos.

— Ja viņš parādīsies, tad par Drupiju un pārējiem neraizējieties, — Vecais čukstēja. — Viņi paši mācēs aizvākties. Jūs apturiet bifeli.

— Šaušu tieši purnā, — es čukstēju.

— Tikai nemēģiniet taisīt nekādus trikus, — Vecais sacīja. Pēdas neatlaidīgi veda aizvien augstāk, tad divas reizes pa tām pašām vietām apmeta loku un kādu laiku nenoteikti cilpoja starp klintīm. Vienreiz tās noveda lejup pie upītes, pārveda pāri kādai no urdziņām, tad atkal atgriezās tai pašā krastā un aizvijās tālāk, augšup starp kokiem.

— Man tā vien šķiet, ka atradīsim viņu jau beigtu, — es čukstēju Vecajam. Redzot šo bezmērķīgo līkumošanu, labi varēju iedomāties nogurušo un smagi ievainoto bifeli streipuļojam te uz priekšu, jau tuvu sabrukumam.

— Cerēsim, — Vecais noteica.

Taču pēdas veda tālāk, nu jau pa īsu zāli, tāpēc izsekošana kļuva gausāka un arī daudz grūtāka. Nu es vairs neredzēju nekādas pēdas un bifeļa ceļu uzminēju vienīgi pēc apkaltušajiem spīdošajiem asins šļakstiem uz akmeņiem. Vairākkārt mēs šīs pēdas galīgi pazaudējām, un visi trīs sākām tās meklēt, tad kāds atkal atrada, parādīja un pačukstēja «Damu», un mēs gājām tālāk. Beidzot pēdas noveda lejup pa klinšaino nogāzi, ko apspīdēja rieta saules stari, un tad — upes gultnē, kur bija vesels puduris neredzēti garu nokaltušu niedru. Tās bija vēl garākas un biezākas nekā slīkšņā, no kuras bifelis šorīt izskrēja ārā, un mēs pamanījām tur vairākas zvēru takas un iegājām niedrājā.

— Nebūtu prātīgi vest šeit iekšā memsahibu, — Vecais sacīja.

— Lai abi ar M’Kolu paliek tepat, — es teicu.

— Mazajai memsahibai te nav ko meklēt, — Vecais atkārtoja. — Nesaprotu, kāpēc mēs vispār ļāvām viņai nākt līdzi.

— Viņa var pagaidīt tepat. Drups grib iet tālāk.

— Jums taisnība. Mēs tikai paskatīsimies, kas tur ir,

— Jūs ar M’Kolu pagaidiet šeit, — es pāri plecam pačukstēju.

Mēs sekojām Drupijam biezajā, garajā zālē, kas sniedzās kādas piecas pēdas pāri mūsu galvām, un salīkuši, elpu aizturējuši, piesardzīgi spērām kāju uz zvēru takas. Es atcerējos bifeli, ko biju redzējis toreiz, kad nošāvām uzreiz trīs, — no krūmiem streipuļodams izlēca vecais bifeļu tēviņš, un es saskatīju viņa ragus, punaino pieri, uz priekšu pastiepto purnu un mazās ačeles, redzēju, kā uz pelēkā, retām spalvām apaugušā zvīņainā kakla zem ādas kustējās tauku bumbuļi un muskuļi, redzēju viņa vareno spēku un niknumu un skatījos viņā ar sajūsmu un cieņu, bet viņš gāja lēni, un pie katra šāviena es jutu, ka lode ķēra mērķi un mēs viņu pieveiksim. Pašlaik viss notika citādi, nekā vajadzētu būt: lodes nebira virsū apmulsušajam bifelim, kurš kā tāds dzērājs izstreipuļo klajumā, un, ja viņš tagad parādīsies, degunu pacēlis, man lielā mierā būs uz viņu jāizšauj. Viņš pielieks ragaino galvu, kā jau jebkurš bullis, un tā atsegs pašu vārīgāko vietu, un es atkal izšaušu, tad man vajadzēs palēkt sānis zālē, un ja es uztraukšos un nespēšu noturēt rokās šauteni, tad būs Vecajam reize šaut. Es gan biju pārliecināts, ka spēšu izšaut un palēkt sānis, ja vien jaudāšu nogaidīt, kamēr bifelis pielieks galvu. Zināju, ka tas būs man pa spēkam un ka šāviens būs nāvīgs, bet cik ilgi gaidīt? Tas bija pats galvenais. Cik ilgi gaidīt? Gāju tālāk pārliecībā, ka viņš tepat vien ir, un tāpēc jutos pacilāts izšķirošās cīņas gaidās, tad varēšu sevi parādīt, — nošaušu viņu, par briesmām nedomādams, un tāpēc arī bez jebkādām bailēm un atbildības sajūtas, nevienu ar to neapbēdinādams, — jāizdara tikai tas, ko es noteikti esmu spējīgs izdarīt, un tāpēc klusi soļoju uz priekšu, Drupijam mugurā skatīdamies un neaizmirsdams arī nodrošināt brilles pret apsvīšanu, kad pēkšņi aiz muguras izdzirdēju troksni un atskatījos. Mums pa pēdām nāca L. V. un M’Kola.

— Dieva dēļ! — Vecais izdvesa. Viņš bija pārskaities.

Mēs izvedām L. V. no zāles atpakaļ krastā un iestāstījām, ka viņai jāgaida tur. Viņa nebija sapratusi, ka jāpaliek krastā. Bija tikai dzirdējusi, ka es kaut ko čukstu, un nodomājusi, ka lieku sekot M’Kolam.

— Kā es pārbijos, — teicu Vecajam.

— Viņa seko mums kā tāds maziņš terjeriņš, — viņš atbildēja. — Bet tas nu nekur neder.

Izbāzām galvu no garās zāles.

— Drups grib iet vēl tālāk, — es teicu. — Un arī es iešu tur, kur viņš. Ja viņš liks apstāties, mēs vairs tālāk neiesim. Galu galā es taču tam suņa bērnam esmu sašāvis iekšas.

— Tikai nedariet nekādas muļķības!

— Noguldīšu to suņa dēlu uz vietas, tikko viņš gadīsies pa šāvienam. Lai tikai parādās!

Bailes par L. V, bijā padarījušas mani pļāpīgu.

— Tad ejam, — Vecais teica. Mēs sekojām Drupijam niedrājā, kas kļuva aizvien biezāks un biezāks, nezinu, kā jutās Vecais, bet es jau pusceļā paņēmu lielo šauteni, turēdams to gatavībā, un pamatīgi nervozēju, kad Drupijs beidzot apstājās, pakratīja galvu un izdvesa: «Hapana.» Te bija tāda biežņa, ka pat soli uz priekšu nevarēja saredzēt, un taka aizvijās tālāk vienos līkumos. Patiešām nelāgi, turklāt saule spīdēja vairs tikai pakalna nogāzē. Un tomēr mēs abi jutāmies labi, jo atbildīgs par visu bija Drupijs, un es varēju neuztraukties. Viņam sekodams, sapratu, cik muļķīgi mani medību plāni: ja es ar savu draņķīgo šauteni netrāpīšu, Vecais ar savu otrā numura četrdesmit piekto katrā ziņā zvēru nošaus. Tobrīd biju pārliecināts, ka manējā spēj sacelt tikai lielu troksni, vairāk neko.

Meklējām tālāk, kad pēkšņi izdzirdējām uz pakalna nesēju saucienus, un, pa zāli skriedams, mēģināju nokļūt iespējami augstākā vietā, no kuras labāk varētu šaut. Nesēji vicināja rokas un kliedza, ka bifelis esot iznācis no niedrāja un paskrējis šiem garām, un M’Kola ar Drupiju sāka kaut ko rādīt, bet Vecais, mani aiz piedurknes saķēris, centās aizvilkt citā vietā, kur es varētu viņus redzēt, un tad es augšā pret klinšainās nogāzes saulaino fonu ieraudzīju divus bifeļus. Viņu melnā spalva saulē spīdēja, viens bija daudz lielāks par otru, un es atcerējos, ko tobrīd domāju, — tas ir mūsu bifelis, viņš saticis mātīti, un tā atvilinājusi viņu sev līdzi. Drups iedeva man springfīldu, es uzmaucu šautenes siksniņu uz rokas dilba un pacēlu šauteni un pavisam skaidri ieraudzīju bifeli tēmēklī, un, iekšēji viss sastindzis, notēmēju viņam plecā un gribēju jau nospiest gaili, kad bifelis pēkšņi sāka skriet, taču lode bija ašāka. Redzēju, ka viņš, galvu noliecis, saslējās pakaļkājās kā zirgs, kas mēģina noturēties slīpumā, bet es izmetu čaulīti, atvilku aizslēga aizbīdni un, kad viņš nozuda skatienam, vēlreiz izšāvu viņam pakaļ, pārliecināts, ka esmu trāpījis pareizi. Mēs ar Drupiju sākām skriet turp, un skriedams es dzirdēju, ka bifelis dobji iebaurojās. Apstājos un uzbļāvu Vecajam: «Dzirdējāt?! Es jums saku, ka esmu trāpījis!»

— Jūs esat viņu sašāvis, — Vecais sacīja, — Jā gan.

— Nolāpīts, nu viņam beigas! Vai dzirdat, kā viņš bauro?

— Nē.

— Paklausieties!

Mēs stāvējām un klausījāmies, un nemaldīgi atkal dzirdējām stieptu, žēlu baurošanu.

— Ak dievs, — Vecais noteica. Skaņa bija neparasti skumja.

M’Kola sagrāba mani aiz rokas, un Drupijs iezvēla man pa muguru, un mēs visi smiedamies nosvīduši un aizelsušies sākām skriet starp kokiem augšup, pāri klintīm. Man vajadzēja apstāties, lai atvilktu elpu, sirds neganti dauzījās, es norausu no sejas sviedrus un apslaucīju brilles.

— Kufa! — M’Kola teica tik izteiksmīgi, ka šis vārds izklausījās pēc šāviena. — N’Dio! Kufa!

— Kufa! — Drupijs smaidot apliecināja.

— Kufa! — M’Kola atkārtoja, un, pirms devāmies tālāk, mēs atkal paspiedām cits citam roku. Tad ieraudzījām priekšā bifeli, viņš gulēja augšpēdu, visā garumā kaklu izstiepis, ragus kokā ietriecis. M’Kola iebāza pirkstu plecā izsistajā lodes caurumā un priecīgs nogrozīja galvu.

Pienāca Vecais un L. V., viņiem pa pēdām nesēji.

— Velns parāvis, tas jau ir labāks, nekā mēs domājām! — es teicu.

— Tas nav tas. Pamatīgs bullis! Mūsējais laikam šim tikai sekoja.

— Un man likās, ka viņam sekoja mātīte. Es biju tik tālu, ka nevarēju lāgā saskatīt.

— Bija laikam kādas četrsimt pēdas tālu. Nolāpīts, jūs taču tiešām protat šaut šādus mazuļus!

— Kad redzēju, ka šis pieliec galvu starp kājām un saslejas pakaļkājās, tūlīt sapratu, ka viņš mums ir rokā. Saule viņu brīnišķīgi apgaismoja.

— Es sapratu, ka esat trāpījis, un zināju arī, ka tas nav tas pats tēviņš. Tāpēc arī nodomāju, ka mums būs darīšana ar diviem ievainotiem bifeļiem. Bet pirmo es nedzirdēju baurojam.

— Cik neparasta tāda baurošana! — L. V. teica. — Tik skumja skaņa. Kā taures pūtiens dziļi mežā.

— Man gan tas izklausījās traki patīkami, — Vecais sacīja. — Pie joda, par to mēs esam nopelnījuši kādu malciņu dzeramā! Tas bija pamatīgs šāviens! Un kāpēc jūs mums nekad neteicat, ka protat šaut?

— Ejiet ellē!

— Un vai to jūs zināt, ka viņš ir arī nāvīgi labs pēddzinis un meistariski šauj putnus? — viņš vaicāja

— Bet vai tas nav viens skaists bullis? — L, V. iesaucās.

— Ir gan skaists. Jauns vēl, bet lieliski ragi.

Mēģinājām fotografēt, bet mums bija tikai mazais slēgtais fotoaparāts, un slēgs vēl aizķērās, turklāt, gaismai ātri dziestot, mēs sastrīdējāmies, es saskaitos un paštaisnās dusmās visiem pārmetu, un rājos, ka nav iespējams nofotografēt medījumu. Ilgi jau nevar izturēt tādu pacilājošu saviļņojumu, kāds mani bija pārņēmis tur, niedrājā, un, nošāvis zvēru, kaut arī tas bija tikai bifelis, es sajutu tādu kā iekšēju sagurumu. Šai sajūtā, ko izraisa nogalināšana, ne ar vienu nevar dalīties, tāpēc iedzēru ūdeni un pateicu L. V., ka nožēloju savu draņķīgo izrunāšanos par fotokameru. Viņa atbildēja, ka tas nekas, un mums atkal bija labi, mēs skatījāmies, kā M’Kola dīrā bifeļa galvu, un tur, tā stāvot, varen patikām cits citam, un viss kļuva saprotams — pārpratums ar fotokameru un viss pārējais. Es iemalkoju viskiju, bet tam nebija nekādas garšas, tas mani nemaz neuzmundrināja.

— Dzeršu vēl otru, — es teicu. Un otrs jau likās tīri labs.

Gājām uz nometni, — mūs veda tas pats šķēpnesis, ko it kā bija vajājis degunradzis, bet Drupijs palika nodīrāt bifeļa galvu, sacirst gaļu un sakārt kokos, lai hiēnas netiek klāt. Pavadoņi baidījās no gājiena tumsā, un es iedevu Drupijam nest savu lielo šauteni. Viņš apgalvoja, ka šaut protot, tāpēc izņēmu patronas, nostādīju šauteni uz drošinātāja, iedevu viņam un liku izšaut. Viņš pielika šauteni pie pleca, pievēra nevis kreiso aci, bet labo un visā spēkā parāva gaili, tad vēl un vēlreiz. Pēc tam ierādīju viņam, kā rīkoties ar drošinātāju, liku pavingrināties un vairākkārt nospiest gaili. Kamēr Drupijs mēģināja šaut ar šauteni, kas bija nostādīta uz drošinātāja, M’Kola skatījās viņā no augšas, bet Drupijs, šķiet, sarāvās aizvien mazāks un mazāks. Atstāju viņam šauteni un divas aptveres, un viņi sāka tumsā darboties ap gaļas gabaliem, bet mēs devāmies pakaļ šķēpnesim pa mazākā bifeļa pēdām, kur nebija nevienas asins pilītes, uzkāpām pakalnā un gājām tālāk, uz mājām. Rāpāmies augšup, pāri nogāzēm un pa aizām, nokāpām gravās un beidzot iznācām pie galvenās kalnu pārejas, kas vakarā, kamēr vēl nebija uzlēcis mēness izskatījās tumša un salta, un galīgi pārguruši vilkāmies uz priekšu. Vienreiz M’Kola tumsā, stiepdams Vecā smago šauteni un dažādas ūdens blašķes, binokļus un grāmatu somu, uzsauca kaut ko pavadonim, kurš ātri soļoja pa priekšu, un tas izklausījās pēc lamāšanās.

— Ko viņš teica? — es jautāju Vecajam.

— Teica, lai pārāk neļaujot kājām vaļu. Starp mums esot viens vecāks vīrs.

— Nez kuru viņš domāja — pats sevi vai jūs?

— Abus.

Redzējām uzlēcam mēnesi, kas virs brūnajiem pakalniem izskatījās dūmakaini sarkans, un izgājām cauri ciematam, kur mirguļoja blāvas uguntiņas un visām būdiņām durvis bija cieši aizvērtas, un oda pēc kazām un aitām, tad pārbridām pāri upei un kāpām augšā pa kailo nogāzi, tur, kur pie mūsu teltīm kurējās ugunskurs. Nakts bija auksta un stipri vējaina.

No rīta gājām atkal medībās, pie kāda avotiņa ieraudzījām degunradža pēdas, kas veda pāri augļu dārzam līdzīgam apvidum, nokāpām ielejā un no tās pa stāvu krauju — kanjonā. Bija ļoti karsts un šaurie zābaki jau vakar noberzuši L. V. kājas. Viņa gan nesūdzējās, taču es redzēju, ka zābaki spiež. Visi jutām tīksmīgu, rimtu nogurumu.

— Velns viņus rāvis, — teicu Vecajam. — Es vairāk nevienu negribu, vienīgi tad, ja pagadītos kāds lielāks. Bet tādu mēs varam meklēt nedēļām ilgi. Pietiks ar to vienu, kas mums jau ir, iesim projām un sameklēsim Karlu. Lejā varam pamedīt oriksus un dabūt zebru ādas, un tad iet uz kudu.

Sēdējām pakalna virsotnē zem koka un varējām pārredzēt visu apvidu un kanjonu, kas aizstiepās līdz pašai Riftvelijai un Manjara ezeram.

— Būtu labi paņemt pavadoņus ar vieglu nesamo un pamedīt tur tai ielejā un pie ezera, — Vecais teica.

— Tas būtu lieliski. Smagās mašīnas mūs pagaidītu — kā to vietu sauca?

— Madži-Moto.

— Kāpēc mēs nevarētu tā darīt? — L. V. vaicāja.

Paprasīsim Drupijam, kāda tā ieleja ir.

Drupijs to nezināja, bet šķēpnesis teica, ka ieleja esot ļoti akmeņaina un tur, kur stāvajā klinšu aizā gāžoties lejup upe, gandrīz nepārejama. Viņš domāja, ka mēs ar nastām tur netikšot cauri. Tāpēc no šī nodoma atteicāmies.

_— Bet īstenībā tieši tā vajadzētu ceļot, — Vecais sacīja. — Nesēji maksā lētāk nekā benzīns.

— Vai mēs nevarētu doties šādā pārgājienā pēc tam, kad atgriezīsimies? — L. V. vaicāja.

— Varam, — Vecais sacīja. — Bet, lai tiktu pie liela degunradža, jāiet uz Kenijas kalnu. Tur tādu var dabūt. Arī kudu šeit ir retums. Jābrauc uz Kalalu, uz Keniju. Ja tur laimēsies, tad vēl atliks laika nokāpt lejā uz Handeni pēc melnajām antilopēm.

— Iesim nu, — es sacīju, pat nepakustēdamies.

Mēs jau sen vairs neapskaudām Karlu degunradža dēļ.

Priecājāmies, ka viņam veicies, un viss bija atkal kārtībā. Varbūt tagad viņš ir nošāvis arī oriksu. Vismaz es tā cerēju. Karls ir jauks puisis, un ļoti labi, ka dabūjis sev šos reti skaistos ragus.

— Kā tu jūties, nabaga veco mammucīt?

— Jauki. Ja mums jāiet, tad es vispirms labprāt atpūtinātu kājas. Bet tādas medības man patīk.

— Iesim atpakaļ, paēdīsim, novāksim nometni un šovakar dosimies ceļā.

Vakarā apmetāmies savā vecajā nometnes vietā M’utu-Umbo, zem lielajiem kokiem netālu no ceļa. Tā bija mūsu pirmā nometne Āfrikā un koki tikpat lieli, kupli un zaļi, upe tikpat dzidra un strauja, un nometne tikpat jauka kā tai dienā, kad ieradāmies šeit pirmo reizi. Tikai naktis kļuvušas karstākas, uz ceļa biezāka putekļu kārta un mēs šo zemi bijām labāk iepazinuši.

6. NODAĻA

Uz Riftveliju braucām pa smilšainu sarkanīgu ceļu pāri augstam plato, pēc tam augšup un atkal lejup pa pakalniem, cauri krūmiem, kas atgādināja ogulājus, un pa mežainu nogāzi līdz aizas malai, no kurienes varējām pārredzēt līdzenumu ar biezu mežu apakšā, pie aizas sienas, un garo, pie krasta sēkļaino Manjara ezeru, kura tālākais gals šķita kā nosēts sīkiem sārtiem punktiņiem — tie bija flamingo. No šīs vietas ceļš strauji cirtās lejup gar aizas sienu, mežā, tad pa līdzenu ieleju cauri bieziem mežiem apjoztiem, iestrādātiem lauciņiem, kur zaļoja kukurūza, banāni un kādi man nezināmi koki, tad garām indiešu veikaliņiem un daudzām būdiņām, pāri diviem tiltiem, zem kuriem tecēja dzidras, straujas upītes, un atkal pa mežu, šoreiz jau retāku, ar plašiem klajumiem, bet tad nogriezāmies uz putekļaina un izbraukta ceļa, kas cauri krūmājiem atveda mūs pie ēnainās M’utu-Umbo nometnes.

Pēc vakariņām dzirdējām tumsā paceļamies spārnos flamingo. Šīs skaņas atgādināja pīļu spārnu švīkstoņu, kad bars izlido pirms ausmas, tikai šī švīkstoņa bija gausāka, neatlaidīgāka un tūkstoškārt biežāka. Mēs ar Veco bijām drusku iereibuši un L. V. — ļoti nogurusi. Karls atkal staigāja sadrūmis. Mēs bijām sabojājuši viņam prieku par degunradzi, un nu, kad viss bija pāri, viņš baidījās, ka viņam neveiksies oriksu medībās. Bez tam viņi bija saskrējušies nevis ar leopardu, bet gan ar lielisku lauvu, ar milzīgu melnkrēpainu lauvu, kas nevēlējās pamest beigto degunradzi, kad viņi otrā rītā atnāca tam pakaļ, bet šaut lauvu nedrīkstēja, jo tur bija tāds kā lauvu rezervāts.

— Cik nejēdzīgi, — es sacīju, cenzdamies izlikties sašutis, taču īstenībā jutos pārāk labi, lai liktos zinis par otra nepatikšanām, un tā mēs ar Veco sēdējām tur, noguruši kā suņi, un dzērām viskiju ar sodu un pļāpājām.

Otrā dienā medījām oriksus sausajā, tuksnesīgajā Riftvelijā, un beidzot pie mežainajiem pakalniem aiz masaju ciemata diezgan patālu ieraudzījām nelielu oriksu bariņu. Tie līdzinājās masaju ēzelīšiem, tikai viņiem bija jauki, slīpi, melni ragi, un viņi visi izskatījās skaisti. Bet, kad ielūkojās ciešāk, tad izrādījās, ka divi vai trīs noteikti bija daudz labāki par pārējiem, un es, zemē sēdēdams, izvēlējos to, kas man likās pats labākais, un, kad viss bars skrējienā izstiepās taisnā svītrā, es notēmēju un izšāvu. Dzirdēju noklakstam lodi, redzēju, kā orikss, sākdams riņķot aizvien ātrāk un ātrāk, atpalika no bara, un sapratu, ka esmu viņu pieveicis. Tāpēc vairāk nešāvu.

Arī Karls bija noskatījis to pašu oriksu. Es to nezināju, taču izšāvu pavisam savtīgā nolūkā, lai vismaz šoreiz iegūtu labāku medījumu, tomēr Karls nošāva citu, tikpat labu, un pēc tam viss bars aizauļoja projām, atstājot aiz sevis pelēku putekļu mākoni. Ja nebūtu brīnumaino ragu, šos dzīvniekus būtu tikpat neinteresanti medīt kā ēzeļus, un, kad piebrauca smagā mašīna un M’Kola ar Čaro nodīrāja oriksiem galvas un sagrieza gabalos gaļu, mēs braucam mājup cauri putekļu mākoņiem, un mūsu sejas noputēja pavisam pelēkas, un ieleja aizzibēja gar acīm kā nebeidzama tveices dūmaka.

Šai nometnē palikām divas dienas. Mums vajadzēja iegūt zebru ādas, ko bijām apsolījuši mājās palikušajiem draugiem, bet dīriķiem bija nepieciešams zināms laiks, lai ādas kārtīgi apstrādātu. Zebru medības nesagādā nekādu prieku; tagad, kad zāle izdegusi, putekļainā un tveicīgā ieleja pēc medībām pakalnos šķita vienmuļa, un man prātā palikusi aina, kā mēs sēdējām pie skudru pūžņa, bet tālumā, pelēkajā tveicīgajā dūmakā, putekļus saceldams, auļoja zebru bars, un kā mēs, atskatījušies uz dzelteno līdzenumu, kur virs šur tur izmētātiem baltiem plankumiem riņķoja putni, ieraudzījām putekļu mākonī ietītu šurp braucam mūsu smago mašīnu ar dīriķiem un iezemiešiem, kas sacirtīs gaļu un aizvedīs uz ciematu. Karstuma dēļ es netrāpīju Granta gazelei, ko brīvprātīgi pieteikušies dīriķi palūdza man nošaut gaļai, — pēc tam, kad kādas trīs četras reizes biju aizšāvis garām, es ievainoju viņu skrējienā un vēlāk gandrīz līdz pusdienai dzinos šai tveicē tai pakaļ pa līdzenumu.

Todien mēs braucām pa ceļu, kas veda cauri ciematam, garām kāda indusa veikaliņam, — durvīs stāvēdams, induss iztapīgi smaidīja, un šai smaidiņā izpaudās gan neveiksmīga tirgotāja biklā cerība, gan brālīgs draudzīgums, — nogriezāmies pa kreisi uz šauras, krūmiem apjoztas takas, kas veda dziļā mežā, tad pa ļodzīgu koka tiltiņu pārbraucām pāri upei, bet tālāk mežs kļuva skrajāks, un beidzot nonācām zāļainā savannā, kas aizstiepās līdz pat niedrēm aizaugušam, gandrīz izžuvušam ezeram, — vienīgi pašā tālākajā galā šur tur paspīdēja ūdens un sārtojās flamingo. Mežmalas koku paēnā bija patvērušās dažas zvejnieku zāļu būdas, bet tālāk vējā šūpojās savannas zāle, un izžuvušā ezera dibens šķita bālgani pelēks no daudziem maziem dzīvnieciņiem, kas, mūsu mašīnas izbiedēti, tramīgi sakustējās. Tās bija purva antilopes un tālumā kustoties šķita dīvaini neveiklas, toties tuvumā, uz vietas stāvot, izskatījās slaidas un graciozas. Izbraucām no biezās, īsās zāles un turpinājām ceļu pa ezera izžuvušo gultni, un visur, gan pa labi, gan pa kreisi, tecēja strauti, izveidojot niedrainu purvāju ar daudzām pietekām, pāri purvājam laidās pīles, un mēs redzējām arī lielus zosu barus, kas bija sasēduši uz retajiem zāļu kumšķiem. Ezera sausā gultne bija cieta un stingra, bet tālāk — mitra un mīksta, mēs atstājām tur mašīnu un norunājām, ka abi ar Karlu iesim katrs gar savu purva malu un tramdīsim putnus, bet Vecais un L. V. ies uz augsto niedrāju ezera kreisajā krastā, kur kāds cits strauts atkal izvērtās purvājā un kur pēc mūsu apsvērumiem vajadzēja laisties pāri pīlēm.

Redzējām viņus abus aizejam pāri klajumam — lielo, drukno stāvu izbālušā velvetona jakā un otru pavisam sīciņu, tērpušos biksēs, pelēkā aizsargkrāsas jakā, zābakos un tropu cepuri galvā, bet tad pieliekušies abi nozuda sausajā niedrājā, un arī mēs sākām iet. Bet, kad iznācām pie strauta, tūlīt sapratām, ka mūsu plāns nekur neder. Pat rūpīgi izvēlējušies vietu, kur spert kāju, mēs līdz ceļiem iestigām vēsās dūņās, bet tur, kur dubļu bija mazāk un zāļu kumšķu visapkārt ūdenī vairāk, es reizēm iestigu līdz viducim. Pīles un zosis nelaida mūs sev pa šāvienam, un, tikko pirmais bars bija aizlaidies tur, kur, niedrēs paslēpušies, tupēja pārējie mūsu mednieki, nogranda L. V. šautenes skarbais dubultšāviens, pīles metās projām un aizlaidās uz ezeru, tāpat arī visas zosis izbiedētos bariņos pārcēlās uz klaju ūdeni. Bars melno ibisu, kas ar saviem lejup noliektajiem knābjiem izskatījās kā milzu kuitalas, pacēlās spārnos no purva upes otrā pusē, kur gāja Karls, un, augstu gaisā apmetušas mums apkārt loku, atkal nolaidās niedrājā. Muklājā visur redzējām slokas, melnās un baltās tilbītes, un beidzot, nespēdams tikt klāt pīlēm, es M’Kolam par lielu nepatiku sāku šaut slokas. Izvandījām visu purvu, es pārbridu pāri vēl vienai upei, kur ūdens sniedzās mums līdz plecam, tā ka vajadzēja turēt virs galvas šauteni un medību jaku, kurai kabatās bija sabāztas patronas, un beidzot, pūlēdamies aizkļūt pie L. V. un Vecā, atradu dziļu, strauju upi, virs kuras laidelējās prīkšķes, un trīs no viņām nošāvu. Bija jau gandrīz pavisam tumšs, kad šīs upes viņā krastā, izžuvušā ezera gultnē atradu Veco un L. V. Ūdens visur šķita pārāk dziļš, lai tam varētu pārbrist pāri, bet dibens — staigns, taču beidzot atradu dziļi iemītas begemotu pēdas, kas ieveda upē, un, pa tām iedams, uztaustīju zem kājām stingru pamatu, bet ūdens sniedzās man līdz padusēm. Kad izmircis un pilēdams izbridu ārā, zālē, man pāri lielā ātrumā pārlaidās prīkšķu bars, es pietupos un krēslā izšāvu — reizē ar Veco, — un mēs nošāvām trīs pīles, kas smagi nokrita garajā zālē. Pēc rūpīgas meklēšanas visas trīs atradām. Steigā pīles bija aizlidojušas daudz tālāk, nekā bijām paredzējuši, un, tā kā nu jau bija gandrīz pavisam tumšs, mēs pa pelēkajām, izžuvušajām dūņām sākām iet uz to pusi, kur stāvēja mašīna, es biju galīgi izmircis, zābakos šļakstēja ūdens. L. V. priecājās par pīlēm, — nebijām pie tādām tikuši kopš medībām Serengeti, — un visi atcerējāmies, cik pīles bija garšīgas, un priekšā jau saskatījām mašīnu, kas pa gabalu šķita maza mazītiņa, un aiz mašīnas — līdzenu dubļu joslu un vēl tālāk — zāļaino savannu un mežu.

Otrā dienā pēc brauciena pa līdzenumu atgriezāmies no zebru medībām galīgi pelēki, it kā ar putekļu un sviedru maisījumu noziesti. L. V. un Vecais bija palikuši nometnē, medībās viņiem nebija ko darīt un nekādas vajadzības rīt putekļus, bet mēs ar Karlu visu dienu pavadījām saules svelmē un putekļos, un mums gadījās strīds, kas sākās apmēram tā:

— Ko tad jūs gaidījāt?

— Viņas bija pārāk tālu.

— Ne jau sākumā.

— Bet es jums saku — pārāk tālu.

— Nevajadzēja vilcināties!

— Vajadzēja šaut pašam!

— Man pietiek. Mums vajadzīgas tikai divpadsmit ādas. Tagad pakustieties jūs.

Tad kāds dusmās izšauj pirms laika, gribēdams parādīt, ka viņu nevajadzīgi steidzina, izslienas aiz skudru pūžņa un, īgni novērsies, pieiet pie biedra, bet tas pašpārliecināti nosaka:

— Un kas tad ir?

— Pārāk tālu, es taču jums teicu! — Un tas skan pavisam bezcerīgi.

Bet pašpārliecinātais pārākuma apziņā atbild:

— Nu, paskatieties taču uz viņiem!

Zebras, tālāk aizauļojušas, pamanīja tuvojamies smago mašīnu, apmeta līkumu un apstājās iesānis — šoreiz pavisam tuvu.

Neveiksmīgais mednieks paskatās, pārāk noskaities, lai šautu. Tad izmet:

— Nu, šaujiet taču!

Pašpārliecinātais vel lielākā pārākuma apziņā atsakās:

— Šaujiet vien pats!

Man pietiek, — otrs atbild. Viņš saprot, ka tādās dusmās nedrīkst šaut, un viņam šķiet, ka viņu grib izjokot. Vienmēr kāds grib viņu izjokot, liek rīkoties citādi, nekā pieņemts, dod neskaidrus norādījumus, neievēro kaut kādus nozīmīgus sīkumus, mudina šaut tad, kad citi skatās, vai arī steigā.

— Mums jau ir veselas vienpadsmit, — pašpārliecinātais saka, tad jau nožēlodams. Nu viņš saprot, ka nevajadzēja otru steidzināt, vajadzēja likt miera, steidzinot cilvēku var tikai uztraukt, un saprot arī, ka atkal reiz ir uzvedies kā īsts pašpārliecināts ķēms.

— Mēs taču katrā laikā varam nošaut vēl vienu. Brauc šurp, Bo, kāpjam iekšā!

— Nē, šausim vien. Šaujiet jūs.

— Nē, kāpjam iekšā.

Piebrauc smagā mašīna, un, braucot pa putekļaino līdzenumu, dusmas pāriet un atkal uzmācas sajūta, ka laika ir par maz.

— Par ko jūs domājat? — tu vaicā. — Par to, kāds es esmu suņa bērns?

— Par šo dienu, — viņš atbild, savilkdams smaidā putekļu maskai līdzīgo seju.

— Es arī, — tu saki.

Beidzot pēcpusdiena ir klāt, un tu atkal posies ceļā.

Šoreiz tev kājās ir brezenta zābaki, ko viegli izvilkt no dubļiem, tu lēkā no viena ciņa uz otru, purvā ķepurodamies, pa pietekām meklē ceļu pāri purvam, bet pīles, tāpat kā iepriekš, aizlido uz ezeru, tad tu apmet lielu līkumu pa labi un arī iznāc pie ezera, pārliecinies, ka dibens te ciets un stingrs, un, līdz ceļiem ūdenī brizdams, tuvojies lieliem putnu bariem, norīb šāviens, un jūs abi ar M’Kolu, galvas noliekuši, pietupstaties, viss gaiss švīkst pīļu spārnu vēdās, tu nošauj divas, tad vēl divas, tad vienu augstu sev virs galvas, tad netrāpi vienai, kas laižas pavisam zemu, pie paša ūdens, un pēc tam viss bars, spārniem švīkstot, lido atpakaļ tik ātri, ka tu nepagūsti pielādēt un izšaut, un, apņēmies izmantot nošautās pīles dzīvo pievilināšanai, šauj tikai īpaši izvēlētas, jo zini, ka šeit var piešaut tik daudz, cik vien spēj aiznest līdzi. Tu mēģini trāpīt pīlei, kas lido augstu gaisā, tieši tev virs galvas, atliecies gandrīz pavisam atpakaļ, tas ir īsts coup de roi[44] , un blakus M’Kolam ūdenī iegāžas liela, melna pīle, viņš smejas, bet pa to laiku četras aizšautas peld projām, tu domā, ka labāk būtu, ja tās nošautu un pievāktu. Lai panāktu pēdējo sašauto pīli, tev jāskrien pa ūdeni līdz ceļiem, tad paslīd kāja un tu ievelies uz sejas ūdenī, un, priecādamies par to, ka beidzot esi slapjš līdz ādai, tu apsēdies duļķainā ūdenī, kas saldē miesu, apslauki brilles un izlej no šautenes stobra ūdeni, apsvērdams, vai pagūsi izšaut visas patronas, pirms samirks čaulītes, bet M’Kola tik smej, tava kritiena uzjautrināts. Turēdams rokās medību jaku, kurā ievīstītas pīles, viņš pietupstas, un mums pāri pavisam zemu pārlaižas zosu bars, bet tu tikmēr mēģini iedzīt stobrā slapju patronu. Tev tas izdodas, tu izšauj, tomēr zosis ir jau pārāk tālu, vai arī tu esi aizkavējies, un pēc šāviena redzi gaisā pret sauli paceļamies veselu mākoni flamingo, un no tiem sārtojas viss ezera apvārsnis. Tad tie atkal nolaižas zemē. Bet tagad tu pēc katra šāviena pagriezies, paskaties saulē un uz ūdens un redzi šo neparasto mākoni ātri paceļamies gaisā un pēc tam atkal lēni nolaižamies uz ūdens.

— Kola! — tu pasauc un rādi.

— N’Dio, — viņš atbild, putnus vērodams, « M’uzuri! — Un iedod tev vēl patronas.

Mums arī agrāk medībās bija labi veicies, tomēr vislabākās bija medības uz ezera, un pēc tam ceļā mēs trīs dienas ēdām aukstas prīkšķes, kas ir garšīgākas par visām meža pīlēm, sulīgas un maigas, ēdām tās aukstas, ar marinētiem Pan-Yan firmas dārzeņiem un klāt piedzērām Babatē nopirkto sarkanvīnu, ēdām tās, sēdēdami ceļa malā un gaidīdami smagās mašīnas, bet vēlāk — Babates viesnīciņas ēnainajā verandā un vēl vēlāk naktī, kamēr beidzot ieradās smagās mašīnas un mēs nokļuvām augstu kalnos kādu mūsu labu draugu projām aizbraukuša drauga mājā, — nakts bija auksta, pie galda sēdējām siltajās jakās un, tā kā tik ilgi bijām gaidījuši mašīnu, kas ceļā sabojājās, tad pārāk daudz izdzērām un bijām neganti izsalkuši. L. V. pie gramofona mūzikas skaņām dejoja ar kafijas šambas pārvaldnieku un Karlu, bet es, nelabuma un neciešamu galvassāpju mocīts, kopā ar Veco sēdēju verandā un veiksmīgi slīcināju šīs nepatikšanas viskijā un zelterī, nakts bija tumša, un vējš pūta uz vētru, un tad galdā parādījās šīs skaisti kūpošās prīkšķes ar svaigiem dārzeņiem. Arī pērļu vistas bija garšīgas, un vienu es paglabāju mašīnas bagāžniekā vakaram; taču šīs prīkšķes bija garšīgākas par visu.

No Babates braucām pāri pakalniem un mežainam līdzenumam līdz kalna pakājei, garām nelielam ciematiņam, kur atradās misijas ēka. Šeit iekārtojām nometni kudu medībām, jo bijām dzirdējuši, ka kudu varot atrast kokiem apaugušajos pakalnos un mežainajās zemienes.

7. NODAĻA

Nometnē nemaz nebija ēnas, tā atradās zem kokiem, kas bija apgredzenoti, lai neiemestos cece muša, un tāpēc nokaltuši, bet krūmainajos pakalnos bija grūti medīt, jo tie bija pārāk stāvi un nelīdzeni, uzrāpties tajos varēja tikai ar lielām grūtībām, toties pavisam vieglas bija medības mežainajās zemienēs, kur varēja staigāt kā pa briežu parku. Tomēr visur šaudījās cece muša, kas dīca tev apkārt, cauri kreklam neganti koda kaklā, rokās un aiz ausīm. Visas piecas dienas, kamēr šeit staigājām un medījām, es turēju rokā kuplu zaru un iedams plītēju ar to pats sev pa skaustu no ausmas līdz tumsai, un mājas mēs atgriezāmies vēlu vakarā pārguruši, taču apmierināti, jo tumsā cece muša vairs nedzēla. Mēs medījām gan pakalnos, gan līdzenumā, un Karls arvien vairāk sadrūma, kaut gan nošāva ļoti skaistu salno antilopi. Ar kudu medībām viņam saistījās kaut kādi sarežģīti personiski pārdzīvojumi, un, kā vienmēr, viņš apjucis vainoja citus — gan pavadoņus, gan izvēlēto vietu, gan pakalnus; visi viņu bija piekrāpuši. Pakalni viņu nomocīja, un līdzenumiem viņš neuzticējās. Diendienā es cerēju, ka viņš nošaus kudu un saspīlējums izkliedēsies, bet viņa kompleksi jo dienas, jo vairāk sarežģīja medības. Nekāds kalnos kāpējs viņš nebija, un pakalni viņam bija īsta sodība. Lai Karlam palīdzētu, mēģināju viens pats uzņemties pēdu dzīšanu pakalnos, bet redzēju, ka aiz pārguruma viņam sāk rādīties, it kā kudu tiešām klaiņā pakalnos un viņam, paliekot līdzenumā, nerodas izdevība tos sastapt.

Piecās dienās redzēju kādu duci vai pat vairāk kudu mātīšu un vienu jaunu bullēnu kopā ar mātīšu bariņu. Mātītes bija lielas, pelēkas antilopes svītrotiem sāniem, smieklīgi mazām galviņām, lielām ausīm, pārbiedētas tās klusi un aši nozuda mežā. Jaunajam bullēnam jau sāka vīties ragi, bet tie vēl bija īsiņi un strupi, un mijkrēslī, skriedams mums garām klajuma galā, trešais sešu mātīšu ciešajā ierindā, viņš tikpat maz līdzinājās īstam tēviņam, cik mazs alnēns līdzinās lielam alnim ar druknu kaklu, melnām krēpēm, brīnišķīgiem ragiem un tumši dzeltenbrūnu spalvu.

Kādu citu reizi, kad ielejā starp stāvajiem pakalniem rietēja saule un mēs atgriezāmies mājup, pavadoņi parādīja mums divus pelēkus baltsvītrainus dzīvniekus, kas pret saulrietu uzdrāzās pakalna virsotnē, tā ka koku starpās nozibēja tikai pelēkbalti svītrotie sāni, un teica, ka tie esot kudu tēviņi. Ragus nevarējām saredzēt, un, kad uzkāpām pakalnā, saule bija jau norietējusi, un klinšainajā zemē mēs viņu pēdas nevarējām ieraudzīt. Tomēr paguvām saskatīt, ka viņiem bija garākas kājas nekā tam mātītēm, ko bijām redzējuši, tātad iespējams, ka tie patiešām bijuši tēviņi. Pa klinšainajām kalnu grēdām nomaisījāmies līdz tumsai, taču kudu vairs neredzējām, un, kad otrā dienā atsūtījām šurp Karlu, arī viņš neatrada šeit nevienu kudu.

Iztramdījām vairākas ūdens antilopes un vienreiz, vēl joprojām klaiņodami tai pašā klinšainajā kalnu grēdā ar dziļu ieplaku apakšā, tuvojāmies kādai ūdens antilopei, kas bija mūs sadzirdējusi nākam, bet nebija saodusi, un, kamēr stāvējām tur kā sastinguši, M’Kola saķēra manu roku, un mēs skatījāmies, kā viņš tur stāvēja tikai kādus desmit soļus attālu — skaists, ar tumšu svītru ap spēcīgo kaklu, izslietiem ragiem un nāsis iepletis — un trīsēdams centās uztvert smaržu. M’Kola pasmīnēja, cieši saspieda manu roku, un mēs lūkojāmies, kā lielais buks dreb briesmu nojausmās, nesaprazdams, no kuras puses tās, varētu draudēt. Tad tālumā dobji norībēja kāda iezemieša pulvera bises šāviens, buks salēcās un, gandrīz mums pāri pārlēcis, aizdrāzās augšup pa klinšaino kalnu grēdu.

Kādā citā dienā, paņēmuši līdzi arī L. V., mēs staigājām pa mežainu līdzenumu un iznācām tā malā, kur auga tikai nelieli krūmu puduri un sansevjeras krūmi, kad pēkšņi izdzirdējām dziļu, dobju kāsu. Es paskatījos M’Kolā.

— Simba, — viņš neapmierināts noteica.

— Vapi? — es nočukstēju. — Kur?

Viņš parādīja.

Es pačukstēju L. V.:

— Tur ir lauva. Varbūt tas pats, ko šorīt dzirdējām rūcam. Ej atpakaļ tur pie tiem kokiem.

Pirms ausmas, tikko pamodušies, bijām dzirdējuši rūcam lauvu.

— Es labāk palikšu pie tevis.

— Tad tu nebūsi godīga pret Veco, — es teicu. — Labāk pagaidi tur.

— Labi. Bet tu taču būsi piesardzīgs?

— Nedarīšu neko citu, tikai šaušu, kājās stāvēdams, un ne ātrāk, kamēr neredzēšu, ka varu droši trāpīt.

— Nu labi.

— Ejam, — es teicu M’Kolam.

Viņš izskatījās gaužām nopietns un drūms.

— Vapi simba? — es čukstēju.

— Te, — viņš nomākts atbildēja un rādīja uz priekšu, uz nevienādajām, biezajām dzelkšņaino krūmu saliņām. Pamāju vienam no pavadoņiem, lai iet atpakaļ, līdzi L. V., un mēs noskatījāmies, kamēr viņi atgāja kādus simts jardus uz mežmalas pusi.

— Nāc nu, — es teicu. M’Kola bez smaida pakratīja galvu, taču sekoja man. Gājām uz priekšu pavisam lēni, cenzdamies ieskatīties sansevjeras biezoknī. Taču neko nevarējām saskatīt. Tad atkal sadzirdējām to pašu kāsu — šoreiz drusku tālāk uz priekšu un vairāk pa labi.

— Nē! — M’Kola izdvesa. — Hapana, bvana!

— Nāc, nāc, — es sacīju. Pieliku rādītājpirkstu sev pie kakla un pagriezu īkšķi uz leju. — Kufa! — es nočukstēju, ar to gribēdams teikt, ka ielaidīšu lodi tam neradījumam pašā kaklā un nogāzīšu viņu. M’Kola pakratīja galvu, viņš bija nosvīdis un pavisam bāls.

— Hapana! — viņš atkal izdvesa.

Mums priekšā bija skudru pūznis, un mēs uzrāpāmies tur izvagotajā melnzemē un no augšas paskatījāmies apkārt. Bet cauri zaļajam, dzelkšņainajam aizkaram neko nevarējām saredzēt. Cerēju, ka ieraudzīsim lauvu no skudru pūžņa, un, zemē nokāpuši, pagājām vēl kādus divi simti jardus tālāk pa dzelkšņainajiem krūmiem, kas izskatījās pēc kaktusiem. Priekšā atkal dzirdējām lauvas kāsu un vienreiz vēl mazliet tālāk — rūcienu. Tas bija dobjš un ārkārtīgi ietekmīgs. Kopš nokāpām no skudru pūžņa, es biju atvēsis. Sākumā domāju, ka varēšu precīzi izšaut tuvumā, un sapratu: ja nošaušu lauvu viens pats, bez Vecā palīdzības, tad labs garastāvoklis būtu nodrošināts ilgākam laikam. Cieši apņēmos šaut vienīgi tad, ja būšu pārliecināts, ka tiešām varēšu lauvu nogāzt, — biju taču jau nošāvis trīs un zināju, ko tas nozīmē, tomēr šoreiz uztraucos vairāk nekā jebkad. Ar mierīgu sirdsapziņu būtu nošāvis šo lauvu viens pats, taču pašlaik mēs riskējām iekulties nelaimē. Mums tuvojoties, lauva atkāpās, bet atkāpās lēni. Redzams, viņš nevēlējās aiziet, laikam bija labi paēdis agri no rīta, kad dzirdējām viņu rūcam, un tagad gribēja palikt uz vietas. M’Kolam tas viss ārkārtīgi nepatika. Nezinu, kas uztrauca viņu vairāk — atbildība Vecajam par manu dzīvību vai arī paša bezpalīdzības apziņa tik bīstamās medībās. Bet viņam bija pavisam nelāga ap dūšu. Beidzot M’Kola uzlika roku man uz pleca, piebāza seju gandrīz cieši klāt manējai un trīs reizes sparīgi papurināja galvu.

— Hapana! Hapana! Hapana! Bvana!—viņš protestēja, bēdājās un lūdzās.

Galu galā — nav mana darīšana vilkt viņu vēl tālāk, ja jau nav iespējams šaut, un mani pašu nu arī bija pārņēmusi milzīga atvieglojuma sajūta, ka varu doties atpakaļ.

— Nu labi, — es teicu. Mēs pagriezāmies un gājām atpakaļ pa to pašu ceļu, kur bijām nākuši, tad pāri klajai prērijai aizgājām līdz kokiem, kur gaidīja L. V.

— Vai jūs viņu redzējāt?

— Nē, — es teicu. — Bet dzirdējām gan rūcam kādas trīs vai četras reizes.

— Un nebija bail?

— Tikai mazlietiņ pašās beigās, — es teicu. — Bet kā man gribētos viņu nošaut — vairāk par visu pasaulē!

— Es tā priecājos, ka jūs atgriezāties, — viņa sacīja.

Izvilku no kabatas vārdnīcu un sastādīju teikumu lauzītā svahili valodā. Gribēju atrast vārdu «patikt».

— M’Kolam patīk simba?

M’Kola bija atguvis spēju smaidīt, un šis smaids sakustināja šķidrās ķīniešu bārdeles kušķus ap viņa muti.

— Hapana, — viņš teica un pavicināja plaukstu sev zem deguna. — Hapana!

«Hapana» nozīmē noliegumu.

— Šausim kudu? — es ierosināju.

— Labi! — M’Kola izjusti atsaucās svahili valodā. — Labāk kudu! Daudz labāk! Tendalla, jā! Tendalla!

Bet, kamēr dzīvojām šajā nometnē, neredzējām nevienu kudu tēviņu, un pēc divām dienām aizbraucām uz Babati un no turienes tālāk uz Kandoa, un pēc tam cauri visai šai zemei uz Handeni un piekrasti,

Man šī nometne nekad nebija patikusi, tāpat pavadoņi un viss šis apvidus. Man tā vien likās, ka visi labākie zvēri šeit jau ir izšauti. Mēs gan zinājām, ka te atrodami kudu un Velsas princis bija nošāvis kudu no šīs nometnes, bet šai sezonā te jau bija iegriezušās vēl trīs citas medību ekspedīcijas, un arī iezemieši taču medīja, it kā lai pasargātu savus lauciņus no paviāniem, bet, kad sastapu iezemieti ar musketi, tad gan likās dīvaini, ka viņš varētu vajāt paviānus veselas desmit jūdzes tālu no savas šambas līdz pašiem pakalniem, kur klaiņāja kudu, un man ļoti gribējās doties tālāk un pamēģināt laimi jaunā apvidū, uz Handeni pusi, kur neviens no mums vēl nekad nebija bijis.

— Nu, tad brauksim ar, — Vecais sacīja.

Šķita, ka jaunais apvidus ir īsta zelta bedre. Klajumos skraidīja kudu, bet tu tik sēdi un gaidi vēl lielākus, izvēlies sev tādus, kas patīk, un gāz virsū. Šeit bija arī melnās antilopes, un mēs norunājām, ka pirmais, kas nošaus kudu, dosies tālāk uz melnajām antilopēm. Es jutu, ka man uzlabojas garastāvoklis, un arī Karls sasparojās jaunajā brīnumzemē, kur neiebiedētie zvēri šķita tik paļāvīgi, ka mums bija gandrīz vai kauns tos šaut.

Tikko uzausa gaisma, devāmies ceļā — bez pavadoņiem, jo viņiem vajadzēja novākt nometni un sekot mums divās smagajās mašīnās. Babatē apmetāmies mazajā viesnīciņā pie ezera, nopirkām vēl Pan-Yan firmas marinētos dārzeņus un iedzērām aukstu alu. Tad sākām braukt no Keipas uz dienvidiem pa Kairas ceļu, kas šeit bija labs, gluds un rūpīgi izcirsts mežainajos pakalnos virs nepārskatāmām masaju stepēm, un tālāk, taisnā ceļā cauri plantācijām, kur kukurūzas laukos salīkuši cilāja kapļus izdēdējuši, krunkaini veči un vecenes ar iekritušām krūtīm, cita pēc citas aizmugurē palika nobrauktās, putekļainās jūdzes un beidzot, tikuši garām saulē izdegušai ielejai, kur vējš sacēla gaisā putekļu mākoņus, iebraucām glītajā, tīrajā, koku apēnotajā vācu garnizona pilsētiņā Kandoa-Irandži.

Atstājām M’Kolu pie krustcelēm sagaidīt smagās mašīnas, nobraucām ēnā un aizgājām uz garnizona kapiem. Bijām nolēmuši iegriezties pie vietējās priekšniecības, bet viņi pašlaik brokastoja, tāpēc negribējās traucēt, un, iznākuši no tīrās, gleznainās, labi koptās kapsētas, — pēc nāves šeit laikam būs tikpat salda dusēšana kā jebkurā citā vietā —, dzērām alu koku paēnā, kur bija tīkami vēss pēc neciešamās, baltās saules spozmes, kas, gluži kā fiziska smagme, gūlās uz skausta un pleciem, un atpūtušies atkal kāpām mašīnā un aizbraucām līdz krustcelēm, lai kopā ar smagajām mašīnām dotos uz austrumiem, uz jaunu medību vietu.

8. NODAĻA

Mēs tai pusē bijām pirmoreiz, tomēr saskatījām kādu līdzību ar jau redzētajiem apvidiem. Ceļš veda pāri klinšu izciļņiem pa šauru taku, ko bija deldējušas karavānas un lopu bari, un, akmens šķembām klāts, starp divām koku rindām aizvirzījās augšup pakalnos. Visa šī apkārtne lielā mērā atgādināja Aragonu, un es tikai tad noticēju, ka neesam Spānijā, kad ieraudzīju nevis mūļus ar seglu somām, bet kādu duci baskājainu iezemiešu ar kailām galvām, kuru vienīgais apģērbs bija balts kokvilnas drānas gabals, ko viņi valkāja sakrokotu uz pleca kā togu; bet, kad viņi pagāja mums garām, augstie koki pāri klintīm ceļa malās atkal atgādināja Spāniju, un es atkal it kā jāju uz zirga, — aiz muguras zirgs un priekšā zirgs, un priekšējam zirgam uz krustiem čumēt čum kamieļmušas. Tieši tādas mušas mēs atradām šeit lauvām. Ja Spānijā kāda no tām tev iekļuva aiz krekla, tad, lai to nobeigtu, kreklu vajadzēja novilkt. Muša palien zem apkakles, lien lejup pa muguru līdz padusei, tālāk uz vēdera līdz nabai, zem jozmeņa un tik veikli izslīd no pirkstiem — jo ir plakana un nospiest tu to nevari, — ka neko nepanāksi, iekams nebūsi izģērbies kails.

Skatoties todien uz kamieļmušām, kas ņudzēt ņudzēja zirgam zem astes, pats no savas pieredzes zinādams, kas tās par mokām, — sajutu tik lielas šausmas, kas ne ar ko citu nav salīdzināmas, varbūt vienīgi ar tām, ko pārdzīvoju, gulēdams slimnīcā ar lauztu labo roku, — vaļējs lūzums starp plecu un elkoni, locītava izmežģīta, bicepss lūzuma vietā aso kaulu saplosīts, tā ka miesa sāka trūdēt, roka uzpampa un svila, kamēr galu galā sastrutoja. Viens ar savām sāpēm, jau piekto nedēļu negulējis, es kādā naktī pēkšņi sapratu, ko sajūt alnis, kad tam sašauts plecs un tas savainots ieskrien biezoknī, un tai naktī pats visu to pārdzīvoju — no mirkļa, kad lode trāpīja zvēra plecu, līdz pašām beigām, un pa murgiem vēl nodomāju: šīs manas mokas varbūt ir sods, ko izciešu par visiem medniekiem. Vēlāk atveseļojies domāju tā: ja tas arī ir bijis sods, tad esmu to izcietis un tagad vismaz apzināšos, ko es daru. Biju darījis to, kas nu tika nodarīts man pašam. Tiku sašauts, sakropļots un aizgāju ievainots. Vienmēr esmu gaidījis, ka mani kaut kas nobeigs, un tas tiešām vairs nelikās svarīgi. Bet, tā kā man vēl joprojām patika medīt, es apņēmos darīt to tikmēr, kamēr spēšu nošaut zvēru uzreiz, un, tikko šo spēju zaudēšu, vairs medībās neiešu.

Ja tu vēl pavisam agrā jaunībā esi kalpojis sabiedrībai, demokrātijai un tamlīdzīgi un, neļaudams sevi vairs savervēt, atzīsti, ka atbildīgs esi tikai pats sev, — tad apmaini tīkamo, nomierinošo biedriskuma smaku pret ko tādu, ko neesi spējis izjust nekādā citā veidā kā tikai vienatnē pats ar sevi. Es vēl nevaru to pilnībā izskaidrot, bet tāda sajūta uzrodas tad, kad tu labi un patiesi par kaut ko raksti un objektīvi zini, ka tiešām esi to tā uzrakstījis, bet tiem, kam maksā par lasīšanu un recenziju, tavs temats nepatīk, un viņi apgalvo, ka tas viss esot neīsti, tomēr pats tu skaidri apzinies darba vērtību; vai arī tad, kad dari ko citu, kas parasti netiek uzskatīts par nopietnu darbu, lai gan tu zini, ka tas ir tikpat svarīgs un vienmēr bijis ne mazāk svarīgs par visu citu vispārpieņemto, un kad tu paliec ar to jūrā aci pret aci, tad redzi, ka Golfa straume, ar kuru esi saradis, kuru pazīsti un atkal iepazīsti un kuru esi mīlējis, — tu redzi, ka šī straume plūst tāpat, kā ir plūdusi kopš tiem laikiem, kad pasaulē vēl nebija cilvēka, tā apskalo šo gareno, skaisto un nelaimīgo salu jau kopš neminamiem laikiem, pirms vēl Kolumbs bija ieraudzījis šo krastu, un viss, ko tu vari uzzināt par Golfa straumi un par to, kas vienmēr ir dzīvojis šajā salā, ir mūžīgs un vērtīgs, jo straume plūdīs tālāk tāpat kā līdz šim, vēl pēc tam, kad būs izzuduši visi indiāņi, visi spānieši, visi angļi, visi amerikāņi, visi kubieši un visas pārvaldes sistēmas, bagātība, nabadzība, mokas, upuri, korupcija un nežēlība, kad tas viss būs izzudis kā baržā sakrauta atkritumu kaudze, ko izved izgāzt jūrā, — nelabi smirdošu, raibu, visās varavīksnes krāsās pārmaiņus ar balto, kad barža, uz sāniem sasveroties, izgāž savu kravu zilajā ūdenī, un divdesmit vai divdesmit piecas pēdas dziļumā ūdens kļūst blāvi zaļgans, un viss, kas slīkst, nogrimst dibenā, bet virspusē uzpeld palmu zari, pudeles, aizbāžņi, izdegušas elektriskās spuldzes, paretam kāds prezervatīvs, piemirkusi korsete, studenta piezīmju lapiņa, suns ar uzpūstu vēderu, nosprāgusi žurka, pussatrūdējis kaķis; un lupatlaši, kas ieinteresētības, saprāta un precizitātes ziņā neatpaliek no vēsturniekiem, savās laivās riņķo baržai apkārt, ar garām kārtīm izzvejodami sev guvumu; viņiem ir savs viedoklis, un, kad Havannā viss rit labi, tad šī straume, kuras plūsma ir nemanāma, ik dienas uzņem piecas porcijas šādas kravas, bet kādas desmit jūdzes tālāk gar krastu ūdens ir tikpat dzidrs kā pirms sastapšanās ar velkoni, kas velk baržu; un mūsu uzvaru palmu zari, mūsu atklājumu izdegušās spuldzes un mūsu lielajā mīlā izmantotie prezervatīvi aizpeld tālāk, un salīdzinājumā ar šo vienīgo mūžīgo straumi tiem nav it nekādas nozīmes.

Tā priekšējā sēdeklī sēžot un par jūru un zemi domājot, «Aragona» drīz vien palika mums aizmugurē, un nu mēs braucam gar kādu pusjūdzi platu smilšainu upi ar zeltainu smilti, upes līčos auga zaļi koki, un vietām to rotāja mežainas saliņas, ūdens šai upē plūda zem smiltīm, un dzīvnieki naktīs nāca šurp un ar asajiem nagiem izrakņāja zemē bedrītes, kas drīz pieplūda ar ūdeni, ko tie dzēra. Mēs pārbraucām pāri šai upei, un nu jau bija pēcpusdiena, visu laiku braucām garām cilvēkiem, kas atstāja bada pārņemtu apvidu mums priekšā, un ceļa malās tagad auga pazemi koki un biezi krūmāji, tad ceļš uzveda mūs augšup, zilganos pakalnos, senos, erozijas pārņemtos pakalnos ar dižskābardēm līdzīgiem kokiem un būdiņām, tur kūpēja dūmi un gani dzina mājup lopus, aitu un kazu bariņus, gar acīm pazibēja apstrādāti zemes gabali, un es teicu L. V.:

— Te ir tāpat kā Galisijā.

— Uz mata, — viņa atbildēja. — Šodien esam pārstaigājuši veselas trīs Spānijas provinces.

— Vai patiešām? — Vecais jautāja.

— Nekādas atšķirības, — es teicu. — Tikai mājas citādas. Drupija dzimtajā pusē apvidus atgādina Navaru. Tie paši kaļķakmens pauguri, tāda pati zeme, tādi paši koki gar upēm un avotiem.

— Jā, dīvaini, ka tā var iemīlēt kādu zemi, — Vecais piebilda.

— Cik jums abiem dziļas sarunas, — sacīja L. V. — Bet kur mēs apmetīsimies?

— Var tepat, — Vecais teica. — Visur var. Jāsameklē tikai ūdens.

Apmetāmies zem kokiem pie trim lieliem avotiem, kur iezemietis nāca pēc ūdens, un mēs ar Karlu, izlozējuši, uz kuru pusi katram iet, krēslā aizgājām pamedīt tepat pāri ceļam, aiz iezemiešu ciemata paklaiņot ap diviem tuvākajiem pakalniem.

— Te visur ir kudu, — Vecais sacīja, — jebkuru brīdi varam kādu ieraudzīt.

Bet mēs neredzējām neko citu kā tikai dažus masaju mājlopus un jau pa tumsu nācām atkal mājās apmierināti, ka pēc dienas brauciena mašīnā esam dabūjuši izstaigāties, un ieraudzījām pie ugunskura sēžam Veco un L. V., abus pidžamās, tikai Karls vēl nebija pārradies.

Viņš pārnāca nez kādēļ pārskaities, laikam nebija atradis neviena kudu, izskatījās bāls un drūms un ne ar vienu nerunāja.

Vēlāk, pie ugunskura, viņš man jautāja, kur mēs esam staigājuši, un es teicu, ka medīju tepat pie sava pakalna, kamēr mūsu pavadonis viņu sadzirdēja; tad šķērsojām pakalnu, nokāpām lejā un atgriezāmies nometnē.

— Ko nozīmē «sadzirdēja»?

— Viņš teica, ka esot sadzirdējis jūs. Arī M’Kola.

— Bet mēs taču lozējām, kurā vietā katram jāmedī.

— Nuja, — es teicu. — Bet, kamēr nebijām jūs sadzirdējuši, mēs nezinājām, ka esam ieklīduši jūsu daļā.

— Bet vai jūs pats mūs dzirdējāt?

— Kaut kādu troksni dzirdēju, — es teicu. — Bet, kad pieliku plaukstu pie auss, lai ieklausītos, pavadonis pateica kaut ko M’ Kolam un M’Kola sacīja: «Bvana.» Es vaicāju: «Kāds bvana?» — un viņš atbildēja: «Bvana Kabors.» Tas ir — jūs. Tad sapratām, ka esam atnākuši līdz jūsu robežai, uzkāpām pakalnā un nācām atpakaļ.

Karls neko neatbildēja, bet izskatījās pamatīgi saskaities.

— Nevajag apvainoties, — es sacīju.

— Es neapvainojos. Esmu noguris, — viņš teica. Tam es ticēju, jo Karls taču ir pacietīgs, saprotošs, pašaizliedzīgs, tikai, kudu apmāts, galīgi pārvērtās, kļuva pavisam cits cilvēks.

— Kaut nu viņš drīzāk kādu nomedītu, — L. V. teica, kad Karls bija aizgājis uz telti mazgāties.

— Vai tad jūs iegājāt viņa daļā? — Vecais jautāja.

— Pie velna, nē taču! — es teicu,

— Kudu viņš dabūs tur, kur mēs tagad brauksim, — Vecais teica. — Varbūt pat tādu ar piecdesmit collu gariem ragiem.

— Jo labāk, — es sacīju. — Bet, pie joda, es arī labprāt nošautu sev vienu tādu!

— Gan jau nošausit, vecais blēdi, — viņš teica. — Par to es nemaz nešaubos.

— Velns parāvis! Atlikušas vēl tikai desmit dienas!

— Un mēs dabūsim arī melnās antilopes, gan redzēsit. Lai tikai mums sāk laimēties.

— Cik ilgs laiks parasti vajadzīgs, lai tiktu pie laba kudu, ja gadās izdevīga vieta?

— Dažreiz pat kādas trīs nedēļas, un tu aizbrauc projām tukšā. Bet dažreiz tiec pie kāda jau pašā pirmajā dienā. Tomēr tās ir un paliek medības, vai nu tu ko dabū, vai nedabū, tāpat kā dzimtenē, kad ej uz lielāku medījumu.

— Tas man patīk, — es teicu. — Bet negribētos, ka tas puisis mani pārtrumpo. Vecais, viņš taču ir dabūjis vislabāko bifeli, vislabāko degunradzi, vislabāko ūdensbuku…

— Toties jums būs vislabākais orikss, — Vecais sacīja.

— Kas tad ir orikss!

— Mājās pārvests, viņš izskatīsies nāvīgi skaists.

— Nuja, es jau tikai jokoju.

— Un jums ir ticis labāks impala un labāks elands nekā viņam. Un jūs esat nošāvis arī pirmšķirīgu krūmu antilopi. Leopards jums tikpat labs kā viņam. Bet tur, kur viss atkarīgs no laimes, tur viņš vienmēr jūs pārspēs. Viņam ellīgi laimējas, un viņš ir krietns puisis. Bet pašreiz gan šķiet mazliet zaudējis apetīti.

— Jūs taču zināt, cik ļoti viņš man patīk. Tāpat kā visi citi. Un es novēlu viņam veiksmi. Bet, ja mums iet tā kā šodien, tad tas vairs nesagādā nekāda prieka.

— Gan redzēsit. Nākamajā apmetnes vietā viņš nošaus kudu un peldēs laimē.

— Un es esmu tikai tāds īdzīgs draņķis.

— Protams, — Vecais atbildēja. — Bet vai neiedzersim?

— Pareizi, — es piekritu.

No telts iznāca Karls — mierīgs, draudzīgs, lēnprātīgs un saprotoši smalkjūtīgs.

— Tai jaunajā vietā būs jauki, — viņš teica.

— Lieliski, — es sacīju.

— Pastāstiet, kā tur īsti ir, mister Filips!

— Nezinu, — Vecais atbildēja. — Bet esot ļoti jauka medīšana. Zvēri ganoties klajumos. Tas vecais holandietis apzvērēja, ka tur esot daži labi ievērības cienīgi ragi.

— Cerams, jūs dabūsit tādus sešdesmitcollīgus, — Karls man teica.

— Sešdesmitcollīgus dabūsit jūs.

— Nē, — Karls sacīja. — Neapcelieties. Es būšu laimīgs, ja vispār kādu nošaušu._

— Jūs varbūt nošausit ellīgi labu, — Vecais sacīja.

— Neapcelieties. Man jau tā visu laiku laimējas. Priecāšos par jebkuru kudu. Pat tad, ja būs pats sliktākais tēviņš.

Karls bija ļoti sirsnīgs, zināja taču, ko tu domā, bet saprata un piedeva.

— Lāga vecais Karls, — es sacīju, viskija, izpratnes un sentimenta iesildīts.

— Mums taču šeit klājas lieliski, vai ne? — Karls teica. — Kur tad Lāga Vecenīte?

— Tepat vien, — L. V. atsaucās no ēnas. — Es jau esmu mierīgs cilvēks.

— Tik tiešām, — Vecais sacīja. — Bet savu večuku jūs gan protat iegrožot viens divi, kad viņš sāk plosīties.

— Tāpēc jau sievietes tā tiek mīlētas visā pasaulē, — L. V. atbildēja. — Pasakiet man vēl kādu komplimentu, mister Dž.!

— Sasodīts, jūs esat dūšīga kā tāds maziņš terjeriņš!

Mēs ar Veco laikam bijām drusku iereibuši.

— Tas nu ir brīnišķīgi, — L. V. ērti atlaidās krēslā, abām rokām apņēmusi ceļgalus. Es pacēlu galvu un ugunskura gaismā paskatījos uz viņas zilo, silto rīta tērpu un melnajiem matiem. — Man tā patīk, kad jūs nonākat šai terjera stadijā. Tad es zinu, ka drīz sāksies runas par kariem. Vai kāds no jums, džentlmeņi, gadījumā nav bijis karā?

— Mēs neesam bijuši, — Vecais sacīja. — Un tomēr esam visdūšīgākie puiši pasaulē, un jūsu vīrs turklāt vēl neparasti labs mednieks un apbrīnojams pēddzinis.

— Tagad, kad viņš ir piedzēries, mēs beidzot dzirdam patiesu vārdu, — es sacīju.

— Bet nu paēdīsim, — L. V. sacīja. — Man briesmīgi gribas ēst.

Tikko uzausa gaisma, izbraucām no nometnes uz ceļa aiz ciemata un, izkļuvuši cauri biezo krūmāju joslai, nonācām līdzenuma malā, kur pirms saullēkta vēl valdīja migla, un redzējām tālumā ganāmies elandu, kas palsajā rīta gaismā izskatījās kā pelēks milzenis. Apturējām mašīnu pie krūmājiem, izkāpām ārā, apsēdāmies zemē un binoklī vērojām, ka vēl tuvāk par elandu izklaidus ganījās kongoni bars un starp viņiem viens vienīgs orikss, līdzīgs resnam tumšam masaju ēzelim, ar lieliskiem, gariem, melniem, atpakaļ atliektiem, taisniem ragiem, kuri parādījās ik reizes, kad viņš pacēla galvu.

— Gribat viņu? — es vaicāju Karlam.

Nē. To šaujiet jūs.

Zināju, ka viņam nepatīk lavīties uz priekšu un šaut, citiem redzot, tāpēc teicu:

— Labs ir.

Arī es gribēju šaut aiz tīri savtīgiem apsvērumiem, kas Karlam bija sveši. Turklāt mums ļoti bija nepieciešama gaļa.

Uz dzīvniekiem neskatīdamies, sāku iet pa ceļu tālāk, cenzdamies tēlot vienaldzību, un šauteni turēju pāri kreisajam plecam, lai viņi to neredzētu. Šķita, ka dzīvnieki nepievērsa man uzmanību un mierīgi ganījās. Bet es zināju, — līdzko pakustēšos uz viņu pusi, tie tūlīt aizskries tik tālu, ka lode viņus vairs nesniegs, taču pa acs kaktiņu redzēju, ka orikss atkal nolieca galvu un sāka ēst, tāpēc man likās, ka nu būtu laiks šaut, es apsēdos, izmaucu roku cauri šautenes siksniņai, un, tikko orikss pacēla galvu un parāvās sānis, notēmēju viņam skaustā un nospiedu gaili. Šāviena troksni parasti nevar sadzirdēt, bet es dzirdēju, kā lode ietriecās ķermenī, un orikss tūlīt aizmetās pa labi, un lecošās saules gaismā uzreiz atdzīvojās viss līdzenums, — kā rotaļu zirdziņi sāka auļot garkājainie, smieklīgie kongoni, un līganos, smagos lēkšos aizskrēja elands un otrs orikss, ko es pirmīt kongoni vidū nemaz nebiju pamanījis. Visā šajā pēkšņajā kustībā un jūklī sevišķi skaidri bija redzams manis izvēlētais orikss, kas tagad skrēja sīkos rikšos, un es piecēlos kājās, lai nošautu viņu skrējienā, — šautenes tēmēklī viņš izskatījās pavisam sīciņš, — notēmēju viņam kaklā, nospiedu gaili, un orikss, kājas tirinādams, nokrita vēl pirms tam, kad dzirdēju nokrakstam lodi, kas sadragāja kaulu. Ar otru, pat veiksmīgāku šāvienu sašāvu viņam pakaļkāju no vēl lielāka attāluma.

Gribēju jau skriet oriksam klāt, bet tad piesardzīgi sāku iet soļos, lai viņš nepasistu mani gar zemi, ja gadījumā uzlēktu kājās un mestos bēgt; tomēr viņš bija pakritis uz visiem laikiem. Viņš sabruka tik pēkšņi, un lode ķēra viņu ar tādu krakšķi, ka es baidījos, vai tik neesmu sabojājis ragus, taču, kad piegāju klāt, izrādījās, ka viņu nāvīgi ievainojusi jau pati pirmā lode, aiz pleciem ieurbdamās mugurkaulā, bet, kad sašāvu kāju, viņš pakrita. Pienāca klāt arī pārējie, un Čaro iedūra oriksam ar nazi, lai gaļu varētu ēst ticīgais.

— Kur jūs tēmējāt otrreiz? — Karls vaicāja.

— Nekur. Ņēmu tikai mazliet augstāk un uz priekšu.

— Tas bij trakoti skaists šāviens, — Dens teica.

— Vakarā viņš stāstīs, ka šo pakaļkāju sašāvis tīši, — Vecais sacīja. — Tas, ziniet, ir viens no viņa iecienītākajiem šāvieniem. Vai esat kādreiz dzirdējuši, kā viņš to analizē?

Kamēr M’Kola darbojās ap oriksa galvu un Čaro sadalīja gaļu, pienāca garš, vājš masajs ar šķēpu rokā, padeva labrītu un, uz vienas kājas nostājies, skatījās, kā M’Kola strādā. Tad sāka man kaut ko gari stāstīt, un es pasaucu Veco. Masajs atkārtoja savu sakāmo Vecajam.

— Viņš grib zināt, vai jūs šausit vēl kaut ko, — Vecais pārtulkoja. — Viņam vajadzīgas ādas, bet ne oriksu ādas. Tās neesot cenā. Viņš gribot zināt, vai jūs nevēlētos nošaut pāris kongoni vai kādu elandu. Viņu ādas šim patīkot labāk.

— Pasakiet, ka darīšu to atpakaļceļā!

Vecais svinīgi pārtulkoja. Masajs paspieda man roku.

— Pasakiet viņam, ka vienmēr esmu sastopams Harija «Ņujorkas bārā», — es teicu.

Masajs pateica vēl kaut ko un ar vienu kāju pakasīja otru.

— Viņš vaicā — kāpēc jūs esot šāvis oriksam divas reizes? — Vecais teica.

— Pasakiet viņam, ka saskaņā ar mūsu cilts paražām mēs rītos vienmēr šaujam divas reizes! Vēlāk, dienā, mēs oriksiem šaujam tikai vienreiz. Bet vakaros bieži vien paši esam tikpat kā aizšauti. Un vēl pasakiet, ka vienmēr esmu sastopams «Ņūstenlijā » [45] vai pie Torra.

— Viņš vaicā — ko jūs darīšot ar ragiem?

— Pasakiet, ka pēc mūsu cilts paražām mēs atdāvinām ragus bagātākajiem draugiem! Un vēl pasakiet, ka tas ir ļoti aizraujoši un ka reizēm dažiem mūsu cilts locekļiem pa lielu klajumu dzenas pakaļ vīri ar nepielādētām pistolēm. Pasakiet, ka viņš var atrast mani grāmatā!

Vecais pateica kut ko masajam, un mēs atkal paspiedām viens otram roku un šķīrāmies vislabākajā saskaņā. Cauri miglai redzējām pāri līdzenumam nākam pa ceļu vēl citus masajus; iedami viņi stipri locīja ceļus, uz pleciem nesa melnbrūnas zvēru ādas, un rīta gaismā viņu šķēpi laistījās.

Sakāpām atkal mašīnā, ietinām oriksa galvu rupjā audekla maisā, no asinīm un putekļiem attīrīto gaļu piesējām zem mašīnas jumta un sākām braukt pa sarkano smilšu ceļu, ieleja izbeidzās, ceļa malās atkal parādījās krūmāji, tad nokļuvām pakalnos un izbraucām cauri Kibaijas ciematiņam, kur stāvēja balta viesnīca, sīktirgotava un bija arī daudzi apstrādāti lauki. Dens reiz bija šeit sēdējis uz siena kaudzes un gaidījis, vai kukurūzas laukā neatnāks pamieloties kāds kudu, un, viņam tā sēžot, pēkšņi pielavījies lauva un gandrīz aprijis viņu pašu. Kopš tā laika Kibaijas ciemats mums bija vēsturiskas nozīmības apdvests, un, tā kā vēl bija vēsi un saule nebija paguvusi izkliedēt zālē rasu, es ierosināju izdzert vienu no tām vāciešu alus pudelēm ar sudraba papīrīti aplīmēto kaklu un dzeltenmelno etiķeti, uz kuras attēlots apbruņots jātnieks, — lai šis ciemats paliktu mums vēl labākā atmiņā un lai mēs spētu novērtēt to vēl vairāk. Kad tas bija izdarīts, mēs, Kibaijas vēsturiskos notikumus apbrīnodami, noskaidrojām, vai ceļš tālāk ir izbraucams, palūdzām pateikt smago mašīnu šoferiem, lai tie mums seko uz austrumiem, un devāmies tālāk piekrastes virzienā, uz kudu novadu.

Ilgu laiku, kamēr saule kāpa aizvien augstāk un augstāk un pieņēmās karstums, mēs braucām pa vietām, par kurām bija stāstījis Vecais, kad vaicāju viņam, kāda šī zeme ir dienvidos, un kuras viņš raksturoja kā «miljons draņķīgo Āfrikas jūdžu», kur cieši gar ceļa malu aug panīkuši krūmeļi, izveidodami necaurejamu, biezu pamežu.

— Šeit ir redzēti varen lieli ziloņi, — Vecais sacīja. — Bet medīt tos nav iespējams. Tāpēc viņi ir tik ļoti lieli. Vienkārši, vai ne?

Kad bijām nobraukuši krietnu gabalu pa «miljons jūdžu zemi», tā pamazām izvērtās sausās, smilšainās, krūmājiem apjoztās prērijās, kas vēl tālāk atgādināja jau pavisam tipisku tuksnesi ar šur tur izmētātiem krūmu puduriem ūdens tuvumā, un Vecais sacīja, ka šīs vietas līdzinoties Kenijas ziemeļu pierobežas apgabaliem. Skatījāmies, vai neredzēsim gerenikus, šīs garkaklainās antilopes, kas staigā līdzīgi vabolēm-dievlūdzējām, un mazos kudu, kas, tā bijām dzirdējuši, dzīvojot šajos nīkulīgajos krūmos, bet nu jau saule bija augstu, un mēs neviena zvēra nemanījām. Beidzot ceļš pamazām uzvirzījās augšup, pazemos, zilganos un mežainos pakalnos, ko citu no cita šķīra jūdzēm garas retu krūmāju joslas,— tie bija tikai mazliet biezāki par ogulājiem, — bet tālāk, priekšā, kā milzu kalni slējās divi krauji, mežiem noauguši pauguri. Tie atradās abpus ceļa, un, uzbraukuši līdz tai vietai, kur sarkano smilšu josla sašaurinājās, sastapām nepārredzamu lopu baru, ko Somālijas uzpircēji dzina uz piekrastes pusi, — pa priekšu soļoja galvenais uzpircējs, slaids, stalts vīrs baltu turbānu galvā un piekrastieša tērpā un rokā nesa lietussargu kā varas simbolu. Mēs ar grūtībām tikām cauri lopu baram un pa gleznainām birzīm devāmies uz priekšu, pusjūdzi tālāk izbraucām klajumā uz neliela zema plato un ieraudzījām iezemiešu ciematu ar salmiem apjumtām māla būdiņām. Kad pametām acis atpakaļ, pakalni ar mežainajām nogāzēm izskatījās ārkārtīgi skaisti, bet augstāk pāri kokiem rēgojās kaili kaļķakmens ciļņi un klajumi, un pļavas.

— Vai nu esam galā?

— Jā, — Dens sacīja. — Jāsameklē vieta nometnei.

Kāds galīgi vecs, krunkains un izdilis večuks, ar sirmiem bārdas rugājiem apaudzis, ietinies savazātā, kādreiz baltā drānā, kas, līdzīgi romiešu togai, bija sakrokota uz pleca, iznāca no pītās būdas un aizveda mūs pa ceļu vispirms atpakaļ, tad pa kreisi līdz ļoti labai nometnes vietai. Večuks izskatījās stipri nobijies, un, kad Vecais un Dens bija ar viņu aprunājušies, viņš vēl biklāks nekā sākumā aizsteberēja projām un atveda pavadoņus, kuru vārdus Dens bija uzrakstījis uz papīra strēmeles un kurus bija ieteicis kāds holandiešu mednieks, Denam liels draugs, kas šeit bija medījis pirms kāda gada.

Mēs izcēlām no mašīnas sēdekļus, tie mums noderēja par galdu un soliem, izklājām jakas, kur apsēsties, liela koka ēnā paēdām lenču un, mašīnas gaidīdami, dzērām alu, snaudām vai lasījām. Vēl pirms mašīnu ierašanās atgriezās večuks kopā ar kādu vanderobo cilts pārstāvi, kas šķita galīgi izdilis, izbadojies un neizdarīgs, visu laiku stāvēja uz vienas kājas un kasīja pakausi, bet rokā nesa stopu, bultu maku un šķēpu. Kad apvaicājāmies, vai šis būtu tas pavadonis, kura vārds mums pierakstīts, večuks atzinās, ka neesot vis, un, vēl vairāk apjucis, aizgāja projām atvest ieteiktos pavadoņus.

Kad atkal pamodāmies, viņš jau bija klāt ar diviem ieteiktajiem pavadoņiem, kas bija ģērbušies labos haki krāsas apģērbos, un vēl diviem gandrīz pilnīgi kailiem ciematniekiem. Pēc garu garās izrunāšanās vecākais no pavadoņiem, tērpies aizsargkrāsas biksēs, parādīja savu dokumentu, kas adresēts Visiem Uz Ko Tas Varētu Attiekties, un apliecināja, ka tā uzrādītājs labi pazīstot apvidu, esot uzticams puisis un spējīgs pēddzinis. Apliecību bija parakstījis tāds un tāds profesionāls mednieks. Haki krāsas apģērbā tērptais pavadonis nosauca šo profesionālo mednieku par «bvanu Simbu», un šis vārds mūs visus satracināja.

— Droši vien kāds tips, kas vienreiz mūžā nošāvis lauvu, — Vecais sacīja.

— Pasakiet viņam, ka es esmu bvana Fizi, hiēnu kāvējs! — es teicu Denam. — Un ka bvana Fizi nožņaudz tās ar plikām rokām.

Bet Dens pateica viņam ko citu.

— Pavaicājiet, vai viņš negrib iepazīties ar bvanu Lēcējkrupi, visu krupju izgudrotāju, un Sīcējmamu, kam pieder visi siseņi.

Dens nemaz neklausījās. Viņi laikam strīdējās par naudu. Kad bija salīgta dienas maksa, Vecais sacīja, ka pavadonis saņemšot piecpadsmit šiliņus, ja kāds no mums nošaušot kudu.

— Jūs domājat — mārciņu? — ieminējās vecākais pavadonis.

— Liekas, viņi zina, ko dara, — Vecais sacīja. — Jāsaka, man nu gan šis brašais zēns nepatīk, lai nu ko par viņu te sarakstījis «bvana Simba».

Starp citu, vēlāk uzzināju, ka «bvana Simba» ir lielisks mednieks, kam piekrastē ļoti laba slava.

— Izlozēsim viņus, — Vecais sacīja. — Katrā lozē būs viens plikais un viens bikšainais. Es pats par pavadoni labāk vēlētos pliku mežoni.

Bet, kad piedāvājām abiem ar apliecībām apgādātajiem bikšaiņiem izvēlēties katram vienu pliku partneri, tad izrādījās, ka tas neiet cauri. Dižmute, finansu ģēnijs un, kā tagad noskaidrojās, tikpat ģeniāls aktieris, kas smalki attēloja, kā Bvana Simba Nokāvis Lielo Kudu, pārtrauca savu pantomīmu un paziņoja, ka medīšot kopā vienīgi ar Abdullu. Īsais biezā deguna īpašnieks, skolotais Abdulla, esot Viņa Dzinējs. Viņi vienmēr medījot kopā. Pats viņš ar pēdu dzīšanu nenodarbojoties. Tad viņš atkal saka tēlot ragainos zvērus, bvana Simbu un vēl kādu raksturlomu, ko visi citi pazīstot kā bvanu dakteri.

— Ņemsim divus mežoņus vienā lozē un divus oksfordiešus otrā, — Vecais ierosināja.

— Ciest nevaru to ākstu!

— Varbūt viņš strādā brīnumus, — Vecais šaubīdamies piebilda. — Bet, lai nu kā, jūs taču pats esat pēddzinis. Večuks apgalvo, ka abi pārējie esot labi.

— Pateicos,. Ņemiet salmus, velns parāvis!

Vecais iežmiedza saujā divus salmiņus.

— Kurš izvilks garāko, tam tiks Deivids Gariks[46] un viņa draugs, — viņš paskaidroja. — Bet īsākais būs abiem plikajiem godavīriem.

— Gribat vilkt pirmais?

— Sāciet jūs — Karls atbildēja.

Es izvilku Deividu Gariku un Abdullu,

— Man krita tas nolāpītais traģiķis.

— Varbūt viņš būs tīri labs, — Karls teica.

— Gribat mainīties?

— Nē. Un ja nu viņš ir īsts brīnums.

— Tagad lozēsim medību vietu. Tam, kas izvilks garāko salmiņu, būs tiesība šaut pirmajam, — Vecais paskaidroja.

— Labi, velciet.

Karls izvilka īso salmiņu.

— Ko mēs izvēlēsimies? — es vaicāju Vecajam.

Sākās garu garā spriedelēšana, kamēr mūsu Deivids attēloja, kā esot nogalinājis pusduci kudu no visdažādāko tipu slēpņiem, pielavoties klāt no klajuma, ķēris tos vai iztramdījis no krūmiem.

Galu galā Vecais sacīja:

— Te kaut kur esot kas līdzīgs sālsvietai, kur dzīvnieki ejot laizīt sāli, un tur tos šaujot tūkstošiem. Bez tam dažreiz, staigājot pakalnos un pa klaju vietu, varot apšaut šos nabadziņus gandrīz vai no tieša trāpījuma. Ja jums laba veselība, varat rāpties klintīs tiem pakaļ un šaut, kad viņi iznāks ganīties.

— Es izvēlos sālsvietu.

— Tikai pielūkojiet — šaujiet pašus lielākos, — Vecais sacīja.

— Kad sāksim iet? — Karls vaicāja.

— Uz sālsvietu ieteicams doties agri no rīta, — Vecais mums stāstīja. — Bet Hems var iet izlūkos jau šovakar. Jābrauc kādas piecas jūdzes pa ceļu, tālāk jāiet kājām. Viņš lai brauc pirmais. Uz pakalniem gan var iet jebkurā laikā, tikko sāks rietēt saule.

— Un kas būs ar memsahibu? — es vaicāju. — Vai viņa brauks man līdzi?

— Es neieteiktu, — Vecais nopietni sacīja. — Ja iet uz kudu, tad, jo mazāk cilvēku, jo labāk.

Vakarā M’Kola, Aktieris, Abdulla un es pārnācām krēslā, kad bija jau vēsi, un satraukti tuvojāmies ugunskuram. Zeme sālsvietā bija izbradāta, un tur varēja redzēt daudz svaigu dziļu kudu pēdu nospiedumu, arī vairāku lielu kudu tēviņu pēdas. Slēpnis tur bija lielisks, un es jutos tik pārliecināts, ka jau rīt nošaušu kudu, it kā man būtu jāiet uz pīlēm no labi nosegta slēpņa, ar pievilinātāju un vēsā laikā, kad pīļu baram katrā ziņā jāizlido.

— Tas ir pavisam droši. Un gaužām vienkārši. Taisni kauns, cik vienkārši. Tas Būts, Berets, Makelofs vai kā viņu tur sauca… nu, jūs jau zināt, kuru es domāju…

— Čārlzs Laftons, — Vecais, pīpi sūkdams, sacīja.

— Tas pats. Freds Asters. Gan vietējā, gan pasaules slavenība. Kā nazis. Atrada slēpni un visu citu. Zināja, kur ir sālsvieta. Uzreiz konstatēja, uz kuru pusi pūš vējš, — pasvieda tik gaisā putekļus. Īsts brīnums! Viņus laikam apmācījis pats bvana Simba, draugs. Vecais, kudu mums ir tikpat kā rokā! Svarīgi tikai izvēlēties pašus labākos un saglabāt gaļu nebojātu. Rīt es pie tās sālsvietas nošaušu divus kudu! Pilsoņi, es jūtos ārkārtīgi labi!

— Un ko esat paguvis iztempt?

— Tik tiešām ne piliena! Pasauciet Gariku! Pasakiet, ka uzņemšu viņu filmā! Man ir viņam piemērota loma. Mājup braucot, es kaut ko izdomāju. Varbūt nekas nesanāks, bet sižets man patīk. Otello jeb Venēcijas moris. Vai nav jauki? Brīnišķīga ideja! Redziet, tips, ko mēs saucam par Otello, iemīlas tai meitietī, kas nemaz neparādās, tāpēc nosauksim viņu par Dezdemonu. Patīk? Gadiem ilgi man uzplijās, lai es to uzrakstot, bet es negribēju jaukties rasu jautājumā. Lai viņš uzstājas pats un tiek pie slavas, es viņiem teicu. Pie joda, Harijs Vilis! Paulino viņu pieveica. Sarkijs viņu pieveica. Dempsijs pieveica Sarkiju. Karnera viņu nokautēja. Un kas par to, ja neviens šo sitienu neredzēja? Pie velna, kur mēs palikām? Vecais? Jūs taču zināt, ka Harijs Grebss ir miris.

— Mēs tikko bijām ieradušies pilsētā, — Vecais sacīja. — Puiši apmētāja jūs ar visādu draņķi, bet mēs nevarējām izdibināt — kāpēc.

— Es atceros, — L. V. teica. — Kāpēc jūs nepiespiedāt viņu iejaukties rasu jautājumā, mister Dž.?

— Biju nāvīgi noguris, — Vecais sacīja.

— Bet jūs izskatāties ārkārtīgi ievērojams, — L. V. teica. — Un ko mēs darīsim ar šito stulbeni?

— Ieliesim tam briesmonim rīklē glāzīti dzeramā, tad redzēsim, vai viņš galu galā neapklusīs.

— Esmu jau apklusis, — es teicu. — Bet nudien nāvīgi priecājos par rītdienu.

Un tieši tai brīdī nometnē pārradās vecais Karls ar abiem plikajiem mežoņiem un sīciņo dievbijīgo muhamedāņu ieroču nesēju Čaro. Ugunskura gaismā vecais Karls izskatījās galīgi pelēks un noņēma tropu cepuri.

— Nu, vai kaut ko nošāvāt? — viņš apvaicājās.

— Nē. Bet zvēri tur ir. Un ko darījāt jūs?

— Klīdu pa to nolādēto ceļu. Kur lai rodas kudu pie ceļa, kas pilns ar lopiem un kad visur ir būdas un cilvēki?

Karls izskatījās galīgi pārvērties, un es nodomāju, ka laikam būs saslimis. Un viņš iznira kā miroņa galvaskauss tieši tai brīdī, kad mēs ākstījāmies, es atkal sāku uzvesties slikti un teicu:

— Mēs taču lozējām.

— Protams, — viņš sarūgtināts sacīja. — Un mums jāmedī pie ceļa. Bet uz ko tad tur var cerēt? Vai tad tā medī kudu?

— Rīt jūs nošausit kādu pie sālsvietas, — L. V. uzsvērti jautri teica.

Izdzēru glāzi viskija un dzirdēju pats sevi arī visai priecīgi sakām:

— Jā, jūs katrā ziņā nošausit rīt kudu pie sālsvietas!

Rīt tur medīsit jūs, — Karls teica.

— Nē. Tur medīsiet jūs. Es jau biju tur šovakar. Mēs apmainīsimies. Tā taču bija norunāts. Vai ne, Vecais?

— Kā tad, — Vecais sacīja. Mēs centāmies cits citā neskatīties.

— Iedzeriet viskiju ar sodu, Karl, — L. V. piedāvāja.

— Labs ir.

Šis bija viens no mūsu klusākajiem mielastiem. Vēlāk teltī, jau gultā gulēdams, es teicu:

— Kāds velns tev lika teikt, ka viņš rīt medīs pie sālsvietas?

— Nezinu. Es laikam tā nemaz negribēju teikt… Es kaut ko sajaucu. Nerunāsim vairs par to.

— Man tā veicās, kad mēs lozējām. Jādara taču tā, kā izlozēts. Tikai tad iespējams izlīdzināt izredzes.

— Nerunāsim par to.

— Man šķiet, Karls ir slims. Vismaz tā izskatās. Neveiksme viņu tik pamatīgi satricinājusi, ka viņš ir spējīgs izbaidīt visus zvērus pie sālsvietas.

— Lūdzu, beidz jel par to runāt.

— Es beidzu.

— Tad ir labi.

— Nu, bet mēs vismaz viņu nomierinājām.

— Nedomāju vis. Bet tagad, lūdzu, beidz.

— Es beidzu.

— Tad ir labi.

— Ar labu nakti, — viņa vēl piebilda.

— Velns parāvis! — es atsaucos. — Ar labu nakti!

— Ar labu nakti!

9. NODAĻA

No rīta Karls ar saviem ļaudīm devās ceļā uz sālsvietu, bet Gariks, Abdulla, M’Kola un es pārgājām pāri ceļam, kas aiz ciemata veda tālāk pa izžuvušu upes gultni, un rīta miglā sākām kāpt kalnā. Gājām pa oļiem klātu, laukakmeņiem pieblīvētu, izžuvušu upes gultni, kas tā bija aizaugusi ar brikšņiem un staipekņiem, ka vajadzēja iet salīkušiem, kā pa krauju tuneli, ko veidoja zari un staipekņi. Es tā svīdu, ka sviedros izmirku slapjš cauri virskreklam un veļai, un, kad uzrāpāmies augstā kalna izcilnī un apstājāmies, lai palūkotos lejup, uz mākoņiem, kas savilkušies virs ielejas, man kļuva auksti rīta vējā, es uzvilku lietus mēteli, un mēs apskatījām šo apvidu binoklī. Biju pārāk sasvīdis, tāpēc negribēju šeit sēdēt un pamāju Garikam, lai iet tālāk. Apgājām apkārt kalnam pa vienu pusi un, augstāk uzkāpuši, devāmies atpakaļ, tad pārgājām uz pretējo, ēnaino nogāzi, kur izžuva mans piesvīdušais krekls, un virs katras zālainās ielejas apstājāmies, lai rūpīgi appētītu to lauka tālskatī. Beidzot bijām atnākuši pie apaļam bundulam līdzīgas ielejas, kas atgādināja amfiteātri un kur zaļā zālē tecēja upīte, bet tālākā nogāze un visa apakšējā josla bija noaugusi ar mežu. Apsēdāmies klinšu ēnā, aizvējā, un tālskatī ieraudzījām austošās saules apspīdētās pretējās puses nogāzēs divas kudu mātītes ar telēnu, — tie ganījās mežmalā, steigā plūca lapas un jaunās atvasītes, bet tad uzreiz pacēla galvas un tramīgi skatījās tālumā, kā to dara visi zālēdāji dzīvnieki, ganoties koku tuvumā. Ielejā viņi redz tik tālu, ka jūtas droši un izturas pavisam citādi nekā mežā. Varēja saskatīt pat baltās vertikālās svītras uz viņu pelēkajiem sāniem, un, tā sēžot augstajā nogāzē šai agrajā rīta stundā, es nevarēju vien noskatīties uz antilopēm. Un tad pēkšņi kaut kas nodunēja, it kā klints būtu nobrukusi. Sakumā domāju, ka tur nogāzies kāds akmens bluķis, bet M’Kola pačukstēja:

— Bvana Kabors! Piga!

Mēģinājām saklausīt otru šāvienu, taču vairāk neko nedzirdējām, un es nodomāju, ka beidzot Karls būs nošāvis kudu. Dzīvnieki, ko mēs novērojām, šāvienu dzirdot, it ka sastinga ieklausīdamies, tad sāka atkal ēst. Un viņi visu laiku turējās koku tuvumā. Atcerējos vecveco indiāņu parunu: «Viens šāviens — gaļa. Divi šāvieni — varbūt gaļa, varbūt ne. Trīs šāvieni — sūdu čupa,» — un izvilku vārdnīcu, lai pārtulkotu šo izteicienu M’Kolam. Lai nu kā man tas izdevās, tomēr laikam uzjautrināju M’Kolu, jo viņš iesmējās un pakratīja galvu. Skatījāmies uz ieleju binoklī, kamēr mums sāka spīdēt virsū saule, tad devāmies pārstaigāt kalna pretējo nogāzi un kādā citā jaukā ielejā redzējām vietu, kur bvana, ko iezemieši dēvēja par «bvanu dakteri», esot nošāvis lielisku kudu tēviņu, bet, kamēr tā skatījāmies, tur parādījās kāds masajs, un es izlikos, ka tūlīt viņu nošaušu. Gariks sāka uztraukties un dramatiski centās izrādīt, ka tas taču esot cilvēks, cilvēks, cilvēks!

— Vai tad cilvēku nedrīkst šaut? — es vaicāju.

— Nē! Nē! Nē! — viņš iesaucās, pielikdams roku pie galvas.

Ākstīdamies, es it kā lielā nepatikā nolaidu šauteni, par prieku M’Kolam, kas smīnēja vien, un, tā kā tagad bija jau stipri karsts, mēs pārgājām pāri pļavai, kur zāle sniedzās līdz ceļiem un vārda pilnā nozīmē čumēja un mudžēja lieli iesārti siseņi ar caurspīdīgiem spārniem, un šie kukaiņi, švīkstēdami kā pļaujammašīna, pacēlās mums apkārt veseliem mākoņiem, un, uzkāpuši pazemajos pakalnos un nokāpuši no tiem atkal lejā, mēs sākām iet atpakaļ uz nometni, un gaiss mudžēja no siseņiem, un nometnē Karls ar savu kudu bija jau priekšā.

Kad gājām garām dīriķa teltij, viņš parādīja man kudu galvu, kura, no ķermeņa un kakla atdalīta, izskatījās neparasti dīvaina un nožēlojama un no kuras, gluži ka kapuce, nokārās āda, un griezuma vietā vēl sūcās neapkaltušas asinis. Skaists bija tikai purns, no acīm līdz nāsīm vienādi pelēks un ar baltiem plankumiņiem, tāpat lielās, graciozas ausis. Acis bija jau blāvas, un ap tām tekāja mušas, un ragi grumbuļaini un smagi un nevijās vis spirālveidīgi uz augšu, bet ieslīpi pletās sānis. Šī masīva un neglītā galva šķita īsts dabas untums.

Vecais sēdēja zem azaida telts nojumes, smēķēja un lasīja.

— Kur tad Karls? — es vaicāju.

— Laikam savā teltī. Ko tad šodien labu darījāt?

— Nomaisījāmies pakalnos. Redzējām divas kudu mātītes.

— Es nāvīgi priecājos, ka jūs viņu dabūjāt, — teicu Karlam, pie viņa telts apstājies. — Kā jums tas izdevās?

— Mēs gaidījām slēpnī, un šie deva zīmi noliekties, bet, kad palūkojos, kudu stāvēja mums gandrīz blakus. Izskatījās milzum liels.

— Dzirdējām šāvienu. Kurā vietā lode trāpīja?

— Vispirms laikam kājā. Tad dzināmies šim pakaļ, un es šāvu vēl vairākas reizes, kamēr dabūju viņu rokā.

— Es dzirdēju tikai vienu šāvienu.

— Bija trīs vai četri, — Karls teica.

— Kalnos šāviena troksnis laikam apslāpa, jūs jau aizgājāt sānis. Bet ragi tam masīvi un ar platu atstarpi.

— Pateicos, — Karls sacīja. — Ceru, ka dabūsit daudz labāku. Šie teica, ka esot bijis vēl otrs, bet es to neredzēju.

Atgriezos mūsu teltī, kur sēdēja Vecais un L. V. Cik varēju manīt, viņi par šo kudu sevišķi sajūsmināti nebija.

— Kas tad jums kaiš? — es vaicāju.

— Tu to galvu redzēji? — L. V. atvaicāja.

— Kā tad!

— Tā izskatās baiga, — viņa teica.

— Nu, bet kudu tas tomēr ir. Viņam tur esot palicis vēl viens.

— Čaro ar puišiem apgalvo, ka šim līdzi bijis vēl otrs. Liels tēviņš ar brīnišķīgiem ragiem.

— Jauki. To nošaušu es.

— Ja tikai viņš vispār vēl parādīsies.

— Cik labi, ka beidzot Karlam laimējās, — L. V. sacīja.

— Varu vai saderēt, ka viņš vēl nošaus pašu lielāko no visiem, — es teicu.

— Sūtīšu viņu kopā ar Denu uz melnajām antilopēm, — Vecais sacīja. — Tā mums norunāts. Pirmais, kas tiek pie kudu, iet uz melnajām antilopēm.

— Nu, Jauki.

— Un pēc tam, tikko jūs dabūsit savu kudu, mēs viņiem sekosim.

— Labi!

III DAĻA

NEVEIKSMĪGAS MEDĪBAS

10. NODAĻA

Tas viss, šķiet, notika pirms kāda gada. Bet tagad, kad tikko biju nošāvis pērļu vistu un mēs, saulei acīs spīdot, braucām mašīnā uz sālsvietu, kas atradās divdesmit astoņas jūdzes no nometnes, — pēdējās piecās dienās mums galīgi neveicās, sākumā pie tās sālsvietas, kur Karls nošāva savu kudu tēviņu, pēc tam pakalnos, gan augstajos, gan zemajos, un tāpat līdzenumos, un neveicās arī toreiz, kad medības izjauca austrieša mašīna, — tagad es domāju par to, ka līdz aizbraukšanai atlikušas vairs tikai divas dienas. M’Kola arī domāja par to pašu, un šobrīd, kopā medījot, neviens nejutāmies pārāks par otru, abi domājām tikai par laika trūkumu un gremzāmies, ka nepazīstam apvidu un esam sapinušies ar šiem ākstīgajiem pavadoņiem.

Šoferis Kamau bija no kikuiju cilts, kluss, gadus trīsdesmit piecus, ģērbies brūnā apvalkātā tvīda jakā, ko kāds mednieks bija aizmetis kā nederīgu, biksēs ar nodilušiem ielāpiem ceļgalos un galīgi novalkātā kreklā, taču nez kā prata izskatīties pat visai elegants. Klusais un pazemīgais Kamau bija ļoti labs šoferis, un tagad, no krūmiem izbraucot panīkušā, tuksnesīgā klajumā, es ievēroju šo viņa eleganci, kas panākta ar vecu jaku un saspraužamo adatu, un atcerējos, ka šis vīrs, kura pastāvīgo laipnību un izveicību es tā apbrīnoju, mūsu pirmā ceļojuma laikā saslima ar drudzi un gandrīz nomira un ka toreiz es baidījos vienīgi par to, ka mēs paliksim bez šofera; toties tagad, lai kur un kā viņš nomirtu, viņa nāve mani pamatīgi sarūgtinātu. Bet tad, atbrīvojies no šīm sentimentālajām pārdomām par Kamau tālo un maz ticamo nāvi, sāku prātot, kas tas gan būtu par prieku, ja varētu iešaut pakaļā krietnu skrošu porciju aizmugurē sēdošajam Garikam — tieši tādā brīdī, kad viņš tēlo lielo pēddzini, un tad paskatīties, kādu ģīmi viņš rādītu, un tieši šajā mirklī ieraudzījām vēl vienu pērļu vistu bariņu. M’Kola iedeva man šauteni, bet es pakratīju galvu. Viņš sparīgi pamāja un teica: «Labi. Ļoti labi!» Un es liku, lai Kamau brauc tālāk. Gariks apjuka un sāka tēlot oratoru. Vai tad mēs nevēloties pērļu vistas? Tās taču esot pērļu vistas! Un turklāt pašas vislabākās! Pēc spidometra redzēju, ka esam vairs tikai kādas trīs jūdzes no sālsvietas, un man nebija nekādas vēlēšanās ar šaudīšanu sabiedēt antilopes, kā tas bija gadījies, sēžot slēpnī, kad mazos kudu sabiedēja austrieša mašīna.

Izkāpām no mašīnas pie nīkulīgiem kokiem kādas divas jūdzes no sālsvietas un pa smilšaino ceļu aizgājām līdz tuvākajai sālsvietai, kas atradās klajumā, takas kreisajā pusē. Kādu jūdzi nogājuši pilnīgā klusumā rindā cits aiz cita — vispirms Abdulla, tad skolotais pēddzinis, tad es, M’Kola un Gariks, — ieraudzījām, ka tālāk ceļš ir pielijis. Tur, kur mālu klāja plāna smilšu kārtiņa, rēgojās peļķes, un bija skaidrs, ka šeit nogāzis pamatīgs lietus un ceļš arī tālāk būs dubļains. Es nesapratu, ko tas nozīmē, bet Gariks izteiksmīgi noplātīja rokas, paskatījās gaisā un nikni atieza zobus.

— Nav labi, — M’Kola pačukstēja.

Gariks sāka runāt skaļi.

— Turi tu muti, muļķi! — es nošņācu un pieliku pirkstu pie lūpām. Bet viņš tik runāja paceltā balsī, rādīdams gan uz debesīm, gan uz pielijušo ceļu, un es sāku skatīties vārdnīcā, kā pateikt: «Turi muti.» Nevarēdams neko atrast, cieši aizspiedu viņam muti ar plaukstu, un viņš beidzot pārsteigts apklusa.

— Kola! — es pasaucu.

— Jā?

— Kas tur ir?

— Tā sālsvieta nav labs.

— Ā!

Redz, kā. Un es biju iedomājies, ka lietus tikai atvieglos pēdu dzīšanu.

— Kad lietus nolijis? — es vaicāju,

— Naktī, — M’Kola atbildēja.

Gariks atkal sāka runāt, un es atkal aizspiedu viņam muti.

— Kola!

— Jā?

— Te ir vēl viena sālsvieta, — es parādīju uz to pusi, kur mežā atradās liela sālsvieta, kas, cik zināju, bija krietni augstāk, jo mēs taču nebijām uzkāpuši kalnā sevišķi augstu. — Vai tā ir laba?

— Varbūt.

M’Kola pateica Garikam kaut ko pavisam klusi, Gariks šķita gauži aizvainots, taču muti vaļā vairs nevēra, un mēs devāmies tālāk, apgājām apkārt peļķēm un nokļuvām pie dziļas, pārplūdušas ieplakas. Gariks jau atkal sāka čukstēt, un M’Kola viņu atkal apklusināja.

— Tālāk! — es teicu, un mēs sākām iet pakaļ M’Kolam pa vecas upes gultnes mitrajām smiltīm uz augšējās sālsvietas pusi.

Pēkšņi M’Kola apstājās kā sastindzis, salīka uz priekšu, lai paskatītos mitrajās smiltīs, un pačukstēja man pie auss: «Cilvēks.» Zemē rēgojās pēdas.

— Šenci, — viņš teica, un tas nozīmēja «vietējais».

Starp kokiem slapstīdamies, lēni gājām pa šīm pēdām tālāk un uzmanīgi pielīdām pie sālsvietas, un ielavījāmies slēpnī. M’Kola nogrozīja galvu.

— Nav labi, — viņš teica. — Iesim.

Aizgājām līdz sālsvietai. Tur viss bija tik skaidri saskatāms, it kā smiltīs ierakstīts. Mitrajā krastā aiz sālsvietas, kur antilopes nāca laizīt sāli, redzējām triju lielu kudu tēviņu pēdas. Un turpat bija vēl citas, dziļas, kā ar nazi iegrieztas pēdas, — šeit kudu bija metušies skriet, kad nospindza bulta, — un izplūduši nagu nospiedumi tajās vietās, kur viņi kāpuši augšup krastā, bet tālāk pēdas nozuda krūmos. Apskatījām tās visas, tomēr nekur neredzējām cilvēka pēdas. Cilvēks ar stopu un bultām nebija neko nošāvis.

M’Kola pārskaities noteica: «šenci!» Pagājām kādu gabalu pa šenci pēdām un redzējām, kur tās nogriezās atpakaļ uz ceļa. Ielīdām slēpnī un nosēdējām tur, kamēr satumsa un sāka līņāt viegls lietutiņš. Pie sālsvietas neviens dzīvnieks nerādījās. Lietum līstot, atgriezāmies pie mašīnas. Kāds vietējais bija šāvis uz mūsu kudu un aizbiedējis viņus visus no sālsvietas, un tagad šeit vairs nebija vērts gaidīt.

Kamau steigā uzslēja telti no liela brezenta gabala, ko parasti klāja zemē, izkāra zem tā moskītu tīklu un nolika saliekamo gultu. M’Kola sanesa līdzpaņemto pārtiku telts nojumē.

Gariks un Abdulla sakūra ugunskuru un kopā ar Kamau un M’Kolu saka gatavot ēdienu. Viņi bija norunājuši pārgulēt mašīnā. Viegli smidzināja, un es izģērbos, uzāvu moskītu zābakus, uzvilku siltu pidžamu un apsēdos uz gultas, apēdu gabalu ceptas pērļu vistas un izdzēru divas skārda krūzītes ar ūdeni atšķaidīta viskija.

Ienāca M’Kola — nopietns un norūpējies, šaurajā teltī neveikli grozīdamies, paņēma manas drēbes, ko biju salocījis un nolicis pagalvī, tad atkal visai nevīžīgi tās salocīja un pabāza zem segas. Viņš ienesa trīs konservu kārbas un vaicāja, vai nevajagot tās atvērt.

— Nē.

— Tēja? — viņš jautāja.

— Lai velns to rauj!

— Tēja ne?

— Labāk jau viskiju.

— Jā, — M’Kola izjusti atsaucās. — Jā!

— Tēju dzersim rīt. Pirms saullēkta.

— Jā, bvana Kumba!

— Tu guli tepat. Ārā līst. — Es parādīju uz brezentu, aiz kura melodiski pilēja lietus lāses — pati jaukākā no visām skaņām, ko gadās dzirdēt mums, kas bieži pavadām naktis ārpus mājas. Brīnum jauka, lai gan šoreiz tā mūs pamatīgi iznerroja.

— Jā.

— Tad ej. Paēd.

— Jā. Tēja ne?

— Tēja lai iet ratā!

— Viskijs? — viņš cerīgi vaicāja.

— Viskija nav.

— Viskijs, — M’Kola paļāvīgi noteica.

— Labs ir. Ej ēst. — Un, ielējis krūzītē viskiju, pielēju tam klāt tikpat daudz ūdens, aizlīdu aiz moskītu tīkla, sameklēju savas drēbes un atkal salocīju tās pagalvim, un nolikos uz sāniem, un, uz elkoņa atspiedies, lēni, lēni izdzēru viskiju, noliku krūzīti uz grīdas, pataustīju, vai zem gultas ir springfīlds, paņēmu kabatas bateriju sev blakus gultā zem segas un, klausīdamies lietus plīkšķēšanā, aizmigu. Pamodos, kad ienāca M’Kola, sačubināja sev guļvietu un apgūlās, un otrreiz pamodos naktī un dzirdēju viņu tepat blakus aizmigušu elpojam, bet no rīta viņš bija piecēlies un uzvārījis tēju, kamēr es vēl gulēju.

— Tēja, — viņš teica, vilkdams nost man segu.

— Ak, tā draņķa tēja! — es noņurdēju, pusmiegā uzrausdamies sēdus.

Bija nomācies, mitrs rīts. Lietus vairs nelija, bet zemei pāri klājās migla, un, pie sālsvietas atnākuši, mēs ieraudzījām, ka tā pārplūdusi un nekur nav nekādu pēdu. Izložņājām slapjos brikšņus un nonācām līdzenumā cerībā atrast pēdas mitrajā zemē un izsekot kādu kudu tēviņu. Bet nekādu pēdu nebija. Tad pārgājām pāri ceļam un tālāk gar brikšņiem apkārt purva klajumam. Cerēju varbūt pamanīt degunradzi, jo te visur bija daudz svaigu degunradžu mēslu, bet pēc lietus jaunas pēdas nebija parādījušās. Vienreiz dzirdējām kliedzam ērču ēdājus un, galvas pacēluši, ieraudzījām šos putnus pāri biezajiem brikšņiem neveikli aizlaižamies uz ziemeļiem. Apmetām lielu līkumu, tomēr neko citu neredzējām kā vien hiēnu un kudu mātītes svaigās pēdas. M’Kola parādīja man kādā nelielā kokā mazā kudu galvaskausu ar vienu pašu garu, skaisti izvirpotu ragu. Otru atradām turpat zālē, un es iespraudu to atpakaļ galvaskausa kaulā.

— Šenci, — M’Kola teica, atdarinādams stopa uzvilkšanu. Galvaskauss bija pavisam tīrs, bet izdobtajos ragos redzēju mitras nogulsnes, kas neciešami smirdēja, taču izlikos, ka neko neesmu saodis, un iedevu ragu Garikam, kas to tūlīt pat nepaskatījies atdeva Abdullam. Abdulla sarauca plakano degunu un papurināja galvu. Ragi tiešām neciešami smirdēja. Mēs ar M’Kolu pasmējāmies, bet Gariks izskatījās kā tāds nevainīgs jēriņš.

Es iedomājos, ka būtu labi pabraukt ar mašīnu pa ceļu tālāk, pameklēt kudu un piestāt katrā kaut cik aizdomīgā klajumiņā. Atgriezāmies pie mašīnas un tā arī darījām, pārmeklējām vairākas klajas vietas, taču mums nelaimējās. Tikmēr bija uzlēkusi saule un uz ceļa parādījās cilvēki — daži tērpušies baltās drēbēs, citi gandrīz kaili, un mēs nolēmām iet uz nometni. Pa ceļam apstājāmies un pielavījāmies vēl vienai sālsvietai. Starp pelēkajiem kokiem redzējām pazibam impalu, saulē zvēra spalva šķita sarkana, un tur bija arī daudzas kudu pēdas. Mēs nolīdzinājām tās un braucām tālāk uz nometnes pusi, bet tad ieraudzījām debesīs veselu siseņu mākoni, tie lidoja uz rietumiem, un šis mākonis trīsuļoja pie debesīm kā nolietota kinofilma, tikai ne pelēka, bet sārta. Mums pretim iznāca L. V. un Vecais, un abi jutās vīlušies. Nometnē nemaz nebija lijis, un viņi domājuši, ka mēs noteikti kaut ko pārvedīsim.

— Vai mans literārais amata brālis aizbrauca?

— Jā, — Vecais teica. — Uz Handeni.

— Viņš man izklāstīja visu par amerikāņu sievietēm, — L. V. teica. — Nabaga vecais papucis, es biju tik pārliecināta, ka šodien tev laimēsies. Sasodītais lietus!

— Un ko tad viņš stāstīja par amerikāņu sievietēm?

— Viņas esot drausmīgas.

— Cik saprātīgs puisis, — Vecais sacīja. — Bet nu pastāstiet — kā jums šodien gāja?

Mēs apsēdāmies azaida telts ēnā, un es viņam visu izstāstīju.

— Tas būs bijis kāds vanderobo, — Vecais sacīja. — Tie ir briesmīgi slikti šāvēji. Jā, jums nelaimējās.

— Un es domāju, ka tas būs bijis viens no tiem brašajiem klaidoņiem, kas reizēm sastopami uz ceļa ar stopu rokā. Ieraudzīja uz ceļa sālsvietu un pa taku aizgāja līdz nākošajai.

— Tā vis neliekas. Bultas un stopus viņi nēsā līdzi pašaizsardzības nolūkā. Nekādi mednieki viņi nav.

— Nu, lai viņš bija kas būdams, bet mums gan visu sabojāja.

— Jā, jums nelaimējās. Un tad vēl tas lietus. Es aizsūtīju novērotājus uz abiem pakalniem, bet viņi neko nav manījuši.

— Nu, līdz rītvakaram vēl ir cerība. Kad mums jābrauc projām?

— Parīt.

— Ak, tas draņķa mežonis!

— Bet Karls droši vien ir iztrenkājis visas melnās antilopes.

— Mēs nepagūsim aizbraukt uz veco nometni pēc ragiem. Vai jaunumus zini?

— Nē.

— Esmu devusi solījumu uz sešiem mēnešiem atmest smēķēšanu, ja tu nošausi kudu, — L. V, teica. — Un jau vairs nesmēķēju.

Mēs paēdām, un tad es iegāju teltī un atlaidos guļus, un sāku lasīt. Zināju, ka mums vēl ir izredzes rītrītā pie sālsvietas, un tāpēc daudz neraizējos. Bet nē, es tomēr raizējos un baidījos iemigt, citādi varēju pamosties ar smagu galvu, tāpēc izgāju ārā, apsēdos vienā no brezenta krēsliem zem vaļējās azaida telts nojumes un sāku lasīt kāda nezināma autora sarakstītu Kārļa Otrā dzīvesstāstu, brīdi pa brīdim paceldams galvu un paskatīdamies uz siseņiem. Tas bija aizraujošs skats, nekādi nevarēju pie tā pierast.

Galu galā tomēr biju, krēslā sēdēdams, iesnaudies, kājas uz konservu kastes uzlicis, un, kad pamodos, ieraudzīju tepat blakus Gariku, šo bastardu, kas bija uzmaucis sev galvā lielu, no melnbaltām plīvojošām strausa spalvām darinātu galvasrotu.

— Aizvācies, — es angliski teicu.

Bet šis tik stāv, lepni vīpsnādams, tad pagriežas tā, lai varu redzēt galvasrotu arī no sāniem.

Pīpi zobos iekodis, no savas telts iznāca Vecais.

— Paskaties, kas mums te ir! — es viņam uzsaucu.

Viņš paskatījās, nomurdēja: «Ak tu tētīt!» — un iegāja teltī atpakaļ.

— Nāciet šurp! — es saucu. — Izliksimies, ka neredzam!

Beidzot Vecais atkal iznāca no telts ar grāmatu rokā, un mēs sēdējām un tērzējām, par Gariku nelikdamies ne zinis, bet viņš tik stāvēja mums priekšā, ar savu rotu dižodamies.

— Tas draņķis ir arī dzēris, — es teicu.

— Iespējams.

— Es pat saožu.

Vecais, Garikā neskatīdamies, pavisam klusi pateica viņam dažus vārdus.

— Ko jūs viņam sacījāt?

— Lai iet un kārtīgi apģērbjas, ka var doties ceļā.

Spalvām plīvojot, Gariks aizgāja.

— Tagad nav īstais brīdis greznoties ar strausa spalvu pušķiem, — Vecais noteica.

— Bet dažiem tie varbūt patīk.

— Tā ir. Un tad sākas fotografēšana.

— Briesmīgi.

— Šausmas, — Vecais piekrita.

— Ja mēs pēdējā dienā neko nedabūsim, es iešaušu Garikam pakaļā. Kas man par to būs?

— Var iznākt liela ķēpa. Tad jau labāk šaujiet tūlīt nost mūs abus.

— Nē. Tikai Gariku.

Labāk nešaujiet nemaz. Neaizmirstiet, ka ķēpa iznāks man.

— Es taču jokoju, Vecais.

Parādījās Abdulla un Gariks — nu jau bez galvasrotas, — un Vecais ar abiem aprunājās.

— Viņi ieteic medīt pakalnos jaunā vietā.

— Lieliski. Un kad?

— Kaut vai tūlīt. Laikam būs lietus. Jums derētu pasteigties.

Liku, lai Molo atnes man zābakus un lietus mēteli, M’Kola iznesa springfīldu, un gājām uz mašīnu. Visu dienu debesis bija apmākušās, kaut gan pēcpusdienā un pašā pusdienas laikā cauri mākoņiem uz brīdi izlauzās saule. Tuvojās lietus periods. Nupat jau sāka smidzināt, un siseņi vairs nelidoja.

— Esmu galīgi samiegojies, — teicu Vecajam. — Man kaut kas jāiedzer.

Mēs stāvējām zem liela koka pie ugunskura, kur gatavoja ēdienu, un lapās čabinājās sīks lietutiņš. M’Kola atnesa viskija blašķi un svinīgi pasniedza man.

— Gribat vienu?

— Par ļaunu nebūtu.

Mēs abi iedzērām, un Vecais teica:

— Velns viņus būtu rāvisl

— Velns viņus būtu rāvis, jā!

— Varbūt jūs atradīsiet kādas pēdas.

— Meklēsim pa visu apvidu.

Nogriezāmies pa labi, pabraucām garām iezemiešu ciematam, tad iegriezāmies pa kreisi uz cieti noblietēta sarkana māla ceļa, kas veda apkārt pakalniem un kam abās pusēs ciešās rindās auga koki. Tagad jau pamatīgi lija un mēs braucām lēni. Mālā, šķiet, bija daudz smilts, tāpēc mašīna neslīdēja. Pēkšņi Abdulla aizmugurē sāka uztraukties un teica, lai Kamau apturot. Mēs strauji nobremzējām, visi izkāpām un pagājām atpakaļ. Slapjajā mālā ieraudzījām svaigas kudu pēdas. Tās šeit bija atstātas pirms minūtēm piecām, jo pēdu nospiedumu malas bija asas un ar nagiem izrautā zeme vēl nebija paguvusi lietū izmirkt.

— Dumi, — Gariks teica un atmeta galvu, un, rokas plati izpletis, rādīja, kā pāri kudu skaustam atliecas ragi.

— Kubva sana! — Abdulla piekrita, ka tas bijis tēviņš, milzum liels tēviņš.

— Ejam! — es teicu.

Pa pēdām iet bija viegli, un mēs zinājām, ka kudu tepat tuvumā ir. Pietuvoties dzīvniekam lietū vai sniegā ir daudz vieglāk, un es biju pārliecināts, ka šodien iznāks pašaudīt. Pēdām sekodami, lauzāmies cauri biezajiem krūmiem, līdz iznācām klajumā. Apstājos un noslaucīju lietū aprasojušās brilles un uzpūtu dvašu springfīlda tēmēklim. Nu jau pamatīgi lija, un es uzmaucu cepuri dziļi pār acīm, lai nesaslop brilles. Tikko apgājām apkārt klajumam, tā izdzirdējām priekšā nobrīkšķam zarus, un es ieraudzīju pelēku, baltsvītrotu dzīvnieku laužamies caur krūmiem. Pacēlu jau šauteni, bet M’Kola saķēra manu roku. «Manamuki!» viņš izdvesa. Tā bija kudu mātīte. Bet, kad nonācām tur, kur viņa bija stāvējusi, tad nekādu citu pēdu neredzējām. Loģiski un neapšaubāmi: jau no ceļa bijām nākuši pa šīs kudu mātītes pēdām.

— Te nu bija tavs dumi kubva sana! — es saskaities apcēlu Gariku, atdarinādams viņa žestu, kad viņš rādīja milzīgos ragus, kas it kā sniedzās tālu aiz kudu ausīm.

— Manamuki kubva sana. — Viņš izskatījās gaužām nobēdājies un sašļucis. — Cik milzīga mātīte!

— Ak tu, utainais švīts strausa spalvās! — es atbildēju viņam angliski. — Manamuki! Manamuki! Manamuki!

— Manamuki, — M’Kola noteica, ar galvu pamādams.

Izvilku vārdnīcu, tomēr nevarēju atrast vajadzīgos vārdus un ar zīmēm liku saprast M’Kolam, ka atpakaļ iesim pa apkārtceļu un paskatīsimies, vai neredzēsim kādas citas pēdas. Lietū galīgi izmirkām, neko neatradām un atgriezāmies pie mašīnas, bet, tā kā lietus sāka pierimt un ceļš joprojām šķita stingrs, norunājām braukt tālāk, kamēr satumsīs. Pār nogāzēm pēc lietus skrēja pūku mākoņi, un no kokiem pilēja ūdens, taču mēs neko neredzējām. Ne klajumos, ne laukos, kur krūmi kļuva retāki, ne arī zaļajās nogāzēs. Beidzot uznāca tumsa un mēs braucām atpakaļ uz nometni. Springfīlds bija pavisam slapjš, un, kad izkāpām no mašīnas, es liku M’Kolam šauteni rūpīgi iztīrīt un kārtīgi ieeļot. Viņš apsolīja to izdarīt, un es iegāju teltī, kur dega lukturis, novilku visas drēbes, nomazgājos brezenta kubulā un apmierināts pienācu pie ugunskura, omulīgi ietērpies pidžamā un rīta svārkos, moskītu zābakiem kājās.

L. V. un Vecais jau sēdēja savos krēslos pie uguns, L. V. piecēlās, lai ielietu man viskiju ar sodu,

— M’Kola mums visu izstāstīja, — Vecais teica, sēdēdams krēslā pie ugunskura,

— Bija nāvīgi liela kudu mātīte, — es teicu. — Gandrīz nolaidu šo no kājām. Kā jūs domājat, ko darīsim no rīta?

— Es ieteiktu sālsvietu. Mūsu izlūki novēro abus pakalnus. Vai atceraties to večuku no ciemata? Viņš kā apmāts meklē kudu kaut kur aiz pakalniem. Viņš un tas vanderobo. Abi aizgāja jau pirms trim dienām.

— Mēs varbūt arī varētu kaut ko atrast pie tās pašas sālsvietas, kur Karls nošāva savu kudu. Iespējams, ka šodien laimēsies man.

— Protams.

— Un šī ir pēdējā diena, vēlāk sālsvieta var pārplūst. Slapjā vietā sāls vairs nav, Tikai dubļi vien.

— Tā jau ir.

— Gribētu kaut vai tikai paskatīties uz kudu,

— Bet, kad ieraudzīsit, tad nepiemirstiet: nogaidiet, lai tas pienāk tuvāk. Jānogaida un jāšauj nekļūdīgi.

— Tas mani neuztrauc.

— Parunāsim par ko citu, — L. V. sacīja. — Šis temats bojā man nervus.

— Žēl, ka šeit nav vecais Ādbiksis, — Vecais teica. — Tētīt, ko tas varēja runāt! Viņš mācēja atraisīt mēli pat jūsu vecītim. Notēlojiet mums vēlreiz to skatu spēli par modernajiem rakstniekiem.

— Ejiet ellē!

— Kāpēc arī mums nevarētu būt garīgā dzīve? — L. V. vaicāja. — Kāpēc jūs, vīrieši, nekad neparunājat par pasaules jaunākajiem notikumiem? Kāpēc man neviens neko nestāsta par to, kas notiek pasaulē?

— Pasaulē notiek velns sazin kas, — Vecais konstatēja.

— Drausmīgi.

— Un kas notiek Amerikā?

— Nolādēts, kā lai es to zinu! Kaut kas līdzīgs Y.M. C.A.[47] parādei. Blēži, acīm spīdot, šķiež naudu, par kuru kādam vēlāk būs jānorēķinās. Mūsu pilsētā visi pametuši darbu un dzīvo no pabalstiem. Zvejnieki pārvēršas namdaros. Pavisam otrādi nekā bībelē.

— Un kā iet Turcijā?

— Drausmīgi. Tur aizliegtas feskas. Pakārti daudzi vecie biedri. Bet Ismets vēl staigā apkārt.

— Vai pēdējā laikā esat bijis Francijā?

— Tur man nepatīk. Drūmi kā pašā ellē. Šobrīd tur pavisam bēdīgs paskats.

— Jā, nolāpīts, — Vecais teica. — Ja var ticēt avīžu ziņām.

— Ja jau nu viņi reiz sāk dumpoties, tad dara to pa īstam. Viņiem ir tradīcijas.

— Vai jūs revolūcijas laikā bijāt Spānijā?

— Es nokļuvu tur vēlāk. Mēs gaidījām vēl divas, kas tā arī nesākās. Bet pēc tam vienu palaidām garām.

— Vai Kubas revolūciju redzējāt?

— No paša sākuma.

— Un kā tur gāja?

— Lieliski. Bet vēlāk riebīgi. Jūs pat iedomāties nevarat, cik riebīgi.

— Beidziet, — L. V. teica. — To visu es zinu. Kad Havannā sākās apšaudīšanās, paslēpos aiz marmora galdiņa. Viņi drāzās garām mašīnās un šāva virsū katram, ko ieraudzīja. Es turēju rokā savu dzeramo un lepojos, ka neizšļakstīju ne pilīti. Bērni lūdzās: «Māt, vai šovakar drīkstēsim iziet uz ielas un paskatīties, kā šauj?» Revolūcija bija viņus tā satracinājusi, ka mēs neuzdrošinājāmies to vairs pat pieminēt. Bambijs tik ļoti alka pēc mistera M. nāves, ka naktīs murgoja.

— Cik neparasti, — Vecais piebilda.

— Neapsmejiet nu mani. Es pat dzirdēt vairs negribu par revolūciju. Kur vien pagriezies — visur tikai revolūcijas. Apnicis.

— Jūsu vecītim gan laikam tās patīk.

— Arī man ir apnicis.

— Bet es, vai zināt, neesmu redzējis nevienu revolūciju, — Vecais teica.

— Tās ir lieliskas. Tik tiešām. Tomēr tikai kādu laiku. Pēc tam viss kļūst sliktāks par sliktu.

— Revolūcijas šausmīgi saviļņo, — L. V. sacīja. —To es atzīstu. Bet man ir apnicis. Nudien, es vairs nelauzu galvu.

— Esmu tās mazliet papētījis.

— Un ko esat izdibinājis? — Vecais vaicāja,

— Revolūcijas cita no citas atšķiras, tomēr tām ir arī kaut kas kopīgs. Taisos rakstīt eseju par revolūcijām.

— Var iznākt nāvīgi interesanti.

— Jā, ja var sadabūt pietiekami daudz materiāla. Jāzina briesmīgs lērums pagātnes faktu. Ja pats savām acīm neesi visu redzējis, tad ir ārkārtīgi grūti tikt klāt patiesībai, tāpēc ka zaudētāji negrib runāt, bet uzvarētāji pamatīgi melo. Tad visa patiesība jāmeklē turpat uz vietas, tādās zemēs, kuru valodu pats proti. Tas, zināms, stipri ierobežo. Tāpēc es nekad nebrauktu uz Krieviju. Ja pats nevari noklausīties sarunas, tad nekas neiznāk. Dzirdēsi tikai oficiālās versijas un apskatīsi ievērojamākās vietas. Jebkurā zemē ikviens tās iedzīvotājs, kas prot svešvalodu, piemelos tev pilnas ausis. Visu interesantāko var uzzināt vienīgi no sarunām ar cilvēkiem, bet, ja neproti ar tiem sarunāties un ja neko nevari arī noklausīties, tad it neko vērtīgu neiegūsi, savāksi tikai materiālu avīzes rakstelim.

— Tad taču jums jāsāk pamatīgi studēt svahili!

— Es jau arī cenšos.

— Un tomēr jūs nevarēsit noklausīties, jo viņi te runā dažādās izloksnēs.

— Bet, ja kādreiz kaut ko par šejieni uzrakstīšu, tad tikai tādu ainavu notēlojumu, tāpēc, ka tas ir vienīgais, ko es kaut cik zinu. Tomēr pirmais iespaids par zemi ir sevišķi vērtīgs. Pie velna, varbūt vērtīgāks tev pašam nekā citiem. Bet par to tomēr vajadzētu rakstīt, vismaz pacensties. Nav svarīgi, vai vēlāk to saglabā vai vienkārši izsvied ārā.

— Vairums no šīm grāmatām par safari ir briesmīgi neinteresantas.

— Tīrās šausmas!

— Man patika vienīgi Strītera grāmata. Kā to sauca? Laikam «Civilizētā Āfrika»? Viņš nu gan liek tev manīt, kāda tā bijusi agrāk. Tā ir vislabākā grāmata par Āfriku.

— Bet man patika Čārlija Kertisa grāmata. Ļoti godīgi uzrakstīta, un viss tik dzīvi attēlots.

— Bet tas Strīters raksta traki jocīgi. Atcerieties, kā viņš bija nošāvis kongoni?

— Jā, tas bija gaužām jocīgi.

— Tomēr neviens no šiem rakstniekiem nav panācis, lai es par kādu zemi sajustu to pašu, ko viņš. Visi viņi apraksta šo nolāpīto izlaidīgo dzīvi Nairobi vai ari samuld kādas citas nejēdzības par to, kā nošāvuši zvēru, kam ragi kādu puscollu garāki nekā otra mednieka nošautam zvēram. Vai arī uzkricelē kaut ko par briesmām.

— Man gribētos pamēģināt un uzrakstīt par šo zemi un zvēriem, un par to, kā tas šķiet tādam, kas šeit ieradies pirmo reizi.

— Mēģiniet. Nekas ļauns jau tāpēc nenotiks. Vai zināt, es arī rakstīju dienasgrāmatu, kad toreiz braucu uz Aļasku.

— Man gribētos to izlasīt, — L. V. teica. — Nemaz nezināju, ka esat rakstnieks, mister Dž. F.

— Kur nu, — Vecais iebilda. — Ja jūs patiešām to lasītu, es liktu, lai atsūta. Redziet, es tikai tāpat vien pierakstīju to, ko mēs ik dienas darījām un kāda šķiet Aļaska anglim, kas ieradies no Āfrikas. Jums būs garlaicīgi lasīt.

— Nekad, ja to būsit rakstījis jūs, — L. V. teica.

— Mazais sievišķītis saka mums komplimentus, — Vecais sacīja.

— Ne jau man. Jums.

— To, ko uzrakstījis viņš, visu jau esmu lasījusi, — viņa teica. — Un man gribētos izlasīt to, ko rakstījis misters Dž. F.

— Ko, vai tad tas večuks patiešām ir rakstnieks?! — Vecais noprasīja. — Nemaz pēc tāda neizskatās. Vai tik viņš nepelna jums abiem maizi ar pēdu dzīšanu un putnu šaušanu?

— O nē! Viņš patiešām raksta. Kad viņam viss iet gludi, tad ar viņu var tikt galā it viegli. Bet, kamēr nav iededzies, tikmēr jāturas no viņa tālāk. Pirms sāk rakstīt, viņam jāsaskaišas. Un, kad viņš sāk runāt, ka it nekad vairs neko nerakstīšot, tad es zinu, ka nupat ir viss kārtībā.

— Mums jāpanāk, lai viņš vēl parunā ar mums par literatūru, — Vecais sacīja. — To puisi viņš nosauca par Ādbiksi. Pastāstiet mums kādas literārās anekdotes.

— Labs ir. Tas notika mūsu pēdējā vakarā Parīzē, iepriekšējā dienā biju izbraucis medībās Soloņā pie Bena Galahera, un viņš tur bija sarīkojis fermeи, — tas ir, kad truši iziet ganībās, tad tur noliek tādu zemu žodziņu, un mēs visu rītu šāvām trušus, bet vēlāk dienā vairākas reizes izbraucām medīt fazānus, un es nošāvu vienu chevreuil.

— Bet tam jau nav nekāda sakara ar literatūru,

— Pagaidiet. Pēdējā vakarā pie mums pusdienoja Džoiss ar sievu, un mums bija fazāns un chevreuil gurns, un mēs ar Džoisu piemetāmies, jo otrā dienā es braucu uz Āfriku. Ak tu tētīt, kas tas bija par vakaru!

— Tā nu gan ir nāvīgi literāra anekdote! — Vecais teica. — Un kas tas Džoiss tāds ir?

— Viens lielisks puisis, — es sacīju, — Sarakstījis Ulises.

— Ulises sarakstīja Homērs, — Vecais iebilda,

— Un kas sarakstīja Eshilu?

— Arī Homērs, — Vecais atbildēja. — Nemaz nemēģiniet mani paķert. Vai nezināt vēl kādu literāru anekdoti?

— Par Paundu esat ko dzirdējis?

— Nē. Pirmā dzirdēšana.

— Es zinu dažas labas anekdotes par Paundu,

— Varu iedomāties, — kā jūs abi apēdāt zvēru ar visai jocīgu nosaukumu un pēc tam piemetāties,

— Turklāt vairākkārt, — es piebildu.

— Tai literārai dzīvei gan jābūt nāvīgi jautrai. Kā jums šķiet, vai no manis iznāktu rakstnieks?

— Kāpēc ne?

— Nu, tad mēs tagad visas šitās medīšanas izbeigsim un būsim abi rakstnieki! — Vecais teica L. V. — Pastāstiet vēl kādu anekdoti!

— Par Džordžu Mūru esat dzirdējis?

— Tas, par kuru rakstīts — «Bet, iekams aizeju, Džordž Mūr, jel tukšosim vēl kausu pēdējo»?[48]

— Tas pats.

— Un kas viņam notika?

— Viņš nomira.

— Nāvīgi bēdīga anekdote. Varējāt gan pastāstīt ko jautrāku.

— Vienreiz satiku viņu grāmatu veikalā,

— Tas jau skan labāk. Redziet, cik ātri viņš tās izdomā!

— Es vienreiz Dublinā aizgāju pie viņa kopā ar Klāru Dunnu, — L. V. teica.

— Un kas notika?

— Viņš nebija mājās.

— Pie velna! Te nu jums ir tā literārā dzīve! — Vecais teica. — Tur jūs neko nevarat padarīt!

— Ciest nevaru Klāru Dunnu, — es teicu.

— Arī es, — Vecais sacīja. — Un ko viņa ir uzrakstījusi?

— Vēstules, — atbildēju. — Dos Pasosu zināt?

— Pirmo reizi par tādu dzirdu.

— Mēs abi reiz ziemas aukstumā dzērām karstu ķiršu.

— Un kas notika pēc tam?

— Galu galā visi sāka protestēt.

— Vienīgais rakstnieks, ar kuru esmu bijis pazīstams, ir Stjuarts Edvarts Vaits, — Vecais sacīja. — Agrāk es bezgala apbrīnoju viņa darbus. Zināt, nāvīgi labi rakstīja. Vēlāk mēs iepazināmies. Man viņš nepatika.

— Jūs gūstat panākumus, — es teicu. — Redziet nu! Literārās anekdotes ir pavisam vienkāršas.

— Un kāpēc viņš jums nepatika? — L. V. jautāja.

— Vai man jāizstāsta sīkumi? Vai tad anekdote neiznāca? Viņš jau arī stāsta tāpat.

— Nu, stāstiet tālāk.

— Viņš nāvīgi tēloja nez kādu pieredzi. Acis, kas radušas pie tāliem apvāršņiem un tamlīdzīgi. Nošāvis nez cik lauvas. Ar to jau nav ko lielīties. Dzīties pakaļ, jā. Tik daudzus nemaz nevar nošaut. Drīzāk jau tad tie draņķa lauvas tevi pašu pieveiks. Raksta gan ellīgi labus gabalus «The Saturday Evening Post » par šito nu… par Endiju Bernetu. Vai, cik pamatīgi! Bet pats viņš man galīgi nepatika. Redzēju viņu Nairobi, tur viņš tā vien blenza uz tiem tālajiem apvāršņiem. Pa pilsētu staigāja pašos vecākajos kankaros. Visi teica, ka esot ellīgi labs šāvējs.

— Bet jūs jau pats arī esat no šīs pašas literātu bandas! — es teicu. — Paskat, kādu anekdoti izstāstījāt!

— Viņš taču ir lielisks, — L. V. sacīja. — Bet vai tad mēs nemaz neēdīsim?

— Pie velna, es domāju, ka esam jau paēduši! — Vecais teica. — Sāc tik stāstīt anekdotes. Tad jau gala nebūs.

Pēc pusdienām brītiņu pasēdējām pie ugunskura, tad aizgājām gulēt. Šķiet, Vecajam kaut kas bija padomā, un, pirms iegāju teltī, viņš sacīja:

— Tā kā esat gaidījis pārāk ilgi, tad rīt ar šaušanu nepārsteidzieties. Jūs ātri reaģējat, nav ko steigties, to neaizmirstiet. Un nevajag uztraukties.

— Labs ir.

— Likšu jūs pamodināt tā agrāk.

— Labs ir. Man ellīgi nāk miegs.

— Ar labu nakti, mister Dž, F,! — L. V, uzsauca no savas telts.

— Ar labu nakti! — Vecais atsaucās. Tad viņš aizgāja tumsā uz savu telti — tik komiski stīvā un piesardzīgā gaitā, ka atgādināja staigājošu atkorķētu pudeli.

11. NODAĻA

No rīta Molo modināja mani, paraustīdams segu, un es sāku ģērbties, saģērbos un izgāju no telts izskalot miegu no acīm, un tikai tad pamodos tā pa īstam. Vel vienmēr bija krietni tumšs, taču ap ugunskuru jau līkņāja melna ēna — tas bija Vecais. Piegāju viņam klāt, turēdams rokā krūzīti ar pirmo rīta tēju un pienu, gaidīdams, kamēr atdzisīs, lai varētu dzert.

— Labsrīts, — es teicu.

— Labsrīts, — viņš aizsmacis atsaucās.

— Kā gulējāt?

— Ļoti labi. Esat formā?

Tā nekas. Tikai miegs nāk.

Dzēru tēju un lapiņas izspļāvu ugunī.

— Jūs iespļaujat ugunī pats savu laimi.

— Es no tā nebaidos.

Brokastoju tumsā pie luktura gaismas — aukstas, glumas sulīgas aprikozes, ar pikantu tomātu mērci pārlietu

karstu malto gaļu, divas ceptas olas un karstu kafiju, kas uzmundrināja. Kad dzēru trešo krūzīti, Vecais, savu pīpi kūpinādams un manī skatīdamies, noteica:

— Man tik grūtam darbam vēl par agru,

— Nervozējat?

— Mazlietiņ.

— Esmu radis staigāt, — teicu. — Man tas nav nekas.

— Šīs draņķīgās anekdotes, — Vecais sacīja. — Memsahiba laikam domā, ka esam galīgi ķerti.

— Gan es sagudrošu vēl kādu,

— Nekas nav labāks par dzeršanu. Nevar tikai saprast, kāpēc vēlāk no tās kļūst slikti.

— Vai tad jums ir slikti?

— Ne pārāk,

—   Vai neiedzersim enosu?

— Tas no braukāšanas mašīnās.

— Nu, bet šodien ir tā īstā diena.

— Atcerieties, ka uztraukties nedrīkst nemaz.

— Jūs gan uztrauktos, ko?

— Tikai pavisam mazlietiņ.

— Tā nevajag. Man tas nenieka netraucē. Kad es jums saku.

— Labi. Un nu laidieties projām!

— Vispirms man kaut kur jāaiziet.

Stāvēdams ar brezentu nožogotā «mazmājiņā», kā jau ik rītus, skatījos trīsuļojošās zvaigznēs, ko romantiskie astronomi nosaukuši par Dienvidu Krustu. Ik rītus vienā un tai pašā laikā es it kā saskaņā ar svinīgu rituālu apcerēju Dienvidu Krustu.

Vecais jau stāvēja pie mašīnas. M’Kola padeva man springfīldu, un es apsēdos priekšējā sēdeklī. Traģiķis ar savu pēddzini sēdēja aizmugurē. M’Kola iekāpa pie viņiem.

— Labu veiksmi, — Vecais teica. Kāds nāca šurp no teltīm uz mūsu pusi. Tā bija L. V. savā zilajā rīta tērpā un moskītu zābakiem kājās.

— O, labu veiksmi! — viņa teica. — No sirds novēlu, lai tev veicas.

Es pamāju ar roku, un mašīna ar ieslēgtiem prožektoriem izbrauca uz ceļa.

Atstājām mašīnu kādas trīs jūdzes no sālsvietas un, cik vien piesardzīgi spējām, pielavījāmies tai klāt, bet tur no zvēriem nebija ne miņas. Visu rīta cēlienu neparādījās neviens dzīvnieks. Sēdējām slēpnī, galvas noliekuši, vērojām katrs savu iecirkni cauri biezajam zaru pinumam, un es visu laiku gaidīju, ka jebkuru mirkli parādīsies brīnums — kudu tēviņš, kas majestātisks un skaists iznāks no brikšņiem klajumā, pelēkajā putekļainajā laukumiņā starp kokiem, pie izdangātās, simtiem dzīvnieku nagu izmīņātās sālsvietas. Turp veda daudzas meža taciņas, un pa jebkuru no tām klusi varēja atnākt kudu. Neviens tomēr nerādījās. Kad uzlēca saule un mēs sasilām pēc rīta aukstās miglas, es ielīdu dziļāk putekļainajā bedrē un atspiedu muguru pret bedres sienu — te varēja atpūsties un tāpat kā līdz šim skatīties pa spraudziņu starp zariem. Nolicis springfīldu sev pār ceļiem, pēkšņi pamanīju, ka stobrs aprūsējis. Lēni pavilku šauteni tuvāk un pamatīgi apskatīju. Stobrs patiešām bija pārklājies ar rūsas kārtiņu.

«Tas nelietis taču vakar pēc lietus šauteni nemaz nav iztīrījis,» es nodomāju un pārskaities izņēmu aizslēgu.

M’Kola skatījās uz mani caur pieri. Abi pārējie pēddziņi lūkojās pa slēpņa spraugu. Ar vienu roku pacēlu šauteni tā, lai M’Kola pa zaru starpu var ieskatīties stobrā, tad ieliku aizslēgu atpakaļ un viegli pagrūdu uz priekšu un uzvilku gaili.

M’Kola redzēja aprūsējušo stobru. Viņa sejā nekas nemainījās, un es neko neteicu, kaut gan biju pamatīgi sašutis, un tā, ne vārda neizrunājot, it kā tika sastādīts apsūdzības raksts, iesniegti lietiskie pierādījumi un paziņots spriedums. Tā mēs tur sēdējām — viņš, galvu noliecis tik zemu, ka varēja saredzēt vienīgi pliko pakausi, un es — atspiedies pret bedres sienu un skatīdamies pa spraugu, un nu mēs vairs nebijām biedri un labi draugi; un pie sālsvietas arī neviens nerādījās.

Desmitos jau sāka pūst brīze no austrumiem, un mēs sapratām, ka ilgāk gaidīt vairs nav vērts. Vējš tagad iznēsās mūsu smaku uz malu malām un aizbiedēs visus dzīvniekus, tāpat kā tas notiktu, ja tumsā spilgti uzliesmotu prožektori. Mēs izlīdām no slēpņa un aizgājām paskatīties, vai sālsvietas putekļos nemanīsim kādas pēdas. Zeme pēc lietus bija gan slapja, taču ne izskalota, un mēs ieraudzījām vairākas kudu pēdas, kas laikam bija atstātas vēl vakar, un vienus šaurus, sirdsveidīgus liela tēviņa pēdu nospiedumus, dziļus un pavisam skaidri saskatāmus.

Šīm pēdām valgajā, sarkanīgajā zemē sekodami, kādas divas stundas gājām pa biezu krūmāja audzi, kas atgādināja pamežu dzimtenē. Beidzot pēdas izzuda necaurejamā biežņā un meklēšanu vajadzēja pārtraukt. Es visu laiku dusmojos par neiztīrīto šauteni un tomēr trauksmīgās gaidās priecājos, ka jebkuru mirkli varam izcelt kudu tēviņu un krūmos nošaut. Bet mēs viņu tomēr neredzējām, un diena izvērtās tveicīgi karsta, tāpēc kādas trīs reizes apgājām apkārt dažiem pakalniem un galu galā iznācām pļavā, kur ganījās mazie kuprainie masaju lopi — liels bars, un, tā kā nekur nebija ēnas, tad svelmīgi karstajā pusdienas saulē devāmies uz mašīnu.

Kamau, mašīnā sēdēdams, bija redzējis kudu tēviņu paskrienam garām tikai kādus simts jardus tālāk. Kudu gājis uz sālsvietu apmēram deviņos, kad sāka grozīties vējš, un, redzams, uztvēris mūsu smaku un atgriezies pakalnos. Noguris, sasvīdis un vairāk nomākts nekā sadusmots, apsēdos blakus Kamau, un mēs braucām uz nometni. Nu atlika vēl tikai viens vakars, un nebija nekādu cerību, ka mums varētu laimēties. Kad iebraucām nometnē, lielo koku ēnā bija vēsi kā ūdenī, es izvilku springfīlda aizslēgu un iedevu šauteni — bez aizslēga — M’Kolam, ne vārda neteikdams un uz viņu pat nepaskatījies. Aizslēgu iesviedu teltī savā gultā.

Vecais un L. V, sēdēja zem azaida telts nojumes,

— Neveicās? — Vecais saudzīgi apvaicājās.

— Nu galīgi nemaz. Tēviņš pagāja garām mašīnai uz sālsvietas pusi. Laikam bija sabiedēts. Pārmeklējām visu apkārtni.

— Un tiešām neko neredzējāt? — L. V. jautāja. — Vienreiz mums likās, ka dzirdam tevi izšaujam,

— Tur laikam Gariks šaudīja ar mēli, Vai novērotāji kaut ko manījuši?

— It neko. Viņi pārlūkojuši abus pakalnus.

— Un vai par Karlu ir kas dzirdēts?

— Galīgi nekas.

— Man tā gribētos kaut ko nošaut! — es teicu. Biju pārguris, un man strauji uzmācās sarūgtinājums. — Velns viņus rāvis! Kāda joda pēc viņam vajadzēja sabojāt medības pie sālsvietas jau pašā pirmajā rītā, iešaut vēderā tam draņķa kudu un dzīties viņam pakaļ pa šo apsēsto apvidu, un sabiedēt visus zvērus?!

— Nelieši tādi! — L. V. piebalsoja manām muļķīgajām dusmām. — Suņabērni tādi!

— Tu nu gan esi lāga meitene, — es teicu. — Nu, nekas, viss kārtībā! Vai arī drīz būs.

— Cik briesmīgi, — viņa sacīja. — Nabaga vecais papucis!

— Iedzeriet, — Vecais piedāvāja. — Tieši tas jums tagad vajadzīgs.

— Nudien, Vecais, es viņus meklēju pamatīgi. Goda vārds! Man tas patika, un līdz pat šai dienai es nemaz neraizējos. Biju tik nolādēti pārliecināts, ka man veiksies, Visu laiku taču bija tik daudz pēdu, — ja nu man nemaz nelaimēsies un es neviena kudu pat redzēt nedabūšu? Kāda velna pēc lai zinu, vai mēs kādreiz šeit vēl atgriezīsimies,

— Jūs atgriezīsities gan, — Vecais teica. — Par to jums nemaz nevajag raizēties. Ņemiet šito. Iedzeriet,

— Es nu gan čīkstu un vaidu, it kā mani mocītu vēdergraizes, bet zvēru jums, ka līdz šai dienai viņi manus nervus tā nebija bendējuši,

— Vēdergraizes, jā, — Vecais sacīja. — Būs labāk, ja to visu dabūs laukā!

— Un kā ar lenču? — vaicāja L. V. — Vai patiešām neesat vēl galīgi izbadējušies?

— Pie velna visu lenču! Saprotiet, Vecais, ka mēs taču vakar pie sālsvietas viņus pat redzēt nedabūjām un pakalnos neesam manījuši nevienu kudu tēviņu! Un man atlicis vairs tikai šis vakars! Šķiet, viss ir cauri. Trīs reizes viņi bija man tikpat kā rokā, un tomēr Karls, tas austrietis un šie vanderobo mūs ir pārspējuši.

— Nav vis pārspējuši, — Vecais teica. — Iemetiet vēl vienu.

Mēs ēdām lenču, ļoti labu lenču, un, tikko beidzām, tā parādījās Keiti un pateica, ka pie Vecā atnākuši kādi ļaudis. Uz telts sienām pazibēja viņu ēnas, tad tie apgāja teltij apkārt un pienāca mums klāt. Viens no viņiem bija tas pats vecais zemnieks, kas saņēma mūs pirmajā dienā, bet nu viņš bija ieradies jau kā mednieks, paņēmis līdzi lielu stopu un bultu maku.

Viņš izskatījās vēl vecāks un nevarīgāks nekā toreiz, un viņa uzpošanās nekādi nebija izdevusies. Večuks bija atvedis līdzi izdilušo, netīro vanderobo ar pāršķeltajām un uz augšu uzlocītajām ausu ļipiņām, tas stāvēja uz vienas kājas, kasīja tās ceļgalu ar otras kājas pirkstiem, galvu piešķiebis, un izskatījās tik stulbs un izlaidies.

Večuks nopietni un lēni bez jebkādiem žestiem runāja ar Veco, skatīdamies viņam tieši acīs.

— Ko viņš izdarījis? Izgreznojies, lai tā nopelnītu izlūka algu? — es vaicāju.

— Pagaidiet, — Vecais atbildēja.

— Bet paskatieties tik uz šo pārīti, — es nevarēju rimties. — Uz šito stulbo vanderobo un to veco draņķa blēdi! Ko viņš tur muld, Vecais?

— Viņš vēl nav beidzis, — Vecais teica.

Galu galā večuks apklusa un atspiedās uz sava stopa. Abi izskatījās galīgi pārguruši, un es atceros, ka toreiz man viņi likās izcili blēži.

— Esot atraduši vietu, kur staigā kudu un melnās antilopes, — Vecais iesāka. — Pārlaiduši tur trīs dienas. Zinot, kur atrodas liels kudu tēviņš, un atstājuši tur savu novērotāju.

— Vai jūs tam ticat? — Jutu, ka uzreiz izzuda reibums un nogurums, un mani jau pārņēma satraukums.

— Dievs to zina! — Vecais atbildēja.

— Un cik tas tālu?

— Vienas dienas gājums. Ar mašīnu tur varbūt var nokļūt kādās trijās vai četrās stundās, ja tikai vispār var ar mašīnu izbraukt.

— Bet vai viņš domā, ka var?

— Neviens tur braucis nav, bet viņš domā, ka jūs izbraukt varētu,

— Kad viņi atstāja tur savējo novērot kudu?

— Šorīt.

— Un kur esot melnās antilopes?

— Turpat pakalnos.

— Kā lai tur tiek?

— Nezinu, ja nu vienīgi tā, ka pārbrauktu pāri ielejai, apbrauktu apkārt tam kalnam un no turienes laistos uz dienvidiem. Viņš apgalvo, ka tur neviens nekad vēl neesot medījis. Viņš esot medījis tur jaunībā.

— Vai jūs tam ticat?

— Iezemieši, protams, melo kā velni, bet šis gan apgalvoja to visai dedzīgi.

— Tad braucam!

— Jā, labāk jau tad brauciet tūlīt. Ar mašīnu, cik tālu varat, tad atstājiet to kā bāzi un no turienes sākat medības. Rītrītā mēs ar memsahibu novāksim nometni un kopā ar pavadoņiem brauksim pie Dena un mistera T. Tur aiz tās melnās zemes joslas mums no lietus vairs nav jābaidās. Un vēlāk jūs mūs panāksit. Ja jūs pārsteigtu lietus, mēs sliktākajā gadījumā varētu aizsūtīt vieglo mašīnu uz Kandoa, bet smagās — uz Tangu un tālāk pa apkārtceļu.

— Vai jūs nevēlaties braukt man līdzi?

— Nē. Būs labāk, ja šoreiz brauksit viens. Jo vairāk cilvēku, jo mazāk zvēru dabū redzēt. Kudu jāmedī vienam. Es aizvedīšu mantas un parūpēšos par mazo memsahibu.

— Lai notiek! Un vai Gariks un Abdulla man nav jāņem līdzi?

— Pie velna, nē! Ņemiet M’Kolu, Kamau un šos abus. Likšu, lai Molo sakravā jūsu lietas, Neko lieku līdzi neņemiet.

— Sasodīts, Vecais! Domājat, ka tas tiešām varētu tā būt?

— Ir iespējams, — Vecais teica. — Jāriskē!

— Kā jāsaka «melnā antilope»?

— Tarahalla.

— Tāpat kā Valhalla, to es atcerēšos. Vai mātītēm arī ir ragi?

— Protams, bet viņus viegli atšķirt. Tēviņi ir melni, mātītes brūnas. Sajaukt nav iespējams.

— Vai M’Kola kādreiz ir redzējis tādu antilopi?

— Nedomāju vis. Jums atļauts šaut četras. Tikko gadās kāda piemērota, šaujiet nevilcinoties.

— Un vai tās grūti nošaut?

— Ārkārtīgi sīkstas. Pavisam citādas nekā kudu. Ja kādu no viņām ievainosit, tuvojieties piesardzīgi.

— Cik ilgs laiks man atļauts?

— Mums tikpat jābrauc no šejienes projām. Ja varat, mēģiniet atgriezties rītvakar. Bet tas jums jāizdomā pašam. Man šķiet, ka nu ir pienācis izšķirošais brīdis. Tagad jūs kudu noteikti nošausit.

— Vai zināt, ko tas man atgādina? Kad biju vēl mazs, mēs dzirdējām runājam, ka aiz Pīdženas un Sterdženas melleņu mētrās tekot upe, kurā nekad neviens vēl neesot makšķerējis.

— Un kas tai upē bija?

— Klausieties. Pagāja nāvīgi ilgs laiks, kamēr tur aizkūlāmies, tikai pašā vakarā, sāka jau tumst, un mēs ieraudzījām īstu dziļu dīķi, bet tālāk tas izvērtās garā un līdzenā upē, un ūdens tur bija tik ledaini auksts, ka saldēja nagus, un, kad iesviedu tur cigaretes galu, tad vispirms izlēca viena liela forele, pēc tam vēl un vēl viena, viņas ķerstīja cigaretes galu un atkal izspļāva, kamēr tas sašķīda.

— Liela forele?

— Nekad vairs tik lielu neesmu redzējis.

— Lai dievs pasarg, — Vecais noteica, — Un ko jūs darījāt?

— Steigā saliku makšķeri, iemetu, bija jau pavisam tumšs, gaisā laidelējās nakts vanags, visapkārt bija ellīgs aukstums, un izvilku citu pēc citas trīs zivis — tās uzķērās, tikko ēsma pieskārās ūdenim.

— Un jūs tās izvilkāt?

— Visas trīs.

— Ak jūs, nekrietnais meli!

— Zvēru pie dieva!

— Ticu. Pārējo izstāstīsit, kad atgriezīsities, Tātad tās bija lielas foreles?

— Pie velna, nekad tik lielas neesmu redzējis!

— Lai dievs pasarg, — Vecais atkārtoja. — Tad jau nu gan jūs to savu kudu noteikti dabūsit. Sāciet nu kustēt!

Teltī es visu izstāstīju L. V.

— Vai tu tiešām domā braukt?

— Jā gan.

— Tad pasteidzies! — viņa teica. — Nav ko lieki runāt! Taisies ceļā!

Sameklēju lietus mēteli, vēl otrus zābakus, kapzeķes, rīta svārkus, pudelīti ar hinīna tabletēm, moskītu ziedi, piezīmju grāmatiņu, zīmuli, patronas, fotokameru, instrumentu komplektu avārijas gadījumam, nazi, sērkociņus, vēl vienu virskreklu un apakškreklu, grāmatu, divas sveces, naudu, blašķi…

— Ko vēl?

— Ziepes ieliki? Paņem ķemmi un dvieli. Mutautiņi ir?

— Viss kārtībā.

Molo salika visu mugursomā, un es sameklēju lauka tālskati, M’Kola paņēma no Vecā tālskati un ūdens blašķi, bet Keiti iznesa pārtikas kasti.

— Paņemiet labi daudz alus, — Vecais teica. — Varat atstāt to mašīnā. Viskija atlicis maz, bet vienu pudeli varat dabūt.

— Un jums?

— Nekas. Otrā nometnē ir vēl. Divas pudeles aizsūtījām ar misteru K.

— Es iztikšu ar blašķi, — teicu. — Ieliešu tikai pusi.

— Tad paņemiet vairāk alus. Tā mums ir ļoti daudz.

— Ko tas nelietis tur dara? — es iesaucos, rādīdams uz Gariku, kas pašreiz rausās mašīnā.

— Viņš apgalvo, ka jūs ar M’Kolu nespēšot sarunāties ar turieniešiem. Vajadzēšot kāda, kas pārtulko.

— Viņš man apnicis līdz kaklam!

— Bet jums tiešām vajadzēs kāda, kas pārtulko svahili valodā to, ko vietējie runās.

— Nu labi. Bet pasakiet viņam, ka te nav nekāds teātris. Un lai viņš tur ciet savu draņķīgo mūli!

— Mēs pavadīsim jūs līdz pakalna virsotnei, — Vecais teica, un vanderobo uzlēca uz mašīnas kāpšļa, un mēs sākām braukt. — Ciematā paķersim večuku līdz.

Visi nometnieki stāvēja pie teltīm un noskatījās, kā mēs aizbraucam.

— Vai sāli paņēmāt, cik vajadzīgs?

— Jā.

Ciematā uz ceļa apstājāmies un pagaidījām, kamēr večuks un Gariks iznāca no savām būdām. Bija jau pēcpusdiena, un debesis sāka apmākties, un es skatījos gan uz L. V., kas savā haki tērpā un zābakos izskatījās tik eleganta, mierīga un jauka ar ieslīpi galvā uzlikto tropu cepuri, gan uz Veco — lielu un druknu, velvetona jakā, kas daudzajās mazgāšanās un saulē bija izbalusi gandrīz balta.

— Nu, uzvedies prātīgi, meiten!

— Neraizējies. Es arī labprāt būtu braukusi līdzi.

— Tā ir vīru darīšana, — Vecais noteica. — Ātri jāuzbrūk, jāizdara savs netīrais darbs un tikpat ātri atkal jāvācas projām, Jums jau tā ir pārāk liela krava.

Parādījās večuks un iekāpa mašīnas aizmugurē pie M’ Kolas, kam mugurā bija mans vecais haki krāsas bezrocis, ko kādreiz valkāju paipalu medībās.

— M’Kola uzvilcis jūsu kamzoli, — Vecais teica.

— Viņam jau patīk sabāzt kabatās visādus krāmus, — es sacīju.

M’Kola saprata, ka runājam par viņu. Neiztīrīto šauteni biju jau piemirsis. Tagad to atkal atcerējos un teicu Vecajam:

— Pavaicājiet viņam — kur viņš ņēma to jauno jaku?

M’Kola pasmīnēja un kaut ko pateica.

— Tā piederot viņam.

Arī es pasmaidīju. Bet M’Kola pakratīja savu veco, pliko galvu, un tas nozīmēja, ka gadījums ar šauteni ir aizmirsts.

— Kur tas neradījums Gariks? — es vaicāju.

Beidzot ieradās arī viņš, nesdams līdzi segu, un iekāpa aizmugurē pie M’Kolas un večuka. Vanderobo apsēdās priekšā, vidū starp Kamau un mani.

— Cik tev skaists draugs, — L. V. teica. — Esi nu arī pats labs.

Atvadoties viņu noskūpstīju, un mēs pačukstējām viens otram dažus vārdus.

— Visi tik dudina un dudina, — Vecais nomurdēja. — Taisni riebjas!

— Palieciet sveiks, vecais nelieti!

— Uz redzi, nolāpītais vēršu kāvēj!

— Sveika, mīļā!

— Uz redzēšanos! Un labu veiksmi!

— Degvielas jums daudz, un mēs atstāsim drusku arī šeit! — Vecais nosauca pakaļ.

Es pamāju, un mēs sākām braukt lejup pa pakalnu un cauri ciematam izbraucām uz šaura celiņa, kas veda pa sausu, brikšņiem aizaugušu līdzenumu abu augsto zilo pakalnu pakājē.

Braucot lejup no pakalna, es atskatījos un redzēju, ka uz nometnes pusi aiziet divi stāvi — viens liels un spēcīgs, otrs mazs un graciozs, abiem galvā tropu cepures, un abu augumi skaidri iezīmējās ceļa fonā, tad sāku lūkoties uz priekšu vienmuļajā brikšņainajā ielejā.

IV DAĻA

VEIKSMĪGAS MEDĪBAS

12. NODAĻA

Ceļš, pa kuru braucām, īstenībā atgādināja taciņu, un lejup, ielejā skatoties, atklājās skumīga ainava. Tikai vienu reizi redzējām dažas vājiņas Granta gazeles, kas pret dzelteni nokaltušo zāli un pelēkajiem kokiem pazibēja kā balti plankumi. Mans mundrums noplaka, redzot šo ieleju, kur nebija pat ko sapņot par labām medībām, un viss šis nodoms sāka likties pilnīgi neiespējams un nereāls. Vanderobo stipri oda, un es sāku skatīties uz viņa izstieptajām un rūpīgi satītajām ausu ļipiņām un plānajām lūpām, un šī dīvainā seja nemaz nelīdzinājās nēģera sejai. Manīdams, ka viņu vēroju, viņš draudzīgi pasmaidīja un pakasīja krūtis. Atskatījos uz tiem, kas sēdēja aizmugurē. M’Kola bija iesnaudies. Gariks sēdēja, stalti saslējies, tēlodams mundrumu, bet večuks, kaklu izstiepis, lūkojās uz ceļu.

Nu jau ceļa vairs nebija, mēs braucām pa lopu iemītu taku un tuvojāmies līdzenumam. Drīz tas palika aizmugurē un priekšā parādījās lieli koki, un mēs iebraucām visskaistākajā Āfrikas nostūrī, kādu jebkad tiku redzējis. Zāle te bija līdzena un tik zaļa un īsa kā atāls nupat nopļautā pļavā un koki lieli, gariem stumbriem un veci, bez pameža, apakšā klājās vienīgi līdzena zaļa sūna kā briežu parkā, un tālāk mēs braucām pa ēnu, ko šur tur izraibināja saulainas lauces, un centāmies nenovirzīties no tikko samanāmās takas, ko bija parādījis vanderobo. Nemaz nespēju ticēt, ka tik pēkšņi esam nokļuvuši tādā brīnum jaukā vietā. Tā bija īsta sapņu zeme, kad pamostoties jūties laimīgs, to redzējis sapnī, un, gribēdams pārliecināties, vai tā atkal neizgaisīs, es pastiepu roku un pieskāros vanderobo ausij. Viņš salēcās, un Kamau iesmējās. M’Kola piebikstīja man no aizmugures un parādīja ar pirkstu uz klajumu starp kokiem, un tur, kādus divdesmit jardus tālāk, stāvēja milzīga kārpu cūka un uz muguras stāvus saslietiem sariem, galvu pacēlusi un garus, resnus baltus ilkņus uz priekšu pastiepusi, spožām acīm lūkojās šurp. Pamāju Kamau, lai apstājas, un kādu mirkli sēdējam un nenovērsdamies skatījāmies viens uz otru. Es pacēlu šauteni un notēmēju zvēram krūtīs. Viņš stāvēja kā sastindzis un lūkojās mums pretī. Tad pamāju Kamau, lai brauc tālāk, mēs gabaliņu pabraucām, nogriezāmies pa labi un pametām kārpu cūku stāvam, — dzīvnieks tā arī netika pakustējies, ne arī, mūs ieraugot, izrādījis kādas citas izbīļa pazīmes.

Pamanīju, cik Kamau uztraucies, un atskatījies ieraudzīju, ka M’Kola piekrizdams māj ar galvu. Neviens no mums nekad nebija redzējis kārpu cūku, kas, asti pacēlusi, nemēģinātu bēgt, ko kājas nes. Miljoniem jūdžu plašajā draņķīgajā Āfrikā šis tiešām bija pirmatnējs nostūris, kur neviens mednieks vēl nebija spēris kāju. Biju gatavs tūlīt apstāties un tepat iekārtot nometni.

Nekad vēl nebiju redzējis tik skaistu apvidu, taču mēs braucām tālāk pa mīksto, viļņojošo zāli, starp lielajiem kokiem lavierēdami. Tad priekšā pa labi parādījās masaju ciemata augstais latu žogs. Šis ciemats bija ļoti liels, un mums pretī izskrēja vesels bars garkājainu, brūnu, graciozu puišu, tie visi šķita viena vecuma, un mati viņiem bija savīti smagām nūjām līdzīgās bizēs, kas skrienot kratījās uz pleciem. Viņi pieskrēja pie mašīnas, sastājās tai apkārt, skaļi smējās, smaidīja un pļāpāja. Visi bija slaidi, baltiem un veseliem zobiem, bet mati iekrāsoti sarkanbrūnā krāsā un uz pieres apcirpti apaļīgā «ponijā». Rokās viņi turēja šķēpus un bija neparasti jautri, pilnīgs pretstats sadrūmušajiem un nicīgajiem ziemeļmasajiem, un gribēja zināt, ko mēs šeit darīšot. Vanderobo laikam pateica, ka medīsim kudu un ļoti steidzamies. Bet viņi bija tā apstājuši mašīnu, ka nespējām ne pakustēties. Viens kaut ko pateica, trīs vai četri viņam piebalsoja, un Kamau man paskaidroja, ka šodien viņi esot redzējuši uz takas divus kudu tēviņus.

«Tas jau nu nevar būt,» es nodomāju. «Tas nevar būt!»

Liku, lai Kamau brauc tālāk, un mēs lēni izspraucāmies cauri masaju baram, bet viņi smiedamies centās aizturēt mašīnu, riskēdami pakļūt zem riteņiem. Tie bija visslaidākie, vislabāk noaugušie, visskaistākie cilvēki, kādus jebkad tiku redzējis Āfrikā, un turklāt ārkārtīgi bezrūpīgi un laimīgi. Beidzot, kad bijām izkļuvuši no bara, viņi, vēl vienmēr smiedamies, sāka skriet blakus mašīnai, laikam gribēdami parādīt, cik viegli var to noskriet, taču, kad mašīna uzņēma ātrumu un sāka braukt pa strauta līdzeno ieleju, sākās īstas skriešanās sacensības. Cits pēc cita puiši beidzot atpalika, smaidot māja mums ar rokām, tā ka galu galā palika tikai paši labākie skrējēji, divi garkājaini slaidi jaunekļi, kas vēl turējās mašīnai līdzi. Viņi skrēja viegli, krietna rikšotāja solī, šķēpus no rokām neizlaizdami. Pēc tam mums vajadzēja nogriezties pa labi, mēs izbraucām no zaļā līdzenuma paugurainā pļavā, bet, kad mašīna ar pirmo ātrumu sāka rausties pakalnā, viss bars smiedamies mūs atkal panāca, izlikdamies, ka nemaz nav aizelsušies. Izbraucām cauri nelielam krūmu pudurim, no tā izlēca mazs trusītis un pārbīlī aizcilpoja projām, un visi masaji trakā skrējienā metās tam pakaļ. Viņi noķēra trusīti, un pats garākais pieskrēja pie mašīnas un sniedza trusīti man. Paņēmu dzīvnieciņu rokās un jutu, kā dauzījās viņa sirds zem mīkstā siltā kažociņa, un, kamēr viņu glāstīju, masajs draudzīgi pliķēja man plecu. Trusi aiz ausīm saņēmis, devu to atpakaļ. Nē, nē, tas esot mans. Tā esot dāvana. Tad iedevu trusi M’Kolam. M’Kola to neņēma nopietni un iedeva vienam no masajiem. Mēs sākām braukt, un viņi atkal skrēja līdzi mašīnai. Masajs apstājās un nolika trusi zemē un, kad tas aizļipoja projām brīvībā, visi smējās. M’Kola tikai kratīja galvu. Šie masaji mums visiem ļoti patika.

— Labs masaji, — M’Kola, stipri aizkustināts, teica. — Masaji — daudz lopi. Masaji nenošaut, lai ēst. Masaji nošaut tikai ienaidnieks.

Vanderobo piesita sev pie krūtīm.

— Vanderobo — masajs, — viņš lepni teica, tā apliecinādams savu piederību masajiem. Viņa ausis bija satītas tāpat kā masajiem. Un, skatoties, kā šie skaistuļi skrēja, cik izskatījās laimīgi, arī mēs visi citi priecājāmies līdzi. Nekad vēl nebiju pieredzējis tik ātri radušos nesavtīgu draudzību, ne arī sastapis tik skaistus cilvēkus.

— Labs masaji, — M’Kola atkārtoja, izteiksmīgi ar galvu mādams. — Labs, labs masaji!

Vienīgi Gariks, šķiet, domāja citādi. Man likās, ka, par spīti haki krāsas uzvalkam un vēstulei no bvana Simbas, viņš gluži vienkārši bija no šiem masajiem nobijies. Masaji bija mūsu, nevis viņa draugi. Un mūsu draugi viņi patiešām bija. Jau pirmajā mirklī, ne vārda nevaicādami un nešaubīdamies, viņi pieņēma, ka tev jābūt masajam, lai tu nāci no kurienes nākdams. Tā izturas tikai paši labākie angļi, paši labākie ungāri un paši labākie spānieši; vistīrākā dižciltības īpašība tajos laikos, kad dižciltība vēl eksistēja. Tā izpaužas pavisam neapzināti, un no tiem, kam šī īpašība piemīt, nekas liels vairs nav palicis pāri, bet vispatīkamākais, kas ar tevi var atgadīties, ir sastapties ar šādiem cilvēkiem.

Tātad nu bija palikuši vairs tikai divi skrējēji, bet arī tie jau sāka atpalikt, un mašīna viņus apdzina. Viņi vēl vienmēr skrēja tikpat ātri, brīvi un viegli, taču mašīnas gaita nepielūdzami paātrinājās. Tāpēc liku, lai Kamau piedod gāzi un drīzāk izbeidz šo sacenšanos, jo strauja ātruma maiņa skrējējus nevarēja aizvainot. Puiši pielika soli, tika apdzīti un, nespēdami mūs vairs panākt, smējās vien, un, kad mēs izliecāmies no mašīnas un mājām atvadas, viņi stāvēja, uz saviem šķēpiem atspiedušies, un māja mums pretim. Šķīrāmies kā labi draugi un tāpat bez ceļa devāmies atkal tālāk pa šo zaļo ieleju, cenzdamies turēties tikai galvenajā virzienā un apbraukdami apkārt koku pudurīšiem.

Mazliet tālāk koku audze kļuva biezāka un idilliskais apvidus palika aizmugurē, un mēs sākām braukt pa tikko saskatāmu taciņu cauri biezai jaunaudzei. Reizēm vajadzēja spēji apstāties un izkāpt ārā, un novelt no ceļa kādu kritušu koku vai pat nocirst, ja tas gulēja pāri ceļam. Vietām vajadzēja izbraukt no krūmiem atpakaļgaitā, sameklēt apkārtceļu un tad atkal atgriezties uz īstā, attīrīt to, izgriežot samudžinātos krūmus ar asiem krūmu griežamiem nažiem, ko sauc par pangām. Vanderobo ar šo nazi rīkojās gaužām neveikli, un Gariks nebija diez ko labāks. M’Kola strādāja izveicīgi, viņš cirta ātri, taču pārāk smagi, gandrīz vai nesaudzīgi. Es nemaz nepratu cirst. Lai darbs labi veiktos, pārāk ātri jākustina locītava; roka ātri pagurst, un nazis šķiet pārmērīgi smags. Nožēloju, ka man nav klāt Mičiganas divasmeņu cirvītis, ass kā bārdas nazis; ar to varētu cirst pa īstam, nevis kapāt kā ar zobenu.

Cērtot sev ceļu tur, kur nevarēja izbraukt, lavierēdami, kur vien iespējams, bijām pateicīgi Kamau, kas vadīja mašīnu saprātīgi, ar lielisku apvidus izjūtu, tā, ka galu galā izkļuvām no grūtā ceļa posma un izbraucām atkal klajā līdzenumā, un tālāk, pa labi, ieraudzījām pakalnu svītru. Bet šeit nesen bija nolijusi spēcīga lietus gāze un vajadzēja braukt ārkārtīgi uzmanīgi, jo pļavas zemākajās vietās riteņi šķēla velēnu, iegrima slidenos dubļos un sāka buksēt. Mēs cirtām krūmus un divas reizes ķērāmies pat pie lāpstas, bet vēlāk, jau no pieredzes zinādami, ka nedrīkst uzticēties zemajām vietām, izbraucām līdzenuma augstākajā pusē un nokļuvām atkal mežā. Pabraukājuši apkārt, labāku ceļu meklēdami, izkļuvām no meža pie upes, kur ieraudzījām tādu kā no krūmiem izveidotu aizsprostu, līdzīgu bebru mājoklim, — tas laikam bija domāts ūdens aizturēšanai. Pretējais krasts bija kraujš, vienos celmos, bet tālāk — kukurūzas lauks, kam apkārt uzcelts ērkšķu dzīvžogs, kā arī vairāki, šķiet, pamesti krāli, — ar ērkšķu krūmiem iežogotas māla un zaru būdas, bet labajā pusē pāri biezajam dzīvžogam vīdēja iezemiešu būdiņu konusveidīgie zāļu jumti. Mēs visi izkāpām no mašīnas, jo vajadzēja pagudrot, kā tiksim pāri šai upei un pēc tam augšup, otrā krastā, kur no vienas vietas rēgojās celmi, un bez tam — būs taču jātiek pāri arī kukurūzas laukam.

Večuks teica, ka lietus esot nolijis šodien. Kad viņi abi ar vanderobo no rīta gājuši te garām, ūdens pāri aizsprostam vēl nav pludojis. Es jutos pavisam nomākts. Bijām atstājuši skaisto nostūri ar pirmatnējo mežu, kur pa taku bija manīti staigājam kudu, un iekļuvuši strupceļā te pie šīs upes, svešā labības laukā. Nebiju cerējis ieraudzīt šeit apstrādātus laukus un klusībā šķendējos. Laikam jau būs jālūdz atļauja pārbraukt pāri kukurūzas laukam, ja tikai vispār spēsim tikt upes viņā pusē un uzbraukt augšā krastā, tāpēc noāvu kurpes un sāku brist pāri, lai noskaidrotu, kāds upei dibens. Bet dibenā ciešā slānī bija noblietēti brikšņi un kociņi, un es biju pārliecināts, ka ātrā tempā mašīna varētu tikt pāri it labi. M’Kola un Kamau man piekrita, un mēs uzkāpām krastā, lai palūkotos, kā tur izskatās. Zeme šeit bija mīksta, tomēr zem virsējā mitrā slāņa sausa, un man iešāvās prātā, ka varētu attīrīt ceļu ar lāpstām, ja tikai mašīna spētu izbraukāt starp celmiem. Taču, pirms to darām, mašīna jāizkrauj.

No būdiņas puses mums ātri tuvojās divi vīri un zēns.

Kad viņi pienāca klāt, es pateicu «džambo». Viņi atsaucās «džambo», un večuks un vanderobo sāka ar viņiem runāt. M’Kola skatījās uz mani un kratīja galvu. Viņš nesaprata ne vārda. Es nodomāju, ka mūsējie laikam lūdz atļauju braukt pāri labības laukam. Kad večuks apklusa, abi svešie pienāca mums klāt, un mēs paspiedām cits citam roku.

Tādus nēģerus vēl nekad nebiju redzējis. Abiem bija pelēcīgi brūna āda, vecākais tā ap piecdesmit, plānām lūpām, gandrīz vai grieķisku degunu, paaugstiem vaigu kauliem un lielām, gudrām acīm. Viņš stāvēja, cienīgi izslējies, un likās gaužām inteliģents. Otrs izskatījās viņam līdzīgs, un es nodomāju, ka tas laikam ir viņa jaunākais brālis. Viņam varēja būt kādi trīsdesmit pieci gadi. Zēns bija daiļš kā meitene un šķita bikls un pastulbs. Ieraugot viņa seju, sākumā domāju, ka tā ir meitene, jo viņi visi valkāja tādu kā romiešu togai līdzīgu drēbes gabalu no nebalināta audekla, kurš bija sakrokots virs pleca un zem kura auguma apveidi nebija saskatāmi.

Viņi sarunājās ar večuku, un tobrīd, kad abi stāvēja viens otram tik tuvu blakus, man likās, ka večuks ir līdzīgs klasiski skaistajam šambas īpašniekam, tikai seja viņam bija veca un grumbaina; un arī vanderobo-masajs atgādināja mežā sastapto skaisto masaju ķēmīgu karikatūru.

Tad mēs visi nokāpām lejā pie upes, es palīdzēju Kamau apsiet ap riepām virves — ķēžu mums nebija, — bet vecākais «romietis» un pārējie tikmēr izkrāva mašīnu un uznesa smagākās nastas stāvajā krastā. Tad, ūdeni šļakstīdami, ieskrējienā pārdrāzāmies upītei pāri un, visiem spēkiem mašīnu stumdami, tikām pa pusei augšā otrā krastā, bet te iestigām. Cirtām krūmus un rakām zemi, kamēr beidzot uzmocījāmies augšā, bet priekšā vēl bija kukurūzas lauks, un es nevarēju ne iedomāties, uz kuru pusi tagad brauksim.

— Kur mēs brauksim? — vaicāju vecākajam «romietim».

Garika tulkojumu viņi nesaprata, un večuks palīdzēja mums tikt skaidrībā.

«Romietis» rādīja uz kreiso pusi, kur mežmalā redzējām ērkšķu krūmu blīvo žogu.

— Ar mašīnu tur nevar izbraukt.

— Nometne, — M’Kola teica, gribēdams likt saprast, ka mums vajadzētu tur apmesties.

— Draņķīga vieta, — es teicu.

— Nometne, — M’Kola stingri noteica, un visi citi piekrizdami pamāja.

— Nometne! Nometne! — večuks piebalsoja.

— Tur būs mūsu nometne, — Gariks svinīgi paziņoja.

— Tu labāk ej ratā! — es viņam jautri uzsaucu.

Kopā ar «romieti» sakām iet uz nometnes vietu, un viņš joprojām buldurēja tādā valodā, no kuras es ne vārda nesapratu. M’Kola nāca man līdzi, un pārējie iekrāva mašīnā mantas un tad brauca pakaļ. Atcerējos kaut kur lasījis, ka nekad nevajagot apmesties pamestu iezemiešu ciematu tuvumā — tur esot ērces un visādas citādas briesmas, — un apņēmos sameklēt nometnei citu vietu. Ielīdām pa ērkšķu žogā atstātu robu un ieraudzījām būdu, uzceltu no baļķiem un zemē iedzītiem, ar zaru pinumu sastiprinātiem jauniem kociņiem. Šī mītne atgādināja lielu vistu kūti. Runāšanu nepārtraukdams, «romietis» parādīja ar roku uz šo ēku un uz žogu, it kā nododams tos mūsu rīcībā.

— Blaktis, — es ar lielu nepatiku sacīju M’Kolam svahili valodā.

— Nē, — viņš teica, šo iebildumu noraidīdams. — Blaktis nē.

— Nejaukas blaktis. Daudz blaktis. Slimība.

— Blaktis nav, — viņš stingri noteica.

M’Kola palika pie sava, un, kamēr «romietis» vēl arvien runāja, — laikam jau kaut ko svarīgu, — piebrauca mašīna, apstājās zem milzīga koka kādus piecdesmit jardus no ērkšķu krūmu žoga, un iezemieši sāka izkraut visu nometnei vajadzīgo. Manu telti ar brezenta grīdu uzcēla starp koku un «vistu kūti», un es apsēdos uz benzīna kannas un sāku aprunāties par medību izredzēm ar «romieti», večuku un Gariku, kamēr M’Kola un Kamau iekārtoja nometni, bet vanderobo-masajs stāvēja uz vienas kājas un, muti atplētis, klausījās.

— Kur tu redzēji kudu?

— Tur, atpakaļ. — Viņš parādīja ar roku.

— Lieli?

Viņš iepleta rokas, rādīdams, cik lieli ragi zvēriem bijuši, bet tad «romietis» sāka bērt vārdus kā no pilnības raga.

Ķēros pie vārdnīcas un ar pūlēm sastādīju teikumu:

— Kur tas kudu bija?

Uz šo jautājumu viņš neatbildēja neko, bet «romietis» norunāja garu garo runu, no kuras varēja saprast, ka viņi redzējuši visus kudu uzreiz.

Bija jau vēla pēcpusdiena un debesis apmākušās. Es biju izmircis līdz viduklim, kapzeķes piesūkušās ar dubļiem. Stumdams mašīnu un cirzdams zarus, biju arī sasvīdis.

— Kad sāksim? — vaicāju.

— Rīt, — Gariks atbildēja, pat nepapūlējies pavaicāt to «romietim»,

— Nē, — es teicu, — šovakar,

— Rīt, — Gariks nepadevās. — Tagad vēls. Viena stunda gaišs. — Un parādīja šo stundu uz mana pulksteņa.

Ķēros atkal pie vārdnīcas.

— Medīsim šovakar. Pēdējā stunda — pati labākā.

Tad Gariks pavēstīja, ka kudu esot pārāk tālu. Neesot iespējams iziet medībās un atgriezties nometnē, un to visu viņš izrādīja ar žestiem,

— Medīt rīt.

— Ak tu draņķi! — es angliski noteicu. Visu šo laiku «romietis» un večuks stāvēja un klusēja. Es nodrebinājos. Saule bija paslēpusies aiz mākoņiem, un kļuva auksti, lai gan gaiss pēc lietus bija tveicīgs,

— Vecīt! — es pasaucu.

— Jā, kungs? — večuks atsaucās. Rūpīgi vārdnīcā skatīdamies, teicu:

— Kudu medīt šovakar. Pēdējā stunda — pati labākā. Vai kudu tuvu?

— Var būt.

— Medījam?

Viņi brītiņu aprunājās,

— Medīt rīt, — atkal iejaucās Gariks,

— Turi tu muti, aktieri! — es teicu, — Paklau, vecīt. Pamedīsim drusku šovakar?

— Jā, — večuks un «romietis» pamāja, — Mazs laiciņš.

— Labi! — es aizgāju sameklēt sausu kreklu, virskreklu un kapzeķu pāri.

— Medīsim tūlīt, — teicu M’Kolam.

— Labi, — viņš atbildēja. — M’uzuri.

Uzvilcis sausu kreklu, tīras kapzeķes un kājas pārāvis, labsajūtā apsēdos uz benzīna kannas un, gaidīdams atgriežamies «romieti», dzēru viskiju ar ūdeni. Ļāvos pārliecībai, ka visādā ziņā nošaušu kudu, un dzēru tāpēc, lai nomierinātos. Un tāpēc, lai nesaķertu iesnas. Un vēl tāpēc, ka gribējās iedzert viskiju, jo viskijs man garšo, un, kaut gan tāpat jau biju labā omā, no viskija tā uzlabojas vēl vairāk.

Tad ieraudzīju nākam šurp «romieti» un aizvilku zābakiem rāvējslēdzējus, palūkoju, vai springfīlda magazīnā ir patronas, noņēmu no šautenes grauda aizsarguzmavu un uzpūtu tēmēklim. Tad izdzēru atlikušo viskiju no skārda krūzītes, kas stāvēja zemē pie kannas, un, pataustījis, vai esmu ielicis krekla kabatā pāris mutautiņu, piecēlos.

M’Kola atnesa savu nazi un Vecā lielo tālskati.

— Tu paliec tepat, — teicu Garikam. Viņš neiebilda. Domāja, ka mēs rīkojamies muļķīgi, iedami medībās tik vēlu, un priecājās, ka varēs šo aplamību pierādīt. Bet vanderobo gribēja nākt mums līdzi.

— Pietiek, — es teicu un ar rokas mājienu liku večukam saprast, lai paliek mājās, un mēs izgājām no krāla: pa priekšu soļoja «romietis» ar šķēpu rokā, viņam pakaļ es, aiz manis — M’Kola ar binokļiem un pielādēto manliheru un pats pēdējais — vanderobo-masajs, arī ar šķēpu rokās.

Pulkstenis bija pāri pieciem, kad pārgājām kukurūzas lauku, nokāpām lejā pie upītes, pārbridām to kādus simts jardus virs aizsprosta — tur, kur upīte garajā zālē sašaurinājās, — un lēni un piesardzīgi uzkāpām zāļainajā pretējā krastā, un, pa slapjo zāli un papardēm lienot, samirkām līdz viduklim. Nebijām nogājuši pa upītes krastu ne desmit minūtes, kad «romietis» bez brīdinājuma sagrāba mani aiz rokas un norāva sev blakus, zemē; es vēl paguvu uzvilkt šautenes gaili. Elpu aizturējis, «romietis» rādīja pāri upītei otrā krastā, un tur, mežmalā, es ieraudzīju lielu pelēku dzīvnieku ar baltām svītrām sānos un lieliem, atpakaļ atliektiem ragiem, — viņš stāvēja pret mums iesānis, galvu pacēlis, un, šķiet, ausījās. Gribēju jau tēmēt, bet priekšā bija krūms. Lai izšautu, man vajadzēja piecelties kājās.

— Piga, — M’Kola izdvesa. Pakratīju ar pirkstu un sāku līst uz priekšu, apkārt krūmam, un vai slims aiz bailēm, ka zvērs aizbēgs, iekams pagūšu izšaut, bet tad atcerējos, ko bija piekodinājis Vecais; «Tikai nesteidzieties!» Pārliecinājies, ka varēšu šaut netraucēti, nometos uz ceļgala, rūpīgi notēmēju, apbrīnodams kudu tēviņa apmērus un paturēdams prātā, ka jābūt aukstasinīgam, ka viss norit kā jau parasti, precīzi notēmēju tieši zem pleca un nospiedu gaili. Norībot šāvienam, kudu salēcās un pazuda krūmos, taču es zināju, ka esmu trāpījis. Izšāvu vēlreiz pa pelēko plankumu, kas pazibēja starp kokiem tai vieta, kur bija ieskrējis kudu, un M’Kola iekliedzās: «Piga! Piga!» — kas nozīmēja: «Trāpīts! Trāpīts!» — bet «romietis» uzblieza man pa muguru, aptina savu togu ap kaklu un gluži pliks sāka skriet uz priekšu, un tad jau skrējām visi četri — tik ātri, cik vien jaudājām, kā dzinējsuņi, ūdeni šļakstīdami, pārdrāzāmies pāri upītei un uzskrējām krastā, «romietis» kails metās cauri krūmiem, tad pieliecās, pacēla kādu asinīm nošķiestu lapiņu, uzplāja man pa muguru, bet M’Kola sauca: «Damu! Damu!» — asinis, asinis, — tad mēs ieraudzījām dziļas pēdas pa labi, un es, joprojām skriedams, atkal pielādēju šauteni, un mēs visi metāmies meža tumšajā krēslā, kur «romietis» gandrīz pazaudēja pēdas, uzreiz aizšāvās pa labi, atkal atrada asinis un atkal, spēji parāvis mani aiz rokas, novilka pie zemes, un mēs visi aizturējām elpu, — klajumiņā, kādus simts jardus tālāk, stāvēja kudu, viņš laikam bija smagi ievainots, un ausījās — liels, pelēks, baltsvītrots, ar brīnišķīgiem ragiem, — un pāri plecam skatījās taisni šurp. Nodomāju, ka šoreiz nu gan nedrīkstu kļūdīties, jo nāca virsū tumsa, aizturēju elpu un notēmēju zem lāpstiņas. Dzirdējām lodes atsitienu, un kudu smagi saslējās pakaļkājās. M’Kola iekliedzās: «Piga! Piga!

Piga!» — tad kudu nozuda un mēs atkal sākām skriet kā dzinējsuņi un, aiz kāda šķēršļa paklupuši, gandrīz nokritām. Tas bija milzīgs, skaists kudu tēviņš, kas beigts gulēja uz sāniem, un viņa ragi, gari un tumši, līdzinājās izvirpotām spirālēm, un šķita pavisam neticami, ka viņš tur tagad guļ, tikai kādus piecus jardus no tās vietas, kur to bija ķēris mans šāviens. Skatījos, kā viņš tur gulēja, — liels, garām kājām, pelēks, ar baltām svītrām un milzīgiem ragiem, kuri bija valrieksta kodola brūnumā un kuru gali šķita kā no ziloņkaula izgriezti, ar lielām ausīm un biezām krēpēm uz skaistā, izliektā kakla, ar baltiem plankumiņiem starp acīm un uz purna, un pieliecies es pieskāros viņam, lai pārliecinātos, ka nesapņoju. Viņš gulēja uz tiem sāniem, kuros bija trāpījusi lode, un āda bija vesela, un viņš smaržoja saldi un tīkami — tā smaržo teliņi un ķimenes pēc lietus.

Tad «romietis» apķērās man ap kaklu un M’Kola kaut ko uzsauca dīvainā smalkā, dziedošā balsī, un vanderobo-masajs visu laiku blieza tik man pa muguru un lēkāja vien, pēc tam visi pēc kārtas atkal spiedām cits citam roku, turklāt tik dīvaini, kā es līdz šim vēl nebiju redzējis, proti: saņēma manu īkšķi savā dūrē, kratīja un vilka, un tad, neatlaidīgi acīs skatīdamies, pakratīja vēlreiz.

Mēs visi apbrīnojām kudu, un M’Kola nometās ceļos un pataustīja ragus, un ar pirkstiem izmērīja ragu atstarpi, visu laiku klusi dungodams — «oo-oo-īīī-īīī», brīžiem ekstāzē iespiegdamies un noglāstīdams kudu gan purnu, gan krēpes.

Es iezvēlu «romietim» pa muguru, un mēs atkal sākām ērmoties ar īkšķiem; arī es staipīju viņam īkšķi. Apskāvu vanderobo-masaju, un viņš spēcīgi un izjusti pavilka manu īkšķi, iesita sev pa krūtīm un lepni teica:

— Vanderobo-masajs — vislabākais pavadonis!

— Vanderobo-masajs — varen brašs masajs, — es sacīju.

M’Kola tikai kratīja galvu, skatījās uz kudu un dīvaini spiedza. Tad viņš teica: «Dumi, dumi, dumi! Bvana Kabor kidogo, kidogo.» Tas nozīmēja, ka šis kudu ir pārāks par visiem citiem. Un Karla nomedītais tikai tāds nieks vien, tīrais sīkums.

Mēs visi spriedām, ka šis nav tas kudu, kam biju šāvis pirmo reizi un kas gulēja kaut kur beigts ar pirmo šāvienu, bet tas nemaz nelikās svarīgi, jo salīdzinājumā ar to šis bija īsts brīnums. Man tomēr gribējās redzēt arī pirmo.

— Ejam pēc kudu, — es teicu.

— Tas ir beigts, — sacīja M’Kola. — Kufa!

— Ejam!

— Šitas labāks.

— Ejam!

— Izmērīt, — M’Kola lūdza.

Es apmetu tērauda mērlentu apkārt viena raga līkumam, un M’Kola pieturēja to no apakšas. Rags bija krietni garāks par piecdesmit collām. M’Kola nobažījies pacēla galvu.

— Liels! Ļoti liels! — es teicu. — Divreiz lielāks nekā bvana Kaboram!

— Īīī-īīī, — M’Kola atkal noīdēja.

— Nu, ejam, — es teicu. «Romietis» jau bija nozudis. Mēs aizsteidzāmies tur, kur bijām redzējuši kudu vēl pirms pirmā šāvienā, un ieraudzījām asinis uz krūmāju lapām krūšu augstuma. Bet simts jardus tālāk atradām arī viņu pašu beigtu. Viņš bija drusku mazāks par pirmo. Ragi gan izrādījās tikpat gari, tikai šaurāki, bet arī viņš bija skaists un gulēja uz sāniem, noplādams zem sevis krūmus, kuriem bija uzkritis virsū.

Mēs atkal spiedām cits citam roku un darbojāmies ar īkšķiem, kas, acīm redzot, nozīmēja spēcīgas emocijas izpausmi.

— Šitas askari, — M’Kola paskaidroja. Šis kudu esot bijis tāds kā polismens vai sargs tam otram, lielajam. Tas laikam staigāja pa mežu, kad mēs raudzījām pirmo kudu, aizskrēja tam līdzi un tad apstājās, lai paskatītos, kāpēc lielais kudu viņam neseko.

Es gribēju nofotografēt un liku, lai M’Kola un «romietis» aiziet uz nometni un atnes abas fotokameras, «grafleksu» un kinokameru, un zibspuldzi. Zināju, ka nometne ir šajā krastā, lejup pa straumi, un cerēju, ka «romietis» sapratīs, kurš ceļš īsāks, un pagūs atgriezties vēl pirms saulrieta.

Viņi abi aizgāja, un tagad, dienai uz novakaru slīdot, starp mākoņiem parādījās saule un mēs abi ar vanderobo-masaju apskatījām otru kudu, izmērījām ragus, ieelpojām viņa jauko aromātu — tas šķita pat jaukāks nekā elan dam, — paglāstījām viņa purnu, kaklu un plecus, priecādamies par lielajām ausīm, tīro un gludo spalvu, apskatījām šauros, elastīgos nagus, ar kuriem viņš laikam staigāja kā uz pirkstgaliem, paraudzījām zem pleca lodes izsisto caurumu un tad atkal spiedām viens otram roku, un vanderobo vēlreiz atgādināja, kas viņš par varenu vīru, un es teicu, ka nu viņš ir mans amata brālis, un atdevu viņam savu labāko kabatas nazi ar četriem asmeņiem.

— Aiziesim paskatīties uz to pirmo, vanderobo-masaj, — es angliski sacīju.

Vanderobo-masajs pamāja, uzreiz sapratis, ko es saku, un mēs aizgājām atpakaļ, tur, kur nelielā klajumiņa malā gulēja lielais kudu. Staigājām viņam apkārt un skatījāmies, un tad vanderobo-masajs pabāza roku kudu apakšā un es to pacēlu zem pleca un paturēju, kamēr viņš aptaustīja lodes caurumu un iebāza tajā pirkstu. Tad viņš pieskārās ar asiņaino pirkstu sev pie pieres un norunāja veselu runu par brīnumpavadoni — vanderobo-masaju.

— Vanderobo-masajs ir visu pavadoņu karalis, — es teicu. — Vanderobo-masajs ir mans amata brālis.

Biju pamatīgi sasvīdis un uzvilku lietus mēteli, ko M’Kola bija paņēmis līdzi un aiziedams atstājis tepat, un uzlocīju apkakli. Skatījos saulē un raizējos, ka tā norietēs, pirms tiks atnestas fotokameras. Bet pēc brītiņa dzirdēju viņus spraucamies cauri krūmiem un uzsaucu, lai nesēji var mūs atrast. M’Kola atbildēja, un mēs atkal atsaucāmies, un es dzirdēju viņus runājam un steidzamies cauri krūmiem un, ar viņiem sasaukdamies, vēroju sauli, kas bija jau gandrīz norietējusi. Beidzot ieraudzīju viņus un uzsaucu M’Kolam: «Ātrāk! Ātrāk!» — un rādīju uz sauli, bet viņš vairs nejaudāja paskriet. Bija taču jau skrējuši augšup stāvajā pakalnā un lauzušies cauri biezajiem krūmājiem, un, kad beidzot paņēmu rokā fotokameru, atvēru diafragmu visā platumā un uztvēru fokusā kudu, saule spīdēja vairs tikai pašās koku galotnēs. Izmēģināju kādas sešas ekspozīcijas un darbojos ar fotokameru tik ilgi, kamēr viņi par visiem aizvilka kudu gaišākā vietā, tad saule nozuda un fotografēt vairs nevarēja, un es ieliku kameru futrālī un metu mieru, — līdz ar tumsas iestāšanos sajutu tīksmīgu uzvarētāja gurdenumu; vēl tikai aizrādīju M’Kolam, lai tas, dīrādams kudu galvu, nesabojā ādu. M’Kola lieliski rīkojās ar nazi, un man patika skatīties, kā viņš strādā, bet šovakar, ierādījis, kur izdarāms pirmais iegriezums — virs nagiem, krūšu lejasdaļā gandrīz pie paša vēdera un tad virs skausta, — es vairs neskatījos, jo vēlējos saglabāt atmiņā kudu tādu, kādu to ieraudzīju pirmajā brīdī, aizgāju pa tumsu pie otra kudu un tur pagaidīju, kamēr atnāca pavadoņi ar zibspuldzi, tad iedomājos, ka vienmēr pats biju dīrājis medījumu vai arī skatījies, kā to dara citi, un tomēr atcerējies katru zvēru tādu, kādu biju redzējis dzīvu, tātad vienas atmiņas neizdzēsa citas, tikai šovakar esmu paļāvies slinkumam un gribu «atlikt trauku mazgāšanu uz rītrītu», tāpēc paņēmu zibspuldzi un rādīju M’Kolam gaismu, kamēr viņš darbojās ar otru kudu, un, kaut arī biju noguris, tomēr noskatījos līdz galam viņa ātrajās, izveicīgajās un noteiktajās kustībās, līdz viņš atlocīja ādu uz skausta, atcirta skrimsli, kas savieno galvaskausu ar mugurkaulu, un tad, satvēris ragus, atdalīja galvu, no kuras smagi nokārās āda, valgani paspīdēdama spuldzes gaismā, kas apblāzmoja M’Kolas asiņainās rokas un netīro haki krāsas frenci. Vanderobo-masajs, Gariks un «romietis» ar savu brāli palika, lai luktura gaismā sagrieztu gaļu, bet M’Kola ar pirmā kudu galvu, večuks ar otrā kudu galvu un es ar spuldzi un abām šautenēm sākām tumsā iet atpakaļ uz nometni.

Tumsā večuks pakrita_ garšļaukus, un M’Kola sāka smieties; tad atritinājās āda, ko viņš nesa uz galvas, un nošļuka viņam par seju, tā ka viņš gandrīz vai nosmaka, un mēs smējāmies abi. Arī večuks pats pasmējās. Tad M’Kola nolikās gar zemi un mēs abi ar večuku smējāmies. Pēc brītiņa man kāja iemuka kādā slazdā, un es novēlos uz mutes un pieceldamies dzirdēju, ka M’Kola smejas vai aizrīdamies, un smējās arī večuks.

— Kas tas par velnu! Čaplina komēdija, vai? — es viņiem angliski uzsaucu. Abi paklusām smējās. Pēc baigas soļošanas cauri krūmājiem galu galā pienācām pie ērkšķu krūmu žoga un ieraudzījām nometnes ugunskuru. M’Kola laikam gan priecājās, kad večuks paklupa, tumsā līzdams cauri dzelkšņu žogam, bet, kad parādīju viņam gaismu un viņš ieraudzīja žogā robu, — tūlīt sāka lamāties un ar pūlēm pacēla savu nesamo — kudu galvu.

Mēs pienācām pie ugunskura, un, kad večuks atslēja kudu galvu pie zaru būdiņas, es ieraudzīju, ka viņa seja bija vienās asinīs. M’Kola nolika arī savu nesamo, rādīja uz večuku un smējās, galvu kratīdams. Es arī paskatījos. Večuks bija galīgi nomocījies, seja pamatīgi saskrāpēta, ar dubļiem un asinīm nošķiesta, un tomēr viņš priecīgs klusiņām smējās.

— Bvana nokrita, — M’Kola sacīja un parādīja, kā es biju nogāzies garšļaukus. Viņi abi nosmējās.

Izlikos, ka gribu mesties viņiem virsū, un iesaucos:

— Šenci!

Viņš atkal sāka izrādīt, kā es biju zvēlies, bet tad pienāca Kamau, sirsnīgi un bijīgi paspieda man roku un teica: «Labi, bvana! Ļoti labi, bvana!» — un piegāja pie kudu galvām, acis viņam mirdzēja, un viņš nometās zemē, paglaudīja ragus un pataustīja ausis un noīdēja to pašu melodisko «ooo-ooo-īīī-īīī» — tieši tāpat kā M’Kola.

Iegāju tumšajā teltī — lukturi biju atstājis gaļas nesējiem — un nomazgājos, novilku slapjās drēbes un pa tumsu sameklēju mugursomā pidžamu un rīta svārkus. Pārģērbies un uzāvis moskītu zābakus, iznācu ārā pie ugunskura. Slapjās drēbes un apavus noliku žāvēties pie uguns, un Kamau tās izkāra uz kārtīm, bet zābakus uzbāza katru uz sava mieta ar pazolēm uz augšu un nostatīja tālāk no liesmām, lai nesadeg.

Apsēdos uz tukšas benzīna kannas pie ugunskura, atspiedu muguru pret koku, un Kamau atnesa viskija blašķi un ielēja krūzītē dzeramo, un es pielēju tam klāt ūdeni un, ugunī lūkodamies, dzēru, neko nedomādams, laimīgs bez gala, un jutu, ka viskijs mani sasilda un manī viss it kā izlīdzinās, tāpat kā, gultu klājot, roka izlīdzina saburzītu palagu, bet Kamau tikmēr atnesa konservu kārbas, lai palūkotu, ko man ēst vakariņās. Mums bija trīs kārbas ar īpašu augstākā labuma malto gaļu ziemsvētkiem, trīs kārbas ar lasi un trīs ar konservētu kompotu, daudz šokolādes un kārba ar augstākā labuma ziemsvētku plūmju pudiņu. Liku to visu nest projām, nespēdams saprast, kāpēc Keiti iedevis man līdzi malto gaļu. Bet plūmju pudiņu bijām meklējuši kādus divus mēnešus.

— Un gaļa? — es vaicāju.

Kamau atnesa biezu, garenu, ceptu Granta gazeles fileja gabalu un maizi, — šo gazeli Vecais nošāva ielejā, kad medījām tur pie sālsvietas, kādas divdesmit piecas jūdzes no nometnes.

— Un alus?

Viņš atnesa un attaisīja vienu no lielajām vācu litra pudelēm.

Uz benzīna kannas bija neērta sēdēšana, un es izklāju savu mēteli zemē pie uguns — tur, kur zeme karstajā versmē bija jau apžuvusi, — un, kājas izstiepis, atspiedu muguru pret koka kasti. Večuks cepa gaļu uz iesma. Tas viņam bija īpaši izraudzīts gabals, ko viņš paņēma līdzi, «togas» stērbelē ietinis. Drīz pārnāca arī pārējie un atnesa gaļu un ādas, un es atlaidos guļus, dzēru alu un lūkojos ugunī, un pavadoņi sarunājās un cepa gaļu uz iesmiem. Kļuva auksti, nakts bija dzestra, un smaržoja pēc ceptas gaļas, ugunskura dūmiem, žūstošiem zābakiem un pēc vecā labā vanderobo-masaja, kas tupēja turpat man blakus. Un es vēl atcerējos mežā guļošā kudu aromātu.

Katram bija savs iesms, un uz tā uzdurts viens vai vairāki gaļas gabaliņi, un viņi tos grozīja un kustināja, visu laiku pļāpādami. No būdām iznāca vēl trīs vīri, kurus agrāk nebiju redzējis, un viņiem līdzi dienā sastaptais zēns. Es pašlaik ēdu ceptas aknas gabalu, kas bija cepies uz viena no vanderobo-masaja iesmiem, un nevarēju saprast, kur palikušas nieres. Aknas gan garšoja lieliski. Sāku gudrot, vai būtu vērts iet pēc vārdnīcas, lai paprasītu par nierēm, kad M’Kola ievaicājās:

— Alu?

— Lai notiek!

Viņš atnesa pudeli, atvēra, un es pusi no tās uzdzēru virsū ceptajām aknām.

— Tā tik ir dzīvīte! — teicu viņam angliski.

Viņš pasmīnēja un svahili valodā vaicāja:

— Vēl alu?

Manu runāšanu angliski viņš ieskatīja par patīkamu joku.

— Skaties, — es sacīju un vienā kampienā izdzeru visu, kas pudelē vēl bija atlicis. Tas bija vecs triks, ko iemācījāmies Spānijā, — nerijot ietecināt rīklē vīnu tieši no ādas maisa. «Romieti» šāds paņēmiens ārkārtīgi pārsteidza. Viņš pienāca man klāt, aptupās zemē un sāka kaut ko runāt. Un runāja krietni ilgi.

— Pilnīgi pareizi, — es viņam angliski teicu. — Bet tu varētu vākties tālāk.

— Vēl alu? — M’Kola jautāja.

— Tu laikam gribi šito veci piedzirdīt?

— Ndio, — viņš sacīja, izlikdamies, ka angliski saprot. — Jā!

— Paskaties, «romieti»! — es saku tecināt alu sev rīkle, bet, redzēdams, ka viņam nevilšus noraustās rīkle, aizrijos, man uznāca kāss, un es atņēmu pudeli no mutes.

— Pietiks. Vienā vakarā to var darīt tikai divas reizes. Citādi tas nāk par sliktu aknām.

«Romietis» vēl kaut ko buldurēja pats savā valodā. Dzirdēju, ka viņš divas reizes minēja vārdu «simba».

— Simba šeit?

— Nē, — viņš teica. — Tur, projām! — Un pameta ar roku tumsā, tā ka es neko nesapratu. Taču izklausījās visai patīkami.

— Simbas esmu šāvis daudz, — teicu. — Esmu nāvīgs simbu kāvējs. Paprasi M’Kolam.

Jutu, ka mani pārņēma lielības gars, kā tas vakaros notika bieži, bet ne Vecais, ne L. V. to nedzirdēja. Un kas tur par prieku, ja neviens tevi nesaprot, un tomēr tas bija labāk kā nekas. Īpaši pēc tam, kad bija izdzerts šis alus.

— Jocīgi, — teicu «romietim». Viņš tik gvelza savu. Pudeles dibenā vēl bija atlikusi kāda lāse alus.

— Vecīt! — es teicu. — Mzī!

— Jā, bvana! — večuks atsaucās.

— Te tev būs drusku alus. Esi jau vecs diezgan, tev tas neko nekaitēs.

Atcerējos večuka acis, kad viņš noskatījās, kā es dzēru. Un sapratu, ka arī viņam gribas alus. Viņš paņēma pudeli, izlēja sev rīklē līdz pēdējam pilienam un, mīlīgi apskāvis, atkal salīka pie sava gaļas gabala.

— Vēl alu? — vaicāja M’Kola.

— Jā, — es teicu. — Un manas patronas. «Romietis» nemitēdamies runāja tālāk. Viņš laikam bija vēl lielāks runātājs nekā mans Kubas paziņa Karloss.

— Tas nu ir varen interesanti, — es viņam teicu. — Bet tu esi viens velna zellis! Nu, mēs jau abi esam labi! Paklausies!

M’Kola atnesa alu un manu haki krāsas jaku, kuras kabatās bija patronas. Es iedzēru malku alus, pamanīju, kā večuks skatās nenovērsdamies, un noliku zemē sešas patronas. — Man nāk virsū lielības gars, — es teicu.

— Jums tas būs jāpacieš. Redziet! — Es aptaustīju visas patronas pēc kārtas. — Simba, simba, faro, njati, tendalla, tendalla. Ko tu par to saki? Laikam netici? Re, M’Kola! — Un es atkal pieskāros visām sešām patronām pēc kārtas.

— Lauva, lauva, degunradzis, bifelis, kudu, kudu.

— Aiaiai! — «romietis» satraucies iesaucās.

— Ndio, — M’Kola svinīgi noteica. — Jā, tiesa gan.

— Aiaiai! — «romietis» atkal iesaucās un ķērās pie mana īkšķa.

— Svēta patiesība! — es sacīju. — Pavisam neticami, ko?

— Ndio, — M’Kola atkārtoja un sāka pats pārskaitīt:

— Simba, simba, faro, njati, tendalla, tendalla.

— Vari pastāstīt to visiem citiem, — es angliski sacīju.

— Ar to jau var lielīties. Un ar to man šovakar pietiks. «Romietis» tik stāstīja man tālāk savu stāstāmo, un es

vērīgi klausījos, ēzdams otru ceptas aknas gabalu. M’Kola sāka darboties ar kudu galvām, vienu nodīrāja un ierādīja Kamau, kā apstrādāt otru. Tas bija liels darbs, ugunskura gaismā viņi abi rūpīgi attīrīja ādu ap acīm un purnu, ap ausu skrimšļiem, tad nokasīja no galvaskausa ādas gaļu, ādu nesabojājot, un visu darīja veikli un uzmanīgi. Vairs neatceros, kā biju apgūlies un vai tovakar vispār apgūlos.

Atceros tikai, ka sadabūju vārdnīcu un teicu, lai M’Kola pavaicā zēnam, vai viņam nav māsa, un ka M’Kola man visai stingri un nopietni atbildēja:

— Nav, nav!

— Es taču nedomāju neko tādu, saproti jel. Prasu tikai aiz ziņkāres.

M’Kola palika nelokāms.

— Nē, — viņš teica, pakratīdams galvu. — Hapana!

Kad dzinām pēdas lauvam sensevjeras krūmos, viņš tieši tādā pašā tonī teica «nav».

Ar to tad arī beidzām šīs draudzīgās pārrunas, es saku meklēt nieres, un «romieša» brālis atnesa man vienu gabaliņu no savas daļas, un es uzdūru to uz iesma starp diviem aknu gabaliem un sāku cept.

— Būs smalkas brokastis, — skaļi teicu. — Daudz labākas par malto gaļu.

Pēc tam ilgi runājām par melnajām antilopēm. «Romietis» nesauca tās par «tarahalla» un šo vārdu vispār nezināja. Iznāca mazs pārpratums, jo es domāju, ka viņš runā par bifeļiem, tāpēc ka visu laiku atkārtoja vārdu «njati», bet īstenībā viņš gribēja teikt, ka šīs antilopes esot tikpat melnas kā bifelis. Tad «romietis» sāka tās zīmēt pelnos pie ugunskura. Ragus viņš uzvilka tik tālu atliektus, ka tie skāra skaustu, un tik līkus kā austrumnieku zobenus.

— Tēviņi? — es vaicāju,

— Tēviņi un mātītes.

Ar večuka un Garika palīdzību man izdevās noskaidrot, ka tepat tuvumā klaiņojot divi ganāmpulki.

— Nu tad rīt.

— Jā, — «romietis» teica. — Rīt.

— Kola! — es pasaucu. — Šodien — kudu. Rīt — melnās antilopes, bifelis, simba,

— Bifelis — hapana! — viņš, galvu kratīdams, teica. — Simba — hapana!

— Mēs ar vanderobo-masaju iesim uz bifeļiem, — es sacīju.

— Jā! — vanderobo-masajs satraucies iesaucās. — Jā!

— Tepat tuvumā ir varen lieli ziloņi, —. Gariks ierunājās.

— Rīt ejam uz ziloņiem? es sacīju, M’Kolu apceldams.

— Hapana — ziloņi! — viņš saprata, ka es apceļos, tomēr par ziloņiem pat dzirdēt negribēja.

— Jā gan, uz ziloņiem, — es teicu. — Uz ziloņiem, simbām un uz leopardiem.

Vanderobo-masajs satraukts māja ar galvu un vēl iesprauda:

— Un uz degunradžiem!

— Hapana! — M’Kola iesaucās, galvu kratīdams. Viņš jau sāka no tiesas bēdāties.

— Tur tajos pakalnos ir daudz bifeļu, — večuks pārtulkoja «romietim», kas nu bija tā satracināts, ka uzlēca kājās un rādīja kaut kur tālumā aiz būdām.

— Hapana! Hapana! Hapana! — M’Kola stingri un apņēmīgi atkārtoja, tad, nazi nolikdams, vaicāja: — Vēl alu?

— Labi jau, labi, — es sacīju. — Es jau tikai pajokoju.

M’Kola notupās man blakus un mēģināja kaut ko ieskaidrot. Viņš pieminēja Vecā vārdu un laikam gribēja likt manīt, ka Vecajam tas nepatiktu. Vecais to nepieļautu.

— Es jau tikai apceļu tevi, — teicu angliski. Un svahili valodā piebildu: — Rīt ejam uz melnajām antilopēm.

— Jā, jā! — viņš dedzīgi piekrita. .

Pēc tam mēs ar «romieti» vēl ilgi runājāmies, turklāt es — spāniski, bet viņš nez kādā valodā, un tā mēs abi izplānojām rītdienas kampaņu visos sīkumos.

13. NODAĻA

Neatceros, kā aizgāju gulēt, ne arī, kā piecēlos, atceros tikai, ka sēdēju pie ugunskura pelēkajā rīta krēslā pirms ausmas ar karstas tējas krūzīti rokā un manas uz iesma uzdurtās brokastis vairs neizskatījās tik brīnišķīgas, jo bija novārtītas ar pelniem. Tepat stāvēja arī «romietis» un tēloja oratoru, rādīdams uz to pusi, kur jau sāka svīst gaisma, un vēl atceros, ka pabrīnījos, sak, vai tiešām šis pļāpa būs norunājis visu nakti bez pārtraukuma.

Kudu galvām nodīrātās ādas bija izklātas zemē un apbērtas ar biezu sāls kārtu, bet galvaskausi ar ragiem atslieti pret būdas baļķu sienu. M’Kola pašlaik salocīja ādas. Kamau atnesa man konservus, un es liku atvērt kompota kārbu. Nakts aukstums vēl nebija izzudis, un es ātri apēdu konservētos augļus ar vēso, saldo sulu. Izdzēru vēl otru krūzīti tējas, iegāju teltī, saģērbos, uzāvu izžuvušos zābakus un biju gatavs atkal doties ceļā. «Romietis» teica, ka mēs ap dienas vidu būšot atpakaļ.

Šoreiz mūsu pavadonis bija «romieša» brālis. Cik sapratu, pats «romietis» gribēja izlūkot vienu melno antilopju baru un otru vajadzēja atrast mums. Un tā mēs sekojām «romieša» brālim, kas bija ietinies «togā» un rokā nesa šķēpu, — es soļoju viņa pēdās ar springfīldu par plecu un mazo Ceisa tālskati kabatā, man pakaļ — M’Kola ar Vecā binokli uz viena pleca, ūdens blašķi uz otra, ar mednieku nazi, galodu, rezerves patronkārbu un šokolādes plāksnītēm kabatā, un pāri viņa plecam vēl rēgojās lielā šautene, tad — večuks ar «grafleksu», Gariks ar kinokameru un vanderobo-masajs ar šķēpu, stopu un bultām.

Atvadījāmies no «romieša» un izgājām ārpus ērkšķu krūmu žoga tieši tai mirklī, kad pakalnu spraugā parādījās saule un apspīdēja labības lauku, būdiņas un zilos kalnus aiz tām. Likās, diena būs jauka un dzidra.

Pavadonis izveda mūs cauri bieziem krūmājiem, kas mūs visus izmērcēja; pēc tam gājām pa retu mežu, uzkāpām stāvā kraujā, kamēr nokļuvām pakalna virsotnē, kas pacēlās tā lauka malā, kur atradās mūsu nometne. Tālāk ceļš veda pa labu, gludu taku, atpakaļ uz tiem pakalniem, ko saule vēl neapspīdēja. Priecājos par agro rītu, lai gan biju vēl samiegojies un soļoju tīri automātiski, tomēr man jau sāka uzmākties doma, ka mierīgām medībām esam pārāk liels bars, kaut arī visi centāmies kustēties tik klusi, cik vien iespējams, un pēkšņi ieraudzījām, ka pa taku pretī nāk divi cilvēki.

Viens bija skaists liela auguma vīrs, līdzīgs «romietim», taču ne tik cildena izskata, ietinies «togā», un rokā nesa stopu un bultu maku, un viņam pa pēdām nāca sieva —ļoti daiļa, ļoti sievišķīga un pazemīga, tērpusies brūnā miecētā ādā, ap kaklu aplikusi no vara stieples riņķiem darinātu rotu un daudzus tādus pašus vara stieples riņķus ap rokām un kājām. Mēs apstājāmies, pateicām «džambo», un mūsu pavadonis sāka runāt ar šo savas cilts locekli, kas atgādināja biznesmeni ceļā uz pilsētas centru, uz savu biroju, un, kamēr viņi ātri apmainījās jautājumiem un atbildēm, es lūkojos jaunajā sievietē, kas laikam bija tikai nesen izgājusi pie vīra, — viņa stāvēja iesānis man pretim, tā, ka labi varēju redzēt viņas skaistās, iegarenās krūtis un slaidās, tīrās, brūnās kājas un glīto profilu, bet tad vīrs viņai uzreiz kaut ko skarbi uzsauca, klusā un pavēlošā tonī vēl kaut ko piebilzdams, un viņa apgāja mums apkārt un, acis nolaidusi, viena pati aizgāja tālāk pa taku, pa kuru bijām nākuši, un mēs visi noskatījāmies viņai pakaļ. Izrādījās, ka vīrs gribēja nākt mums līdzi. Šorīt viņš esot redzējis melnās antilopes un tagad ar zināmām aizdomām, noskaities par to, ka jāizlaiž no acīm skaistule sieva, ko mēs visi apbrīnojām ar tik kārām acīm, — aizveda mūs pa labi, pa kādu citu, iestaigātu un līdzenu taku, cauri mežiem, kas atgādināja rudeni dzimtenē, un man likās, ka tepat mums pie kājām tūlīt izlidos rubenis un, spārnus kulstīdams, aizlaidīsies uz otru pakalnu vai, līdzīgi akmenim, nokritīs ielejā.

Mēs patiešām izbiedējām paipalu bariņu, un, noskatīdamies tām pakaļ, es nodomāju, ka daba visās pasaules malās ir vienāda un arī visi mednieki ir vienādi. Drīz ieraudzījām pie pašas taciņas svaigas kudu pēdas, bet, agrajā rītā ejot tālāk pa mežu, kur nebija jaunaudzes un cauri koku lapotnei jau lauzās pirmie saules stari, atradām īstu brīnumu — tik lielas ziloņa pēdas, ka no tām katru varētu apņemt vienīgi ar izplestām rokām, un kādu pēdu dziļas, — meža zemes smilšu mālā tās laikam bija atstājis ziloņu tēviņš, lamzādams šeit garām pēc lietus gāzes. Un, skatīdamies, kā šīs pēdas aizved cauri jaukajam mežam, atcerējos, ka zemes virsū kādreiz bija dzīvojuši mamuti, — Ilinoisas dienvidu pakalnos viņi bija atstājuši tādas pašas pēdas. Bet Ameriku mēs apdzīvojam jau sen, un lielo zvēru tur vairs nav.

Turējāmies gar pakalna labo pusi un gājām pa jauku, nelīdzenu plato, līdz nonācām pakalna malā, aiz kura sākās ieleja un garena plaša pļava ar mežu viņā malā un pakalnu loku aiz meža, un tur, kreisajā pusē, pletās vēl otra ieleja. Apstājāmies uz šā pakalna un skatījāmies pāri ielejai, kas zem pakalniem izvērtās stāvā zāļainā ieplakā. Mums pa kreisi slējās krauji apaļīgi mežaini pakalni ar kailiem kaļķakmens klinšu ciļņiem, kas stiepās līdz pašam ielejas sākumam, kur veidoja daļu no otras grēdas. Apakšā, labajā pusē, apvidus bija nelīdzens, ar daudziem pauguriem un pļavām, bet tālāk sākās mežaina nogāze, kas sniedzās līdz pat zilajiem pakalniem, ko redzējām rietumu pusē, aiz būdām, kur dzīvoja «romietis» ar savējiem. Es spriedu, ka nometnei jābūt tepat tieši apakšā un, pa mežu ejot, kādas piecas jūdzes tālāk uz ziemeļrietumiem.

Jaunais vīrs stāvēja un kaut ko stāstīja «romieša» brālim, ar žestiem rādīdams, ka esot redzējis pāri pļavā ganāmies melnās antilopes un tās aizgājušas pa ieleju vai nu uz augšu, vai uz leju. Mēs apsēdāmies koku paēnā un aizsūtījām vanderobo-masaju uz ieleju pameklēt pēdas. Viņš atgriezās un pavēstīja, ka neesot redzējis nekādas pēdas, kas vestu uz ieleju apakšā vai uz rietumiem, tātad antilopes ganīdamās bija aizvirzījušās pa ieleju uz augšu.

Nu mums vajadzēja izdomāt, kā pielāgoties apvidum, lai šos dzīvniekus atrastu un nemanīti pielavītos tiem pa šāvienam. Saule jau kāpa pāri pakalnam ielejas galā un spīdēja acīs, bet pats ielejas gals vēl grima biezās ēnās. Liku visiem palikt tepat mežā, paņēmu līdzi tikai M’Kolu un jauno vīru, kas bija man piebiedrojies, un, aiz kokiem slapstīdamies, uzkāpām gar ieleju savā pusē augstāk, lai binoklī paskatītos, vai neredzēsim antilopes aiz augšējā līkuma.

Jūs jautāsit, kā mēs, katrs savā valodā runādami, to visu apspriedām un izlēmām, un es jums atbildēšu, ka sapratāmies tikpat labi kā jātnieku patruļas zaldāti, kas runā vienā valodā. Mēs visi bijām mednieki, izņemot varbūt vienīgi Gariku, un, ne vārda neizteikdami, sapratāmies tikai ar rādāmā pirksta un brīdinošu žestu palīdzību. Tad atstājām pārējos turpat un uzmanīgi gājām tālāk, dziļāk mežā, lai nokļūtu iespējami augstākā vietā. Un, kad bijām aizgājuši jau pietiekami tālu, uzrausāmies klintscilnī un paslēpāmies aiz tā, — es aizsedzu brilles ar cepuri, lai tās neatstarotu sauli, — M’Kola, ar galvu mādams, kaut ko atzinīgi nomurdēja, bet es apskatīju pļavas tālāko galu un ieplaku aiz mežmalas, un ielejas sākumu; un tur jau viņas bija. M’Kola tās ieraudzīja pirmais un paraustīja manu piedurkni.

— Ndio, — es teicu. Tad, elpu aizturējis, sāku novērot. Visi zvēri izskatījās pavisam melni un smagi, spēcīgiem kakliem. Visiem ragi atliekti atpakaļ. Bet viņi bija ļoti tālu. Daži gulēja zemē. Viens stāvēja. Mēs saskaitījām septiņus.

— Kur tad tēviņš? — es čukstēju.

M’Kola pakustināja kreiso roku un pielieca četrus pirkstus. Tēviņš bija viens no tiem, kuri gulēja garajā zālē, un izskatījās daudz lielāks par citiem, arī ragi šķita vairāk izliekti. Bet mums acīs spīdēja rīta saule un bija grūti skatīties. Aiz zvēru bara līdz pašam pakalnam sniedzās grava, kas noslēdza ieleju.

Nu mēs zinājām, kas mums jādara. Jāiet atpakaļ, jātiek pāri pļavai viņā galā, pietiekami tālu, lai antilopes mūs nepamanītu, jāieiet mežā un koku aizsegā jāuzkāpj līdz tādai vietai, kur mēs atrastos augstāk par antilopēm. Bet vispirms jāmēģina noskaidrot, vai šai ceļā uz mežu vai pļavā nav vēl citas antilopes.

Apslapināju pirkstu un pacēlu to gaisā. No vēsuma pirkstgalā sapratu, ka vējš pūš lejup pa ieleju. M’Kola salasīja nokaltušas lapas, saberzēja un pasvieda gaisā. Krītot tās atplīvoja uz mūsu pusi. Tātad vējš bija mums labvēlīgs, nu tikai labi vērīgi jāapskata binoklī mežmala un jāizlemj, ko darīt tālāk.

— Hapana, — M’Kola beidzot noteica. Arī es neko nebiju ieraudzījis, un no pārāk intensīvas skatīšanās binoklī, kas palielināja astoņas reizes, man jau sāka sūrstēt acis. Varējām mēģināt laimi mežā. Varbūt izcelsim kādu zvēru un sabiedēsim melno antilopi, tomēr mums vajadzēja apiet viņām apkārt un tikt augstāk par baru.

Nokāpām atkal lejā un visu redzēto pastāstījām citiem. No šejienes varējām tikt ielejai pāri tā, lai antilopes mūs neredzētu, un es noņēmu cepuri, un mēs zemu pieliecāmies pļavas garajā zālē un pārgājām pļavai pāri un pēc tam pārbridām dziļu strautu, kas plūda pļavai tieši pa vidu cauri, tad pāri kintscilnim uzkāpām zāļainajā pretējā krastā un mežu aizsegā sākām iet gar līkumu ielejas malā. Cits aiz cita salīkuši, cauri mežiem virzījāmies tālāk, mēģinādami nokļūt augstāk par antilopēm.

Gājām uz priekšu, cik ātri un klusi vien spējām. Es pārāk bieži esmu centies pielavīties lielragainiem dzīvniekiem un redzējis tos aizejam tālāk un nozūdam, iekams tiku paguvis apiet apkārt kalna izcilnim, tāpēc tagad nemaz nepaļāvos uz to, ka antilopes stāvēs uz vietas, un, tā kā, mežā iegājuši, tās vairs neredzējām, nodomāju, ka vajadzētu iespējami drīzāk tikt augstāk par viņām, pirms vēl neesmu pārāk piekusis un aizelsies, jo tas traucētu šaušanu.

M’Kolas ūdens blašķe grabēja pret kabatā sabērtajām patronām, un es apstājos un teicu, lai viņš atdod blašķi vanderobo-masajam. Medībām te laikam bija pārāk daudz cilvēku, taču visi viņi līda tik klusi kā čūskas, un es nemaz neuztraucos. Biju pārliecināts, ka antilopes mūs mežā nepamanīs un arī nesaodīs.

Beidzot nospriedu, ka esam pietiekami augstu un antilopēm jābūt mums priekšā, kur mežā starp retajiem kokiem spoži spīdēja saule, un apakšā, pakalna malā. Es pārbaudīju tēmēkli, apslaucīju brilles un notrausu sviedrus no pieres, un atcerējos, ka netīrais mutautiņš jāiebāž kreisajā kabatā, lai aiz pārskatīšanās nenoslaucītu brilles jau lietotā mutautā. M’Kola un mēs abi ar jauno vīru sākām iet uz mežmalas pusi; beidzot bijām pielīduši gandrīz pie pašas grēdas. Starp pakalniem un pļavu lejā vēl šur tur auga koki, un mēs aizslēpāmies aiz neliela krūma un kāda krituša koka, kad, galvas pacēluši, ieraudzījām antilopes zāļainā klajumā tikai kādus trīssimt jardus tālu, — ēnā tās izskatījās lielas un pavisam tumšas. Mūs šķīra rets, saules pārliets mežiņš un paleja. Mums skatoties, divas antilopes piecēlās kājās un sāka lūkoties uz mūsu pusi. Es būtu varējis izšaut, bet viņas bija pārāk tālu, man negribējās riskēt, un, dzīvniekus vērodams, es nogaidīju, kad pēkšņi jutu savam plecam pieskaramies kādu roku — tas bija Gariks, pielīdis man cieši klāt, viņš aizsmacis čukstēja: «Piga! Piga! Bvana! Dumi! Dumi!» — lai es šaujot, tas esot tēviņš. Es atskatījos un ieraudzīju visus savus pavadoņus, — viņi gulēja garšļaukus, viens otrs paslējies četrrāpus, bet vanderobo-masajs nepacietībā tīri vai drebēja kā putnu suns. Es pārskaitos un pamāju, lai viņi gulstas zemē.

Tātad tur bija tēviņš, ko, un pie tam daudz lielāks par to, kuru mēs ar M’Kolu tikko bijām redzējuši guļam. Abas antilopes skatījās šurp, un es noliecu galvu, baidīdamies, ka viņas varētu saredzēt zibam manus briļļu stiklus. Pēc mirkļa piesardzīgi pacēlu galvu, aizēnodams acis ar plaukstu. Abas antilopes vairs neskatījās šurp un rāmi ēda. Tad viena atkal tramīgi pacēla galvu, — tumšs, spēcīgs dzīvnieks ar līkiem, janičāru zobeniem līdzīgiem ragiem, — galvu atliekusi, tā lūkojās šurp.

Es vēl nekad nebiju redzējis melno antilopi. Neko par tām arī nezināju — ne kāda tām redze — asa kā kalnu aunam, kas cilvēku saredz tikpat tālu, cik cilvēks viņu, — vai kā aļņiem, kas nekustīgi stāvošu cilvēku nesaredz pat divsimt jardu tālumā. Nezināju arī, cik viņas īstenībā lielas, bet spriedu, ka atrodas apmēram trīssimt jardu tālu. Biju pārliecināts, ka vienam varētu trāpīt, ja izšautu sēžot vai guļot garšļaukus, tomēr nevarēju zināt, kur īsti trāpīšu.

Tad Gariks atkal čukstēja: «Piga, bvana, piga!» Pagriezos un izlikos, ka sitīšu viņam pa muti. Cik labprāt būtu to darījis! Tiešām, es nemaz nebiju uztraucies, pirmo reizi redzēdams antilopi, bet šis Gariks gan lika man nervozēt.

— Tālu, — pačukstēju M’Kolam, kas bija pielīdis man klāt un nometies blakus.

— Jā.

— Šaut?

— Nē. Binokli.

Abi pēc kārtas piesardzīgi likām pie acīm binokli. Es redzēju tikai četras antilopes. Bet bija taču septiņas. Ja tas, ko rādīja Gariks, bija tēviņš, tad arī visi pārējie bija tēviņi. Ēnā visi šķita vienādā krāsā. Un ragi visiem likās lieli.’ Zināju, ka kalnu auni turas kopā līdz ziemas beigām, bet tad piebiedrojas avīm, arī aļņi staigā vieni līdz vasaras beigām, līdz riesta laikam, un pēc tam atkal sanāk visi vienā barā. Serenejā mēs redzējām divdesmit galvu lielu impalu tēviņu baru. Nu, un arī šeit varēja būt tikai tēviņi vien, bet man vajadzēja dabūt vienu sevišķi labu, pašu labāko, un es centos atcerēties visu, ko biju lasījis par melnajām antilopēm, tomēr prātā nāca vienīgi kāds pavisam muļķīgs stāsts par cilvēku, kas ik rītus redzējis vienu un to pašu zvēru vienā un tai pašā vietā un nekādi nav ticis tam klāt. Viss, ko atcerējos, bija pāris brīnišķīgu ragu, ko redzējām Arušas Medību departamentā. Bet tagad šeit bija dzīvas melnās antilopes, un man vajadzēja dabūt labāko no tām. Man pat prātā neienāca, ka Gariks nekad mūžā nav melno antilopi redzējis un nezina par tām neko vairāk kā M’Kola un es pats.

— Pārāk tālu, — teicu M’Kolam.

— Jā.

— Ejam! — es sacīju, pamājis pārējiem nekustēties, un mēs abi sākām līst uz pakalna malas pusi.

Beidzot nogūlāmies aiz koka un es, aiz stumbra slēpdamies, sāku skatīties. Tagad binoklī skaidri varēju saredzēt ragus, un mēs ieraudzījām arī trīs pārējās antilopes. Tā, kas gulēja zemē, noteikti bija lielāka par citām, un viņas garie ragi, pēc silueta spriežot, slējās augstāk un bija atliekti tālāk atpakaļ. Vēroju viņus, pārāk satraukts, lai priecātos, kad uzreiz izdzirdu M’Kolas čukstu: «Bvana!»

Nolaidu tālskati un pagriezu galvu, un ieraudzīju Gariku, — pat nepūlēdamies slēpties, viņš rāpās šurp. Metu ar roku, lai tālāk nelien, taču viņš nelikās ne zinis un līda šurp, tikpat skaidri saskatāms kā pilsētā uz ielas gaišā dienas laikā. Viena antilope jau paskatījās uz mūsu pusi, tas ir, — tieši uz Gariku. Tad piecēlās vēl trīs. Pēc tam piecēlās lielā un nostājās iesānis, galvu pret mums pagriezusi, bet nu Gariks bija jau pielīdis klāt un čukstēja: «Piga, bvana! Piga! Dumi! Dumi! Kubva sana!»

Nu vairs izejas nebija. Dzīvnieki bija sabiedēti, es nolikos plakaniski uz vēdera, izbāzu roku cauri šautenes siksniņai, atspiedos uz elkoņa un ar labās kājas purngalu pret zemi un, notēmējis antilopes tēviņam pleca vidū, izšāvu. Bet, tikko norībēja šāviens, jau zināju, ka neesmu trāpījis. Par augstu! Visas antilopes pielēca kājās, stāvēja un skatījās, nesaprazdamas, no kuras puses nāk šis troksnis. Izšāvu uz tēviņu vēlreiz, un šāviens nošķieda viņu ar zemēm, un projām viņi bija. Uzlēcu kājās, izšāvu, viņam skrienot, un viņš pakrita. Tad viņš pielēca atkal kājās, un es atkal izšāvu un trāpīju, un viņš iemetās barā. Pārējie paskrēja viņam garām, un es izšāvu, bet netrāpīju. Izšāvu vēlreiz, un viņš sāka iet soļos, tikko kājas vilkdams, un es sapratu, ka nu viņam beigas. M’Kola pasniedza man patronas, un es grūdu tās nolādētajā draņķa springfīlda magazīnā un redzēju, kā dzīvnieks, pāri strautam skriedams, šķieda ūdeni uz visām pusēm. Bet nu viņš bija mums rokā! Redzēju, ka viņš bija smagi ievainots. Pārējās antilopes drāzās uz mežu. Otrā krastā saules gaismā tās izskatījās daudz gaišākas, arī tā, ko biju sašāvis. Visas bija tumši kastaņbrūnas, bet ievainotā gandrīz melna. Un tomēr īsti melna tā nebija, un man sāka likties, ka te kaut kas nav kārtībā. Iebāzu magazīnā pēdējo patronu, un Gariks jau grasījās grābt mani aiz rokas un apsveikt, kad pēkšņi apakšā, klajumā, kur ieleju šķērsoja mums no augšas neredzamā grava, izlēca pārbiedētais dzīvnieks un neticamā ātrumā metās bēgt.

«Ak tu dievs,» es nodomāju. Visas antilopes izskatījās līdzīgas tai, kuru biju ievainojis, un es taču biju centies trāpīt pašai lielākajai, domādams, ka tas ir tēviņš. Cita caur citu barā skriedamas, tās izskatījās vienādas, bet tēviņš parādījās tikai tagad! Pat ēnā redzēju, ka viņš ir pilnīgi melns, spalva saulē laistījās, un augstu izslietie, atpakaļ atliektie ragi, milzīgi un melni, kā divi loki gandrīz skāra muguras vidu. Ak dievs, cik viņš bija skaists!

— Dumi! — M’Kola teica man pie auss. — Dumi!

Es izšāvu, un šāvienam norībot, dzīvnieks pakrita. Redzēju viņu pieceļamies, pārējie izklīda, tad saskrēja atkal visi barā. Nevarēju viņu vairs saskatīt. Bet tad atkal ieraudzīju, — viņš skrēja garajā zālē taisni uz priekšu, pa ieleju prom, es atkal izšāvu, un tad viņš nozuda. Viss bars nu drāzās augšup pa nogāzi ielejas galā augstāk un augstāk, no mums pa labi, drāzās strauji, izklaidus, projām uz mežu ielejas otrā pusē. Tagad, ieraudzījis īstu tēviņu, sapratu, ka visas pārējās bijušas mātītes — arī tā, ko biju ievainojis. Tēviņš vairs nerādījās, taču es biju pilnīgi pārliecināts, ka atradīsim viņu garajā zālē — tur, kur viņš pakrita.

Visi pavadoņi jau bija kājās un spieda man roku, un vilka aiz īkšķa, un pēc tam mēs sākām skriet lejup, ko nagi nes, — garām gravai, uz pļavu. Manas acis, manu prātu — visu bija apbūris šis melnais dzīvnieks, viņa garie, līkie ragi, un es pateicos dievam, ka pirms viņa parādīšanās biju paguvis pielādēt šauteni no jauna. Tomēr šī šaušana mani satrauca, un ar to nebija ko lepoties. Es uztraucos un šāvu, kur pagadījās, bet vajadzēja taču precīzi notēmēt īstajā vietā, tāpēc tagad kaunējos; toties mani pavadoņi aiz uztraukuma bija kā apreibuši. Gribēju iet lēni, bet viņus jau nevarēja noturēt, viņi drāzās uz priekšu kā dzinējsuņi. Skrienot pāri pļavai, kur pirmo reizi redzējām visas septiņas antilopes, un nonākot pie tās vietas, kur nozuda tēviņš, pēkšņi iekļuvām garā zālē, kas sniedzās pāri galvai, un sākām iet soļos. Pie strauta bija divas izskalotas aizaugušas gravas, kādas desmit vai divpadsmit pēdas dziļas, un tas, kas, no augšas skatoties, šķita gluda zāļaina ieplaka, izrādījās stipri nelīdzena bīstama bedre, kur zāle sniedzās līdz viduklim, bet vietām pat pāri galvai. Mēs uzreiz ieraudzījām asiņainās pēdas, kas aizveda pa kreisi, pāri strautam un tālāk, nogāzē, līdz ielejai. Manuprāt, tās bija pirmās ievainotās antilopes pēdas, bet, kad skatījāmies no augšas, tad gan likās, ka viņa tik plašā lokā neskrēja. Lielo tēviņu meklēdams, apmetu līkumu, bet visā šajā taku juceklī, garajā zālē un nelīdzenajā zemes virsmā bija grūti saskatīt, uz kuru pusi viņš aizskrējis.

Visi gribēja iet pa asiņainajām pēdām, un atrunāt viņus bija tikpat grūti kā neapmācītam medību sunim iestāstīt, lai atnes nošautu putnu, kad suns kā neprātīgs grib drāzties pakaļ dzīvo putnu baram.

— Dumi! Dumi! — es teicu. — Kubva sana! Tēviņš! Liels tēviņš!

— Jā! — visi piekrita. — Šeit! Šeit!

Viņi rādīja uz asiņainajām pēdām, kas veda pāri strautam.

Beidzot biju ar mieru iet pa šīm pēdām cerībā atrast abas antilopes un zinādams, ka mātīte ir smagi ievainota, bet tēviņš vēl spēj turēties. Bez tam es varbūt biju kļūdījies, iespējams, ka šīs patiešām bija tēviņa pēdas, viņš varbūt nemanīts bija iemeties garajā zālē un pārskrējis pāri strautam šajā vieta, kamēr mēs jozām lejā pa nokalni. Atcerējos, ka vienreiz taču jau biju kļūdījies.

Mēs ātri uzkāpām pakalnā, iegājām mežā un ieraudzījām daudz asiņu, nogriezāmies pa labi, uzrāpāmies stāvā kraujā virs ielejas un starp lielām klintīm iztramdījām melno antilopi. Pāri akmeņiem lēkdama, tā muka projām. Es tūlīt redzēju, ka dzīvnieks nav ievainots, un, spriežot pēc tumši kastaņbrūnās spalvas, tai vajadzēja būt mātītei, kaut gan atliektie ragi bija melni. Bet pamanīju to pašā pēdējā mirklī un neizšāvu. Gribēju jau ņemt uz grauda, bet tad nolaidu šauteni.

— Manamuki, — teicu. — Mātīte.

M’Kola un abi «romieši» piekrita. Cik tur trūka — un es būtu izšāvis! Nogājām vēl kādus piecus jardus un iztramdījām otru antilopi. Bet tā izmisusi svaidīja galvu un nespēja lēkt pār klintīm. Viņa bija smagi ievainota, un es nesteigdamies rūpīgi notēmēju un izšāvu, un trāpīju viņai kaklā.

Piegājām klāt, viņa gulēja uz akmeņiem, liela, tumši kastaņbrūna, gandrīz vai melna, ar melniem, skaisti atliektiem ragiem, baltu plankumu pierē un baltu vēderu; bet tēviņš tas nebija.

M’Kola, vēl aizvien šaubīdamies, tagad par to pārliecinājās, pataustīdams strupos, neattīstītos pupus, un, skumīgi pakratījis galvu, noteica «Manamuki!»

Šis tad arī bija tas pirmais lielais tēviņš, ko parādīja Gariks.

— Tēviņš palika tur, lejā, — es sacīju.

— Jā, — M’Kola teica.

Gribēju nogaidīt, kamēr dzīvnieks zaudē spēkus, ja viņš patiešām bijis tikai ievainots, un tad nokāpt lejā un viņu sameklēt. Tāpēc liku M’Kolam izdarīt pirmos iegriezumus, lai večuks varētu nodīrāt galvai ādu, kamēr mēs meklēsim tēviņu.

Iedzēru no blašķes ūdeni. Pēc skrējiena un kāpelēšanas pa klintīm mani mocīja slāpes, un saule jau bija augstu, un kļuva karsts. Tad nokāpām lejā ielejas otrā pusē, no kuras tikko bijām atnākuši pa ievainotās mātītes pēdām, un apakšā, garajā zālē līkumus mezdami, sākām meklēt tēviņa pēdas. Bet neatradām.

Antilopes skrēja barā, un visas pēdas bija vai nu sajukušas kopā, vai izzudušas. Zālē atradām asinis tai vietā, kur ievainoju tēviņu pirmo reizi, tad šīs pēdas pazaudējām un atkal atradām tur, kur tās parādījās kopā ar citām asiņainām pēdām. Tālāk pēdas sadalījās vēdekļveidīgi, te viņi bija skrējuši izklaidus, augšup pa ieleju un pakalniem, un mēs pēdas atkal pazaudējām. Beidzot kādus piecdesmit jardus augstāk ielejā es ieraudzīju asinis uz zāļu stiebra un noplūcu to. Tā bija kļūda. Vajadzēja atvest šurp pārējos. M’Kola taču bija vienīgais, kas vēl ticēja, ka mēs tēviņu atradīsim.

Un tomēr šeit viņa nebija. Viņš bija pazudis. Varbūt vispār nekad nebija bijis. Kurš tad pateiks, ka tas patiešām bija antilopes tēviņš? Nebūtu es noplūcis šo asiņaino zāles stiebru, varētu viņus pārliecināt. Nenoplūkts un asiņains tas bija pierādījums. Bet noplūkts zāļu stiebrs nevienam neko vairs nenozīmēja, vienīgi man un M’Kolam. Nu es nekur asinis neredzēju, un pēdu dzinēji vairs tik nadzīgi nemeklēja. Vienīgais, ko vēl varēja darīt, — pārmeklēt ik pēdu garajā zālē un gravās. Tagad jau bija ļoti karsts, un pēdu dzinēji tikai izlikās, ka meklē.

Pienāca Gariks.

— Visas mātītes, — viņš teica. — Tēviņš nav. Tikai viena liela mātīte. Tu nošaut lielākā. To mēs atrast. Mazākā aiziet projām.

— Ak tu, uz augšu pasistais suņabērns! — es teicu un, uz pirkstiem skaitīdams, sāku viņam skaidrot. — Paklausies! Septiņas mātītes. Tad — piecpadsmit un viens tēviņš. Tēviņš sašauts. Skaidrs?

— Visas mātītes, — Gariks nepiekāpās.

— Viena liela mātīte sašauta. Viens tēviņš sašauts.

Pateicu to ar tādu pārliecību, ka viņi piekrita un sāka atkal meklēt, taču es redzēju, ka neviens vairs necerēja antilopes tēviņu atrast.

«Bijis man labs suns, es domāju. «Tikai viens labs suns!»

Tad atkal pienāca Gariks.

— Visas mātītes, — viņš teica. — Varen lielas mātītes.

— Pats tu esi mātīte, — es atcirtu. — Varen liela mātīte!

Atbilde sasmīdināja vanderobo-masaju, kas nupat jau izskatījās kā pasaules posta piemeklēts. Redzēju, ka «romieša» brālis vēl ticēja tēviņa varbūtībai. Bet jaunais vīrs vairs neticēja nevienam no mums. Viņš laikam neticēja arī tam, ka vakar vakarā tiku nošāvis kudu. Nu, bet pēc šīsdienas šaudīšanas es viņam to nepārmetu.

Pienāca M’Kola.

— Hapana, — viņš drūmi pateica. Tad piebilda: Bvana, vai tu tam tēviņam trāpīji?

— Jā, — es teicu. Kādu mirkli jau pats sāku šaubīties, vai tāds tēviņš vispār ir bijis. Bet tad atkal atcerējos biezo, izliekto skaustu un ragu augsto loku un ka tie atliecās atpakaļ, kad viņš kopā ar citiem drāzās projām, veselu galvas tiesu lielāks par visiem pārējiem un melns kā velns, un tad arī M’Kola to atcerējās kā pa neticības miglu, kas raksturīga mežonim, kurš spējīgs noticēt vienīgi tam, ko redz viņa acs.

— Jā, — M’Kola piekrita. — Es viņu redzēju. Tu viņam trāpīji.

Sāku atkal no gala.

— Septiņas mātītes. Nošauta vislielākā. Piecpadsmit mātītes, viens tēviņš. Tēviņš ievainots.

Kādu brīdi visi noticēja un skraidīja apkārt meklēdami, bet ticība uzreiz atkal pagaisa saules svelmē un garās zāles šalkās.

— Visas tikai mātītes, — Gariks teica. Vanderobo-masajs, muti atpletis, pamāja. Manīju, ka arī mani pašu sāk pārņemt tīkamā neticības sajūta. Bija ellīgi viegli tik karstā saulē neko vairs nemeklēt šai iedobē un stāvajā kraujā, kur nebija ne mazākās ēnas. Pateicu M’Kolam, ka pārlūkosim ieleju no abām pusēm, pabeigsim dīrāt galvu un pēc tam abi nokāpsim lejā un sameklēsim tēviņu. Ja neviens netic, tad ir veltīgi meklēšanu turpināt. Man taču nebija iespējams viņiem to iestāstīt, un nebija manos spēkos saukt viņus pie kārtības. Ja pasaulē nebūtu likumu, es nošautu Gariku, un viņi būtu spiesti meklēt tālāk vai arī pazust. Manuprāt, meklētu. Gariks tikai visu sabojāja.

Mēs ar M’Kolu vēlreiz nokāpām ielejā, izvandījām to krustu šķērsu kā putnu suņi, aplūkojām un pārbaudījām ik pēdu. Bija karsts, un mani mocīja lielas slāpes. Saule jau svilināja bez žēlastības.

— Hapana, — M’Kola teica. Tēviņu atrast nevarējām. Vai nu tas bija tēviņš, vai mātīte — tikpat pazaudēts.

«Varbūt tomēr bija mātīte. Varbūt nebija vispār nekas,» es nodomāju un ļāvos neticībai, jo tas nomierināja. Gribējām paskatīties vēl pakalna labajā pusē un tad mest mieru un paņemt nošautās mātītes galvu, un, nometnē atgriezušies, noskaidrot, ko būs atradis «romietis». Biju nāvīgi izslāpis un izdzēru visu blašķi. Nometnē ūdens netrūkst.

Sākām iet augšup un krūmājos iztramdījām melno antilopi. Gandrīz jau izšāvu, tad pamanīju, ka tā ir mātīte. «Lūk, kā viņi prot slēpties, nodomāju. Jāpasauc pavadoņi, lai sāk atkal meklēt; un te večuks pēkšņi neganti iebļāvās:

— Dumi! Dumi! — viņš brēca spalgā, spiedzīgā balsī.

— Kur? — es atkliedzu, skriedams pāri pakalnam uz viņa pusi.

— Tur! Tur! — večuks kliedza, rādīdams uz mežu pāri ielejai. — Tur! Tur! Tur viņš skrien! Tur!

Jozām turp, ko kājas nes, bet viņš jau bija nozudis mežā aiz pakalna slīpuma. Večuks apgalvoja, ka esot bijis milzīgs melns tēviņš lieliem ragiem, paskrējis viņam garām kādus desmit jardus tālu un bijis ievainots divās vietās — vēderā un rumpja augšdaļā, — smagi ievainots, tomēr skrējis ātri pāri ielejai, garām laukakmeņiem un uzmeties pakalnā.

«Esmu sašāvis viņu vēderā,» es nodomāju. Bet, kad viņš attālinājās, biju šāvis viņam pakaļ un atkal trāpījis. Spēkus zaudējis, viņš laikam pakrita, un mēs viņu nepamanījām. Un, kad paskrējām garām, viņš uzrausās kājās.

— Ejam! — es teicu. Visi uztraucās un tagad bija īstie meklētāji, bet večuks, nemitīgi par tēviņu pļāpādams, salocīja dzīvnieka galvai nodīrāto ādu, uzlika šo galvu pats uz savējās, un mēs sākām iet pāri klintīm pārmeklēt pakalnu. Tur, kur bija rādījis večuks, atradām ļoti lielas antilopes pēdas — platu, izplestu nagu nospiedumus, kas veda mežā, un tajos bija daudz asiņu.

Sākām iet pa šīm pēdām cerībā dzīvnieku izcelt un nošaut un, koku ēnā svaigajiem asiņu plankumiem sekojot, ātri virzījāmies uz priekšu. Bet viņš tik kāpa augstāk un augstāk pakalnā, turklāt ātrā solī. Asinstraipi vēl nebija nožuvuši, un mēs varējām tos labi saskatīt, tomēr viņu panākt nevarējām. Es pēdas nemeklēju, tikai neatlaidīgi lūkojos uz priekšu cerībā viņu ieraudzīt, ja viņš atskatītos vai pakristu, vai arī mēģinātu mesties lejā no pakalna pa mežu, bet M’Kola un Gariks meklēja pēdas, un visi citi viņiem palīdzēja, tikai večuks ne, tas vilkās pats pēdējais, nesdams uz savas sirmās galvas nošautās antilopes galvaskausu un ādu. M’Kola bija piekāris viņam pie jostas arī tukšo ūdens blašķi un Gariks uzkrāvis vēl kinokameru. Večukam bija grūti paiet.

Vienreiz nokļuvām tādā vietā, kur tēviņš bija atpūties un atskatījies uz noieto ceļa gabalu, un ieraudzījām asiņu peļķīti uz akmeņiem aiz krūmiem, kur viņš bija stāvējis, un es lādēju vēju, kas aizpūta mūsu smaku tālu uz priekšu. Vējš pieņēmās, un es skaidri sapratu, ka mums neizdosies viņu pārsteigt, jo, tikko kāds pakustēsies, mūsu smaka izbaidīs visus dzīvniekus, kādi šai ceļā varētu pagadīties. Sāku jau gudrot, vai mums ar M’Kolu nebūtu jāiet pa kādu apkārtceļu un pārējiem jāseko tālāk pa pēdām, bet mēs gājām ātri, asinis uz akmeņiem, nobirušajām lapām un zāles vēl joprojām bija svaigas un pakalni tik lielam līkumam pārāk krauji. Nespēju iedomāties, ka mēs varētu viņu pazaudēt.

Tad viņš uzvilināja mūs akmeņainā, aizām izrobotā augstienē, kur pēdas bija grūtāk saskatāmas un arī kāpšana vedās lēnāk. «Varbūt te mēs izcelsim viņu no kādas ieplakas,» es nodomāju, bet asiņu traipi, kas nu vairs nebija tik svaigi, veda mūs arvien augstāk pāri akmeņiem un klintīm, augstāk un augstāk, līdz izbeidzās pie stāva klints karjera. No šejienes viņš laikam bija nogājis lejā. Pāri virsotnei viņš nevarēja tikt, klints bija pārāk stāva. Un nebija arī nekāda cita ceļa, vienīgi lejup, bet kā viņš tur ticis un pa kuru aizu? Liku pavadoņiem izpētīt visus trīs iespējamos ceļus un pats uzrausos klintscilnī, lai varbūt mēģinātu viņu saskatīt. Pavadoņi nekādas pēdas nevarēja atrast, bet tad vanderobo-masajs iesaucās, ka apakšā, labajā pusē, redzot asinis, un, lejā nokāpuši, mēs ieraudzījām tās uz klints un jau apkaltušus traipus uz stāvās kraujas līdz pašai pļavai. Es atkal sasparojos, redzēdams, ka viņš šeit nokāpis lejā, un pļavas biezajā, garajā zālē, kas sniedzās līdz ceļiem, pēdu meklēšana veicās atkal vieglāk, jo te zāle sniedzās dzīvniekam līdz vēderam, un, ja pašas pēdas varēja ieraudzīt, vienīgi saliecoties trijos līkumos un pašķirot zāli, tad asins traipi uz garajiem zāļu stiebriem bija saskatāmi uzreiz. Bet nu tie bija jau sakaltuši un nomelnējuši, un es sapratu, ka daudz laika esam pašķieduši, sekodami pa pēdām stāvajā klintī.

Beidzot pēdas aizveda pāri izžuvušam strautam, ap to vietu, kur no rīta pirmo reizi bijām ieraudzījuši pļavu, un tālāk — nolaidenā pretējā krastā, kur auga rets mežs. Pie debesīm nebija neviena mākonīša, un nu mani tā svilināja saule, ka galvu spieda it kā nāvējošs smagums, un turklāt mocīja neizturamas slāpes. Bija ārkārtīgi karsts, taču par to es neraizējos. Mani mocīja saules smagais spiediens.

Gariks nemeklēja pēdas nopietni, un, kad mēs ar M’Kolu apstājāmies, viņš, ākstīgi vaibstīdamies, rādīja, ka atradis šur tur asiņainas pēdas. Nopietni viņš tās vairs nemeklēja un gribēja atpūsties, un laiku pa laikam kaitināja mūs ar saviem izlēcieniem. Arī no vanderobo-masaja vairs nebija nekāda labuma, un es liku, lai M’Kola dod viņam nest lielo šauteni, tad mums no viņa būtu vismaz kāda jēga. «Romieša» brālis vispār nekāds mednieks nebija, un jaunais vīrs nebija sevišķi ieinteresēts. Skaidri redzams, ka tas nekāds mednieks nav. Saulē izkaltusī zeme bija cieta, un asinis īsajā zālē atgādināja melnus plankumus, un, lēni pa pēdām ejot, «romieša» brālis, Gariks un vanderobo-masajs cits pēc cita atpalika un apsēdās skrajo koku ēnā.

Saule svilināja neciešami, un, tā kā jāiet bija salīkušiem, noliektām galvām, par spīti uz pakauša uzklātajam mutautiņam, man tā sāpēja galva, it kā to kāds dauzītu ar veseri.

M’Kola gāja nesteigdamies, skatījās vērīgi un šķita visu savā prātā apsveram. Viņa neapsegtā plikā galva spīdēja sviedros, un, kad tie lija acīs, viņš noplūca zāles kušķi un gan ar vienu, gan otru roku ņēmās tos slaucīt no pieres un plikā melnā pakauša.

Mēs gājām lēni. Vienmēr biju apzvērējis Vecajam, ka pēdu dzīšanā esmu pārāks par M’Kolu, bet nu gan sapratu, ka agrāk, tāpat kā Gariks, biju tikai tēlojis pēddzini, aiz nejaušības atkal ieraudzīdams nojukušās pēdas, taču tagad, kad jāiet bija ilgi un neatlaidīgi jāmeklē pēdas saules svelmē, juzdams, cik daudz ļauna tā nodarīja manai galvai, to velnišķīgi cepinot, kad pēdas vajadzēja meklēt īsajā zālē un uz cietās zemes, kur asins traips pārvērtās uz zāles stiebra grūti saskatāmā sakaltušā melnā tulznā; kad šie melnie traipiņi parādījās apmēram ik pēc divdesmit jardiem un viens pēddzinis palika uz vietas pie pēdējā asins traipa, kamēr otrs atradīs nākošo, un tad tālāk gāja abi, katrs savā pusē pēdām; kad tu, negribēdams runāt lieku, tikai parādīji asins traipu uz zāles stiebriņa, bet, pēdas pazaudējis, meklēji tās visapkārt, pūlēdamies neizlaist no acīm pēdējo traipiņu, un tikai ar rokas mājienu parādīji otram; kad no izkaltušās rīkles nespēji izspiest vairs ne skaņu un gaiss trīsuļoja pārliecīgā svelmē, un tu tikai ar pūlēm spēji atliekt muguru, lai kaut cik atpūstos kakls un pārstātu sāpes un lai paskatītos uz priekšu, — tad, lūk, es sapratu, ka M’Kola ir nesalīdzināmi pārāks par mani un arī daudz labāks pēddzinis. «Būs jāpasaka tas Vecajam,» nodomāju.

Šai mirklī M’Kolam iegribējās pajokot. Mute man bija tā izkaltusi, ka es gandrīz nejaudāju parunāt.

— Bvana, — M’Kola sacīja, skatīdamies manī, kad biju atliecis muguru un atmetis galvu, lai pagrozītu kaklu, kur bija iemetusies krika.

— Jā?

— Viskiju? — Un viņš sniedza man pudeli.

— Draņķis tāds, — es angliski noteicu, bet viņš tik pasmējās un pakratīja galvu.

— Hapana viskijs?

— Ak tu, mežoni! — es teicu svahili valodā.

Sākām iet tālāk, bet M’Kola, gaužām uzjautrināts, kratīja galvu, un drīz mēs iekļuvām garā zālē, kur pēdas atkal bija vieglāk saskatāmas. Izstaigājām visu šo samērā klajo apvidu, ko šorīt bijām redzējuši no pakalna, un tad pa slīpumu nogājām lejā, un te pēdas atkal aizveda garajā zālē. Šeit es atklāju, ka, piemiedzot acis, var saskatīt noplāto zāli tur, kur dzīvnieks bija to pašķīris ar plecu, un, asins traipus nemeklēdams, M’Kolam par lielu uzjautrinājumu sāku iet uz priekšu ātrāk, taču drīz mēs iznācām pavisam īsiņā zālītē, tad atkal uz akmeņiem, un nu pēdas ieraudzīt kļuva vēl grūtāk.

Tagad viņš vairs tik stipri neasiņoja; saule un tveice laikam bija apkaltējušas brūces, un mēs tikai vēl šad un tad pamanījām uz akmeņainās zemes pa sīkai zvaigznītei — pa asins traipiņam.

Pienāca_ Gariks un izdarīja dažus spīdošus atklājumus — pāris sīku traipiņu, — tad atkal apsēdās zem koka. Zem kāda cita redzēju sēžam nabaga veco vanderobo-masaju, kas pirmo un pēdējo reizi veica savu ieročnesēja pienākumu. Zem trešā koka, ar mantām apkrāvies, sēdēja večuks, sev blakus kā melnu simbolu nolicis antilopes galvu; mēs abi ar M’Kolu lēni un ar grūtībām pārstaigājām klinšaino gareno nogāzi un iznācām atkal kādā citā pļavā, kur vietām auga koki, šķērsojām to un nokļuvām garā laukā ar lieliem akmeņiem viņā galā. Šā lauka vidū pēdas galīgi pazaudējām un kādas divas stundas grozījāmies uz vietas, līdz atkal pamanījām asinis.

Tās atrada večuks pie akmeņiem kādu pusjūdzi tālāk pa labi. Viņš pats iedomājās aiziet turp un paskatīties, kur tēviņš būtu varējis pazust. Šis večuks bija īsts mednieks.

Pavisam lēni nostaigājām vēl kādu jūdzi pa cietu, akmeņainu zemi. Nekas tomēr nesanāca. Zeme bija pārāk sakaltusi, nekādas pēdas tajā nepalika, un asinis nekur vairs neredzējām. Katrs izteicām savas domas un minējumus, uz kuru pusi tēviņš varētu būt aizgājis, tomēr apvidus bija pārāk plašs, un mums nelaimējās,

— Nav labi, — M’Kola sacīja.

Es atliecu muguru un apsēdos liela koka paēnā. Šeit bija vēsi kā ūdenī, un vējiņš atsvaidzināja ādu cauri slapjajam kreklam. Visu laiku domāju par šo antilopes tēviņu un no sirds vēlējos, kaut nebūtu viņam trāpījis. Bet viņš bija ievainots, un es nevarēju viņu atrast. Viņš laikam gāja arvien tālāk un tālāk un varbūt bija jau šo apvidu atstājis. Atgriezties pa kādu no apkārtceļiem viņš taču nebūtu mēģinājis. Vakarā viņš nobeigsies un viņu aprīs hiēnas vai, vēl sliktāk, sāks grauzt, kamēr viņš vēl būs dzīvs, pārkodīs dzīslas, tad izraus iekšas, kamēr vēl nebūs nobeidzies. Pirmā hiēna, kas tiks uz šīm asiņainajām pēdām, neatkāpsies, kamēr viņu neatradīs. Tad saaicinās citas. Es jutos kā īsts nelietis, tāpēc ka biju viņu ievainojis, nevis nošāvis. Mierīgu sirdi tiku šāvis dažādus zvērus, tomēr tikai tā, lai tie būtu uz vietas beigti, jo jāmirst tiem visiem bija tā kā tā, un mana līdzdalība vienā vakarā vai medību sezonā, ar ko īstie mednieki nodarbojas ik dienas, bija tikai īslaicīga, un tāpēc vainas apziņa mani nemocīja. Mēs apēdām gaļu, bet ādu un ragus paturējām. Taču šis melnās antilopes tēviņš sagādāja man patiesus sirdēstus. Un turklāt ļoti gribējās dabūt viņu rokā. Nāvīgi gribējās, daudz vairāk, nekā pašam patiktos atzīt. Nu, bet tagad spēlīte beigusies. Izdevība radās sākumā, kad viņš pakrita un mēs viņu pazaudējām. Un šo izdevību bijām palaiduši garām. Bet nē — pati labākā izdevība un vienīgais, ko vispār varēja vēlēties cilvēks, kas staigā ar šauteni, bija tad, kad man vajadzēja notēmēt, bet es izšāvu uz labu laimi. Un tā bija mana visrupjākā kļūda. Iešaudams viņam vēderā, es izdarīju nelietību. Tas, lūk, notiek, ja esi pārāk pašpārliecināts un neizdari līdz galam to, kas vajadzīgs. Nu, ko lai dara, — esam viņu pazaudējuši. Šaubos, vai pasaulē atrastos vispār tāds suns, kas viņu šādā karstumā spētu uzost. Bet tā būtu vienīga izeja. Atšķīru vārdnīcu un apvaicājos večukam, vai «romieša» dzīvesvietā nav kāds suns.

— Ne, — večuks teica. — Hapana!

Apmetām pamatīgu līkumu, bet «romieša» brāli un jauno vīru es aizsūtīju meklēt uz otru pusi. Mēs tomēr neko neatradām, ne pēdas, ne takas, ne asinis, un es pateicu M’Kolam, ka jāiet atpakaļ uz nometni. «Romieša» brālis un jaunais vīrs aizgāja pakaļ nošautajai mātītei. Bijām galīgi sakauti.

Dūmakainajā tveicē mēs ar M’Kolu pārgājām pāri klajumam, tad izžuvušajam strautam un uzkāpām krastā, līdz nokļuvām patīkamā ēnā uz meža taciņas, un visi pārējie soļoja mums pakaļ. Ejot pa saules plankumiem izraibināto taku un, ceļu īsinot, vietām pa elastīgo meža zemi, es pēkšņi kādus simts jardus tālāk ieraudzīju veselu baru melno antilopju stāvam starp kokiem un lūkojamies šurp. Atvilku aizslēgu un apskatījos, kuram būtu vislabākie ragi.

— Dumi, — Gariks čukstēja. — Dumi kubva sana!

Paskatījos tur, kur viņš rādija. Tur stāvēja ļoti liela mātīte, tumši kastaņbrūna, ar baltiem plankumiem uz purna, baltu vēderu, stalta, skaisti izliektiem ragiem. Viņa stāvēja pret mums iesānis un, galvu pagriezusi, skatījās. Vērīgi pārlaidu acis visam baram. Visas bija mātītes; laikam tas pats bars, kura tēviņu tiku ievainojis un pazaudējis, — viņas bija pārnākušas pāri pakalnam un šeit atkal sapulcējušās.

— Ejam uz nometni, — teicu M’Kolam.

Kad sakustējāmies, antilopes izbijās, paskrēja mums garam un pārlēca pāri takai. Par katru ragu pāri Gariks sacīja:

— Tēviņš, bvana. Liels, liels tēviņš! Šaut, bvana! Šaut, ai, šaut!

— Visas mātītes, — es teicu M’Kolam, kad antilopes panikā aizdrāzās pa saules pielieto mežu un nozuda.

— Jā, — viņš piekrita.

— Vecais! — es pasaucu. Večuks pienāca klāt.

— Dod savu nesamo pavadonim, — es teicu.

Večuks nolika antilopes galvu zemē.

— Nē! — Gariks pretojās.

— Jā! — es sacīju, — Pie velna, jā gan!

Gājām pa mežu uz nometnes pusi. Tagad jutos jau labāk, daudz labāk. Visu dienu ne mirklīti neiedomājos kudu. Un nu mēs tuvojāmies mājām, kur mūs gaidīja.

Atpakaļceļš tomēr šķita daudz garāks, kaut gan, pa jaunu taku ejot, laiks parasti aizrit nemanot. Visu ceļu jutos ellīgi noguris, galva šķita kā izirusi, un man tā slāpa kā vēl nekad. Bet, pa mežu soļojot, uzreiz kļuva vēsāk. Saulei priekšā bija aizslīdējis mākonis.

Iznācām no meža un nokāpām līdzenumā, un ieraudzījām ērkšķu krūmu žogu. Saule slēpās mākoņos, bet pēc brīža tie, tumši un draudīgi, jau aizsedza visu debesi. Ienāca prātā, ka šodien varbūt ir pēdējā skaidrā un karstā diena; neparasts karstums pirms lietavām. Sākumā domāju: ja nolītu lietus un zemē pēdas neizzustu, mēs šo tēviņu varētu medīt netraucēti, bet tad, paskatījies uz smagajiem pūkainajiem mākoņiem, kas tik ātri pārklāja visu debess jumu, atcerējos, ka prātīgāk būs doties ceļa, jo mums vēl jāpanāk pavadoņi un pēc tam ar mašīnu jānobrauc desmit jūdzes pa melnzemes joslām līdz Handeni. Parādīju uz debesīm.

— Slikti, — M’Kola piekrita.

— Brauksim uz bvana Mkumba nometni.

— Prātīgāk būtu. — Un tad, sparīgi šim nodomam piekrizdams, noteica: — Ndio. Ndio.

— Tad ejam.

Atnākuši pie būdas aiz ērkšķu krūmu žoga, ātri nokopām teltis. Bija atskrējis sakarnieks no iepriekšējās nometnes un atnesis moskītu tīklu un zīmīti, ko pirms aizbraukšanas uzrakstījuši L. V. un Vecais. Zīmītē bija vienīgi novēlēta laba veiksme un pateikts, ka viņi dodas ceļā. Iedzēru no brezenta somas ūdeni, apsēdos uz benzīna kannas un paskatījos debesīs. Nē, šeit palikt vairs nevar. Ja sāks līt, mēs nespēsim izkļūt pat uz ceļa. Ja liels lietus uznāks ceļā, netiksim uz piekrasti līdz lietus sezonas beigām. To teica gan austrietis, gan Vecais. Jābrauc projām.

Tas nu ir izlemts, un nav jēgas gudrot par to, cik ļoti man gribētos palikt. Nogurums palīdzēja ātri izšķirties. Pavadoņi iekrāva mašīnā mantas un pievāca savu gaļas tiesu no iesmiem, kas bija saspraudīti pelnos pie ugunskura.

— Ēst negribas, bvana? — Kamau vaicāja.

— Nē, — es teicu. Tad angliski piebildu: — Esmu nāvīgi noguris.

— Paēd. Tev gribas ēst.

— Vēlāk, mašīnā.

Nastu nesdams, garām pagāja M’Kola, un viņa platā, plakanā seja atkal šķita neizteiksmīga. Tā atdzīvojās vienīgi medībās, kā arī dzirdot kādu joku. Sameklējis pie ugunskura skārda krūzīti, liku M’Kolam atnest viskiju, un, kad viņš izvilka no kabatas blašķi, neizteiksmīgo seju ap acīm un muti tūlīt it kā pāršķēla smaids.

— Ar ūdeni labāks, — viņš teica.

— Ak tu, melnais ķīnīzeri!

Puiši strādāja ātri, un tad pienāca «romiešu» sievietes un apstājās mazliet tālāk, un skatījās, kā viņi nesa mantas un krāva mašīnā. Viņas bija divas, abas labi noaugušas, glītas un biklas, tomēr ziņkārīgas. «Romietis» vēl nebija atgriezies. Man bija ļoti nepatīkami tā aizbraukt, neko viņam nepaskaidrojot. Šis «romietis» man ļoti patika, un es viņu ļoti cienīju.

Iedzēru viskiju ar ūdeni, skatīdamies uz abiem kudu ragu pāriem, kas bija pieslieti pie «vistu kūts». Ragi vienādās spirālēs izslējās no baltajiem, pamatīgi attīrītajiem galvaskausiem un, katrs uz savu pusi liekdamies, sagriezās līkumā, tad vēl otrā, un ragu gali izskatījās kā no gluda smalka ziloņkaula izdrāzti. Vienam ragu pārim bija šaurāka atstarpe un paši ragi augstāki. Otri gandrīz tikpat augsti, tikai platāki un pie pamatnes resnāki. Ragi bija tumšā valrieksta kodola brūnumā un acij tīkami. Piegāju tiem klāt un atslēju springfīldu pie būdas sienas starp ragiem, un ragu gali sniedzās pāri šautenes stobra galam. Kad, saini uz mašīnu aiznesis, atpakaļ nāca Kamau, liku viņam atnest fotokameru un pastāvēt pie ragiem, lai viņu nofotografētu. Pēc tam viņš paņēma ragus un aiznesa uz mašīnu — vispirms vienus, tad otrus.

Gariks skaļi un lielīgi pļāpāja ar «romiešu» sievietēm. Cik varēju saprast, viņš piedāvāja tām tukšās benzīna kannas apmaiņai pret kaut ko citu.

— Panāc šurp! — es viņu pasaucu.

Viņš klīrīgi pienāca man klāt.

— Paklausies, — es angliski teicu. — Ja es līdz šā safari beigām tevi nepiekaušu, tad tas būs pārākais brīnums. Bet, ja vienreiz zvelšu, tad noteikti ielauzīšu tavus draņķīgos žokļus. Tas ir viss.

Vārdus viņš nesaprata, taču pēc balss toņa viss šķita skaidrāks nekā tad, ja es būtu ņēmis palīgā vārdnīcu. Piecēlos un pamāju sievietēm, lai viņas ņem benzīna kannas un kastes. Nolādēts, ja ļaušu Garikam ar viņiem izrīkoties, it kā es pats neko nevarētu nokārtot!

— Kāp mašīnā! — es teicu. Un, kad viņš grasījās dot sievietēm benzīna kannu, atkārtoju: — Mašīnā, es teicu!

Nu bijām visu sakravājuši un gatavi doties ceļā. Vīteņotie ragi, pie saiņiem piesieti, liecās pāri mašīnas pakaļējam bortam. Atstāju zēnam mazliet naudas un vienu no kudu ādām, lai atdod «romietim». Tad sakāpām mašīnā. Es apsēdos priekšējā sēdeklī līdzās vanderobo-masajam. Aizmugurē iekāpa M’Kola, Gariks un ziņnesis no večuka ciemata pie ceļa. Večuks uztupās uz sakrautajām mantām zem paša mašīnas jumta.

Atvadoties pamājām ar roku un sākām braukt, pabraucām garām «romieša» ģimenei — vecākajiem un neizskatīgākajiem saimes locekļiem, kuri cepa lielus gaļas gabalus uz ugunskura pie takas, kas veda šurp no upes, pāri kukurūzas laukam. Upīti šķērsojām bez starpgadījumiem, — ūdens bija krities un krasti apžuvuši, un es atskatījos uz lauku un «romieša» būdām un žogu, aiz kura bijām apmetušies nometnē, un uz zilgajiem pakalniem, kas zem smagajiem padebešiem šķita satumsuši, un atkal nožēloju, ka aizbraucu no «romieša» neatvadījies un neko viņam nepaskaidrojis.

Tad braucām cauri mežiem pa zināmu ceļu un steidzāmies, lai vēl pirms tumsas izkļūtu klajumā. Divās vietās ceļš bija staigns, Gariks padevās histērijai un uzmetās par lielu izrīkotāju, kad cirtām krūmus un strādājām ar lāpstu, kamēr es beidzot galīgi pārliecinājos, ka viņš jāpiekauj. Viņš prasīt prasījās pēc miesassoda, tāpat kā niķīgs bērns pēc pēriena. Kamau un M’Kola smējās par viņu. Bet viņš tēloja vadoni, kas nupat atgriezies no veiksmīgām medībām. Žēl gan, ka viņam nebija ap galvu strausa spalvu rotājuma!

Vienreiz, kad iestigām un es atraku ceļu, un Gariks aizrāvies pieliecās un sāka dot padomus un rīkojumus, es atvēzējos un it kā nejauši iebelzu viņam ar lāpstas kātu pa vēderu, tā ka viņš atsēdās. Es pat aci nepamirkšķināju, un mēs visi trīs — es, M’Kola un Kamau centāmies cits citā neskatīties, lai apvaldītu smieklus.

— Sāp, — viņš, kājās sliedamies, pārsteigts sacīja.

— Nevajag stāvēt tik tuvu klāt, kad otrs rok, — es angliski teicu. — Tas ir ellīgi bīstami.

— Sāp! — Gariks, vēderu sakampis, atkārtoja.

— Paberzē, gan pāries, — es viņam ieteicu un parādīju, kā to dara. Bet, kad sasēdāmies mašīnā, man sametas žēl šā nabaga āksta un diedelnieka, tāpēc pasacīju M’Kolam, ka labprāt dzertu pudeli alus. Viņš izvilka vienu no bagāžas aizmugurē, — mēs pašlaik braucām pa mežu, kas atgādināja briežu parku, — es attaisīju pudeli un lēni izdzēru. Atskatījies redzēju, ka Gariks ir atguvies un atkal pļāpā bez mitas. Viņš berzēja vēderu un laikam stāstīja citiem, kas viņš par velna zelli, tas belziens nemaz neesot sāpējis. Manīju, ka večuks no jumta apakšas noraugās, kā es dzeru alu.

— Vecīt! — es teicu.

— Jā, bvana?

— Še tev dāvana! — un iedevu viņam pudeli ar atlikušo alu. Nekas liels tur vairs nebija, tikai putas un kāda lāse.

— Vēl alu? — M’Kola vaicāja.

— Pie joda, jā! — es teicu. Par alu domājot, prātā nāca pavasaris, kad pa kalnu taku aizstaigājām līdz Beindealjesai, un sacensības alus dzeršanā, kurās tomēr nedabūjām godalgu — teliņu, un kā mājās tonakt nācām apkārt kalniem, mēnesnīcā, kas pludoja pāri narcišu laukam, un mēs bijām pilnā un spriedelējām, kā aprakstīt šo bālo mēnesnīcu un brūno alu, sēžot Eiglā pie koka galdiņiem zem glicīnijām, kur bijām iegriezušies pēc tam, kad no makšķerēšanas pārnācām pāri Ronas ielejai, un zirgu kastaņas stāvēja pilnos ziedos, bet mēs ar Činku atkal diskutējām par rakstīšanu un par to, vai kastaņu ziedus var salīdzināt ar vaska svečturiem. Velns parāvis, kas mums bija par literārām diskusijām; toreiz, tūlīt pēc kara, mēs tikai par literatūru vien domājām, bet vēlāk dzērām lielisku alu pie Lipa, pusnaktī pēc strīdiem «Maskar-Ledū» pie Parīzes cirka vai «Ruti-Ledū», vai pēc katra lielāka vārdu kautiņa, aizsmakuši un vēl aizvien pārāk satraukti, lai liktos gulēt; bet tūlīt pēc kara mēs ar Činku visvairāk alus izdzērām kalnos. Karogi strēlniekiem, klintis alpīnistiem, alus angļu dzejniekiem un stiprs alus — man. Činks toreiz citēja Robertu Greivsu. Mēs izsmēlām vienu zemi un pārsviedāmies uz otru, taču alus visur bija un palika īstens brīnums. To zināja arī večuks. Tas bija redzams viņa acīs jau tai mirklī, kad viņš pirmo reizi ieraudzīja, kā es dzēru.

— Alus, — M’Kola sacīja. Pudele bija vaļā, un es vēroju gleznaino apvidu, zern kājām jutu sakarsušo motoru, bet vanderobo-masajs sēdēja man blakus tikpat stingrs kā vienmēr, Kamau pētīja riteņu sliedes zaļajā velēnā, un es pārkāru savas zābakotās kājas pāri mašīnas malai, lai tās kaut cik atvēsinātu, un dzēru alu un nožēloju, ka šeit nav vecā Činka. Viņa majestātes piektā musketieru pulka Kara krusta kavalieris, atvaļinātais kapteinis Ēriks Edvards Dormens-Smits. Bijis viņš šeit, mēs varētu pārspriest, kā aprakstīt šo gleznaino nostūri un vai nosaukums «briežu parks» būtu īsti piemērots. Vecajam ar Činku bija daudz kopīga. Vecais bija vecāks un saviem gadiem daudz iejūtīgāks, un tikpat labs biedrs. No Vecā es mācos, bet kopā ar Činku mēs atklājām lielāko daļu pasaules, un pēc tam mūsu ceļi šķīrās.

Bet tas nolāpītais antilopes tēviņš! Man vajadzēja viņu nogāzt uzreiz; bet, kad izšāvu, viņš skrēja. Lai viņam vispār trāpītu, bija jāšauj uz labu laimi. Jā gan, draņķi tāds, bet kā tad bija ar to mātīti, kurai tu divas reizes netrāpīji, šaudams guļus, kaut gan viņa stāvēja iesānis tev pretim? Vai tad viņa arī skrēja? Nē! Būtu naktī kārtīgi izgulējies, tas nebūtu noticis. Un, ja būtu papūlējies izslaucīt eļļu no stobra, tad pirmais šāviens neiznāktu tik augstu. Tad es otrreiz nebūtu notēmējis par zemu un lode nebūtu aizskrējusi zvēram gar pavēderi. Viss tikai tava vaina, ķēms tāds. Biju iedomājies, ka lieliski protu rīkoties ar šauteni, kaut gan tas tā nebūt nebija, un vēl izšķiedu krietni daudz naudas, lai šo iedomu stiprinātu, tomēr, novērtējot sevi aukstasinīgi un objektīvi, sapratu, ka lielu zvēru nošaut ar šauteni protu tikpat labi kā jebkurš cits. Lai velns mani rauj, ja tas tā nav! Bet kas tad tur ir par vainu? Lūk, kas: es iešāvu tam tēviņam vēderā un ļāvu aiziet. Vai tad tiešām esmu tik labs šāvējs, kā pats iedomājos? Neapšaubāmi. Bet kāpēc tad netrāpīju mātītei? Nolāpīts, tas jau katram kādreiz var gadīties. Bet tev, draņķi tāds, nav uz to nekādu tiesību! Kas tad tu īsti esi, velns parāvis? Mana sirdsapziņa? Paklau, ar manu sirdsapziņu ir viss kārtībā. Zinu tikai, ka emu īsts suņabērns, un zinu arī, ko protu izdarīt labi. Nebūtu man jābrauc projām, es šo melnās antilopes tēviņu būtu dabūjis rokā. Tu taču zini, ka «romietis» ir mednieks. Un bija taču vēl otrs. Kāpēc es paliku tur tikai vienu vakaru? Vai tad tā kāds medī? Pie joda, nē taču! Nu, gan jau kādreiz atkal tikšu pie naudas, tad atgriezīsimies šeit, kravas mašīnā aizbrauksim līdz večuka ciematam, salīgsim nesējus, lai nav jāuztraucas ne par kādām draņķīgām mašīnām, nesējus aizsūtīsim atpakaļ un iekārtosim nometni mežā pie strauta, aiz «romieša» ciemata un dzīvosim tur, un ik dienas iesim medībās, bet reizēm es atpūtīšos un kādu nedēju vai dažas stundas parakstīšu, nu, varbūt ik otro dienu, un iepazīšu šo apvidu tikpat labi kā tās vietas ap ezeru, pie kura uzaugām. Redzēšu, kā ganās bifeļi savās ganībās, un, kad pāri pakalniem nāks ziloņi, mēs noskatīsimies, kā viņi lauž zarus, un es nešaušu, gulēšu tik uz nobirušajām lapām un skatīšos, kā kudu plūc zāli, un nevienu reizi neizšaušu, kamēr ieraudzīšu labākus ragus par tiem, kas pašlaik stāv tur, aizmugurē, nevis cauru dienu dzīšu pēdas tam melnās antilopes tēviņam, kam tik nekrietni sašāvu vēderu, bet gulēšu aiz klints un vērošu, kā viņi ganās nogāzes, lai man tas uz visiem laikiem iespiestos atmiņā. Protams, ja tikai Gariks neatvedīs šurp savu bvana Simbu un ja viņi neizšaus šai apvidū visus zvērus. Bet, ja viņš to izdarītu, es aizietu tālāk, tur aiz tiem pakalniem, atrastu citu vietu, kur cilvēks varētu dzīvot un medīt, ja vien viņam atliktu laika dzīvošanai un medībām. Cilvēks ielīdīs visur, kur vien var izbraukt ar mašīnu. Un tur visur jābūt tādām pašām ielejām kā šeit, par kurām neviens neko nezina, un tāpēc mašīnas aizbrauc pa ceļu garām. Visi viņi medī vienās un tajās pašās vietās.

— Alu? — M’Kola vaicāja.

— Jā.

Protams, te jau tev nebūs no kā dzīvot. To saka visi. Atlaižas siseņi un aprij labību, laikā neuzpūš musons, nenolīst lietus, un viss izkalst un izdeg. Šeit ir ērces un mušas, kas nobeidz lopus, moskīti atnes drudzi, un tu vari saslimt ar melno drudzi. Tavi lopi nobeidzas, un kafiju tu nevari izdevīgi pārdot. Indieši prot iesist peļņu no sizala, un piekrastē katra kokosriekstu plantācija nozīmē, ka cerībā iedzīvoties no kopras kāds ir izputējis. Profesionālais mednieks strādā trīs mēnešus gadā, bet dzer veselus divpadsmit, un valdība izposta zemi indiešu un iezemiešu peļņas dēļ. Lūk, ko tev stāsta. Tas, protams, tā ir. Bet es jau negribētu iedzīvoties. Vēlētos šeit tikai dzīvot un mierīgi medīt. Vienu slimību jau esmu izslimojis un no pieredzes zinu, ko nozīmē neskaitāmas reizes dienā skalot ar ziepjūdeni trīs collas garu zarnas gabalu, bet pēc tam iedabūt to atpakaļ vietā. Ir zāles, kas šo kaiti ārstē, un ir arī vērts to izturēt visa tā dēļ, ko esmu pieredzējis un kur esmu bijis. Turklāt šo slimību noķēru uz tā netīrā kuģa, braukdams šurp no Marseļas. Bet L. V. nav slimojusi ne reizes. Tāpat Karls. Es mīlēju Āfriku un jutos šeit kā mājas, un, ja cilvēks ārpus savas dzimtenes kaut kur jūtas kā mājās, tad tur viņam arī jā dzīvo. Mana vectēva laikos Mičiganas štats bija īsts malārijas perēklis. Ļaudis dēvēja to par drudzi. Un Tortugā, kur esmu dzīvojis mēnešiem ilgi, no dzeltenā drudža reiz nomira tūkstoš cilvēku. Jaunie kontinenti un salas mēģina atbaidīt tevi ar slimībām, tāpat kā čūska ar šņākšanu. Ir taču arī indīgas čūskas. Tās nosit. Pie velna, un tas, kas ar mani notika pirms mēneša, būtu novedis mani kapā agrākajos laikos, kad pret to vēl nebija zāļu. Varbūt būtu novedis kapā, bet varbūt es būtu ticis cauri sveikā.

Vieglāk jau nu ir dzīvot labā zemē, pasargājoties no slimībām ar visvienkāršāko piesardzību, nekā izlikties, ka zeme, kas sen pagalam, vēl joprojām ir laba.

Tikko mēs parādāmies kādā kontinentā, tas ātri vien noveco. Iezemieši ar savu kontinentu dzīvo saskaņā. Bet svešzemnieks visu iznīcina, izcērt kokus, izsmeļ ūdeņus, tā ka tie maina gultnes un zaļā zemes virskārta uzarta īsā laikā sāk kalst, tad sākas erozija, kā tas jau noticis visās vecajās zemēs un kā pats esmu redzējis notiekam Kanādā. Kultivācija zemi novārdzina. Zeme ātri nolietojas, ja cilvēks kopā ar visiem saviem dzīvniekiem neatdod tai savus mēslus. Vajag tikai cilvēkam aizstāt dzīvniekus ar mašīnām, un zeme viņu ātri vien pieveic. Mašīnas nespēj ražot ne sev līdzīgas mašīnas, ne arī mēslot zemi un aprij vairāk, nekā cilvēks spēj izaudzēt. Zemei jāpaliek tādai pašai, kādu to pirmo reizi ieraugām. Mēs esam iebrucēji un, kad nomirsim, varbūt būsim to nopostījuši, taču zeme paliks vienmēr, un mēs neviens nezinām, kādas pārmaiņas vēl nāks. Manuprāt, viss beigsies tāpat kā Mongolijā[49] .

Es vēl atgriezīšos Āfrikā, taču ne tāpēc, lai pelnītu šeit iztiku. Šim nolūkam man pietiek ar diviem zīmuļiem un kaudzīti vislētākā papīra. Bet es atgriezīšos tāpēc, lai šeit dzīvotu, lai dzīvotu īstu dzīvi. Nevis tāpēc, lai tikai vilktu dzīvību. Mūsu senči aizbrauca uz Ameriku, jo toreiz tā bija īstā vieta, kur braukt. Amerika bija laba zeme, bet mēs pārvērtām to līdz nejēdzībai, un tagad es braukšu kur citur, jo mums vienmēr ir bijusi tiesība braukt tur, kur vēlamies, un mēs vienmēr esam tā darījuši. Un atgriezties jau var allaž. Uz Ameriku lai brauc tie, kuri nezina, ka atbraukuši par vēlu. Mūsu senči ieraudzīja šo zemi tās ziedu laikos un cīnījās par to, kad vēl bija vērts cīnīties. Bet es braukšu citur. Tā mēs agrāk vienmēr esam darījuši, un pasaulē vēl tagad ir labu vietu diezgan.

Es protu atšķirt labu zemi no sliktas. Te ir zvēri, daudz putnu, un man patīk iezemieši. Te var medīt un makšķerēt. Medīt, makšķerēt un lasīt, tāpat skatīties gleznas, — nekas cits man nav vajadzīgs. Un visas redzētās gleznas es atceros. To visu man tīk darīt pašam, pārējo — tikai paskatīties. Un vēl man patīk slēpot. Bet nu kājas vairs nav tik veselas, un nav arī vērts šķiest laiku un meklēt labu sniegu. Tagad visur ir pārāk daudz slēpotāju.

Mašīna apbrauca apkārt upes līkumam, šķērsoja zaļu, zāļainu lauku, un mēs ieraudzījām masaju ciematu.

Tikko masaji mūs pamanīja, tā saskrēja apkārt, un mēs apstājamies tieši pie nožogojuma. Te bija jaunie kareivji, kas vakar mēģināja noskriet mūsu mašīnu, un viņu sievietes un bērni iznāca uz mums paskatīties. Bērni visi bija pavisam maziņi un vīrieši un sievietes, šķiet, vienos gados. Nebija neviena veca cilvēka. Masaji saņēma mūs kā senus draugus, un mēs sarīkojām īstas dzīres — pacienājām viņus ar maizi, ko tie notiesāja smiedamies — vispirms vīrieši, tad sievietes. Liku M’Kolam atvērt divas kārbas ar malto gaļu un vienu ar plūmju pudiņu, un es sadalīju visu to porcijās un iedevu masajiem. Biju dzirdējis un lasījis, ka viņi pārtiekot vienīgi no liellopu asinīm, kam pielejot klāt pienu, un šīs asinis ņemot no kakla vēnas, iešaujot tajā bultu no cieša tuvuma. Taču šie masaji smiedamies un jokodami ēda maizi, auksto malto gaļu un plūmju pudiņu. Viens no viņiem, slaids un skaists, visu laiku kaut ko lūdza, bet es nesapratu, tad viņam piebalsoja vēl kādi pieci vai seši. Lai nu kas tas bija, bet viņi to gaužām vēlējās. Beidzot garākais savilka seju neiedomājamā grimasē un izgrūda skaņu, kas atgādināja aizkauta sivēna kviecienu. Galu galā es sapratu; viņš gribēja zināt, vai mums esot viens no tiem, — nu, kā to sauca, — un es paspiedu signāltauri. Bērni brēkdami metās bēgt, karavīri smējās līdz nemaņai, bet, kad Kamau pēc tautas pieprasījuma sāka signalizēt bez pārtraukuma, es ieraudzīju sieviešu sejās ekstātisku sajūsmu un nodomāju, ka, signāltaures savaldzināta, neviena no šīs cilts pārstāvēm nespētu Kamau atraidīt.

Tad pienāca laiks atvadīties un, izdalījuši tukšās alus pudeles, etiķetes un pat skārda aizbāžņus, ko M’Kola salasīja mašīnā no grīdas, mēs sākām braukt tālāk, signalizēdami tā, ka sievietes sajūsmā gandrīz paģība, bērnus pārņēma panika, bet karavīrus — nevaldāms prieks. Karavīri skrēja līdzi mašīnai lielu gabalu, bet mums vajadzēja steigties, ceļš gleznainajā apvidū bija labs, un drīz vien mēs jau mājām atvadu sveicienus pēdējiem masajiem, kas stāvēja ceļa malā stalti un slaidi, savās brūnajās ādās ietērpušies, sapītajām «sivēnastēm» pār muguru nokarājoties, un, uz šķēpiem atspiedušies, noraudzījās mums pakaļ ar smaidu sarkanbrūni izkrāsotajās sejās.

Saule jau bija gandrīz norietējusi, un, tā kā nezināju ceļu, es nosēdināju ziņnesi priekšējā sēdeklī blakus vanderobo-masajam, lai rāda Kamau, kur braukt, un pats apsēdos aizmugurē pie M’Kolas un Garika. Saule vēl nebija pilnīgi nozudusi, kad izbraucām no gleznainā apvidus sausajā, retiem krūmājiem izraibinātajā ielejā, es attaisīju otru vācu alus pudeli un, apkārt skatīdamies, pēkšņi ieraudzīju, ka visi koki ir pilni ar baltiem stārķiem. Vai nu viņi bija šeit apmetušies atpūsties no pārlidojuma, vai arī ķēra siseņus, — bet puskrēslā šī aina bija ārkārtīgi skaista un mani tā aizkustināja, ka es atdevu večukam pudeli, kurā vēl bija atlicis divu pirkstu plats alus mēriņš.

Otru pudeli dzerdams, večuku piemirsu, izdzēru visu viens pats un tikai tad viņu atcerējos. (Stārķi vēl vienmēr tupēja kokos, un pa labi redzējām ganāmies bariņu Granta gazeļu. Pāri ceļam aizrikšoja pelēkai lapsai līdzīgs šakālis.) Liku M’Kolam attaisīt vēl vienu pudeli, un tad jau arī bijām ielejai pāri un sākām braukt augšup pa slīpo nogāzi, uz ceļa un ciemata pusi; no šejienes varēja redzēt abus augstos kalnus, un nu jau bija pavisam tumšs un auksts, un es iedevu pudeli večukam, un viņš, joprojām tupēdams savā vietā zem mašīnas jumta, paņēma pudeli un maigi piespieda pie krūtīm.

Ciemata malā apstājāmies tumsā pie ceļa, un es samaksāju sakarniekam tik, cik viņa atnestajā zīmītē bija minēts. Večukam samaksāju mazliet vairāk par to, cik Vecais bija noteicis. Pēc tam viņi visi sāka strīdēties. Garikam sava atlīdzība bija jāsaņem galvenajā nometnē. Abdulla katrā ziņā arī gribēja braukt mums līdzi. Viņš neuzticējās Garikam. Vanderobo-masajs žēli tiepās, lai arī viņu ņemot līdzi, — viņš bija pārliecināts, ka abi pārējie viņu apkrāps un neatdos to, kas viņam pienācās, un arī es biju par to pārliecināts. Vēl jāpaņem benzīns, kas te bija atstāts, — ja mums gadījumā pietrūktu. Mašīna bija pārāk piekrauta, un es nezināju, kāds tālāk būs ceļš. Tomēr domāju, ka varētu paņemt līdzi kā Abdullu, tā Gariku un kādā stūrīti iespiest arī vanderobo-masaju. Par večuku nevarēja būt ne runas. Viņam bija samaksāts, un ar maksu viņš bija apmierināts, bet tagad negribēja kāpt ārā no mašīnas. Salīcis viņš tupēja uz saiņiem, turējās pie virvēm un činkstēja: «Braukšu līdzi bvanam!»

M’Kolam un Kamau vajadzēja ar varu atraut viņa rokas no virvēm un pašu novilkt no saiņiem, pie tam viņš visu laiku sauca:

— Gribu braukt līdzi bvanam!

Kamēr viņi tumsā krāva mantas, večuks ieķērās man rokā un pavisam mierīgi kaut ko stāstīja nesaprotama valodā.

— Tu taču dabūji šiliņus, — es teicu.

— Jā, bvana, — viņš sacīja. Runa nebija par naudu. Ar naudu viss bija kārtībā.

Bet, kad sākām sēsties mašīnā, viņš palaida manu roku vaļā un pāri pakaļējam bortam rausās augšā uz saiņiem. Gariks un Abdulla novilka viņu lejā.

— Tu nevari braukt! Nav vietas.

Viņš atkal sāka man kaut ko klusi stāstīt, lūdzās un diedelēja.

— Nav taču vietas!

Atcerējos, ka man bija mazs spalvu nazītis, un izvilku to no kabatas un iedevu viņam. Viņš iespieda nazīti man atpakaļ plaukstā.

— Nē! — viņš teica. — Nē!

Tad aprima un palika stāvam ceļa malā. Bet, kad sākam braukt, viņš metās pakaļ mašīnai, un es dzirdēju viņu tumsā kliedzam:

— Bvana! Gribu līdzi bvanam!

Braucām pa ceļu, kas pēc visām pārciestajām ķibelēm spuldžu gaismā šķita kā bulvāris. Melnā tumsā nobraucam pa to bez starpgadījumiem kādas piecdesmit piecas jūdzes. Paliku nomodā, kamēr tikām garām sliktākajam posmam — garajai ielejai ar dziļajām gropēm, kur mašīnas prožektoru gaismā vajadzēja meklēt ceļu krūmājos, un, kad tas kaut cik izlīdzinājās, aizsnaudos, un, šad tad pamozdamies, uguņu gaismā redzēju te augstu koku sienas, te kailu pauguru, te gandrīz vertikālus elektriskās gaismas stabus priekšā, — kad mašīna ar pirmo ātrumu rāpās kādā stāvā pakalnā.

Beidzot, kad spidometrs rādīja jau piecdesmit jūdzes, apstājāmies pie kādas būdas, M’Kola pamodināja tās iemītniekus un apvaicājās, kā tikt uz nometni. Es atkal aizsnaudos, bet, kad pamodos, mēs nogriezāmies no ceļa, uzbraucām uz takas un priekšā, starp kokiem, ieraudzījām nometnes ugunskura liesmas. Un, tikko spuldžu gaismā iznira telšu zaļais brezents, es sāku saukt un citi man piebalsoja, ierēcās signāltaure, es izšāvu gaisā, šāviena liesma pāršķēla tumsu, un nogranda pamatīgs blīkšķis. Mašīna apstājās, un es ieraudzīju Veco, — viņš iznāca no savas telts, drukns un neveikls, rīta svārkos ietērpies, apķēra mani ap pleciem un iesaucās: «Ak jūs, sasodītais buļļu kāvējs!» — bet es ieplāju viņam pa muguru.

Tad teicu:

— Paskaties uz šitiem, Vecais!

— Es jau redzēju! — viņš sacīja. — Tie aizņem pusi mašīnas!

Un tad es cieši apskāvu L. V., un viņa likās pavisam sīciņa ērtajā vatētajā rīta svārkā, un mēs teicām viens otram visādus mīļus vārdus.

Iznāca Karls, un es iesaucos:

— Sveiks, Kari!

— Kā es priecājos! — viņš teica. — Brīnišķīgi ragi!

M’Kola jau bija izcēlis ragus no mašīnas, un viņi abi ar Kamau turēja tos ugunskura gaismā, lai visi var apskatīt.

— Nu, un ko nošāvāt jūs? — es vaicāju Karlam.

— Vienu no tiem… kā jūs teicāt? Tendalla.

— Lieliski, — es sacīju. Zināju taču, ka labāku ragu kā manai antilopei nevienam citam nav, un cerēju, ka arī viņš būs nošāvis labu antilopi. — Cik gari?

— O, kādas piecdesmit septiņas, — Karls teica.

— Parādiet, — es sacīju, juzdams, ka pakrūtē uzvēdī saltums.

— Tur jau viņš ir, — Vecais atbildēja, un mēs piegājām pie ragiem. Tie bija vislielākie, visplatākie, vistumšākie, visskaistāk izliektie, vismasīvākie un brīnišķīgākie kudu ragi pasaulē. Pēkšņi, skaudības saindēts, es savējos vairs ne redzēt negribēju; nekad, nekad!

— Tas tik ir vareni, — gribēju to pateikt jautri, bet iznāca tikai tāds kā ķērciens vien. Mēģināju vēlreiz.

— Cik lieliski! Kā jums tas laimējās?

— Viņi bija trīs, — Karls teica. — Visi tikpat lieli kā šis. Nevarēju saprast, kurš bija pats lielākais. Mums gāja nāvīgi grūti. Izšāvu uz viņu četras vai piecas reizes.

— Tas jau ir īsts brīnums, — es teicu. Nu man izdevās jau drusku labāk, bet es sapratu, ka mana izlikšanas nevienu vairs nepārliecina.

— Es no sirds priecājos, ka arī jūs esat ticis pie sava kudu, — Karls teica. — Tie ir īsti skaistuļi. Rīt jums noteikti jāizstāsta, kā tas viss notika. Zinu, šovakar esat pārāk noguris. Ar labu nakti!

Viņš aizgāja, smalkjūtīgs kā vienmēr, lai mēs, ja vēlētos, varētu netraucēti parunāties.

— Nāciet šurp, iedzersim! — es saucu viņam pakaļ.

— Nē, pateicos, labāk iešu gulēt. Man tā kā galva sāp.

— Ar labu nakti, Kari!

— Ar labu nakti! Ar labu nakti, Lāga Vecenīt!

— Ar labu nakti! — mēs visi reizē atsaucāmies.

Sēžot pie ugunskura un dzerot viskiju ar sodu, mēs vēl patērzējām, un es viņiem visu izstāstīju.

— Varbūt šie to tēviņu vēl atradīs, — Vecais teica. — Piesolīsim viņiem samaksu par ragiem. Aizsūtīsim ragus uz Medību departamentu. Cik collu gari ir lielākie?

— Piecdesmit divas.

— Virs izliekuma?

Jā. Varbūt pat drusku vairāk.

— Dažas collas neko nenozīmē, — Vecais teica. — Jūsu kudu ir brīnišķīgs.

— Protams. Bet kāpēc Karls vienmēr tik ellīgi mani pārspēj?

— Viņam laimējas, — Vecais teica. — Ak dievs, kāds kudu! Es tikai vienreiz esmu redzējis ragus, garākus par piecdesmit collām. Tas bija Kalalā.

— Mēs jau pirms izbraukšanas no vecās nometnes zinājām, ka viņš ir nošāvis kudu. Atbrauca Karla smagās mašīnas šoferis un pateica, — L. V. stāstīja. — Un es visu laiku citu neko nedarīju kā lūdzu dievu par tevi. Paprasi misteram Dž. F.

— Jūs pat iedomāties nevarat, kā mums bija ap sirdi, kad ugunskura gaismā ieraudzījām jūsu mašīnu ar šiem sasodītajiem ragiem pāri bortam, — Vecais teica. — Ak jūs, vecais blēdi!

— Brīnišķīgi! — L. V. sacīja. — Ejam vēlreiz paskatīties!

— Jūs vienmēr varēsit atcerēties, kā tos nošāvāt. Un tas ir pats galvenais, — Vecais teica. — Sasodīti skaisti kudu!

Bet es biju sarūgtināts, un šis rūgtums nezuda visu nakti. Taču otrā rītā viss bija pāri. Viss bija pāri un nekad vairs neatkārtojās.

Mēs ar Veco piecēlāmies jau pirms brokasta un vēlreiz apskatījām kudu galvas. Rīts bija pelēks, nomācies un auksts. Tuvojās lietavas.

— Trīs brīnum skaisti kudu, — Vecais teica.

— Šorīt tie izskatās itin labi pat blakus tiem lielajiem, — es sacīju. Lai cik dīvaini, bet tā tas bija. Nu es biju samierinājies ar Karla lielo kudu un priecājos, ka viņam tā palaimējies. Visi līdzās tie patiešām izskatījās lieliski. Patiešām gan. Visi ragi bija lieli.

— Man prieks, ka jums nu ir labāk ap dūšu, — Vecais teica. — Es pats arī jūtos labāk.

— Un es tiešām priecājos par Karlu, — neliekuļoti sacīju. — Un esmu ļoti apmierināts ar to, kas ir man.

— Cik primitīvas mūsu emocijas, — Vecais teica. — Sacensības garu nomākt nav iespējams. Bet tas visu sabojā.

— No tā nu esmu ticis vaļā, — sacīju. — Nu ir atkal labi. Vai zināt, brauciens bija traki labs.

— Kā nu ne!

— Vecais, ko tas nozīmē, ka viņi spiež tev roku, saķer īkšķi un staipa to?

— Tā ir tāda kā brāļošanās ceremonija, tikai mazāk oficiāla. Kas jums staipīja īkšķi?

— Visi, tikai Kamau ne.

— Jūs taču esat īsts velna pulveris! — Vecais teica. — Un kļūstat šeit par savējo. Bet sakiet man — vai tiešām jūs esat tik labs pēddzinis un putnu šāvējs, ko?

— Ejiet ellē!

— Un vai M’Kola arī staipīja jums īkšķi?

— Jā.

— Tā, tā, — Vecais noteica. — Nu, sauksim mazo memsahibu un ķersimies pie brokasta. Lai gan — tā īsti nemaz vēl negribas.

— Man gan gribas, — es sacīju. — Gandrīz divas dienas neko neesmu ēdis.

— Bet alu taču jūs dzērāt, ko?

— Ā, to gan.

— Alus arī ir ēdiens, — Vecais teica.

Pasaucām mazo memsahibu un veco Karlu un ieturējām gluži jautras brokastis.

Pēc kāda mēneša mēs visi — L. V., Karls ar savu sievu, kas piebiedrojās mums Haifā, — sēdējām saulē pie akmens mūra Galilejas ezermalā, ēdām lenču, dzērām vīnu un skatījāmies uz gargālēm. Pakalni meta ēnas ūdenī, kas bija tik gluds un rāms, ka šķita pilnīgi nekustīgs. Tur peldēja gargalu bari, atstājot ūdenī plašus lokus, un es mēģināju saskaitīt šos putnus, brīnīdamies, kāpēc tie nekur nav pieminēti bībelē. Beidzot secināju, ka bībeles rakstītāji laikam nav bijuši naturālisti.

— Es nu gan pa ūdeni nestaigāšu, — Karls teica, drūmajā ezerā lūkodamies. — Kāds to ir jau darījis,

— Zināt, es daudz ko vairs neatceros, — L, V. sacīja. — Neatceros, kāds izskatījās misters Dž. F, Bet cik viņš bija skaists! Domāju un domāju par viņu, tomēr nespēju atcerēties, kāds viņš īsti izskatījās. Tas taču ir drausmīgi! Un īstenībā viņš nemaz nav tāds kā fotogrāfijās. Pēc kāda laiciņa aizmirsīšu pavisam. Jau tagad vairs lāgā neatceros, kāds viņš bija.

— Aizmirst viņu jūs nedrīkstat, — Karls sacīja,

— Bet es gan atceros, — teicu. — Un vienreiz ņemšu un uzrakstīšu tev par viņu stāstu!

MŪŽĪGI SVĒTKI

Tulkojusi Lūcija Rambeka

Ja tev laimējies jaunībā dzīvot Parīzē, tad, lai tu vēlāk būtu kur būdams, tā mūžīgi paliks kopā ar tevi, jo Parīze ir mūžīgi svētki.

No Ernesta Hemingveja vēstules draugam 1950. gadā

Ernests sāka rakstīt šo grāmatu Kubā 1958. gada vasarā, 1958. un 1959. gada ziemā strādāja pie tās Kečemā, Aidaho, tad paņēma to līdzi uz Spāniju, kur mēs aizbraucām 1959. gada aprīlī, pēc tam atveda atpakaļ uz Kubu un vēlā rudenī uz Kečemu. Viņš pabeidza šo darbu 1960. gada pavasarī Kubā, jo bija to pārtraucis, lai uzrakstītu «Bīstamo vasaru», grāmatu par sīvo sacensību starp Antonio Ordonjesu un Luisu Migelu Dominginu vēršu cīņās Spānijā 1959. gadā. 1960. gada rudenī Ernests Kečemā izdarīja «Mūžīgos svētkos» dažus labojumus. Grāmata aptver laikposmu Parīzē no 1921. gada līdz 1926. gadam.

Mērija Hemingveja

IEVADS

Aiz autoram pietiekami svarīgiem iemesliem daudzas vietas, daudzi cilvēki, novērojumi un iespaidi šai grāmatā nav attēloti. Daži no tiem jāpatur noslēpumā, bet citi ir zināmi visiem, par tiem visi rakstījuši un neapšaubāmi rakstīs vēl.

Tur nekas nav minēts par «Anastasijas» stadionu, kur viesmīļi ir bokseri, galdiņi novietoti zem kokiem un rings ir dārzā. Nedz arī par treniņiem ar Larriju Geinsu, nedz par lielajām divdesmit raundu cīņām Ziemas cirkā. Nedz par tādiem labiem draugiem kā Čārlijs Svīnijs, Bills Berds un Maiks Streiters vai Andrē Masons un Miro. Nekas nav stāstīts nedz par mūsu ceļojumiem uz Čvarcvaldi, nedz par viendienas izbraukumiem uz iemīļotajām vietām Parīzes apkārtnē. Būtu ļoti labi, ja tas viss būtu ietverts šai grāmatā, bet pagaidām vajadzēs iztikt bez tā.

Ja lasītājam labpatīk, viņš var uzskatīt šo grāmatu par beletristiku. Bet arī beletristikas grāmata var mest krietni daudz gaismas uz to, par ko rakstīts kā par patiesu notikumu.

Ernests Hemingvejs

Sanfrancisko de Paula, Kuba 1960

LABA KAFEJNĪCA SENMlŠELA LAUKUMĀ

1

Un tad iestājās slikts laiks. Tas pārvērtās vienā dienā, un zelta rudens izbeidzās. Lietus dēļ mums naktī vajadzēja vērt ciet logus, un Kontreskarpa laukumā aukstais vējš rāva nost kokiem lapas. Lapas gulēja lietū izmirkušas, un gala pieturā vējš trieca lietu pret garo, zaļo autobusu, bet Cafй des Amateurs bija pārpildīta un tās logi. iekšpusē apsvīduši no karstuma un tabakas dūmiem. Tā bija nožēlojama kafejnīca ar sliktu slavu, tur salasījās visa kvartāla žūpas, un es gāju tai ar līkumu, jo tajā smakoja pēc sviedriem un skāņa dzēruma. Cafй des Amateurs pastāvīgie apmeklētāji, vīrieši un sievietes, vienmēr bija piedzērušies, pareizāk, viņi dzēra tikmēr, kamēr turējās nauda; visvairāk viņi dzēra vīnu, ko pirka pa puslitram vai litram. Tur bija izlikti daudzi aperitīvi ar dīvainiem nosaukumiem, bet maz apmeklētāju varēja tos atļauties, ja nu tikai sākumam, lai ātrāk piedzertos. Sievietes dzērājas sauca par poivrottes , kas nozīmē — alkoholiķes.

Cafй des Amateurs bija Mufatāra ielas atkritumu bedre — šī šaurā, ļaužu pārpilnā iela ved uz Kontreskarpa laukumu. Vecajās dzīvojamās mājās ik stāvā blakus kāpnēm bija klozets bez sēdekļa ar diviem cementētiem pēdveida paaugstinājumiem abās pusēs caurumam, lai locataire[50] nepaslīdētu kājas; atejas bija savienotas ar atkritumu bedrēm, kuras naktīs izsūknēja mucās, ko vilka zirgi. Vasarā pa vaļējiem logiem varēja dzirdēt sūknēšanu un smirdoņa bija ļoti stipra. Mucas bija nokrāsotas dzeltenbrūnas, un mēnesnīcā, kad zirgi tās vilka pa Kardināla Lemuāna ielu, ainava atgādināja Braka gleznas. Taču neviens neizsūknēja Cafй des Amateurs , un nodzeltējušajam, mušu aptraipītajam paziņojumam par likumā paredzētajiem soda mēriem pret piedzeršanos publiskās vietās pievērsa uzmanību tikpat maz kā smirdīgajiem apmeklētājiem, kas diendienā tur sēdēja.

Ar pirmajiem aukstajiem ziemas lietiem pilsēta uzreiz kļuva skumīga, un vairs nebija augsto, balto namu, bet tikai ielas slapjais melnums, pa kuru tu ej, un veikaliņu, ārstniecības augu tirgotavu, rakstāmlietu veikalu un avīžu kiosku aizvērtās durvis, otršķirīgas vecmātes izkārtne un viesnīca, kur miris Verlēns un kur pašā augšējā stāvā man bija istaba, kurā es strādāju.

Līdz augšējam stāvam bija seši vai astoņi kāpņu laidi, un tur bija ļoti auksts, un es zināju, cik būs jāsamaksā par nastiņu sīku žagaru, trim ar stiepli aptītiem īsiem priedes skalu saišķiem puszīmuļa garumā aizkuram un klēpi mitru malkas šķilu, lai iekurinātu krāsni un sasildītu istabu. Tāpēc es lietū pārgāju pāri ielai paskatīties, vai nekūp kāds skurstenis un kā iet dūmi. Dūmu nebija, un es nospriedu, ka skurstenis droši vien atdzisis un nevilks un istaba būs dūmu pilna, un malka sadegs velti un tai līdzi arī nauda, un aizsoļoju lietū. Es pagāju garām Anrī IV licejam, garām vecajai Sentetjendimona baznīcai, šķērsoju visiem vējiem atklāto Panteona laukumu, pavēni meklēdams, iegriezos pa labi, beidzot iznācu Senmišela bulvāra aizvēja pusē un devos tālāk garām Klunijam Senžermēna bulvārī, kamēr nokļuvu līdz man zināmai labai kafejnīcai Senmišela laukumā.

Tā bija patīkama kafejnīca, silta un tīra, un mājīga, un es uzkarināju savu veco lietus mēteli drēbju vadzī, lai izžūst, uzliku nonēsāto, daudz pieredzējušo filca cepuri uz plaukta virs pakaramā un pasūtīju cafй au lait[51] . Viesu apkalpotājs atnesa kafiju, un es izņēmu no svārkkabatas bloknotu un zīmuli un sāku rakstīt. Es rakstīju par to, kā bija pie mums Mičiganā, un, tā kā diena bija nemīlīga, auksta un vējaina, tā iznāca tāda arī stāstā. Es jau daudzreiz biju redzējis vēlu rudeni zēnībā, jaunībā un agros vīra gados, un vienā vietā var rakstīt par to labāk, otrā — sliktāk. «Tā ir it kā pārstādīšana,» es domāju, «un cilvēkiem tā tikpat nepieciešama kā augiem.» Bet stāstā mednieki dzēra, un arī es manīju slāpes un pasūtīju Sentdžeimsa rumu. Šai aukstajā dienā tas garšoja brīnišķīgi, un, turpinādams rakstīšanu, es labpatikā jutu, ka lieliskais Martinikas rums sasilda manu miesu un garu.

Kafejnīcā ienāca kāda meitene un apsēdās pie galdiņa blakus logam. Viņa bija ļoti skaista, viņas seja mirdzēja kā tikko kalta monēta, ja vien monētas var izkalt no maigas, lietū atsvaigušas ādas, un viņas mati, melni kā kraukļa spārns, slīpi nošķēla daļu vaiga.

Es skatījos uz viņu un viņa kavēja mani strādāt un ļoti satrauca. Man gribējās attēlot viņu šai stāstā vai kādā citā, bet viņa bija apsēdusies tā, lai varētu redzēt ielu un ieeju, un es sapratu, ka viņa kādu gaida. Es atkal sāku rakstīt.

Stāsts risinājās pats, un es ar pūlēm tiku tam līdzi. Es pasūtīju vēl Sentdžeimsa rumu un ikreiz palūkojos uz meiteni, kad pacēlu galvu vai asināju zīmuli ar drāžamo, no kura apakštasītē blakus manai glāzei gredzenoja skaidiņas.

«Es ieraudzīju tevi, skaistā, un tagad tu piederi man, lai ko tu gaidītu, pat ja es tevi nekad vairs neredzēšu,» es domāju. «Tu piederi man, un visa Parīze pieder man, un es piederu šim bloknotam un zīmulim.»

Tad es atkal sāku rakstīt un dziļi iegrimu darbā, un aizmirsu visu. Tagad stāstu rakstīju es un tas vairs nerisinājās pats, un es nepācēlu galvu, nezināju, vai ilgi te jau sēžu, nedomāju, kur esmu, un vairs nepasūtīju Sentdžeimsa rumu. Man bija apnicis «Sentdžeimss», lai gan nemaz nedomāju par to. Beidzot stāsts bija pabeigts, un es biju loti noguris. Es pārlasīju pēdējo rindkopu un pacēlu galvu, un meklēju ar acīm meiteni, bet viņa bija aizgājusi. «Ceru, ka viņa aizgājusi ar labu cilvēku,» es nodomāju. Tomēr man kļuva skumji.

Es aizvēru bloknotu ar stāstu un ieliku iekškabatā, un palūdzu viesu apkalpotājam duci portugaises[52] un puskarafi sausā baltvīna. Uzrakstījis stāstu, es vienmēr jutu tukšumu, un man bija reizē skumji un priecīgi kā pēc tuvības ar sievieti, un es biju pārliecināts, ka tas ir ļoti labs stāsts, bet, cik labs, to īsti varēšu uzzināt, tikai pārlasījis stāstu otrā dienā.

Es ēdu austeres ar stipru jūras garšu un vieglu metālisku piegaršu, kuru aukstais baltvīns aizskaloja, mutē palika tikai jūras garša un sulīgā masa, un es izsūcu auksto šķidrumu no katras gliemežnīcas un uzdzēru tam virsū skāņo vīnu, un manī izzuda tukšuma sajūta, un es jutos laimīgs un sāku kalt plānus.

Tagad, kad iestājies slikts laiks, mēs varam neilgi aizbraukt no Parīzes uz turieni, kur nevis lietus, bet sniegs krīt caur priedēm un noklāj ceļu un augstās kalnu nogāzes un kur tas gurkstēs zem kājām, kad mēs vakarā atgriezīsimies mājās. Lēzavāna pakājē ir chalet , kur lieliski baro un kur mēs būsim divi vien, un mums būs grāmatas un naktīs silti abiem gultā, un atvērtajos logos mirdzēs zvaigznes. Jā, mēs dosimies turp. Brauciens trešajā klasē nav dārgs. Un par pansiju jāmaksā tikai mazliet vairāk, nekā mēs iztērējām Parīzē.

Es atteikšos no istabas viesnīcā, kur rakstu, un mums vajadzēs maksāt tikai par dzīvokli Kardināla Lemuāna ielā 74, bet tas ir pavisam maz. Es aizsūtīju rakstu uz Toronto, un jābūt jau izsūtītam honorāram. Rakstīt avīzei es varu visur un jebkuros apstākļos, un ceļojumam nauda mums bija.

Varbūt tālu no Parīzes es varētu rakstīt par Parīzi, jo Parīzē varēju rakstīt par Mičiganu. Nesapratu, ka tam vēl nav pienācis laiks, es vēl tik labi nepazinu Parīzi. Un galu galā tā arī izrādījās. Bet mēs katrā ziņā brauksim, ja vien sieva gribēs; un es pabeidzu ēst austeres un izdzēru vīnu, un samaksāju tēriņu, un lietū, kas tagad bojāja vienīgi laiku, nevis dzīvi, pa īsāko ceļu devos mājās augšup pa Sv. Ženevjēvas kalnu, kur pašā kalna galā mums bija dzīvoklis.

Tas būs brīnišķīgi, Tetī, — mana sieva teica. Viņai bija maiga seja, un viņas acis un smaids iemirdzējās, it kā es būtu pārnesis dārgas dāvanas. — Kad brauksim?

— Kad tu gribi?

O, es gribu tūlīt. Tu jau zini.

— Kad atgriezīsimies, varbūt jau būs jauks un skaidrs laiks. Te ir ļoti skaisti skaidrās un aukstās dienās.

— Droši vien tā būs, — viņa sacīja. — Cik tu esi labs, ka iedomājies šo braucienu.

MIS STAINA PAMĀCA

2

Kad mēs atgriezāmies Parīzē, bija iestājies skaidrs un auksts, un jauks laiks. Pilsēta bija sagatavojusies ziemai, mūsu ielas viņā pusē malkas un ogļu laukumā pārdeva labu malku, un daudzu labu kafejnīcu terasēs stāvēja ogļu krāsniņas, pie kurām varēja sasildīties. Mūsu dzīvoklī bija silti un mājīgi. Mēs likām uz liesmojošajām pagalēm boulets , no ogļu putekļiem sapresētas olveida briketes, un ziemīgi gaišajās ielās bija skaisti. Pierasti kļuva redzēt kailos kokus debesu fonā un spirgtā, asā vējā pastaigāties pa lietus nomazgātajiem, grantētajiem Luksemburgas dārza celiņiem. Koki bez lapām šķita kā skulptūras, kad biji samierinājies ar tiem, un ziemas vēji saņirbināja ūdeni dīķos, un fontāni strūkloja spožajā saulē. Kopš bijām pārbraukuši no kalniem, mums visi attālumi likās niecīgi.

Pēc grūtiem kāpieniem kalnos man patika iet pa stāvajām ielām un kāpt viesnīcas augšējā stāvā, kur es īrēju istabu, lai tur strādātu, un no turienes bija redzami piekalnes māju jumti un skursteņi. Vilkme kamīnā bija laba, un siltajā istabā bija patīkami strādāt. Es ņēmu līdzi apelsīnus un ceptus kastaņus papīra turzās un, kad gribējās ēst, ēdu ceptos kastaņus un apelsīnus, kas bija tik mazi kā mandarīni, un metu mizas ugunī, un turpat izspļāvu arī sēkliņas. Pastaigas, aukstums un darbs vienmēr radīja izsalkumu. Viesnīcas istabā man glabājās pudele ķiršu liķiera, kuru mēs bijām atveduši no kalniem, un, kad stāsts vai tai dienai paredzētais darbs tuvojās beigām, es izdzēru glāzīti liķiera. Pabeidzis strādāt, ieliku bloknotu vai papīru galda atvilktnē un sabāzu kabatā pāri palikušos apelsīnus. Tie sasaltu, ja tos atstātu istabā pa nakti.

Brīnišķīgi bija iet lejā pa garajiem kāpņu laidiem, apzinoties, ka krietni pastrādāts. Es vienmēr strādāju tik ilgi, kamēr kaut ko panācu, un vienmēr beidzu darbu, zinādams, kam jānotiek tālāk. Tad man jau bija iesākums otrai dienai. Taču reizēm, ķerdamies pie jauna stāsta un nekādi nevarēdams to iesākt, es apsēdos pie kamīna un spiedu no mazo apelsīnu mizām sulu tieši ugunī, un vēroju zilos uzliesmojumus. Vai arī stāvēju pie loga, skatījos uz Parīzes jumtiem un domāju: «Neuztraucies. Tu esi uzrakstījis agrāk un uzrakstīsi arī tagad. Tev jāuzraksta tikai viena īsta frāze. Pati īstākā, kādu vien tu zini.» Un galu galā es uzrakstīju īsto frāzi, un pēc tās nāca viss pārējais. Toreiz tas bija viegli, tāpēc, ka vienmēr no pārdzīvotā vai redzētā, vai dzirdētā izveidojās viena īsta frāze. Bet, ja es pūlējos rakstīt izsmalcināti un samāksloti kā daži autori, tad pārliecinājos, ka varu bez sāpēm izsvītrot visus šos izgreznojumus un izmest tos, un sākt ar īsto, vienkāršo frāzi, kuru jau biju uzrakstījis. Šai istabā viesnīcas augšējā stāvā es nolēmu, ka uzrakstīšu pa stāstam par visu, ko zinu. Es centos vienmēr ievērot šo noteikumu, un tas ļoti disciplinēja.

Šai istabā es iemācījos vēl kaut ko: nedomāt, par ko rakstu, no tā brīža, kad pārtraucu rakstīt, līdz tam brīdim, kamēr atsāku rakstīt nākamajā dienā. Tādējādi mana zemapziņa joprojām būs aizņemta ar stāstu, turpretī es tai pašā laikā klausīšos, ko runā citi, vērošu un uzzināšu kaut ko jaunu un, lai aizgainītu domas par darbu, lasīšu. Iet lejā pa kāpnēm, apzinoties, ka esi krietni pastrādājis, — bet tam vajadzīga veiksme un disciplīna, — ir brīnišķīga sajūta, tagad es biju brīvs un varēju staigāt pa Parīzi, kur patīk.

Ja es pabeidzu darbu jau pēcpusdienā, tad pa mazām ieliņām devos lejup uz Luksemburgas dārzu un, izgājis cauri dārzam, iegriezos Luksemburgas muzejā, kur tolaik bija lieliskas impresionistu gleznas, no kurām vairums tagad pārvestas uz Luvru un Jeu de Paume.

Es gāju turp gandrīz katru dienu Sezanna dēļ un lai paskatītos Manē un Monē, un arī citus impresionistus, ar kuriem biju iepazinies Mākslas institūtā Čikāgā. Sezanna gleznas man iemācīja, ka nepietiek ar īstām, vienkāršām frāzēm, lai piešķirtu stāstam tādu apjomu un dzijumu, kādu es pūlējos sasniegt. Es iemācījos no viņa ļoti daudz, bet nespētu izskaidrot, ko tieši. Turklāt tas ir noslēpums. Bet apmākušās dienās, kad Luksemburgas muzejā bija tumšs, es gāju cauri dārzam uz dzīvokli studiju Flerī ielā 27, kur dzīvoja Gertrūde Staina.

Mis Staina dzīvoja kopā ar draudzeni, un, kad mēs ar sievu viņas apciemojām pirmo reizi, abas uzņēma mūs ļoti sirsnīgi un draudzīgi, un mums ļoti patika plašā studija ar lieliskajām gleznām. Tā atgādināja visslavenāko muzeju labākās zāles, tikai šeit bija liels kamīns, bija silti un mājīgi un mūs cienāja ar visādiem gardumiem un tēju, un dabiskiem liķieriem no sarkanām un dzeltenām plūmēm vai meža avenēm. Šos aromātiskos, bezkrāsainos dzērienus pasniedza kristāla karafēs un lēja mazas glāzītes, un katrs liķieris, quetsche, mirabelle vai framboise , garšoja pēc tām ogām, no kurām bija gatavots, patīkami apsvilināja muti un mūs sasildīja, un atraisīja mums mēli.

Mis Staina bija drukna sieviete, ne pārāk liela, bet spēcīgu miesas būvi kā zemniecei. Viņai bija skaistas acis un enerģiska vācu ebrejietes seja, kas varēja būt arī frinlietes seja, un vispār viņa man atgādināja Ziemeļitālijas zemnieci gan pēc apģērba, gan vaibstu spēles, gan pēc skaistajiem kuplajiem, nepaklausīgajiem semītu matiem, kurus bija sasukājusi uz augšu, kā droši vien darījusi vēl koledžā. Viņa runāja bez mitas un sākumā par visādiem cilvēkiem un dažādām vietām.

Mis Stainas draudzenei bija ļoti tīkama balss, viņa bija maza auguma, ļoti melnīgsnēja, matus nēsāja nogrieztus kā Žannai d’Arkai Butē de Monvela ilustrācijās, un deguns viņai bija līks kā knābis. Viņa kaut ko izšuva, kad mēs atnācām, un, nenolikusi šuvekli, paguva mūs uzcienāt un tērzēt ar manu sievu. Viņa sarunājās ar manu sievu un reizē klausījās, ko runājam mēs, un bieži iejaucās mūsu sarunā. Vēlāk viņa paskaidroja man, ka vienmēr tērzējot ar sievām. Viesu sievas, kā mēs ar Hedliju manījām, te vienīgi pacieta. Bet mums patika mis Staina un viņas draudzene, lai gan draudzene nebija visai patīkama. Gleznas un cepumi, un liķieri tiešām bija lieliski. Mums šķita, ka mēs arī patīkam abām sievietēm, un viņas izturējās pret mums kā pret ļoti labiem, uzvedīgiem un daudzsološiem bērniem, un es jutu, ka viņas piedod mums pat, — laiks to rādīs, — ka mīlam viens otru un esam precējušies, un, kad mana sieva ielūdza viņas uz tēju, viņas ielūgumu pieņēma.

Kad viņas atnāca, mēs it kā iepatikāmies viņām vēl vairāk, taču iespējams — tas izskaidrojams tā, ka mūsu mazajā dzīvoklītī bijām saspiesti ciešāk kopā. Mis Staina apsēdās uz matrača, kas mums noderēja par gultu, un palūdza, lai parādu viņai savus stāstus, un sacīja, ka tie viņai patīkot, tikai «Pie mums Mičiganā» ne.

— Stāsts ir labs, — viņa teica. — Neapšaubāmi labs. Bet tas ir inaccrochable . Kaut kas līdzīgs gleznai, ko mākslinieks uzgleznojis, bet nevar izstādīt, un neviens to nepirks, jo arī mājās to nevar piekārt.

— Bet, ja nu stāsts ir gluži pieklājīgs, tikai tajā lietoti vārdi, kādus cilvēki tiešām lieto? Ja vienīgi šie vārdi padara stāstu ticamu un bez tiem nevar iztikt? Tad ir nepieciešami tos lietot.

— Jūs nekā neesat sapratis, — viņa teica. — Nevajag aprakstīt lietas inaccrochable. Tur nav nekādas jēgas. Tas ir nepareizi un muļķīgi.

Viņa sacīja, ka gribot publicēties «Atlantic Monthly » un to panākšot. Bet es, viņa teica, vēl neesot pietiekami labs rakstnieks, lai publicētos šai žurnālā vai «Saturday Evening Post », kaut gan, iespējams, es esot jauna tipa rakstnieks ar savu manieri, tomēr vispirms man jāatceroties, ka nedrīkst rakstīt stāstus inaccrochable. Es nemēģināju ar viņu strīdēties un nesāku atkārtot, kā veidoju dialogu. Tā bija mana personiskā darīšana, bet klausīties viņā bija interesanti. Tai sakarā viņa mums vēl pastāstīja, kā jāpērk gleznas.

— Jāpērk vai nu drēbes, vai gleznas, — viņa sacīja. — Tas ir viss. Neviens, ja nav ļoti bagāts, nevar atļauties abus. Nepievērsiet uzmanību savam apģērbam un, galvenais, neskrieniet pakaļ modei, un pērciet vienkāršas un izturīgas drānas, un jums atliks nauda gleznām.

— Pat tad, ja es nekad vairs nepirktu sev drēbes, — es teicu, — man nepietiktu naudas, lai iegādātos tās Pikaso gleznas, kas man patīk.

— Jā. Jums viņš nav pa kabatai. Jums jāpērk sava vecuma jeb sava gadagājuma cilvēku gleznas. Jūs ar tiem iepazīsieties. Satiksiet tos savā kvartālā. Vienmēr ir labi, nopietni jauni mākslinieki. Bet ne jau jūs pērkat daudz drēbju. Tās pērk jūsu sieva. Dārgi ir tieši sieviešu tērpi.

Es ievēroju, ka mana sieva cenšas neskatīties uz ērmīgo, lēto mis Stainas apģērbu, un viņai tas izdevās. Kad viņas bija aizgājušas, es nospriedu, ka mēs joprojām viņām patīkam, jo mūs atkal uzaicināja ierasties Flerī ielā 27.

Vēlāk, ziemā, mani jau aicināja ierasties studijā jebkurā laikā pēc pieciem. Reiz es satiku mis Stainu Luksemburgas dārzā. Neatceros, vai viņa pastaigājās ar suni un vai viņai vispār tad bija suns. Zinu tikai, ka es pastaigājos viens pats, jo tolaik mēs nevarējām atļauties nedz suni, nedz pat kaķi; kaķus es redzēju vienīgi kafejnīcās un mazos restorāniņos vai apbrīnojami lielus kaķus konsjeržu logos. Vēlāk es bieži satiku mis Stainu ar suni Luksemburgas dārzā, bet, liekas, tad viņai suņa vēl nebija.

Lai nu suns bija vai nebija, es viņas aicinājumu pieņēmu un bieži ciemojos studijā, un viņa vienmēr uzcienāja mani ar īstu degvīnu un skubināja atkal piepildīt glāzi, un es skatījos uz gleznām, un mēs sarunājamies. Gleznas bija apbrīnojamas un saruna ļoti interesanta. Galvenokārt runāja mis Staina un stāstīja man par mūsdienu gleznām un gleznotājiem — vairāk kā par cilvēkiem nekā māksliniekiem — un par savu darbu. Viņa parādīja man savus apjomīgos manuskriptus, kurus draudzene ik dienas pārrakstīja uz mašīnas Diendienīgais darbs darīja mis Stainu laimīgu, bet, iepazinis viņu tuvāk, es sapratu, ka laimīga viņa jūtas tikai tad, kad šī ikdienas produkcija, kuras daudzums atkarīgs no viņas enerģijas, tiek publicēta un viņa pati gūst atzinību.

Kad ar viņu iepazinos, tas vēl neizpaudās tik asi, jo viņa nupat bija publicējusi trīs jebkuram saprotamus stāstus. Viens no šiem stāstiem — «Melankta» — bija sevišķi labs, un viņas eksperimentālās daiļrades labākie paraugi tika izdoti atsevišķā grāmatā, un kritiķi, kas viesojās pie viņas vai arī vienīgi pazina viņu, tos augstu novērtēja. Viņai piemita kaut kāds īpašs spēks, un, ja viņa gribēja dabūt kādu savā pusē, tad nebija iespējams turēties pretī, un kritiķi, kas bija ar viņu pazīstami un redzējuši viņas gleznas, noticēja viņas daiļradei, kaut arī to nesaprata, tik ļoti viņi jūsmoja par viņu kā par cilvēku un bija pārliecināti par viņas spriedumu pareizību. Turklāt viņa bija atklājusi daudzas pamatotas un vērtīgas patiesības par ritmu un atkārtojumiem un ļoti interesanti runāja par šiem tematiem.

Bet viņai nepatika labot manuskriptus un strādāt pie tiem, un padarīt tos viegli lasāmus, kaut gan, lai par viņu runātu, viņai bija nepieciešami publicēties, un it īpaši tas attiecas uz neticami garo romānu «Amerikāņu tapšana».

Grāmata sākās lieliski, tālāk sekoja desmitiem lappušu, daudzas izcili spožas, bet tad nāca bezgalīgi atkārtojumi, kurus vairāk apzinīgs un mazāk ražīgs rakstnieks būtu iemetis papīrgrozā. Es labi iepazinos ar šo sacerējumu, kad pierunāju, pareizāk sakot, piespiedu Fordu Medoksu Fordu izdot to turpinājumos žurnālā «The Transatlantic Review », labi zinādams, ka žurnāls pārtrauks savu eksistēšanu, pirms būs publicējis romānu līdz beigām. Un visu šo laiku es lasīju žurnālam korektūras mis Stainas vietā, jo šāds darbs viņai nesagādāja prieku.

Tai saltajā dienā, kad es pagāju garām konsjeržas mājiņai un cauri aukstajam pagalmam nokļuvu siltajā studijā, tas viss vēl bija tālā nākotnē. Todien mis Staina pamācīja mani dzimumjautājumos. Ap to laiku mēs ļoti patikām viens otram un es jau zināju, ka viss, ko es nesaprotu, nebūt nav nosodāms. Mis Staina uzskatīja, ka dzimumjautājumos esmu galīgs nejēga, un vajadzēja atzīties, ka man ir zināmi aizspriedumi pret homoseksuālismu, jo pazinu tikai tā primitīvākās izpausmes. Es zināju, kāpēc jauni puiši nēsāja līdzi nažus un reizēm tos lietoja klaidoņu sabiedrībā tais dienās, kad «vilks» vēl nebija palama vīriešiem, kas bija traki uz sievietēm. Es zināju daudzus inaccrochable vārdus un teicienus, ko biju dzirdējis tais gados, kad dzīvoju Kanzassitijā, un pazinu mores[53] , kādi valdīja šās pilsētas dažādos rajonos, Čikāgā un uz līča kuģiem. Atbildot uz mis Stainas jautājumiem, es mēģināju izskaidrot, ka pusaudzim, kas dzīvo vīriešu vidū, vienmēr jābūt gatavam nepieciešamības gadījumā nogalināt cilvēku un jābūt pārliecinātam, ka spēs to izdarīt, ja negrib, lai viņam uzmācas. Tas bija accrochable . Ja tev ir šāda pārliecība, citi uzreiz to jūt un liek tev mieru; bet nekādā ziņā nedrīkst pieļaut, ka tevi ar varu vai viltu iedzen lamatās. Es būtu varējis izpaust savu domu daudz spilgtāk, lietojot kādu inaccrochable frāzi, ko lieto «vilki» uz līča kuģiem: «Iegrūd dunci ribās, bet aci pret aci, ja tev gribas.» Bet sarunā ar mis Stainu es vienmēr biju piesardzīgs vārdos, pat ja attiecīgie izteicieni labāk izskaidrotu vai izpaustu kādas rīcības jēgu.

— Jā, jā, Hemingvej, — viņa teica. — Bet jūs dzīvojāt noziedznieku un izvirtuļu vidē.

Es neņēmos to apstrīdēt, kaut gan nodomāju, ka dzīvoju pasaulē, kāda tā ir, un tajā bija visādi cilvēki, un es centos viņus saprast, lai arī daži no viņiem man nepatika un dažus vēl joprojām neciešu.

— Kad es gulēju Itālijā hospitālī, mani apmeklēja vecāks vīrs ar lieliskām manierēm un slavenu vārdu un nesa man vai nu pudeli marsali, vai kampari, un izturējās nevainojami, un pēc tam kādu dienu es biju spiests lūgt māsu nekad vairs nelaist šo vīru manā palātā. Ko jūs par to sakāt? — es jautāju.

— Tie ir slimi cilvēki un nav noteicēji par savu rīcību, un tādi jānožēlo.

— Tātad man jānožēlo tāds un tāds? — es vaicāju. Es nosaucu viņa vārdu, bet viņam pašam tā patīk nosaukt savu vārdu, ka nav vērts viņa labad vēl lieku reizi pūlēties.

— Nē. Viņš ir netikumīgs. Viņš ir samaitāts un tiešām netikumīgs.

— Bet viņu uzskata par labu rakstnieku.

— Kas viņš par rakstnieku, — viņa teica. — Viņš ir vienkārši pozētājs un veicina samaitātību, tāpēc, ka viņam patīk samaitātība, un bez tam viņš pavedina cilvēkus arī uz citiem netikumiem. Uz narkomāniju, piemēram.

— Bet vai Milānā šis cilvēks, kurš man būtu jānožēlo, nemēģināja samaitāt arī mani?

— Nerunājiet muļķības. Kā viņš varēja samaitāt jūs? Vai ar pudeli marsali iespējams samaitāt tādu kā jūs, kas dzer tīru spirtu? Nē, viņš tomēr ir nožēlojams vecs vīrs un nav noteicējs par savu rīcību. Viņš ir slims cilvēks, un jums vajag just viņam līdzi.

— Es jau toreiz tā darīju, — es teicu. — Un pievīlos, jo viņam bija nevainojamas manieres.

Es iedzēru vēl malku degvīna un iežēlojos par veco vīru, un paskatījos uz Pikaso kailo meiteni ar puķu grozu. Es nebiju uzsācis šo sarunu un tagad nodomāju, ka tā kļūst mazliet bīstama. Mūsu sarunās ar mis Stainu gandrīz nekad neiestājās pauzes, bet tagad mēs klusējām, un es jutu, ka viņa grib man kaut ko teikt, un pielēju glāzīti.

— Jums īstenībā par to nav nekādas sajēgas, Hemingvej, — viņa teica. — Jūs esat sastapis vai nu noziedzniekus, vai slimus, vai izvirtušus cilvēkus. Galvenais ir tas, ka vīriešu viendzimuma mīlestība ir nepatīkama un pretīga un viņi pēc tam izjūt riebumu paši pret sevi. Viņi dzer un lieto narkotikas, lai aizmirstos, tomēr viņiem riebjas sava rīcība, un viņi bieži maina partnerus un nevar būt īsti laimīgi.

— Es saprotu.

— Sievietēm tas ir pavisam citādi. Viņas nedara neko pretīgu, neko tādu, kas izraisa riebumu, un pēc tam viņām ir labi, un viņas var laimīgi dzīvot divatā.

— Saprotu, — es teicu. — Bet ko jūs sakāt par tādu un tādu?

— Viņa ir netikle, — mis Staina sacīja. — Viņa tiešām ir netikle, tāpēc, ka viņai vienmēr vajag kaut ko jaunu. Viņa samaitā cilvēkus.

— Es saprotu.

— Ceru, ka beidzot saprotat.

Tais dienās man tik daudz ko vajadzēja saprast, ka es nopriecājos, kad mēs sākām runāt par kaut ko citu. Dārzs bija slēgts, un man bija jāiet gar žogu līdz Vožirāra ielai un jāmet līkums ap dārzu. Bija skumji, ka dārzs bija slēgts un vārti ciet, skumji, ka eju gar žogu, nevis cauri dārzam, steidzoties mājās uz Kardināla Lemuāna ielu. Diena taču bija sākusies tik labi. Rīt man būs daudz jāstrādā. Darbs ir labākās zāles gandrīz pret visām bēdām, es tam ticēju toreiz un ticu tagad. Vēlāk es nospriedu, ka mis Staina ir gribējusi tikai izārstēt mani no jaunības un mīlestības uz sievu. Tāpēc man nemaz vairs nebija skumji, kad, pārnācis mājās, stāstīju sievai par iegūtajām zināšanām. Tomēr naktī mēs bijām laimīgi ar tām pašām zināšanām, kas mums jau bija agrāk, un tām, kuras bijām ieguvuši nesen kalnos.

3.UNE GENERATION PERDUE[54]

Drīz man kļuva par ieradumu novakarēs iegriezties Flerī ielā 27 siltuma un lielisko gleznu, un sarunu dēļ. Mis Staina bieži bija viena un vienmēr mani laipni sagaidīja, un ilgu laiku izrādīja man labvēlību. Kad es biju pārradies no saviem braucieniem uz dažādām politiskām konferencēm vai arī no Tuvajiem Austrumiem vai no Vācijas, kur devos Kanādas avīzes un preses aģentūru uzdevumā, kurām rakstīju, Gertrūde pieprasīja, lai izklāstu viņai visus jocīgos notikumus. Kuriozu gadījumu netrūka, un tie viņai patika un tāpat arī stāsti, kuri, kā vācieši mēdz teikt, atgādina karātavu humoru. Viņa gribēja zināt tikai pasaules notikumu jautro pusi, bet ne visu patiesību, ne visu slikto.

Es biju jauns un nejutos nomākts, un pat visgrūtākajos laikos notiek dīvaini un muļķīgi atgadījumi, un mis Stainai patika klausīties tieši tos. Par pārējo es nerunāju, bet rakstīju pats sev.

Kad iegriezos Flerī ielā nevis pēc braucieniem, bet pēc darba, es reizēm mēģināju uzsākt ar mis Stainu sarunu par grāmatām. Pēc rakstīšanas man bija nepieciešami lasīt. Ir vajadzīga fiziska slodze, lai ķermenis nogurtu, un sevišķi labi ir ļauties mīlestībai ar mīļu sievieti. Tas ir vislabākais. Un pēc tam, jūtot tukšumu, vajag lasīt, lai nebūtu jādomā un jāuztraucas par darbu līdz tam brīdim, kamēr no jauna ķeras pie tā. Es jau esmu iemācījies neiztukšot līdz dibenam radošās domas aku un vienmēr pārtraucu rakstīt, kad tajā vēl kaut kas atlicis, lai pa nakti avoti, kuri to apgādā, paspētu no jauna to piepildīt.

Reizēm, lai pēc darba nedomātu par to, par ko rakstu, es lasīju tais gados pazīstamu autoru sacerējumus, piemēram, Oldosu Haksliju, D. H. Lorensu vai kādu citu, kuru grāmatas varēju dabūt Silvijas Bīčas bibliotēkā vai no bukinistiem krastmalā.

— Hakslijs ir beigts cilvēks, — mis Staina teica. — Kāpēc jums jālasa beigta cilvēka grāmatas? Vai tiešām jūs neredzat, ka viņš ir beigts?

Nē, toreiz es to neredzēju un sacīju, ka viņa grāmatas mani uzjautrina un attur no domāšanas.

— Jums jālasa tikai tas, kas ir īsti labs vai galīgi slikts.

— Es lasīju īsti labas grāmatas visu šo ziemu un visu pagājušo ziemu un lasīšu tādas nākamo ziemu, bet galīgi sliktas grāmatas man nepatīk.

— Bet kāpēc tad jūs lasāt šo sēnalu literatūru? Tās ir uzpūstas blēņas. Un tās sarakstījis beigts cilvēks.

— Man gribas zināt, par ko viņi raksta, — es sacīju. — Tas pasargās mani, lai nerakstītu tāpat.

— Ko jūs vēl lasāt?

— D. H. Lorensu, — es teicu. — Viņam ir daži ļoti labi stāsti, it sevišķi «Prūšu oficieris».

— Es mēģināju lasīt viņa romānus. Neiespējami. Viņš ir gaudulīgs un bezjēdzīgs. Un raksta kā slims.

— Man patīk «Dēli un mīļākie» un «Baltais pāvs», — es teicu. — Tas varbūt mazāk. Bet «Iemīlējušās sievietes» es nevarēju izlasīt.

— Ja jūs negribat lasīt sliktas grāmatas, bet gribat kaut ko saistošu un savā žanrā ļoti labu, tad palasiet Mariju Belloku Laundsu.

Es nekad nebiju dzirdējis šo vārdu, un mis Staina iedeva man izlasīt «Īrnieku» — brīnišķīgu stāstu par Džeku Rīkļurāvēju — un vēl vienu romānu par slepkavību kaut kur Parīzes priekšpilsētā, kas atgādināja Angenlēbenu. Abas grāmatas bija lieliska lasāmviela pēc darba, to personas ticamas un noziegumi un šausmas pārliecinoši. Lasīšanai pēc darba neko labāku nemaz nevar iedomāties, un es izlasīju visas Bellokas Laundsas grāmatas, kādas varēju dabūt. Taču neviena nelīdzinājās divām pirmajām, un, kamēr nebija iznākušas aizraujošās Simenona grāmatas, man neizdevās atrast neko tik piemērotu lasīšanai tukšajās dienas un nakts stundās.

Domāju, ka mis Stainai būtu patikuši saistošie Simenona romāni — pirmais, ko es izlasīju bija vai nu «L` Ecluse Numйro [55] », vai «La Maison du Canal » [56] , — bet neesmu par to pārliecināts, jo, kad iepazinos ar mis Stainu, viņai nepatika lasīt franciski, kaut gan viņa ļoti labprāt runāja šai valodā. Pirmās divas Simenona grāmatas, kuras es izlasīju, man iedeva Dženeta Flenere. Viņai patika lasīt franču darbus, un viņa jau lasīja Simenonu, kad viņš vēl bija policijas reportieris.

Pa trim četriem mūsu draudzības gadiem es neatceros, ka Gertrūde Staina kaut reizi būtu labi atsaukusies par kādu citu rakstnieku kā tikai par tiem, kas cildināja viņas darbus vai darīja kaut ko viņas karjeras labā, vienīgais izņēmums bija Ronalds Ferbenks un vēlāk Skots Ficdžeralds. Kad es iepazinos ar Gertrūdi, viņa runāja par Šērvudu Andersonu nevis kā par rakstnieku, bet cildināt cildināja viņu kā cilvēku un sevišķi Šērvuda lielās, skaistās, samtainās itāliešu acis un labsirdību, un valdzinājumu. Mani neinteresēja Šērvuda Andersona lielās, skaistās, samtainās itāliešu acis, toties man ļoti patika daži viņa īsie stāsti. Tie bija uzrakstīti vienkārši un reizēm lieliski, un viņš pazina cilvēkus, par kuriem rakstīja, un tos ļoti mīlēja. Mis Staina nevēlējās runāt par viņa stāstiem, bet runāja par viņu tikai kā par cilvēku.

— Ko jūs domājat par Šērvuda Andersona romāniem? — es viņai jautāju.

Viņa nevēlējas runāt par Andersona daiļradi un tāpat nevēlējās runāt arī par Džoisu. Vajadzēja tikai kādam divreiz pieminēt Džoisu, un to vairs nekad neielūdza šai mājā. Tas bija tikpat netaktiski, kā sarunā ar vienu ģenerāli glaimojoši izteikties par otru. Izdarījis šādu kļūdu vienreiz, jūs to nekad vairs neatkārtojat. Toties, sarunājoties ar ģenerāli, vienmēr atļauts pieminēt to ģenerāli, pār kuru viņš kādreiz guvis virsroku. Ģenerālis, ar ko jūs runājat, sāks slavināt uzvarēto ģenerāli un labpatikā visos sīkumos atcerēsies, kā viņš to uzveicis.

Andersona stāsti bija pārāk labi, lai būtu viela patīkamai sarunai. Es biju gatavs sacīt mis Stainai, ka viņa romāni ir neiedomājami slikti, bet arī tas nebija atļauts, jo tad es kritizētu vienu no viņas uzticamākajiem piekritējiem. Kad viņš sarakstīja romānu — briesmīgi vāju, muļķīgu un samākslotu darbu, kas vispēdīgi dabūja nosaukumu «Drūmie smiekli», es nespēju atturēties un uzrakstīju par to parodiju[57] , un mis Staina ļoti sadusmojās. Es biju iedrošinājies uzbrukt cilvēkam, kas pieder pie viņas svītas. Bet agrāk viņa nedusmojās. Un pati vairs neskopojās ar uzslavām, kad Šērvuds kā rakstnieks bija cietis galīgu neveiksmi.

Viņa noskaitās uz Ezru Paundu tāpēc, ka viņš pārāk strauji bija apsēdies uz maza, trausla un neapšaubāmi neērta krēsla, kas, iespējams, bija viņam tīši nolikts, un to vai nu izļodzījis, vai salauzis. Bet tas, ka viņš bija liels dzejnieks un laipns, cēlsirdīgs cilvēks, netapa ņemts vērā. Attaisnojumi šai nepatikai pret Ezru, kura izpaudās tik viltīgi un ļaunprātīgi, bija sagudroti daudzus gadus vēlāk.

Kad mēs bijām atgriezušies no Kanādas un apmetušies Notre-Dame-des-Champs ielā un mis Staina un es vēl bijām draugi, viņa izteica savu slaveno frāzi par zudušo paaudzi. Vecajam T modeļa fordam, ar ko tolaik brauca mis Staina, bija kaut kas noticis ar aizdedzi, un jaunais mehāniķis, kurš pēdējā kara gadā bijis frontē un tagad strādāja garāžā, vai nu nav pratis to izlabot, vai arī nav gribējis labot viņas fordu ārpus kārtas. Lai būtu kā būdams, viņš nav bijis pietiekami sйrieux[58] , un pēc mis Stainas sūdzības garāžas īpašnieks izteicis mehāniķim stingru rājienu. Īpašnieks viņam sacījis: «Jūs visi esat gйnйration perdue .»

— Redz, kas jūs esat! Jūs visi esat tādi, — mis Staina teica. — Visi jaunie cilvēki, kas bijuši karā. Jūs esat zudusi paaudze.

— Vai tiešām? — es jautāju.

— Jā, noteikti, — viņa nepiekāpās. — Jums ne pret ko nav cieņas. Jūs visi nodzersieties …

— Vai mehāniķis bija piedzēries? — es jautāju.

— Protams, ne.

— Vai mani jūs kādreiz esat redzējusi piedzērušos?

— Nē. Bet jūsu draugi ir dzērāji.

— Man ir gadījies piedzerties, — es teicu. — Bet pie jums es nekad neesmu nācis piedzēries.

— Protams, ne. To es nesaku.

— Droši vien pats garāžas īpašnieks jau vienpadsmitos no rīta bija piedzēries, — es sacīju. — Tāpēc viņš izteica tik brīnišķīgus aforismus.

— Nestrīdieties ar mani, Hemingvej, — mis Staina teica. — Tas neko nelīdzēs. Garāžas īpašniekam ir taisnība, jūs visi esat zudusi paaudze.

Vēlāk, kad rakstīju savu pirmo romānu, es mēģināju salīdzināt ar Ekleziasta vārdiem frāzi, ko mis Staina bija dzirdējusi no garāžas īpašnieka. Bet tai vakarā, mājās iedams, es domāju par jauno puisi no garāžas un par to, ka viņu, iespējams, veda tādā pašā fordā, kas bija pārvērsts par sanitāro mašīnu. Es atcerējos, kā tiem dega bremzes, kad tie, bāztin piebāzti ar ievainotajiem, drāzās lejā pa kalnu ceļiem, un šoferi bija ieslēguši pirmo pārnesumu un reizēm brauca atpakaļgaitā, un kā pēdējās mašīnas tukšas laida lejā pa nogāzi, jo tās bija aizstājuši milzīgi «fiati» ar drošu ātrumu kārbu un metāla bremzēm. Es domāju par mis Stainu un Šērvudu Andersonu, un par egotismu, un par to, kas ir labāks — gara kūtrums vai disciplīna. «Kurš gan no mums ir zudusī paaudze?» es nodomāju. Tad es biju pienācis pie «Closerie des Lilas », gaisma krita uz manu veco draugu, maršala Neja statuju, un koku ēnas skāra viņa kailā zobena bronzu, un viņš te stāvēja viens pats, un aiz viņa neviena nebija. Kā viņam neveicās pie Vaterlo! Un es nodomāju, ka visas paaudzes zināmā mērā ir zudušas un tā bijis un tā vienmēr būs, un iegāju «Lilas », lai Nejam nebūtu tik vientulīgi, un, pirms devos mājās uz dzīvokli virs kokzāģētavas, iedzēru aukstu alu. Un, sēdēdams pie alus, es skatījos uz statuju un atcerējos, cik dienu Nejs bija cīnījies arjergardā, atkāpjoties no Maskavas, no kuras Napoleons aizbrauca karietē kopā ar Kulenkūru; es domāju par to, cik labs un sirsnīgs draugs ir mis Staina un cik skaisti mis Staina runāja par Apolinēru un par viņa nāvi pamiera dienā 1918. gadā, kad pūlis kliedza: «A bas Guillaume! » [59] — un Apolinēram, kas gulēja murgos, šķita, ka kliedz uz viņu, un es nolēmu, ka darīšu visu iespējamo, lai mis Stainai palīdzētu, un centīšos atlīdzināt par visu labo, ko viņa darījusi, un dievs un Maiks Nejs ir mani liecinieki. Bet pie velna viņas runas par zudušo paaudzi un visas šīs netīrās lētās etiķetes! Kad nokļuvu mājās un izgāju cauri pagalmam, un uzkāpu augšā, un ieraudzīju degošo kamīnu un savu sievu un dēlu, un viņa kaķi F. Pusiju — visus priecīgus un apmierinātus, es sacīju sievai:

— Zini, Gertrūde tomēr ir ļoti jauka.

— Protams, Tetī.

— Bet reizēm viņa runā aplamības.

— Es nekad neesmu dzirdējusi, ko viņa runā, — mana sieva teica. — Es jau esmu sieva. Ar mani sarunājas viņas draudzene.

«ŠEKSPĪRS UN KOMPĀNIJA»

4

Tais dienās man nebija naudas, ko pirkt grāmatas. Es ņēmu grāmatas Odeona ielā 12, Silvijas Bīčas grāmatu veikalā, kas reizē bija arī bibliotēka. Pēc ielas, kur pūta auksts ziemas vējš, šī bibliotēka ar lielo krāsni, galdiem un grāmatplauktiem, ar jaunām grāmatām skatlogā un slavenu rakstnieku, dzīvu un mirušu, fotogrāfijām pie sienas likās tik silta un mājīga. Visas fotogrāfijas bija līdzīgas momentuzņēmumiem, un pat miruši rakstnieki izskatījās tā, it kā vēl dzīvotu. Silvijai bija izteiksmīga seja skaidriem vaibstiem, brūnas acis, šaudīgas kā mazam zvērēnam un spriganas kā jaunai meitenei, un viļņaini, kastaņbrūni mati, atsukāti atpakaļ no gludās pieres un apgriezti tā, ka sniedzās pāri ausīm līdz brūnās samta žaketes apkaklītei. Viņai bija skaistas kājas, un viņa bija labsirdīga, jautra un zinātkāra, un viņai patika jokot un tērzēt. Neviens nekad nav izturējies pret mani tik labi kā viņa. Es jutos ļoti nedroši, kad pirmo reizi iegāju veikalā, — man nebija līdzi tik daudz naudas, lai pierakstītos bibliotēkā. Silvija teica, ka es varot iemaksāt drošības naudu vēlāk, kad man izdevīgi, un izrakstīja kartīti, un piedāvāja, lai es ņemot grāmatas, cik vien gribot.

Viņai nebija nekāda pamata man uzticēties. Viņa mani nepazina, un adrese, ko nosaucu, — Kardināla Lemuāna ielā 74, — liecināja tikai par nabadzību. Tomēr Silvija bija jauka un laipna, un apburoša, un viņai aiz muguras līdz griestiem slējās plauktu plaukti ar viņas bibliotēkas bagātību un iesniedzās blakusistabā, pagalma pusē.

Es sāku ar Turgeņevu un paņēmu divus «Mednieka piezīmju» sējumus un, ja nemaldos, vienu no agrajiem D. H. Lorensa romāniem — «Dēli un mīļākie», bet Silvija piedāvāja, lai ņemot vēl dažas grāmatas. Izvēlējos «Karu un mieru» Konstances Garnetas tulkojumā un Dostojevska «Spēlmani», un citus viņa stāstus.

— Ja jūs gribat izlasīt to visu, tad tik drīz te neiegriezīsieties, — Silvija teica.

— Es atnākšu samaksāt, — sacīju. — Man mājās ir nauda.

— Es nedomāju to, — viņa teica. — Samaksāsiet, kad varēsiet.

— Kad te parādās Džoiss? — es jautāju.

— Parasti pievakarē, — viņa atbildēja. — Vai nekad neesat viņu redzējis?

— Mēs redzējām, ka viņš ar ģimeni pudienoja pie Mišo, — es teicu. — Bet skatīties uz cilvēkiem, kad tie ēd, ir nepieklājīgi, un tas ir dārgs restorāns.

— Vai jūs ēdat pusdienas mājās?

— Tagad bieži, — es atbildēju. — Mums ir laba virēja.

— Jūsu mājas tuvumā liekas nav neviena restorāna?

— Nē. Kā jūs zināt?

— Tur dzīvoja Larbo, — viņa teica. — Cits viss viņam tur ļoti patika.

— Mans tuvākais restorāniņš, lēts un labs, ir blakus Panteonam.

— To rajonu es nepazīstu. Mēs ēdam mājās. Atnāciet kādreiz pie mums kopā ar sievu.

— Pagaidiet ar ielūgumu, kamēr samaksāju, — es teicu. — Tomēr liels paldies.

— Lasiet bez liekas steigas, — viņa sacīja.

Mūsu mājas Kardināla Lemuāna ielā bija divistabu dzīvoklītis bez karsta ūdens un kanalizācijas, ko aizstāja tvertne, — tā nemaz nebija tik liela neērtība tiem, kas pieraduši pie Mičiganas atejām pagalmā. Toties pa logu bija skaists skats un uz grīdas bija labs atsperu matracis, kas noderēja par ērtu gultu, un pie sienām karājās gleznas, kuras mums patika, un dzīvoklītis likās gaišs un omulīgs. Atgriezies ar grāmatām, es pastāstīju sievai, cik brīnišķīgu vietu esmu atradis.

— Bet, Tetī, tev šodien pat jāiet atpakaļ un jāsamaksā, — viņa teica.

— Nu, protams, — sacīju. — Iesim abi. Un pēc tam dosimies lejā pie upes un pastaigāsim gar krastmalu.

— Iesim pa Sēnas ielu un iegriezīsimies visos veikaliņos, kur pārdod gleznas, un apskatīsim tirgotavu skatlogus.

— Noteikti. Mēs iesim, kur patiks, un vēlāk pasēdēsim kādā jaunā kafejnīcā, kur mēs nevienu nepazīstam un kur mūs neviens nepazīst, un iedzersim pa glāzītei.

— Varam arī pa divām.

— Pēc tam kaut kur paēdīsim.

— Nē. Neaizmirsti, ka mums jāsamaksā par bibliotēku.

— Nu tad nāksim mājās un ēdīsim tepat, un ieturēsim garšīgu maltīti, un dzersim beaune no veikala pāri pretī — redzi, skatlogā izlikta pudele beaune ar visu cenu. Un pēc tam palasīsim un apgulsimies gultā, un mīlēsim viens otru.

— Mēs vienmēr mīlēsim tikai viens otru un nevienu citu.

— Jā. Vienmēr.

— Cik burvīgs vakars! Tagad derētu kaut ko iekost.

— Jā, esmu izsalcis, — es teicu. — Strādāju kafejnīcā pie vienas cafй crиme[60]

— Kā veicās, Tetī?

— Manuprāt, labi. Tā ceru. Kas ir vakariņās?

— Jaunie redīsi un lieliskasfoie de veau[61] ar kartupeļu biezeni, un endivu salāti. Un vēl ābolu pīrāgs.

— Un tagad mums būs visādas grāmatas, ko lasīt, un, ja kaut kur brauksim, tad varēsim ņemt tās līdzi.

— Tiešām?

— Noteikti.

— Arī Henrijs Džeimss viņai ir?

— Protams.

— Cik labi! — viņa sacīja. — Mums laimējās, ka tu uzgāji šo vietu.

— Mums vienmēr laimējas, — es teicu, bet kā muļķis nepabungāju pa koku. Šai dzīvoklī taču visur bija koks, pa ko pabungāt.

SĒNAS ĻAUDIS

5

No Kardināla Lemuāna ielas paša viņa gala līdz upei var nokļūt pa dažādiem ceļiem. Visīsākais ir taisni lejā pa šo ielu, bet tā ir krauja, un, kad esat sasniedzis līdzenu vietu un šķērsojis Senžermēna bulvāra sākumu ar dzīvo satiksmi, iela izved jūs drūmā, kailā, vēja neaizsargātā krastmalā pa labi no Vīna tirgus. Šis tirgus nav tāds kā citi Parīzes tirgi, tas drīzāk līdzinās muitas noliktavai, kur vīnu uzglabā un maksā par to nodevu, un ar savu nomācošo ārieni atgādina gan kazarmu, gan kara gūstekņu baraku.

Viņā pusē Sēnas attekai ir Senluī sala ar šaurām ieliņām un veciem, augstiem, skaistiem namiem, un jūs varat doties turp vai nogriezties pa kreisi un iet gar krastu, kamēr Senluī sala paliek aiz muguras un esat nonācis pretī Dievmātes katedrālei un Sitē salai.

Pie bukinistiem krastmalā reizēm bija iespējams par smiekla naudu nopirkt tikko iznākušas lētas amerikāņu grāmatas. Virs restorāna «Tour d’ Argent » tolaik izīrēja dažas istabas, un ļaudis, kas tajās apmetās, dabūja restorānā atlaidi, un, ja tie atstāja kādas grāmatas, valet de chambre[62] tās pārdeva bukinistei krastmalā, un jūs varējāt tās nopirkt pie viņas par dažiem frankiem. Grāmatas, kas sarakstītas angļu valodā, viņai likās aizdomīgas, un viņa gandrīz neko par tām nemaksāja un centās ātrāk tās pārdot par pusvelti.

— Vai kāda ir arī laba? — viņa man jautāja, kad bijām iedraudzējušies.

— Reizēm gadās.

— Kā to uzzināt?

— Lasot uzzinu.

— Tomēr tas ir riskanti. Un cik nu ir tādu, kas lasa angliski?

Pietaupiet tās un parādiet man.

Nē. Pietaupīt nevaru. Jūs katru dienu te garām nenākat. Reizēm jūs neredz labu laiku. Jāpārdod, tiklīdz gadās pircējs. Kaut ko jau tās ir vērts. Ja būtu galīgi nevērtīgas, es tās nemaz nevarētu pārdot.

— Kā jūs nosakāt vērtību franču grāmatai?

— Vispirms pārbaudu, vai ir ilustrācijas. Tad apskatu, kādas tās ir. Liela nozīme ir arī iesējumam. Ja grāmata laba, īpašnieks to iesies, turklāt pamatīgi. Angļu grāmatas ir iesietas, bet slikti iesietas. Tādas ļoti grūti novērtēt.

No šās grāmatu letes blakus «Tour d' Argent » līdz Lielo Augustīniešu krastmalai bukinisti netirgojās ar amerikāņu un angļu grāmatām. Tālāk un gar Voltēra krastmalu gan bija daži bukinisti, kuri tirgojās ar grāmatām, ko bija nopirkuši no Sēnas kreisā krasta viesnīcu apkalpotājiem, it īpaši no «Hфtel Voltaire» kalpotājiem; tur parasti apmetās turīgāki ļaudis. Reiz es jautāju citai bukinistei, kas arī bija man laba paziņa, vai viņai gadījies nopirkt grāmatas no pašiem īpašniekiem.

— Nē, — viņa atbildēja. — Visas ir pamestas. Kā jau bezvērtīgas.

— Tās dāvina draugiem, lai uz kuģa būtu ko lasīt.

— Tas var būt. Droši vien daudz tādu grāmatu turpat paliek.

— Jā, — es teicu. — Komanda tās savāc un dod iesiet, un iznāk kuģa bibliotēka.

— Tas ir prātīgi, — viņa sacīja. — Vismaz tiek ieliktas kārtīgos vākos. Tādai grāmatai jau ir vērtība.

Es gāju staigāt gar krastmalu, kad biju beidzis rakstīt vai kad man vajadzēja padomāt. Domas vieglāk raisās, ja staigāju vai kaut ko daru, vai vēroju citus strādājam derīgu darbu. Sitē salas lejgals pie Jaunā tilta, kur slejas Anrī IV statuja, pāriet šaurā zemes strēlē, kas atgādina smailu kuģa priekšgalu, un tur pašā ūdens malā ir neliels parks ar brīnum skaistām kastaņām, milzīgām un platzarainām un ātrās straumes un dziļie ielīkumi, kādus te veido Sēna, ir lieliskas makšķerēšanas vietas. Pa kāpnēm var noiet parkā un noskatīties uz makšķerniekiem, šeit un zem lielā tilta. Zivju vietas mainījās līdz ar ūdens līmeni upē, un makšķernieki lietoja garas bambusa saliekamās makšķeres, bet ar ļoti tievu auklu un vieglu spaili, un spalvu pludiņiem un prasmīgi baroja zivis tai vietā, kur makšķerēja. Viņi vienmēr kaut ko noķēra un bieži izvilka lielisku lomu, — raudai līdzīgu zivi, ko sauc par goujon. Izcepta vesela tā ir ļoti garda, un es varu notiesāt pilnu šķīvi. Gaļa tai ir sulīga un maiga un nemaz nav trekna, un garša pat labāka nekā svaigām sardīnēm, un mēs ēdām to ar visām asakām.

Vislabāk šo zivi gatavoja brīvdabas restorānā, kas uzcelts upes krastā Lejas Medonā, kur mēs parasti braucām izklaidēties, kad mums bija nauda. Tas saucās «La Pкche Miraculeuse », un tur pasniedza lielisku baltu muskata tipa vīnu. Te viss bija kā Mopasana stāstos, un skats uz upi tieši tāds kā Sisleja gleznās. Bet, lai ēstu goujon, nemaz nevajadzēja braukt tik tālu. Arī Senluī salā bija ļoti laba friture[63] .

Es pazinu dažus no tiem, kas makšķerēja zivīm bagātākajās vietās starp Senluī salu un Vertgalanta laukumu, un šad tad skaidrās dienās nopirku litru vīna un maizi, un desu un apsēdos saulē, un lasīju nupat nopirktu grāmatu, un vēroju, kā ķeras zivis.

Ceļojumu aprakstu autori mēdz attēlot Sēnas makšķerniekus, it kā tie būtu apsēstie, kas savu mūžu neko nav izvilkuši; taču makšķerēšana ir nopietna un ienesīga nodarbošanās. Lielākā daļa makšķernieku bija pensionāri, kas pārtika no mazas pensijas, vēl nenojauzdami, ka inflācija pārvērtīs to par galīgu nulli, bet bija arī tādi kaislīgi makšķernieki, kuri makšķerēšanai veltīja katru brīvu brīdi. Labāka makšķerēšana bija Sarentonā, kur Sēnā ietek Marna, un ārpus Parīzes, tomēr arī pašā Parīzē varēja itin labi makšķerēt. Es nemakšķerēju, jo man nebija zvejas rīku, un labāk taupīju naudu zivju ķeršanai Spānijā. Turklāt es nekad nezināju, kad beigšu strādāt vai kad man vajadzēs aizbraukt, tāpēc negribēju saistīties ar makšķerēšanu, ar ko nodarboties var tikai noteiktās stundās. Bet es uzmanīgi vēroju makšķerniekus, un man bija patīkami apzināties, ka izprotu visus sīkumus, un vienmēr bija priecīgi ap sirdi, iedomājoties, ka šai lielajā pilsētā cilvēki ķer zivis nevis laika kavēklim, bet aiznes mājās lomu, lai ģimenei būtu fritures.

Pie upes es nekad nejutos vientuļš — te bija makšķernieki un rosība, skaistās liellaivas ar īpašo dzīvi uz klāja, velkoņi, kuru dūmeņus atlieca atpakaļ, lai neaizķertu tiltus, liellaivu virtene, ko vilka tauvā, un kuplās gobas akmenī kaltajos krastos, platānas un vietvietām papeles. Kad pilsētā tik daudz koku, tad ik dienu šķiet, ka pavasaris būs tūlīt klāt un kādu rītu to pēkšņi būs atnesis silts nakts vējš. Reizēm aukstas lietus gāzes piespiedīs to atkāpties un liksies, ka tas nekad vairs neatgriezīsies un no tavas dzīves būs pazudis vesels gada laiks. Tās bija vienīgās īsti skumjās dienas Parīzē, jo viss tad likās pretdabisks. Rudeņos ar skumjām samierinies. Katru gadu tevī kaut kas nomirst, kad kokiem birst lapas un aukstajā ziemas gaismā vējš loka kailos, neaizsargātos zarus. Bet tu zini, ka pavasaris noteikti atnāks, tāpat kā zini, ka sasalusī upe atkal atbrīvosies no ledus. Bet, kad aukstie lieti līst bez mitas un nogalina pavasari, šķiet, ka veltīgi aizgājusi bojā jaunā dzīvība.

Tomēr tais dienās pavasaris beigu beigās vienmēr atnāca, lai gan bija bail, ka tas varētu arī neatnākt.

MĀNĪGS PAVASARIS

6

Kad atnācis pavasaris, lai arī mānīgais, nav citu rūpju kā atrast vietu, kur justies vislabāk. Vienīgais, kas varēja sabojāt dienu, bija cilvēki, taču, ja izdevās izvairīties no ielūgumiem, diena kļuva bezgalīga. Cilvēki vienmēr centās liegt mums šo laimi, tikai pavisam nedaudzi sagādāja tādu pašu prieku kā pats pavasaris.

Pavasarī es parasti strādāju, agri no rīta, kad sieva vēl gulēja. Logi bija plaši atvērti, un ielas bruģis žuva pēc lietus. Saule nožāvēja mitrās māju sienas pretī manam logam. Veikaliem vēl nebija atvērti aizvirtņi. Gans dzina pa ielu kazu baru, pūzdams stabuli, un sieviete, kas dzīvoja virs mums, bija izgājusi uz ietves ar lielu krūzi. Gans izvēlējās melnu kazu ar pierietējušu tesmeni un izslauca to tieši krūzē, bet viņa suns tikmēr sadzina pārējās kazas uz ietves. Kazas skatījās uz visām pusēm un grozīja galvas kā tūristi. Gans paņēma no sievietes naudu, pateicās un gāja tālāk, pūzdams savu stabuli, bet suns dzina kazas, un tās aizskrēja pa bruģi, ragus purinādamas. Es atkal sāku rakstīt, un sieviete ar kazas pienu nāca augšā pa kāpnēm. Viņa valkāja čības ar filca zolēm, un es dzirdēju tikai viņu smagi elpojam, kad viņa apstājās uz mūsu kāpņu laukumiņa, un pēc tam aizcērtamies viņas durvis. Mūsu mājā neviens cits kazas pienu nedzēra.

Es nolēmu iziet uz ielas un nopirkt rikšošanas sacīkšu rīta programmu. Pat visnabadzīgākajā kvartālā varēja dabūt vismaz vienu eksemplāru, bet šādā dienā programmu vajadzēja nopirkt agrāk. Es uzgāju to Dekarta ielas un Kontreskarpa laukuma stūrī. Kazas skrēja lejā pa Dekarta ielu, un es dziļi ieelpoju svaigo gaisu un ātri devos atpakaļ, lai drīzāk uzkāptu savā dzīvoklī un pabeigtu darbu. Es tikko nepadevos vilinājumam iet nevis mājās, bet sekot kazām pa agrīna rīta ielu. Tomēr, pirms sāku rakstīt, es ieskatījos programmā. Sacīkstes notika Angenā, mazā un patīkamā blēžu hipodromā, kur atrada patvērumu autsaideri.

Tātad, tiklīdz pabeigšu darbu, mēs brauksim uz sacīkstēm. Toronto avīze, kurai es rakstīju, bija atsūtījusi nelielu honorāru, un mēs nolēmām iemaksāt augstu likmi, lai laimētu prāvu summu. Mana sieva reiz Oteijā lika uz zirgu ar iesauku Zelta Kaza, par to izmaksāja simt divdesmit pret vienu, un tas jau bija citiem priekšā divdesmit zirga garumus, bet krita, lecot pāri pēdējam šķērslim, neglābjami iznīcinādams mūsu ietaupījumus, kuru mums pietiku pusgadam. Mēs centāmies to neatcerēties. Togad mēs vienmēr laimējām līdz atgadījumam ar Zelta Kazu.

— Vai mums ir nauda, lai varētu spēlēt pa īstam, Tetī? — sieva jautāja.

— Nē. Aprēķināsim, cik drīkstam iztērēt, un paņemsim tik daudz līdzi. Varbūt tu labāk gribi izdot šo naudu kam citam?

— Ja nu …

— Saprotu. Visu šo laiku mums klājies ļoti grūti un esmu bijis skops.

— Nē, — viņa teica, — bet…

Es zināju, cik stingrs esmu bijis naudas ziņā un cik nelāgi viss iznācis. To, kas strādā un kam darbs sniedz apmierinājumu, trūkums nesarūgtina. Vannas istabas, dušas un siltas atejas es uzskatīju par ērtībām, kas paredzētas par mums visādā ziņā mazvērtīgākiem cilvēkiem, mums tās sagādāja prieku ceļojumos, un mēs ceļojām bieži. Bet vispār — ielas galā pie upes bija pirtis. Mana sieva nekad nesūrojās par visu to, tāpat kā neraudāja tāpēc, ka paklupa Zelta Kaza. Atceros, viņa sāka raudāt, jo viņai bija žēl zirga, nevis naudas. Es izturējos muļķīgi, kad viņai ievajadzējās pelēkas cigeikas jakas, bet, kad viņa to nopirka, tā man ļoti patika. Es izturējos muļķīgi arī citos gadījumos, Taču tas viss notika tāpēc, ka es cīnījos ar nabadzību, ko iespējams uzvarēt, ja tikai nav jātērē nauda. Īpaši, ja pērk gleznas apģērba vietā. Bet mēs tolaik nepavisam neuzskatījām sevi par nabadzīgiem. Mēs negribējām samierināties ar tādu domu. Mēs sevi pieskaitījām pie izredzētajiem, bet tie, uz kuriem mēs skatījāmies no augšas un kuriem pilnīgi pamatoti neuzticējāmies, bija bagātie. Man likās gluži dabiski siltuma labad valkāt svīteri apakškrekla vietā. Dīvaini tas likās tikai bagātajiem. Mēs labi un ne visai dārgi ēdām, labi un ne visai dārgi dzērām un labi gulējām, un mums bija silti kopā, un mēs mīlējām viens otru.

— Manuprāt, mums jābrauc, — sieva teica. — Mēs tik sen neesam bijuši uz sacīkstēm. Paņemsim līdzi kaut ko ēdamu un pudeli vīna. Es pagatavošu labus sendvičus.

— Brauksim ar vilcienu, tā iznāk lētāk. Bet, ja tu domā, ka tomēr nevajadzētu braukt, tad nebrauksim. Lai mēs šodien darītu ko darīdami, viss būs labi. Šodien ir brīnišķīga diena.

— Es domāju, ka mums jābrauc.

— Varbūt tev labāk patiktu izdot šo naudu par ko citu?

— Nē, — viņa augstprātīgi atbildēja. Viņas burvīgie, izcilnie vaigi bija kā radīti augstprātībai. — Kas mēs galu galā esam?

Mēs iekāpām vilcienā Ziemeļu stacijā, izbraucām cauri visnetīrākajai un drūmākajai pilsētas daļai un no piestātnes kājām aizgājām līdz zaļajam hipodromam. Vēl bija agrs, un mēs izklājām manu lietus mēteli uz tikko nopļautā mauriņa, apsēdāmies un paēdām brokastis, un dzērām vīnu tieši no pudeles, un skatījāmies uz vecajām tribīnēm, uz totalizatora brūnajām koka būdiņām, uz hipodroma zaļo zāli, uz tumši zaļajām barjerām un brūngano spīdumu ūdens grāvjos, uz nobalsinātajām mūra sienām un baltajiem stabiem un treliņiem, uz aploku zem saplaukušajiem kokiem un uz pirmajiem zirgiem, kurus veda laukā no aploka. Mēs iedzērām vēl mazliet vīna un izpētījām sacīkšu programmu, un mana sieva atlaidās uz lietus mēteļa nosnausties, pavērsusi seju pret sauli. Es aizgāju pie tribīnēm un satiku kādu cilvēku, ar ko biju pazīstams jau Sansiro, Milānā. Viņš ieteica man divus zirgus.

Nekādas zelta bedres jau nav. Bet lieciet droši.

Pusi no naudas, ko bijām nolēmuši iztērēt, mēs likām uz pirmo, tas sagādāja mums laimestu divpadsmit pret vienu, skaisti lēca pāri šķēršļiem, noskrēja citus pēdējā taisnē un beidza distanci četrus zirga garumus visiem priekšā. Mēs paturējām sev pusi laimesta, bet pārējo likām uz otru zirgu, kas uzreiz izrāvās uz priekšu, pirmais pārvarēja visus šķēršļus, bet pēdējā taisnē gandrīz zaudēja — favorīts tuvojās ar katru lēcienu, un abu žokeju pātagas cilājās kā spriguļi.

Mēs gājām iedzert pa glāzei šampanieša bārā zem tribīnēm un pagaidīt, kamēr paziņos izmaksas.

— Rikšošanas sacīkstes tomēr ir smags pārdzīvojums, — mana sieva teica. — Vai redzēji, ka tas zirgs gandrīz noskrēja mūsējo?

— Man vēl tagad visas iekšas trīs.

— Cik izmaksās?

— Kotējums bija astoņpadsmit pret vienu. Bet, iespējams, pēdējā brīdi uz šo zirgu daudz lika.

Garām aizveda zirgus, mūsējais bija vienās putās, nāsis elpojot plati cilājās, un žokejs to viegli plikšķināja.

— Nabadziņš, — sieva teica. — Un mēs tik liekam naudu.

Mēs noskatījāmies, kā zirgi aiziet garām, un izdzērām vēl pa glāzei šampanieša, un tad paziņoja izmaksu: astoņdesmit pieci. Tas nozīmēja — par šo zirgu maksā astoņdesmit piecus frankus pret desmit franku biļeti.

— Droši vien beigās uz to lika prāvas summas, — es sacīju.

Bet mēs bijām laimējuši lielu naudu, lielu mūsu uztverē, un tagad mums bija pavasaris un arī nauda. Un es nodomāju, ka neko vairāk mums nevajag. Pat ja nodalām katrs pa ceturtdaļai laimesta savam tēriņam, no tādas dienas kā šī vēl paliek pāri puse rikšošanas sacīkšu fondam. Šo fondu es glabāju slepenībā un atsevišķi no visas citas naudas.

Reiz tai pašā gadā, kad bijām pārbraukuši no kāda ceļojuma un mums atkal bija laimējies rikšošanas sacīkstēs, mēs, mājās ejot, iegriezāmies pie Prinjē pasēdēt bārā, iepriekš gan aplūkojuši visus vitrīnā izliktos brīnumus, kuriem bija klāt skaidri norādīta cena. Mēs pasūtījām austeres un crabe mexicaine[64] un uzdzērām virsū dažas glāzes sanserras. Atpakaļ tumsā gājām cauri Tilērijam un apstājāmies, lai paskatītos caur Karuseļa arku uz dārziem, aiz kuru simetriskajām, tumšajām aprisēm spīdēja Konkordijas laukuma ugunis un augšup uz Triumfa arku stiepās gara spuldžu virkne. Tad mēs paskatījāmies atpakaļ, kur melnoja Luvra, un es teicu:

— Vai tu tiešām domā, ka tās trīs arkas ir vienā līnijā? Šīs divas un Sermiones arka Milānā?

— Nezinu, Tetī. Runā, ka esot, un droši vien tā ir. Vai atceries, ka mēs rāpāmies pa sniegu, bet Senbernāra Itālijas pusē uzreiz nokļuvām pavasarī un pēc tam tu un Činks, un es visu dienu gājām lejup pa pavasari uz Aostu?

— Činks nosauca šo gājienu — «Kurpēs pāri Senbernāram». Vai atceries šīs kurpes?

— Manas nabaga kurpes! Un vai atceries, ka mēs ēdām angļu salātus no persikiem un meža zemenēm garās stikla glāzēs ar ledu pie Bifi «Galerijā» un dzērām kapri?

— Toreiz man atkal ienāca prata šīs trīs arkas.

— Es atceros Sermiones arku. Tā ir līdzīga šai.

— Un vai atceries krodziņu Aiglā, kur tu un Činks visu dienu sēdējāt dārzā un lasījāt, kamēr es makšķerēju?

— Jā, Tetī.

Es atcerējos Ronu, šauru un pelēku, un sniegūdens pieplūdušu, un abus kanālus, kur bija foreles, — Stokalperu un Ronas kanālu. Stokalpers todien jau bija pavisam skaidrs, bet Ronas kanāls vēl duļķains.

— Un vai tu atmini, kā ziedēja zirgkastaņas un es centos atcerēties pasaku par glicīniju, ko man izstāstīja, liekas, Džims Gembls, un nekādi nevarēju?

— Jā, Tetī, un tu un Činks visu laiku runājāt par to, kā rakstot panākt patiesīgumu un pareizi attēlot, nevis aprakstīt. Es atceros, kā jūs strīdējāties par apgaismojumu, struktūru un formu.

Tagad mēs iznācām pa Luvras vārtiem un pārgājām pāri ielai, un apstājāmies uz tilta, un, atbalstījuši elkoņus pret akmens margām, skatījāmies lejā uz upi.

— Mēs visi trīs strīdējāmies par visu un vienmēr par konkrētām lietām un pavilkām cits citu uz zoba. Es atminu visu, ko mēs darījām, un visu, par ko runājām tai ceļojumā, — Hedlija teica. — Tiešām atminu, visu, visu. Kad jūs ar Činku sarunājāties, es arī piedalījos. Nevis tā kā pie mis Stainas, kur esmu tikai sieva.

— Žēl, ka nevaru atcerēties to pasaku par glicīniju.

— Tas nav svarīgi. Svarīga bija pati glicīnija, Tetī.

— Atceries, es atnesu pudeli vīna no Aiglas uz mūsu chalet ? Mums pārdeva to viesnīcā. Un teica, ka esot labs pie forelēm. Liekas, mēs ietinām pudeli «La gazzette da Lucerne»,

— Sionas vīns bija vēl labāks. Vai atceries, kā Gangesviša kundze pagatavoja foreli au bleu[65] , kad mēs atgriezāmies chalet ? Cik tā bija garšīga forele, Tetī, un mēs dzērām Sionas vīnu un ēdām verandā uz pašas kraujas, un skatījāmies uz ezeru un uz Dent du Midi , ko līdz pusei klāja sniegs, un uz kokiem Ronas deltā, kur Rona ietek ezerā.

— Ziemā un pavasarī mums vienmēr pietrūkst Činka.

— Vienmēr. Man viņa pietrūkst arī tagad, kad tas viss pagājis.

Činks bija kadru virsnieks un no Sandherstas bija nokļuvis Monsā. Es iepazinos ar viņu Itālijā, un viņš ilgu laiku bija mans, bet vēlāk mūsu labākais draugs. Toreiz viņš vienmēr pavadīja kopā ar mums atvaļinājumu.

— Viņš mēģināšot dabūt atvaļinājumu pavasarī. Tā viņš rakstīja pagājušajā nedēļā no Ķelnes.

— Es zinu. Bet pašlaik mums jādzīvo šodienai un jāizmanto katrs mirklis.

— Pašlaik mēs skatāmies, kā ūdens mutuļo ap tilta balstiem. Paskatīsimies augšup pa upi, kas tur redzams.

Mēs paskatījāmies un ieraudzījām visu: mūsu upi un mūsu pilsētu, un mūsu pilsētas salu.

— Mums pārāk veicas, — Hedlija teica, — Es ceru, ka Činks atbrauks. Viņš vienmēr ir rūpējies par mums.

— Viņš pats gan tā nedomā.

— Protams, ne.

— Viņš domā, ka mēs kopīgi meklējam.

— Tā arī ir. Bet viss atkarīgs no tā, ko meklē.

Mēs pārgājām pāri tiltam un nonācām mūsu krastā.

— Vai tu neesi izsalkusi? — es jautāju. — Mēs tikai staigājam un runājam.

— Esmu, Tetī. Un tu ne?

— Ieiesim kādā labā restorānā un paēdīsim karaliskas pusdienas.

— Kur?

— Varbūt pie Mišo?

— Burvīgi, un tas ir pavisam tuvu,

Mēs gājām pa Svēto Tēvu ielu līdz Žakoba ielas stūrim, apstājāmies un aplūkojām izstādītās gleznas un mēbeles. Pie Mišo restorāna ieejas izlasījām tur izlikto ēdienu karti. Restorānā nebija brīvu vietu, un mēs gaidījām, kamēr kāds aiziet, un uzmanījām tos galdiņus, pie kuriem jau dzēra kafiju.

Pēc pastaigas mēs bijām vēl vairāk izsalkuši, un Mišo restorāns priekš mums bija vilinošs un dārgs. Tur pusdienoja Džoiss ar ģimeni, viņš un sieva sēdēja pie sienas, un Džoiss caur biezajiem briļļu stikliem pētīja ēdienu karti, turēdams to tuvu pie acīm; blakus viņam Nora, viņa ēda maz, bet ar apetīti; pretim Džordžio, kalsns, uzcirties, pakausī pieglaustiem matiem, un Lučia, gandrīz vēl meitene, bieziem, cirtainiem matiem; visa ģimene sarunājās itāliski.

Kamēr mēs stāvējām, es domāju, vai sajūtu, kāda mums bija tur uz tilta, var saukt par izsalkumu. Es jautāju sievai, un viņa teica:

— Nezinu, Tetī. Izsalkumam ir tik daudz veidu. Pavasarī to ir vēl vairāk. Taču tagad jau tas pagājis. Atmiņas arī ir izsalkums.

Es lāgā neizpratu viņas vārdus, bet, skatīdamies caur restorāna logu un redzēdams viesmīli pasniedzam šķīvi ar diviem tournedos[66] , es apzinājos, ka esmu izsalcis gluži parastā nozīmē.

— Tu teici, ka mums šodien veicoties. Mums tiešām veicas. Bet mums taču pasacīja, uz ko likt.

Viņa iesmējās.

— Es nerunāju par rikšošanas sacīkstēm. Tu visu saproti burtiski. Es domāju — mums veicas citādā ziņā.

— Činku, manuprāt, rikšošanas sacīkstes neinteresē, — es teicu, atkal parādīdams neattapību.

— Nē. Tās viņu interesētu vienīgi tad, ja viņš pats tajās piedalītos.

— Vai tu vairs negribi iet uz rikšošanas sacīkstēm?

— Gribu. Un tagad mēs varam iet, kad vien ienāk prātā.

— No tiesas gribi?

— Protams. Tu arī gribi, vai ne?

Beidzot tikuši iekšā pie Mišo, mēs ieturējām lielisku maltīti, bet, kad bijām paēduši un par ēšanu vairs nedomājām, sajūta, ko uz tilta uzskatījām par izsalkumu, joprojām nebija izzudusi un mūs neatstāja, kamēr ar autobusu braucām mājās. Tā mūs neatstāja, kad mēs iegājām istabā un apgūlāmies gultā, un neizzuda arī, kad tumsā mīlējām viens otru. Un, kad es uzmodos un pa vaļā logiem ieraudzīju mēness apmirdzinātos augsto namu jumtus, tā joprojām nebija izzudusi. Es pavirzījos, lai mēness nespīdētu man sejā, bet vairs nevarēju aizmigt un paliku nomodā, un domāju par šo sajūtu. Mēs abi naktī bijām divreiz atmodušies, un sieva tagad saldi gulēja, un mēness gaisma krita viņai sejā. Bet es arvien vēl domāju par to pašu un tāpat neko nesapratu. Kad šorīt piecēlos un ieraudzīju mānīgo pavasari un izdzirdēju stabulējam ganu, kurš dzina kazas, un gāju pirkt rikšošanas sacīkšu rīta programmu, dzīve bija likusies tik vienkārša.

Taču Parīze ir ļoti veca pilsēta, bet mēs bijām jauni, un nekas tur nebija vienkāršs — nedz nabadzība, nedz negaidīta bagātība, nedz mēness gaisma, nedz taisnīgums un ļaunums, nedz tās būtnes elpa, kura guļ tev blakus mēness gaismā.

KĀDAS AIZRAUŠANĀS GALS

7

Togad un vēl pāris gadu pēc tam mēs daudz reižu kopā gājām uz rikšošanas sacīkstēm, kad biju nostrādājis rīta cēlienu, un Hedlijai tās patika un dažkārt pat viņu sajūsmināja. Bet tas nepavisam nebija tas, kas kāpieni augstajās kalnu pļavās aiz mežu joslas vai atgriešanās vēlu vakarā chalet, vai došanās kopā ar Činku, mūsu labāko draugu, pāri kalnu grēdai uz vēl nepazīstamām vietām. Un tā nebija arī interese tieši par rikšošanas sacīkstēm. Tā bija vēlēšanās spēlēt. Bet mēs saucām šo aizraušanos par rikšošanas sacīkstēm.

Rikšošanas sacīkstes nekad mūs nešķīra — to spēj tikai cilvēki, — bet ilgu laiku bija mūsu tuvākais un uzstājīgākais draugs. Katrā ziņā tā bija patīkamāk domāt. Un es, kam bija taisnas dusmas uz cilvēkiem par viņu spējām visu izpostīt, biju iecietīgs pret šo neuzticīgāko, skaistāko, valdzinošāko, untumaināko un uzstājīgāko draugu, jo tas varēja būt ienesīgs. Lai rikšošanas sacīkstes kļūtu ienesīgas, tām vajadzēja ziedot visu laiku, un man šī laika nebija. Bet es attaisnoju savu aizraušanos, rakstīdams par tām, kaut gan beigu beigās viss, ko biju uzrakstījis, pazuda un no stāstiem par rikšošanas sacīkstēm saglabājies tikai viens, kas tad bija nodots pastā.

Pēc tam es sāku iet uz rikšošanas sacīkstēm biežāk viens pats, un tās arvien vairāk mani aizrāva un saistīja. Līdzko radās iespēja, es braucu uz abiem hipodromiem, uz Oteiju un Angenu. Lai spēlētu ar lielāku risku, vajadzēja veltīt sacīkstēm visu laiku, bet tā pelnīt naudu nebija iespējams. Aprēķini bija pareizi tikai uz papīra. Un rezultātus varēja uzzināt jebkurā avīzē.

Jāšanas sacīkstes ar šķēršļiem Oteijā vislabāk bija skatīties no tribīnes augšējās rindas, un vajadzēja skriešus uzskriet pa kāpieniem, lai paspētu redzēt, kā rikšo katrs zirgs, un ievērot zirgu, kas varēja uzvarēt, bet neuzvarēja, un saprast, kāpēc un kā tas notika. Vajadzēja sekot likmēm un visiem grozījumiem kotējumā katru reizi, kad skrēja zirgs, ko biji izraudzījies, un vajadzēja pareizi novērtēt tā spējas, lai uzminētu to brīdi, kad uz šo zirgu liks zinātāji. Taču arī tad varēja zaudēt, tomēr tu jau zināji, kādas ir izredzes. Uzdevums bija grūts, bet cik jauki bija diendienā noskatīties sacīkstēs Oteijā, kad izdevās tur atnākt un redzēt lielisku zirgu godīgas sacensības un kad hipodromu jau pazīsti caur un cauri. Beigu beigās tu esi ieguvis daudz paziņu, žokejus un trenerus, un zirgu īpašniekus, un iepazinis daudz zirgu, un uzzinājis arī daudz ko citu.

Vispār es liku tikai uz zirgu, ko pazinu, bet reizēm es atklāju zirgus, kuriem neviens neticēja, vienīgi to treneri un žokeji, un kuri uzvarēja skrējienu pēc skrējiena, un es liku uz tiem. Galu galā es vairs negāju uz sacīkstēm, jo tām vajadzēja ziedot pārāk daudz laika un tās mani pārāk saistīja, un es zināju pārāk daudz no tā, kas notiek Angenā un arī citos hipodromos, kur rīko rikšošanas sacīkstes bez šķēršļiem.

Es jutos priecīgs, ka biju pārtraucis spēlēt rikšošanas sacīkstēs, bet manīju tādu kā tukšumu. Tolaik es jau zināju — ja dzīvē kaut kas beidzas, vienalga, labs vai slikts, paliek pāri tukšums. Bet tukšums, kas palicis pēc sliktā, aizpildās pats no sevis. Tukšumu pēc kaut kā laba var piepildīt, tikai atrodot kaut ko vēl labāku. Es ieliku naudu, kas bija paredzēta rikšošanas sacīkstēm, kopējā fondā, un man kļuva viegli un labi.

Tai dienā, kad atmetu rikšošanas sacīkstes, es devos uz Sēnas otru krastu, kur toreiz Itāliešu ielas un Itāliešu bulvāra stūrī bija sabiedrības «Guaranty Trust» nodaļa, un tur satiku savu draugu Maiku Vordu. Es gāju noguldīt naudu, kas bija domāta rikšošanas sacīkstēm, bet nevienam to neteicu. Es neko neierakstīju čeku grāmatiņā, bet tāpat iegaumēju summu.

— Vai neiesim uzkost? — es jautāju Maikam.

— Labs ir, mazais. To var. Kas lēcies? Uz hipodromu nebrauksi?

— Ne.

Luvuā laukumā mēs paēdām ļoti labā, vienkāršā bistro, kur mums pasniedza brīnišķīgu baltvīnu. Pretī pāri laukumam bija Nacionālā bibliotēka.

— Tu neej bieži uz hipodromu, Maik? — es vaicāju.

— Nē. Sen neesmu bijis.

— Kāpēc?

— Nezinu, — Maiks atbildēja. — Tomēr zinu gan. Ja sacīkstes tevi saista tikai naudas dēļ, tad nav vērts tās skatīties.

— Un tu vairs neej uz hipodromu?

— Šad tad aizeju. Uz lielām sacīkstēm ar labākajiem zirgiem.

Mēs uzziedām pвte[67] uz garšīgās maizes, kādu deva bistro, un iedzērām baltvīnu.

— Bet agrāk tu aizrāvies ar rikšošanas sacīkstēm, vai ne, Maik?

— Jā gan.

— Un ko tu atradi labāku?

— Riteņbraukšanas sacīkstes.

— Tiešām?

— Tur nav katrā ziņā jāspēlē. Tikai skaties.

— Rikšošanas sacīkstes prasa daudz laika.

— Pārāk daudz laika. Visu laiku. Un man nepatīk turienes publika.

— Es biju ļoti aizrāvies.

— Zinu. Vai daudz izgrūdi?

— Nē.

— Īstais brīdis atmest, — Maiks teica.

— Esmu jau atmetis.

— Tas nav viegli. Paklau, mazais, aiziesim kādreiz uz riteņbraukšanas sacīkstēm.

Riteņbraukšanas sacīkstes bija lielisks jaunums, par ko es gandrīz nekā nezināju. Bet mēs neaizrāvāmies ar tām uzreiz. Tas notika vēlāk. Tām bija liela loma mūsu dzīvē pēcdienās, kad pirmais Parīzes periods neglābjami tuvojās beigām.

Bet ilgu laiku mums bija labi dzīvot šai Parīzes kvartālā tālu no hipodroma un likt likmi pašiem uz sevi un savu darbu, un uz gleznotājiem, kurus pazinām, nevis pelnīt iztiku azarta spēlē un dēvēt to citādi. Es iesāku daudzus stāstus par riteņbraukšanas sacīkstēm, tomēr neuzrakstīju neviena, kas varētu līdzināties pašām sacīkstēm slēgtos vai vaļējos trekos vai pa šoseju. Bet es tomēr parādīšu Ziemas velodromu dziestošās dienas dūmakā un stāvo koka treku, un riepu īpašo švīkoņu pa koku, un braucēju sasprindzinājumu, un viņu paņēmienus, kad viņi lido augšup un metas lejup, sakusuši kopā ar savām mašīnām; tu būsi kā apburts, kad parādīšu tev demi-fond[68] : rēcošos motociklus ar ritenīšiem aizmugurē un entraоneurs[69] smagās aizsargkaskās un ādas jakās, ar kurām viņi aizsargā no pretvēja velosipēdistus vieglās kaskās, kuri pieplakuši stūrei un zibenīgi min pedāļus, lai velosipēda priekšējais ritenis neatpaliktu no ritenīša motocikla aizmugurē, kurš šķeļ viņiem gaisu; un motoru tarkšķēšanu, un elpu aizraujošo cīņu starp braucējiem, kas lido plecu pie pleca, riteni pie riteņa, augšup, lejup un visu laiku uz priekšu trakā ātrumā, kamēr kāds no tiem, zaudējis tempu, atpaliek no līdera un atsitas pret cieto gaisa sienu, no kuras līdz šim bijis pasargāts.

Riteņbraukšanas sacīkstēm ir ļoti daudz veidu. Parastais sprints un hīts ar skrejošo startu vai pāru sacīkstes, kad divi braucēji vairākas sekundes balansē uz saviem velosipēdiem, lai piespiestu pretinieku uzņemties vadību, un pēc tam daži lēni apļi un beidzot strauja mešanās ātruma aizraujošajā dzidrumā. Tad vēl divu stundu ilgas komandu sacensības ar pāris sprinta braucieniem, lai aizpildītu laiku; vieninieku sacīkstes absolūtā ātrumā, kad braucējs veselu stundu sacenšas ar hronometra rādītāju; loti bīstamas, toties ļoti skaistas simt kilometru sacensības aiz smagiem motocikliem pa stāvo koka treku Monrūža atklātā stadiona «Bufalo» piecsimtmetru iedobumā; slavenais beļģu čempions Linārs, kas profila dēļ bija iesaukts par Siu[70] ; tuvojoties finišam, viņš palielināja jau tāpat mežonīgo ātrumu, nolieca galvu un iesūca ķiršu liķieri no gumijas caurulītes, kas bija savienota ar termoforu zem viņa sporta krekla; un Francijas čempionāti aizmotorbraukšanā pa sešsimt sešdesmit metru garo betona treku Prinča parkā blakus Oteijai, visbīstamāko treku, kur mūsu acu priekšā nositās slavenais sacīkšu braucējs Ganē un mēs dzirdējām nokrikšķam viņa galvaskausu zem aiz sargkaskas, it kā piknikā kāds sasistu pret akmeni cieti novārītu olu. Man jāapraksta sešu dienu ilgo riteņbraukšanas sacensību neparastā pasaule un brīnišķīgās sacīkstes pa šoseju kalnos. Tikai franču valodā iespējams to īsti attēlot, jo visi termini ir franču valodā, tāpēc tik grūti par to rakstīt. Maikam bija taisnība. Riteņbraukšanas sacīkstēs nav katrā ziņā jāspēlē. Bet tas jau pieder otram manas dzīves posmam Parīzē.

IZSALKUMS IR LABA MĀCĪBA

8

Kad Parīzē dzīvo pusbadā, ēst gribas sevišķi stipri, tāpēc ka maiznīcu logos izstādīti daždažādākie gardumi un cilvēki ēd pie galdiņiem tieši uz ietvēm, un tu redzi ēdienu un ieelpo tā smaržu. Ja tu esi pametis žurnālistiku un raksti darbus, ko Amerikā neviens nepērk, un saviem mājniekiem teicis, ka esi ielūgts pie kāda pusdienās, tad vislabākais ir iet uz Luksemburgas dārzu, kur visā ceļā no Observatorijas laukuma līdz Vožirāra ielai tevi nemulsinās nedz ēdiena izskats, nedz smarža. Un vari iegriezties Luksemburgas muzejā, kur gleznas kļūst skaidrākas un dziļāk izjūtamas, un skaistākas, ja no bada smeldz pakrūtē un vēderā vāveres lēkā. Badodamies es iemācījos krietni labāk izprast Sezannu un tā īsti aptvert, kā viņš radījis savas ainavas. Es bieži esmu jautājis pats sev, vai arī viņš strādājot nav badojies, bet nospriedu, ka droši vien tikai aizmirsis paēst. Tādas ne visai veselīgas, toties pirmreizējas domas nāk prātā no bezmiega un badošanās. Vēlāk es nospriedu, ka Sezanns droši vien ir izjutis izsalkumu, tikai citādu.

No Luksemburgas dārza pa šauro Ferū ielu var iziet uz Sv. Sulpicija laukumu, kur arī nav neviena restorāna, tikai kluss skvērs ar soliem un kokiem. Tur ir strūklaka ar lauvām un baloži staigā pa trotuāru un tup uz bīskapu statujām. Laukuma ziemeļu pusē ir baznīca un veikali, kur pārdod dažādus baznīcas piederumus un garīdznieku tērpus. Ja no šejienes dodas tālāk uz upi, tad, gribot negribot jāiet garām gan augļu un sakņu, gan vīna tirgotavām, gan maiznīcām un konditorejām. Tomēr, rūpīgi apsverot, kādu ceļu izvēlēties, var pagriezties pa labi, apiet apkārt pelēcīgi baltajai baznīcai un iznākt uz Odeona ielas, un tur vēlreiz nogriezties pa labi uz Silvijas Bīčas grāmatnīcu — šai virzienā nav tik daudz pārtikas veikalu. Odeona ielā nav ne kafejnīcu, ne bistro līdz pat laukumam, kur ir trīs restorāni. Kamēr sasniedz namu Odeona ielā 12, izsalkums jau ir pierimis, toties uztvere atkal saasinājusies. Fotogrāfijas liekas citādas, un tu redzi grāmatas, kādas nekad agrāk neesi ievērojis.

— Jūs esat novājējis, Hemingvej, — Silvija teica. — Vai jūs kārtīgi ēdat?

— Protams.

— Ko jūs ēdāt otrajās brokastīs?

Man metās tumšs gar acīm no izsalkuma, bet es atbildēju:

— Es tieši eju mājās brokastot.

— Tagad — trijos?

— Es nemanīju, ka ir jau tik vēls.

— Nesen Adriēna teica, ka gribot jūs ar Hedliju ielūgt vakariņās. Mēs uzaicinātu Fargu. Jums Fargs, kā liekas, ir simpātisks. Vai Larbo. Viņš jums patiks. Es zinu, ka patiks. Vai vēl kādu, kas jums pa prātam. Parunājiet ar Hedliju, jā?

— Varu galvot, ka viņa labprāt nāks.

— Es aizsūtīšu viņai pneu[71] Un nestrādājiet tik daudz, ja neesat kārtīgi paēdis.

— Nestrādāšu.

— Tagad ejiet mājās, citādi nokavēsiet pusdienas.

— Man jau paglabās.

— Neēdiet neko aukstu. Jums vajadzīgas labas siltas pusdienas.

— Vai man ir kāda vēstule?

— Liekas, nav. Tūlīt paskatīšos.

Viņa paskatījās un ieraudzīja vēstuli, un līksmi man uzsmaidīja, un atvēra pastkastītes durtiņas.

— Tā atnesta, kamēr biju izgājusi, — viņa sacīja.

Es paņēmu aploksni un pataustot tanī manīju tā kā naudu.

— No Vederkopa, — Silvija teica.

— Laikam no «Der Querschnitt». Jūs satikāt Vederkopu?

— Nē. Bet viņš bija te ar Džordžu. Viņš satiksies ar jums, neuztraucieties. Droši vien gribēja jums samaksāt iepriekš.

— Te ir sešsimt franku. Viņš raksta, ka tas vēl neesot viss.

— Cik labi, ka jūs man atgādinājāt par vēstuli. Cik viņš jauks, šis misters Ļoti Patīkami.

— Sasodīti jokaini, ka manus darbus pērk tikai Vācijā. Viņš un vēl «Frankfurter Zeitung».

— Tiešām jocīgi. Bet tādēļ neskumstiet. Jūs taču varat pārdot savus stāstus Fordam, — viņa pavilka mani uz zoba.

— Par trīsdesmit frankiem lappusi. Teiksim, katrus trīs mēnešus pa vienam stāstam žurnālā «Transatlanlic ». Tātad par piecas lappuses garu stāstu simt piecdesmit franku ceturksnī. Tas ir, sešsimt franku gadā.

— Bet, Hemingvej, nedomājiet par to, cik jums par tiem maksā pašreiz. Galvenais, ka varat tos uzrakstīt.

— Zinu. Es varu uzrakstīt stāstus. Bet neviens tos nepērk. Kopš esmu atmetis žurnālistiku, neko vairs nenopelnu.

— Gan pirks. Redziet, par vienu jau naudu saņēmāt.

— Atvainojiet, Silvij. Piedodiet, ka sāku par to runāt.

— Ko piedot? Runājiet, cik patīk, gan par to, gan par citu. Vai tad jūs nezināt, ka rakstnieki tikai par savām likstām vien runā. Bet apsoliet, ka vairs neuztrauksieties un kārtīgi paēdīsiet.

— Apsolu.

— Un tūlīt ejiet mājās ēst pusdienas.

Izgājis uz Odeona ielas, šo gaudu dēļ es jutos pats sev pretīgs. Visa vaina ir mana paša muļķība. Vajadzēja nopirkt krietnu riku maizes un apēst, nevis staigāt apkārt izsalkušam. Es pat samanīju brūnās, kraukšķīgās garozas garšu. Bet sausai garozai jāuzdzer kaut kas virsū. «Ak tu, velna gaudekli, ko tēlo svēto mocekli!» es sev teicu. «Tu pats labprātīgi atmeti žurnālistiku. Tev ir kredīts, un Silvija vienmēr tev aizdos naudu. Tā jau daudzreiz ir bijis. Tas ir pilnīgi droši. Bet tu centīsies sevi attaisnot. Izsalkums nāk par labu veselībai, un gleznas tiešām labāk skatīties tukšu vēderu. Bet ēšana arī ir brīnišķīga lieta — un vai tu zini, kur tūlīt iesi ēst pusdienas?

Pie Lipa, lūk, kur tu ēdīsi un dzersi arī.»

Līdz Lipam nebija tālu, un pa ceļam visas tās vietas, kuras mans kuņģis pamanīja tikpat ātri kā acis un deguns, tagad darīja šo gājienu jo patīkamāku. Brasserie[72] bija gandrīz tukšs, un, kad es apsēdos pie sienas galdiņa ar muguru pret spoguli un viesmīlis jautāja, vai atnest man alu, es pasūtīju distinguй, lielu stikla kausu, kurā saiet vesels litrs, un kartupeļu salātus.

Alus bija ļoti auksts, un dzert to bija īsta bauda. Pommes а l’huile bija svaigi, sagatavoti ar marinādi, un olīvu eļļa bija lieliska. Es apkaisīju salātus ar melnajiem pipariem un apmērcēju maizi olīvu eļļā. Pēc pirmā krietnā alus malka sāku lēnā garā ēst un dzert. Kad Pommes а l’huile bija notiesāti, es pasūtīju jaunu porciju un vēl cervelas — resnu desiņu, kas atgādināja Frankfurtes desu un bija gareniski pārgriezta uz pusēm un pārlieta ar īpašu sinepju mērci.

Es notīrīju ar maizi visu eļļu un visu mērci, un lēnām dzēru alu, bet tas vairs nebija tik auksts, un tad, izdzēris visu, pasūtīju puslitra kausu un noskatījos, kā tas piepildās. Alus man likās vēl aukstāks nekā iepriekš, un es izdzēru pusi.

«Es nemaz neuztraucos,» nodomāju. Es zināju, ka mani stāsti ir labi un agri vai vēlu kāds tos izdos dzimtenē. Atmetis avīžu darbu, es nešaubījos, ka stāstus publicēs. Bet tie cits pēc cita atgriezās atpakaļ. Manu pārliecību stiprināja tas, ka Edvards O’Braiens bija iekļāvis stāstu «Mans vecais» krājumā «Gada labākie stāsti» un veltījis šo krājumu man. Es iesmējos un iedzēru malku alus. Šis stāsts nav bijis iespiests nevienā žurnālā, un O’Braiens ievietojis šo stāstu krājumā pretēji visiem saviem principiem. Es atkal iesmējos, un viesmīlis paskatījās uz mani. Smiekli man nāca tāpēc, ka O’Braiens manu uzvārdu tomēr bija uzrakstījis nepareizi. Tas bija viens no abiem stāstiem, kas man bija palikuši pēc tam, kad visu, ko biju uzrakstījis, Hedlijai nozaga Lionas stacijā kopā ar čemodānu, kurā viņa veda visus manus manuskriptus uz Lozannu, lai sagādātu man pārsteigumu, dotu iespēju pastrādāt pie tiem atpūtas laikā kalnos. Viņa bija ielikusi čemodānā visus oriģinālus un mašīnraksta eksemplārus ar visām kopijām. Šis stāsts bija saglabājies tikai tāpēc, ka Linkolns Stefens bija aizsūtījis to kādam redaktoram, kurš to noraidīja. Tas tolaik ceļoja pa pastu atpakaļ. Otrs stāsts «Pie mums Mičigana» bija uzrakstīts pirms tam, kad pie mums viesojās Gertrūde Staina. Es netiku to pārrakstījis ar mašīnu, jo viņa šo stāstu atzina parinaccrochable. Tas mētājās kādā galda atvilktnē.

Un tā, kad mēs aizbraucām no Lozannas uz Itāliju, es parādīju šo stāstu par rikšošanas sacīkstēm O’Braienam, maigam, bālam, kautrīgam cilvēkam ar gaiši zilām acīm un taisniem matiem, kurus viņš pats apgrieza; viņš toreiz dzīvoja pansijā klosterī kalnos pie Rapallo. Tas bija draņķīgs brīdis, un es biju pārliecināts, ka nekad vairs nespēšu rakstīt, un parādīju viņam stāstu kā kaut ko brīnumainu: tā varētu trulā sastingumā parādīt kompasu no kuģa, uz kura kādreiz esi braucis un kurš kaut kādā neizprotamā veidā gājis bojā, vai arī ievilkt zābakā savu kāju, kas amputēta pēc katastrofas, un pajokot par to. Taču, kad O’Braiens bija izlasījis stāstu, es redzēju, ka viņam pat vēl sāpīgāk nekā man. Agrāk es domāju — tādas sāpes var izraisīt tikai nāve vai kaut kādas neciešamas mokas, bet, kad Hedlija pasacīja man, ka mani rokraksti ir pagalam, tad sapratu: es esmu maldījies. Sākumā viņa tikai raudāja un nevarēja saņemties, lai kaut ko pateiktu. Es viņu pārliecināju, ka, lai cik bēdīgs būtu notikušais, tas nevar būt tik briesmīgs un, lai tas būtu kas būdams, nevajag uztraukties. Gan viss nokārtosies. Tad beidzot viņa visu izstāstīja. Es nespēju ticēt, ka viņa paņēmusi līdzi arī visas kopijas, sameklēju cilvēku, kas uz laiku uzņēmās manus korespondenta pienākumus, sēdos vilcienā un aizbraucu uz Parīzi. Es toreiz diezgan labi pelnīju ar žurnālistiku. Tas, ko sacīja Hedlija, kā izrādījās, bija patiesība, un es labi atceros, kā pavadīju to nakti mūsu dzīvoklī, pārliecinājies, ka tas ir tiesa. Tomēr nu jau tas viss pagājis, un Činks bija iemācījis mani nekad nerunāt par zaudējumiem; un es sacīju O’Braienam, lai viņš to neņem tik ļoti pie sirds. Iespējams, ir pat labāk, ka mani agrīnie stāsti pazuduši, un es mierināju O’Braienu, kā mierina kareivjus pēc kaujas. Drīz es atkal sākšu rakstīt stāstus, es sacīju un meloju tikai tādēļ, lai viņu nomierinātu, taču tūlīt sapratu, ka runāju patiesību.

Un tagad, sēdēdams pie Lipa, es sāku atcerēties, kad spēju uzrakstīt savu pirmo stāstu pēc tam, kad biju visu zaudējis. Tas bija tais dienās, kad es atgriezos Kortinā d’Ampeco pie Hedlijas, jo to pavasari man vajadzēja pārtraukt slēpošanu un avīzes uzdevumā doties uz Reinzemi un Rūru. Tas bija ļoti vienkāršs stāsts — «Neatļautā laikā», un es izlaidu īstās beigas, kad sirmgalvis pakaras. Es izlaidu tās pēc savas jaunās teorijas: var izlaist visu, ko vien vēlies, tikai jāzina, ko izlaist, tad izlaidums darīs spraigāku sižetu un lasītājs jutīs, ka aiz uzrakstītā vēl kaut kas slēpjas,

«Nu labi,» es nodomāju, «tagad es rakstu stāstus, kurus neviens nesaprot. Par to nav šaubu. Un ir pilnīgi skaidrs, ka pēc tiem nav pieprasījuma. Bet tos sapratīs — tieši tā, kā mēdz būt ar gleznam. Vajadzīgs tikai laiks un ticība sev.»

Kad jāsamazina izdevumi ēšanai, tad jātur sevi grožos, lai tik daudz nedomātu par izsalkumu. Bads lieliski disciplinē un daudz ko iemāca. Un tikmēr, kamēr lasītāji to nesaprot, tu esi viņiem priekšā. «Un kā vēl,» es nodomāju, «pašlaik es esmu tik daudz viņiem priekšā, ka nevaru pat katru dienu ēst pusdienas. Nebūtu slikti, ja viņi mazliet sašaurinātu šo plaisu.»

Es zināju, ka jāuzraksta romāns, bet šis uzdevums nelikās man pa spēkam, jo man sagādāja pūles pat rindkopas, kas bija tikai izspaidas no tā, no kā taisa romānus. Vajadzēja mēģināt tagad rakstīt garākus stāstus, it kā trenējoties garākā distancē. Kad rakstīju romānu, to, kuru nozaga līdz ar čemodānu Lionas stacijā, es vēl nebiju zaudējis jaunības lirisko vieglumu, kas ir tikpat neizturīgs un mānīgs kā pati jaunība. Es sapratu, varbūt ir arī labi, ka šis romāns pazuda, bet sapratu arī kaut ko citu: man jāuzraksta jauns. Taču es to sākšu tikai tad, kad vairs nevarēšu ilgāk atlikt. Lai velns mani parauj, ja rakstīšu romānu tikai tādēļ, lai katru dienu ēstu pusdienas! Es to sākšu tad, kad nespēšu darīt neko citu un citas izvēles vairs nebūs. Kad nevarēs vairs atlikt. Bet tikām es uzrakstīšu garu stāstu par to, ko zinu labāk par visu.

Pa to laiku es jau biju samaksājis rēķinu un izgājis laukā, pagriezies pa labi, šķērsojis Renna ielu, lai izbēgtu kārdinājumam iedzert kafiju pie «Deux Magots», un pa Bonaparta ielu — pa visīsāko ceļu devos mājās.

Ko es pazīstu vislabāk no tā, par ko neesmu uzrakstījis un ko neesmu pazaudējis? Ko es droši zinu, un kas man patīk vislabāk? Man nebija nekādas izvēles. Es varēju izvēlēties tikai ielas, kas mani ātrāk aizvestu pie darba galda. Pa Bonaparta ielu es nonācu līdz Gijame ielai, tad līdz Assa ielai un gāju tālāk pa Notre-Dame-des-Champs ielu līdz kafejnīcai «Closerie des Lilas».

Es apsēdos stūrī tā, lai pāri manam plecam kristu vakara saules stari, un sāku rakstīt bloknotā. Viesmīlis atnesa man cafй crиme, es pagaidīju, kamēr tā atdziest, un izdzēru pustases un, atbīdījis nostāk tasi, rakstīju tālāk. Kad beidzu rakstīt, man negribējās šķirties no upes, no forelēm līcī un no izciļņa, ko veidoja tekošais ūdens, atsizdamies pret tilta pāli. Tas bija stāsts par atgriešanos no kara, bet karš tajā netika pieminēts.

Bet upe rīt arī būs tepat, un man jāuzraksta par to un par šo zemi, un par visu, kas tur notiek. Un es darīšu to katru dienu, daudz dienu. Visam pārējam nav nekādas nozīmes. Man kabata ir nauda, ko es saņēmu no Vācijas, un prāts var būt mierīgs. Kad tā būs iztērēta, pienāks cita.

Bet tagad vienīgi jāsaglabā skaidra galva līdz rītam, kad atkal ķeršos pie darba.

FORDS MEDOKSS FORDS UN SĀTANA MĀCEKLIS

9

Kad mēs dzīvojām Notre-Dame-des-Champs ielā 113, mājā virs kokzāģētavas, tuvākā labā kafejnīca bija «Closerie des Lilas» — to uzskatīja par vienu no labākajām visā Parīzē. Ziemā tur bija silti, un pavasarī un rudenī apaļie galdiņi stāvēja koku paēnā, tur, kur slejas maršala Neja statuja, bet parastie četrstūrainie galdiņi bija novietoti zem platām audekla nojumēm gar ietvi, un sēdēt tur bija ļoti patīkami. Divi no viesmīļiem bija mums labi draugi. Kafejnīcu «Dфme » un «Rotonde » apmeklētāji nekad nenāca uz «Lilas» . Tie šeit neviena nepazina, un neviens uz tiem īpaši neskatītos, ja tie tomēr atnāktu. Tais dienās ļoti daudz apmeklētāju plūda uz kafejnīcām Monparnasa un Raspaija bulvāra stūri, lai parādītos atklātībā, un savā ziņā šīs kafejnīcas dāvāja tādu pašu īslaicīgu nemirstību kā avīžu feļetoni.

Kādreiz «Closerie des Lilas» vairāk vai mazāk regulāri salasījās dzejnieki, un pēdējais slavenais no viņiem bija Pols Fors, ko man nekad nav gadījies lasīt. Taču vienīgais dzejnieks, ko es tur redzēju, bija Blezs Sandrārs ar sakropļotu boksera seju un pie pleca piespraustu tukšu piedurkni, ar veselo roku viņš uztina cigareti un bija labs sarunu biedrs, kamēr nepiedzērās, un viņa izdomas bija daudz interesantākas nekā patiesie notikumi, kurus atstāstīja citi. Viņš bija vienīgais dzejnieks, kas toreiz nāca uz «Lilas», bet es redzēju viņu tikai reizi. Vairums apmeklētāju bija bārdaini vecāki vīrieši apnēsātos uzvalkos, viņi nāca ar savām sievām vai mīļākajām, un dažiem svārkatloku pogcaurumā bija šaura, sarkana Goda leģiona lentīte, bet citiem tās nebija. Mēs cēlsirdīgi uzskatījām viņus par zinātniekiem, savants , un viņi sēdēja pie saviem aperitīviem gandrīz tikpat ilgi kā apmeklētāji, kuri valkāja vēl vairāk apdilušus uzvalkus un ar savām sievām vai mīļākajām dzēra cafй crиme, un svārkatloku pogcaurumā nēsāja sarkani violeto akadēmijas rozeti, lai gan viņiem nebija nekāda sakara ar Franču Akadēmiju, un, pēc mūsu domām, šī rozete liecināja, ka viņi ir vai nu skolotāji, vai skolu pārziņi.

Šie apmeklētāji piešķīra kafejnīcai mājīgumu, jo interesējās tikai cits par citu un par saviem aperitīviem, un kafiju vai tēju, un avīzēm un žurnāliem, kas bija piestiprināti pie koka nūjām, un neviens te nebija ieradies sevi parādīt.

Uz «Lilas» nāca arī Latīņu kvartāla iedzīvotāji, un dažiem pogcaurumā bija Croix de Guerre[73] lentītes, bet citiem bija vēl Mйdaille Militaire[74] dzelteni zaļās lentītes, un es vēroju, cik labi viņi iemanījušies iztikt bez zaudētajiem locekļiem, un novērtēju viņu mākslīgo acu kvalitāti un meistarību, ar kādu bija salāpītas viņu sejas. Pēc šādas lielas plastiskas operācijas sejas āda spīdēja gandrīz vai visās varavīksnes krāsās — tā spīd gludi nobrauktas slēpju sliedes, un šos apmeklētājus mēs cienījām vairāk nekā savants vai skolotājus, lai gan tie tikpat labi varēja būt karojuši, tikai nebija sakropļoti.

Tais dienās mēs neuzticējāmies cilvēkiem, kas nav bijuši karā, un līdz galam neuzticējāmies nevienam, un daudzi uzskatīja — arī Sandrārs varētu mazāk dižoties ar to, ka zaudējis roku. Es biju priecīgs, ka viņš mēdza iegriezties «Lilas» pa dienu, kamēr tur vēl nav sanākuši pastāvīgie apmeklētāji.

Tovakar es sēdēju «Lilas» pie āra galdiņa un vēroju, kā mainās koku un namu apgaismojums un bulvāra otrā pusē smagie zirgi lēnām velk vezumus. Kafejnīcas durvis aizmugurē, pa labi no manis, atvērās, un pie mana galdiņa pienāca kāds cilvēks.

— Ā, te jūs esat! — viņš sacīja.

Tas bija Fords Medokss Fords, kā viņš tad sevi dēvēja; viņš smagi elpoja biezajās, krāsotajās ūsās un turējās taisni gluži kā staigājoša, labi apģērbta alus muca.

— Vai drīkstu piesēst? — viņš jautāja, apsēdās un sāka skatīties uz bulvāri ar savām ūdeņaini zilajām bezskropstu acīm, kuras aizslēpa bāli plaksti.

— Esmu zaudējis labākos mūža gadus, lai šos kleperus nobeigtu humānākā veidā, — viņš teica.

— Jūs to jau stāstījāt, — es sacīju.

— Nevar būt.

— Pilnīgi droši.

— Dīvaini. Nekad neesmu par to kādam stāstījis.

— Nevēlaties iedzert?

Viesmīlis stāvēja blakus, un Fords pasūtīja sev vermutu «Chambйry cassis».

Viesmīlis — garš un kalsns, pliku pauri, ko pārsedza it kā nolaizīti mati, un vecmodīgām, kuplām dragūna ūsām — atkārtoja pasūtījumu.

— Nē. Atnesiet fine а l’eau[75] , — Fords teica.

—Monsieur vienu fine а l’eau, — viesmīlis atkārtoja.

Es vienmēr vairījos uzlūkot Fordu un lāgiem aizturēju elpu, kad atrados ar viņu vienā telpā, taču pašreiz mēs sēdējām svaigā gaisā un vējš pūta kritušās lapas pa ietvi no manis uz viņu, tāpēc es cieši pavēros viņā, bet nožēloju to un sāku skatīties uz bulvāri. Apgaismojums atkal bija mainījies, un es biju palaidis garām šo pārvērtību. Iedzēru malku, lai pārliecinātos, vai Forda atnākšana nav sabojājusi konjaka garšu, bet konjaks joprojām garšoja labi.

— Jūs esat pagalam saīdzis, — viņš teica.

— Nē.

— Esat gan. Jums vajag biežāk izklaidēties. Es atnācu, lai jūs ielūgtu uz mūsu mazajiem vakariem, ko mēs rīkojam tajā jocīgajā Bal Musette Kardināla Lemuāna ielā blakus Kontreskarpa laukumam.

— Es divus gadus dzīvoju virs šīs deju zāles kopš jūsu pēdējā brauciena uz Parīzi.

— Cik savādi. Jūs esat pārliecināts?

— Jā, — es atbildēju. — Pārliecināts. Tās īpašniekam bija taksometrs, un, kad es steidzos uz lidmašīnu, viņš veda mani uz lidostu, un pirms izbraukšanas mēs vienmēr iegājām deju zālē un tumsā pie cinkotās bāra letes izdzērām pa glāzei baltvīna.

— Man nepatīk lidot, — Fords teica. — Atnāciet ar sievu sestdienas vakarā uz Bal Musette. Būs ļoti jautri. Es uzzīmēšu jums plānu, lai labāk atrastu šo vietu. Es uzdūros tai pilnīgi nejauši.

— Septiņdesmit ceturtā nama pagrabā, Kardināla Lemuāna ielā, — es teicu. — Es dzīvoju ceturtajā stāvā.

— Tur nav numura, — Fords sacīja. — Jūs viegli atradīsiet šo_ vietu, ja uziesiet Kontreskarpa laukumu.

Es iedzēru vēl krietnu malku. Viesmīlis atnesa Forda pasūtīto dzērienu, un Fords izteica viņam aizrādījumu.

— Es neprasīju konjaku ar sodu, — viņš sacīja pamācoši, bet stingri. — Es pasūtīju vermutu «Chambйry cassis».

— Labi, Žan, — es teicu. — Es paņemšu šo fine. Unmonsieur atnesiet to, ko viņš tagad pasūtīja.

— To, ko es pasūtīju vispirms, — Fords izlaboja.

Šai brīdī pa ietvi mums garām aizgāja pavājš cilvēks pelerīnē. Viņš gāja kopā ar gara auguma sievieti un, pārlaidis acis mūsu galdiņam, paskatījās uz otru pusi, un devās tālāk.

— Vai ievērojāt, ka es nesasveicinājos ar viņu? — Fords jautāja. — Paklau, vai ievērojāt, ka nesasveicinājos ar viņu?

— Nē. Ar ko jūs nesasveicinājāties?

— Ar Belloku, — Fords teica. — Es tiešām ar viņu nesasveicinājos.

— Es nepamanīju. Kāpēc jūs nesasveicinājāties?

— Man ir daudz iemeslu, — Fords sacīja. — Vareni, ka ar viņu nesasveicinājos!

Viņš bija bezgala laimīgs. Es nebiju pamanījis Belloku un domāju, ka viņš nepamanīja arī mūs. Viņš izskatījās savās domās iegrimis un bija neapzināti pārlaidis acis mūsu galdiņam. Es izjutu nepatiku, ka Fords bija izturējies nepieklājīgi pret viņu, jo kā jauns rakstnieks iesācējs es augstu cienīju Belloku, vecākās paaudzes rakstnieku. Tagad to grūti saprast, bet tais dienās tas nebija nekas neparasts.

«Cik labi būtu, ja Belloks būtu apstājies pie mūsu galdiņa un es iepazītos ar viņu,» nodomāju. Vakaru bija sabojājusi tikšanās ar Fordu, un man šķita, ka Belloks vēl varētu vērst visu par labu.

— Kāpēc jūs dzerat konjaku? — Fords jautāja. — Vai nezināt, ka konjaks pazudina jaunu rakstnieku?

— Es to dzeru diezgan reti, — atbildēju.

Centos atcerēties, ko Ezra Paunds bija man stāstījis par Fordu; to, ka nedrīkstu būt rupjš pret viņu un nedrīkstu aizmirst, ka Fords melo vienīgi tad, kad ir pārāk noguris; ka viņš tiešām ir labs rakstnieks un viņam ir bijušas ļoti lielas nepatikšanas ģimenes dzīvē. Visiem spēkiem pūlējos to visu atminēties, bet tas bija grūti, tāpēc, ka man blakus sēdēja pats Fords, smagnējs, sēcošs, nepatīkams cilvēks. Tomēr es centos.

— Paskaidrojiet man kāpēc cilvēki dažkārt nesasveicinās? — es vaicāju.

Līdz šim es domāju, ka tā notiek vienīgi Vaidas romānos. Es nekad neesmu spējis lasīt nevienu Vaidas romānu, pat slēpošanas sezonā Šveicē ne, kad pūta mitrs dienvidu vējš un visas līdzpaņemtās grāmatas bija izlasītas un atlikuši vienīgi pansijā aizmirstie Tauhnica pirmskara izdevumi. Bet kaut kāds sestais prāts man pasacīja, ka Vaidas romānos cilvēki nekad nesasveicinās cits ar citu.

— Džentlmenis, — Fords paskaidroja, — nekad nesasveicinās ar nelieti.

Es ātri ieņēmu malku konjaka.

— Un ar bezkauņu? — es vaicāju.

— Džentlmenis nevar būt pazīstams ar bezkauņu.

— Tātad nesasveicināties mēdz tikai ar savu aprindu cilvēkiem? — es tincināju.

— Protams.

— Bet kā var pazīt nelieti?

— Nelieti var tūlīt neatklāt, un pašu cilvēks arī var kļūt par nelieti.

— Bet kas ir nelietis? — es vaicāju. — Liekas, tāds, kam tā jāgāž pa purnu, ka tas atkrīt augšpēdu.

— Nav nepieciešami, — Fords atbildēja.

— Vai Ezra ir džentlmenis? — es jautāju.

— Protams, ne, — Fords atbildēja. — Viņš ir amerikānis.

— Vai amerikānis nevar būt džentlmenis?

— Varbūt Džons Kvinns, — Fords precizēja. — Vai daži jūsu sūtņi.

— Mairons F. Herriks?

— Iespējams.

— Vai Henrijs Džeimss bija džentlmenis?

— Gandrīz.

— Un jūs esat džentlmenis?

— Protams. Es biju viņa majestātes dienestā.

— Ļoti sarežģīts jautājums, — es teicu. — Vai es esmu džentlmenis?

— Protams, ne, — Fords atbildēja.

— Kāpēc tad jūs dzerat kopā ar mani?

— Es dzeru kopā ar jums kā ar daudzsološu jaunu rakstnieku. Kā ar spalvas biedru, patiesību sakot.

— Ļoti laipni no jums, — es teicu.

Itālijā jūs droši vien uzskatītu par džentlmeni, — Fords augstsirdīgi sacīja.

Bet vai es neesmu nelietis?

— Protams, ne, mīļo zēn. Vai es teicu kaut ko tādu?

— Es varu tāds kļūt, — es skumji sacīju. — Dzeru konjaku un vispār … Tieši tā notika ar lordu Hariju Hotsperu pie Trollopa. Sakiet — vai Trollops bija džentlmenis?

— Protams, ne.

— Jūs esat pārliecināts?

— Tur var būt dalītas domas. Bet tikai ne man.

— Un Fīldings? Viņš bija tiesnesis.

— Formāli varbūt.

— Mārlovs?

— Protams, ne.

— Džons Donns?

— Viņš bija garīdznieks.

— Cik aizraujoši, — es teicu.

— Priecājos, ka jūs tas interesē, — Fords sacīja. — Pirms aiziešanas iedzeršu ar jums konjaku.

Kad Fords aizgāja, jau bija tumšs, un es devos pie kioska un nopirku «Paris-Sport Complet» vakara izdevumu ar rikšošanas sacīkšu rezultātiem Oteijā un rītdienas braucienu programmu Angenā. Viesmīlis Emīls, kas bija nomainījis Žanu, pienāca pie galdiņa uzzināt pēdējā brauciena rezultātus Oteijā. Mans labākais draugs, kas reti iegriezās «Lilas» , apsēdās pie mana galdiņa, un tai brīdī, kad es pasūtīju Emīlam konjaku, mums garām pa ietvi atkal pagāja kalsnējais cilvēks pelerīnē un garā sieviete. Viņš pārlaida skatienu mūsu galdiņam un devās tālāk.

— Tas ir Ilērs Belloks, — es teicu draugam. — Te nesen bija Fords un negribēja ar viņu sasveicināties.

— Nerunā muļķības, — mans draugs sacīja. — Tas ir Alisters Krolijs, sātana pielūdzējs. Viņu uzskata par netikumīgāko cilvēku pasaulē.

— Lūdzu piedošanu, — es teicu.

JAUNAS SKOLAS RAŠANĀS

10

Zili bloknoti, divi zīmuļi un drāžamais (kabatas nazis pārāk ātri satērē zīmuli), marmora galdiņi, agra rīta smarža, svaiga un tīra, un mazliet veiksmes — tas ir viss, kas vajadzīgs. Bet, drošs paliek drošs, labajā kabatā jāieliek kastanis un trusīša ķepiņa. Trusīša ķepiņai spalva jau sen noberzta, kauliņi un cīpslas kā pulēt nopulētas. Nagi skrāpēja kabatas padrēbi, un tu zināji, ka tava veiksme ir tepat blakus.

Daždien viss gāja labi un izdevās uzrakstīt tā, ka pats redzēji šo apvidu, pa stigu cauri priežu mežam varēji nokļūt izcirtumā un no turienes uzkāpt kraujā un aplūkot pakalnus ezera līkumā. Gadījās, zīmuļa galiņš nolūza un iesprūda drāžamajā, un tu atvāzi kabatas naža mazo asmeni, lai iztīrītu drāžamo, vai arī rūpīgi nosmailēji zīmuli ar aso asmeni un tad iemauci roku sāļiem sviedriem piesūkušajās mugursomas siksnās, uzmeti to plecos, iemauci siksnās otru roku un devies lejā pie ezera, juzdams zem mokasīniem priežu skujas, bet uz pleciem — mugursomas smagumu.

Un tad kāds uzsauca:

— Sveiks, Hem! Ko tu esi iedomājies? Rakstīt kafejnīcā?

Nu veiksme ir prom, un tu aizver bloknotu. Tas ir vissliktākais, kas var gadīties. Labāk būtu savaldīties, bet tolaik es nepratu savaldīties un teicu:

— Kas tevi te attrieca, nolādētais sumpurni?

— Nerunā rupjības tikai tāpēc, ka gribi izlikties oriģināls.

— Lasies un nevirini savas pretīgās žaunas!

— Te ir kafejnīca. Man ir tādas pašas tiesības šeit sēdēt kā tev.

— Ej uz «Petite Chaumiиre» , tur tev īstā vieta!

— Ak vai! Pietiek ākstīties!

Tagad jau varēja runāt atklāti, cerot, ka viņš ienācis nejauši, bez kāda cita nolūka, un te neiebruks vesels bars. Strādāt varētu arī citās kafejnīcās, bet līdz tām bija tālu jāiet, un šai kafejnīcā es jutos kā mājās. Es negribēju, ka mani izdzen no «Closerie des Lilas». Vajadzēja vai nu turēties pretī, vai atkāpties. Prātīgāk būtu atkāpties, bet es iekaisu dusmās:

— Klausies! Tāds smerdelis kā tu var dirnēt, vienalga kur. Kāpēc tev jānāk tieši te un jāpiegāna pieklājīga kafejnīca?

— Es ienācu tikai iedzert. Kas tur slikts?

— Ja pie mums mājās tev arī dotu dzert, tavu glāzi pēc tam aizmestu.

— Kur tas ir — pie mums mājās? Tai jābūt brīnišķīgai

Viņš sēdēja pie blakus galdiņa, garš, resns, briļļains puisis. Viņš jau bija pasūtījis alu. Es nolēmu nelikties zinis par viņu un mēģināju rakstīt. Un, nelikdamies par viņu zinis, uzrakstīju divus teikumus.

— Es tikai runāju ar tevi.

Es neatbildēju un uzrakstīju vēl vienu teikumu. Kad stāsts risinās un tu esi iejuties, tas nav tik viegli apstādināms.

— Tu, redzams, esi kļuvis tik lielmanīgs, ka ar tevi ne parunāties nedrīkst.

Es uzrakstīju vēl vienu teikumu un nobeidzu rindkopu, un pārlasīju. Pagaidām veicās labi, un es uzrakstīju nākamās rindkopas pirmo teikumu.

— Tu nekad nedomā par citiem, bet tiem arī var būt savi pārdzīvojumi.

Visu mūžu man ir bijis jādzird pārmetumi. Izrādījās, ka varu turpināt darbu, viņš mani netraucēja vairāk kā jebkurš cits troksnis un katrā ziņā mazāk nekā Ezra, kad tas mācās spēlēt fagotu.

— Gribu, piemēram, kļūt par rakstnieku un jūtu to ar visu savu būtību, tomēr nekas nesanāk.

Es turpināju rakstīšanu, un pie manis atkal it kā bija atgriezusies veiksme.

— Vienreiz tas pārbrāzās tev pāri kā neapturama straume, un pēc tam tu juties kurls un mēms.

«Labāk nekā kurls un pļāpīgs,» es nodomāju un turpināju rakstīšanu. Viņš bija aizrāvies žēlabās, un viņa neaptveramie runas plūdi nomierināja tāpat kā dēļa vaimanas, kad kokzāģētavā ar to apietas varmācīgi.

— Mēs nesāmies uz Grieķiju, — vēlāk izdzirdu viņu sakām.

Labu brīdi biju dzirdējis tikai troksni. Tagad biju padzinis darbu uz priekšu un varēju to atlikt un turpināt rīt.

— Piedod — jūs nesa vai jūs nesāties?

— Nerunā muļķības, — viņš teica. — Vai tiešām tu negribi, lai pastāstu, kas notika tālāk?

— Nē, — es atbildēju. Aizvēru bloknotu un iebāzu to kabatā.

— Tevi neinteresē, kā tas beidzās?

— Nē.

— Tevi neinteresē dzīve un citu cilvēku ciešanas?

— Tikai ne tavas.

— Tu esi lops.

— Jā.

— Es domāju, ka tu man palīdzēsi, Hem,

— Es tevi labprāt nošautu.

— Tiešām?

— Bet likums to aizliedz.

— Es gan tevis dēļ darītu visu.

— Tiešām?

— Protams.

— Tad turies tālāk no šīs kafejnīcas. Sāc ar to.

Es piecēlos, un pienāca viesmīlis, un es samaksāju.

— Vai drīkstu pavadīt tevi līdz kokzāģētavai, Hem?

— Nē.

— Nu tad tiksimies citreiz.

— Tikai ne šeit.

— Pats par sevi saprotams, — viņš sacīja. — Es taču apsolīju.

— Ko tu raksti? — es jautāju un izdarīju kļūdu.

— Cenšos uzrakstīt kaut ko pēc iespējas labāku. Tāpat kā tu. Bet tas ir briesmīgi grūti.

— Ja neizdodas, tad neraksti. Kas tur ko činkstēt? Ej mājās. Sameklē darbu. Kaut vai pakaries. Tikai klusē. Tu nekad nevarēsi neko uzrakstīt.

— Kāpēc tu tā domā?

— Vai esi kādreiz ieklausījies, kā tu runā?

— Bet es taču runāju par to, kā rakstīt.

— Tad labāk izbeidz.

— Tu esi cietsirdis, — viņš teica. — Visi saka, tu esot cietsirdīgs, bezjūtīgs un lepns. Es vienmēr tevi aizstāvēju, Bet vairs tā nedarīšu.

— Labi.

— Kā tu vari būt tik cietsirdīgs pret citiem cilvēkiem?

— Nezinu, — es teicu. — Paklau, ja nevari uzrakstīt neko pats, iemanies rakstīt kritikas.

— Tu domā, ir vērts?

— Tas būs lieliski, — es viņam stāstīju. — Varēsi rakstīt, vienalga, kad. Nevajadzēs uztraukties, ka tev kaut kas pārbrāžas pāri un tu paliec kurls un mēms. Tevi lasīs un cienīs.

— Tu domā, ka no manis iznāktu labs kritiķis?

— Nezinu, vai labs. Bet par kritiķi kļūt tu vari. Vienmēr atradīsies cilvēki, kas tev palīdzēs, un tu palīdzēsi savējiem.

— Ko tas nozīmē — savējiem?

— Tiem, ar kuriem tu saejies.

Ak tiem! Tiem jau ir savi kritiķi.

Nav jākritizē grāmatas vien, — es teicu. — Ir jau arī gleznas, lugas, balets, kino …

Tas izklausās ļoti vilinoši, Hem. Liels paldies. Cik izraujoši! Turklāt tas arī ir radošs darbs.

— Radošais moments varbūt ir pārvērtējams. Un galu galā dievs radīja pasauli tikai sešas dienas, bet septītajā atpūtās.

__ Nekas taču netraucē man vienlaikus strādāt arī radošu darbu.

— It nekas. Ja tikai prasības, kādas tu izvirzīsi savos kritiskajos rakstos, nebūs pārāk augstas tev pašam.

— Tās būs augstas. Ar to rēķinies.

— Es nešaubos.

Man pretī jau stāvēja kritiķis, un es jautāju, vai viņš negribētu iedzert, un viņš piekrita.

— Hem, — viņš sacīja, un es sapratu, ka tagad ar mani runā kritiķis, jo sarunājoties viņi liek sarunas biedra vārdu teikuma sākumā, nevis beigās, — man jāsaka, tavi stāsti man šķiet tādi kā pasausi.

— Ļoti žēl, — es teicu.

— Hem, tie ir pārāk kaili, pārāk noplicināti.

— Tas nav labi.

— Hem, tie ir pārāk sausi, pārāk kaili, pārāk noplicināti, pārāk cīpslaini.

Es vainīgi sataustīju kabatā truša ķepiņu.

— Centīšos tos mazliet uzbarot.

— Pielūko, tikai nepārbaro.

— Hel, — es teicu, mēģinādams runāt kā kritiķis, — es centīšos no tā izvairīties.

— Priecājos, ka esam pilnīgi vienis prātis, — viņš augstsirdīgi noteica.

— Bet tu neaizmirsīsi, ka nedrīksti te nākt, kad es strādāju?

— Protams, Hem. Skaidrs. Tagad man būs pašam sava kafejnīca.

— Tu esi ļoti laipns.

— Cenšos būt, — viņš sacīja.

Būtu interesanti un pamācoši, ja šis jaunais cilvēks būtu kļuvis par slavenu kritiķi, bet viņš tāds nekļuva, lai gan kādu laiku es tik ļoti cerēju.

Es nedomāju, ka viņš varētu atkal ierasties jau nākamajā dienā, tomēr negribēju riskēt un nolēmu vienu dienu neiet uz «Closerie» . Tāpēc otrā rītā piecēlos agri, novārīju knupīšus un pudelītes, pagatavoju piena maisījumu, salēju to pudelītēs, iedevu vienu pudelīti misteram Bambijam un apsēdos strādāt pie ēdamgalda, kamēr visi vēl gulēja un nomodā bijām tikai viņš, F. Pusijs, mūsu kaķis, un es. Viņi abi izturējās klusu, un viņu sabiedrība bija patīkama, un man darbs veicās labāk nekā jebkad. Tais dienās varēja iztikt bez visa, pat bez truša ķepiņas, tomēr bija labi just to kabatā.

KOPĀ AR PASKĒNU KAFEJNĪCĀ «DOME»

11

Bija brīnišķīgs vakars, un es visu dienu biju saspringti strādājis un tagad izgāju no mūsu dzīvokļa virs kokzāģētavas, un devos cauri pagalmam garām dēļu un baļķu grēdām, aizvēru vārtiņus, šķērsoju ielu un pa sētas durvīm iegāju maiznīcā, kur tik gardi smaržoja pēc tikko ceptas maizes, un iznācu uz Monparnasa bulvāra. Maiznīcā dega gaisma, un ārā sāka tumst, un es gāju pa krēslaino ielu un apstājos pie restorāna «Nиgre de Toulouse» terases, kur uz īpaša galdiņa sakrautās un koka salvetriņķos iemauktās sarkanbalti rūtotās salvetes jau gaidīja mūs pusdienās. Es izlasīju ar mimeogrāfu iespiesto violeto ēdienkarti un uzzināju, kaplat du jour[76] bija cassoulet[77] . Un, redzot šo vārdu vien, man jau gribējās ēst.

Restorāna īpašnieks msjē Lavinjs jautāja, kā man sokas darbs, un es atbildēju, ka ļoti labi. Viņš teica, ka redzējis mani strādājam uz «Closerie des Lilas » terases agri no rīta, bet neesot uzrunājis, jo es esot bijis iegrimis darbā.

— Jūs atgādinājāt cilvēku, kas apmaldījies džungļos, — viņš sacīja.

— Kad es strādāju, tad esmu kā apdullināta cūka.

— Vai tad jūs nebijāt džungļos, monsieur?

— Pašā biezoknī, — es atbildēju.

Es devos tālāk pa ielu, aplūkoju skatlogus un priecājos par pavasara vakaru un ļaudīm, kas nāca pretī. Trijās lielākajās kafejnīcās es redzēju sēžam cilvēkus, kurus pazinu tikai pēc sejas, un arī tādus, ar kuriem biju tuvāk pazīstams. Taču vakaros, kad iedegās ugunis, visapkārt vienmēr bija daudz un labu tiesu simpātisku cilvēku, kas steigšus gāja garām, meklēdami vietu, kur varētu divatā iedzert, divatā paēst un pēc tam mīlēt viens otru. Cilvēki lielajās kafejnīcas, iespējams, dara tāpat, bet iespējams, ka viņi sēž un dzer, un sarunājas, un mīl viens otru tikai tādēļ, lai viņus redzētu citi. Tie cilvēki, kuri man patika, bet ar kuriem es nebiju pazīstams, gāja lielajās kafejnīcās, tāpēc ka tur varēja iejukt apmeklētājos un neviens nepievērsa uzmanību, un varēja pakavēties divatā. Turklāt tais dienās cenas lielajās kafejnīcās nebija tik augstas, tur pasniedza labu alu un aperitīvi nemaksāja tik dārgi — to cena bija skaidri iezīmēta apakštasītēs.

Tai vakarā es domāju šādas veselīgas, taču ne visai oriģinālas domas un jutos ārkārtīgi šķīsts, jo visu dienu biju labi un daudz strādājis, lai arī briesmīgi gribējās braukt uz rikšošanas sacīkstēm. Bet tolaik es nevarēju atļauties rikšošanas sacīkstes apmeklēt, kaut gan pacenšoties vienmēr varēja kaut ko laimēt. Toreiz vēl neizmantoja nedz siekalu pārbaudi, nedz citas metodes, ar kādām atklāj mākslīgi uzbudinātus zirgus, un dopingu lietoja ļoti plaši. Bet aprēķināt izredzes zirgiem, kuri bija dabūjuši stimulējošus līdzekļus, noteikt šo zirgu stāvokli vēl aplokā un likt pēdējo naudu, paļaujoties uz novērojumiem, kas robežojas ar intuīciju, — tas viss diezin vai ir īstais veids, kā jaunam cilvēkam, kuram jāuztur sieva un bērns, apgūt iemaņas literārā darbā.

No jebkura normu viedokļa mēs, tāpat kā agrāk, bijām ļoti trūcīgi, un es vēl arvien, lai mazliet ietaupītu, sacīju sievai, ka esmu ielūgts pusdienās, un pēc tam divas stundas staigāju pa Luksemburgas dārzu, un pārnācis stāstīju viņai, cik lieliskas bija pusdienas. Ja neēd pusdienas, kad tev ir divdesmit pieci gadi un tu esi noaudzis kā smagsvarnieks, bads kļūst neizturams. Taču bads saasina uztveri, un es ievēroju, ka daudziem cilvēkiem, par kuriem es rakstīju, bija vilka ēstgriba un patika labi paēst un lielum lielajam vairumam nekas nebija pretī arī iedzert.

Restorānā «Nиgre de Toulouse» mēs dzērām labu kagoru, pasūtījuši ceturtdaļkarafi, puskarafi vai veselu karafi, un parasti vienu trešdaļu atšķaidījām ar ūdeni. Mājās virs kokzāģētavas mums bija korsikāniešu vīns, ļoti stiprs un lēts. Tas bija īsts korsikāniešu vīns, un, ja to atšķaidīja uz pusēm ar ūdeni, tas tomēr vēl reibināja. Parīzē tolaik varēja ļoti labi dzīvot no nieka naudas un, ja lāgiem neēda pusdienas un nemaz nepirka jaunas drēbes, reizēm varēja atļauties sevi palutināt.

No «Select » es tūlīt izgāju, līdzko ieraudzīju tur Haroldu Stīrnsu, kas droši vien sāktu runāt par zirgiem, bet no šiem dzīvniekiem es ar mierīgu prātu un vieglu sirdi tikko biju nozvērējies atteikties. Pilns savas tāvakara šķīstības apziņas es pagāju garām visai «Rotonde» apmeklētāju drūzmai un, nicinādams izlaidību un bara instinktu, pārgāju bulvāra otrā pusē, kur bija kafejnīca «Dфme». « Dфme» arī bija pārpildīta, bet tur sēdēja cilvēki, kas bija krietni pastrādājuši.

Tur sēdēja pozētāji, kas bija krietni pastrādājuši, un mākslinieki, kuri bija strādājuši līdz tumsai, un rakstnieki, kas bija pabeiguši dienas darbu sev par priekiem vai bēdām, un dzērāji, un visādi citi cilvēki; dažus es pazinu, bet pārējie bija tikai butaforijas.

Es izgāju cauri zālei un apsēdos pie galdiņa, pie kura sēdēja Paskēns ar divām māsām pozētājām. Paskēns bija pamanījis mani, kad es vēl stāvēju Delambra ielā uz trotuāra, prātodams, vai iet iedzert vai neiet. Paskēns bija ļoti labs gleznotājs, un viņš bija piedzēries; viņš pastāvīgi bija mērķtiecīgi piedzēries un tomēr saglabāja pilnīgu domas skaidrību. Abas pozētājas bija jaunas un glītas. Viena bija melnīgsnēja brunete, maza, skaisti veidota, maldinoši trausla un izlaidīga. Otra bija bērnišķīga un dumja, bet ļoti jauka savā īslaicīgajā bērna skaistumā. Viņai nebija tik labs augums kā māsai, viņa izskatījās novājējusi, bet tādi jau izskatījāmies visi tai pavasarī.

— Labā māsa un ļaunā māsa, — Paskēns teica. — Man ir nauda. Ko tu dzersi?

— Une demi-blonde[78] , — es sacīju viesmīlim.

— Dzer viskiju. Man ir nauda.

— Man patīk alus.

— Ja tev tiešām patiktu alus, tad tu sēdētu pie Lipa.

Tu droši vien strādāji,

— Jā.

— Un sokas?

— Tā šķiet.

— Lieliski. Es priecājos. Un tev vēl nekas nav apnicis?

— Nē.

— Cik tev gadu?

— Divdesmit pieci,

Vai gribi pamīlināties ar viņu? — Viņš paskatījās uz tumšmataino māsu un pasmaidīja. — Viņai tā kā par maz.

Viņai, kā rādās, šodien pieticis no tevis.

Viņa uzsmaidīja man, pavērdama lūpas.

— Viņš ir samaitāts, — viņa teica, — bet burvīgs.

— Tu vari iet ar viņu uz studiju.

— Vai nevarētu iztikt bez cūcībām?— blondā māsa sacīja.

Kas tev ko prasa? — Paskēns uzsauca.

— Neviens. Gribu un saku.

— Jutīsimies brīvi, — Paskēns teica. — Nopietns jauns rakstnieks un labvēlīgs, gudrs, vecs gleznotājs, un divas jaunas, skaistas meitenes, kurām visa dzīve priekšā.

Tā mēs sēdējām, un meitenes ieņēma pa malciņam no savām glāzēm, un Paskēns izdzēra vēl vienu fine а l’eau , un es dzēru alu, bet no mums brīvi jutās tikai Paskēns. Brunete, sevi izrādīdama, nemitīgi grozījās un pavērsa profilu tā, lai gaisma izceltu sejas līnijas, un parādīja man melna svītera apspīlētas krūtis. Viņas īsi apgrieztie mati bija melni un gludi kā austrumniecēm.

— Tu pozē cauru dienu, — Paskēns viņai teica. — Tev katrā ziņā jādemonstrē šis svīteris te kafejnīcā?

— Man tā patīk, — viņa sacīja.

— Tu izskaties pēc Javas lelles, — viņš teica.

— Acis ne — viņa sacīja. — Tas nemaz nav tik vienkārši.

— Tu izskaties pēc nabaga pavestas poupйe[79]

— Varbūt, — viņa sacīja. — Toties dzīvas. Bet par tevi tā nevar teikt.

— To mēs vēl redzēsim.

— Labi. Man patīk pierādījumi.

— Vai tev šodien tādu nebija diezgan?

— Ak tādu, — viņa noteica un pagrieza seju pret dziestošo vakara gaismu. — Tevi tikai bija satraucis darbs. Viņš ir iemīlējies savās eļļas gleznās, — viņa sacīja man. — Mūžīgi kaut kādas preteklības.

— Tu gribi, lai es gleznotu tevi un maksātu tev, un gulētu ar tevi, un saglabātu skaidru galvu, un vēl būtu iemīlējies tevī, — Paskēns teica. — Ak tu, nabaga lellītei

— Es jums patīku, monsieur , vai ne? — viņa man jautāja.

— Ļoti.

— Bet jūs esat pārāk liels, — viņa bēdīgi noteica

— Gultā visi ir vienā lielumā.

— Nav tiesa, — sacīja viņas māsa. — Un man apnikusi šī runāšana.

— Paklau, — Paskēns teica, — ja tu domā, ka esmu iemīlējies eļļas gleznās, tad rīt gleznošu tevi ar akvareļkrāsām.

— Kad mēs ēdīsim vakariņas? — jautāja māsa. — Un kur?

— Vai jūs ēdīsiet kopā ar mums? — jautāja brunete.

— Nē. Es iešu vakariņās ar savulйgitime[80] . Toreiz tā sauca sievas. Bet tagad saka — manarйguliere[81] .

— Vai jums noteikti jāiet?

— Man jāiet, un es gribu iet.

— Nu tad ej, — Paskēns teica. — Un pielūko, ka neiemīlies rakstāmmašīnā.

— Tādā gadījumā es rakstīšu ar zīmuli.

Rīt akvareļkrāsas, viņš sacīja. — Nu labi, mani bērni, es vēl izdzeršu glāzīti, un tad iesim vakariņās, kur vien jūs gribat.

— «Chez Viking»[82] , — brunete sacīja.

— Jā, tieši tur, — piebalsoja māsa.

— Labi, — Paskēns piekrita. — Ar labu nakti, jeune homme[83] . Saldu dusu.

— Jums arī.

— Viņas neļauj man aizmigt, — viņš teica. — Es nekad neguļu.

— Šonakt gulēsiet.

— Pēc «Vikinga»? — Viņš novīpsnāja, atgrūdis cepuri pakausī. Viņš vairāk atgādināja deviņdesmito gadu Brodvejas dīkdieni nekā brīnišķīgu gleznotāju, kāds viņš tiešām bija, un pēc tam, kad viņš bija pakāries, man patika atcerēties viņu tādu, kāds viņš bija tovakar kafejnīcā «Dфme ». Mēdz teikt, ka mūsos slēpjas mūsu turpmākās rīcības dīgļi, bet man vienmēr ir licies, ka tiem, kas prot jokot, šie dīgļi klāti ar labāku augsni un daudz vērtīgāku mēslojumu.

EZRA PAUNDS UN VIŅA BEL ESPRIT

12

Ezra Paunds vienmēr bija labs draugs un vienmēr izdarīja kādam pakalpojumus. Viņa studija Notre-Dame-des-Champs ielā, kur viņš dzīvoja ar savu sievu Doroteju, bija tikpat nabadzīga, cik Gertrūdes Stainas studija bagāta. Bet tajā bija daudz gaismas un bija krāsns, un pie sienām karājās japāņu mākslinieku — Ezras paziņu gleznas. Viņi visi savā dzimtenē bija augstmaņi un valkāja garus matus. Kad viņi klanījās, viņu melnie, spīdīgie mati krita uz priekšu, un viņi atstāja uz mani lielu iespaidu, bet viņu gleznas man nepatika. Es tās nesapratu, lai gan tajās nebija nekā noslēpumaina, un, kad es tās sapratu, tad paliku pret tām vienaldzīgs. Ļoti žēl, bet es tur nekā nevarēju darīt.

Toties man ļoti patika Dorotejas gleznas, un pati Doroteja, manuprāt, bija ļoti skaista un brīnišķīgu augumu. Vēl man patika Godjē-Bržeskas veidotā Ezras galva un visi šā skulptora darbu attēli, kurus man Ezra parādīja un kuri bija Ezras grāmatā par Godjē-Bržesku. Ezram patika arī Pikabia gleznas, bet es toreiz uzskatīju tās par nevērtīgām. Un vēl man nepatika Vindhema Lūisa gleznas, kas ļoti patika Ezram. Viņam patika visi savu draugu darbi, tas bija skaists draudzības apliecinājums, bet kaitēja viņa spriešanas spējām. Mēs nekad nestrīdējāmies par šīm gleznām, jo es noklusēju to, kas man nepatika. Manuprāt, ja kādam patīk savu draugu gleznas vai literārie sacerējumi, tad šī patika maz atšķiras no mīlestības uz savu ģimeni, un to kritizēt nav pieklājīgi. Reizēm tikai tad, kad pacietības mērs ir pilns, sākam kritizēt savus tuviniekus vai sievas radus, bet ar sliktiem māksliniekiem ir vienkāršāk, tāpēc ka viņi atšķirībā no tuviniekiem nevar izdarīt neko briesmīgu un ievainot visvārīgākajā vieta. Uz sliktiem gleznotājiem vienkārši nevajag skatīties. Turpretī, kad esat iemācījušies neskatīties virsū tuviniekiem vai neuzklausīt viņus un neatbildēt uz viņu vēstulēm, viņiem pat tad paliks ne mazums iespēju nodarīt ļaunu. Ezra izturējās pret cilvēkiem ar kristieša žēlsirdību un daudz lielāku labsirdību nekā es. Viņa paša sacerējumi, ja tie viņam izdevās, bija tik labi un savos maldos viņš bija patiess un tik aizrāvies ar savām kļūdām, ka es vienmēr esmu uzskatījis viņu par zināma veida svēto. Tiesa, viņš bija arī viegli sakaitināms, bet tādi jau droši vien bija daudzi svētie.

Ezra lūdza mani, lai iemācu viņam boksēties, un kādu vakaru Ezras studijā, kur mēs trenējāmies boksā, es iepazinos ar Vindhemu Lūisu, Ezra bija sācis boksēties pavisam nesen, un man bija nepatīkami mācīt viņu paziņas klātbūtnē, un es centos, lai viņš parādītu sevi no labās puses. Tomēr tas lāgā neizdevās, jo Ezra bija pieradis pie paukošanās paņēmieniem, un man vajadzēja viņam iemācīt boksā strādāt ar kreiso roku un vienmēr izspert uz priekšu kreiso kāju, un pēc tam tikai nolikt tai paralēli labo. Tie bija visvienkāršākie paņēmieni. Bet man tā arī neizdevās iemācīt viņam kreiso āķi, un labās rokas pareizs stāvoklis bija tālas nākotnes uzdevums.

Vindhems Lūiss valkāja melnu platmali, kādas mēdza nēsāt Latīņu kvartāla iedzīvotāji, un bija ģērbies kā operas «La Bohиme» personāžs. Viņa seja man atgādināja vardi — nevis milzu vardi, bet parastu vardi, kam Parīze ir pārāk liels dīķis. Tai laikā mēs uzskatījām, ka ikviens rakstnieks vai gleznotājs var nēsāt to, kas viņam ir, un māksliniekiem nav nekādas oficiālas formas; turpretī Lūiss bija ģērbies pirmskara mākslinieka ietērpā. Uz viņu bija neveikli skatīties, un viņš nicīgi vēroja, kā es vairos no Ezras kreisās un uztveru sitienus ar labās vaļēju cimdu.

Es gribēju beigt, bet Lūiss uzstāja, lai turpinām, un man kļuva skaidrs, ka, nekā nesajēgdams no tā, kas notiek, viņš grib pagaidīt, jo cer redzēt Ezras nokautu. Bet nekas neatgadījās. Es neuzbruku, tikai liku Ezram ar izstieptu kreiso roku virzīties aiz manis un pa reizei izdarīt sitienus ar labo un pēc tam sacīju, ka mēs izbeidzam, un aplaistījos ar ūdeni no krūzes, un noslaucījos dvielī, un uzvilku triko kreklu.

Mēs kaut ko iedzērām, un es klausījos, kā Ezra un Lūiss runā par saviem Parīzes un Londonas paziņām. Es uzmanīgi vēroju Lūisu — tā, lai viņš to nemanītu, kā boksā mēdz vērot pretinieku, un man šķita, ka nekad vēl neesmu redzējis pretīgāku cilvēku. Dažiem cilvēkiem netikums redzams tāpat, kā godalgotam sacīkšu zirgam redzama šķirne. Viņiem šo izcilību piešķir cietais šankrs. Lūisa sejā nebija redzams netikums, viņš tikai izskatījās pretīgs.

Ejot mājās, es centos iedomāties, ko īsti viņš man atgādina, un izrādījās, ka visdažādākās lietas. Tām visām bija sakars ar medicīnu, tikai vēmekļiem ne, bet šo vārdu nav pieņemts lietot sabiedrībā. Es mēģināju sadalīt viņa seju pa daļām un aprakstīt katru daļu atsevišķi, bet to varēju izdarīt tikai ar viņa acīm. Kad pirmo reizi ieraudzīju šīs acis zem melnās cepures malām, tās bija neveiksmīga izvarotāja acis.

— Šodien es iepazinos ar pretīgāko cilvēku, kādu jebkad esmu redzējis, — es teicu sievai.

— Tetī, nestāsti par viņu. Lūdzu, nestāsti. Mēs tūlīt ēdīsim pusdienas.

Pēc kādas nedēļas es satiku mis Stainu un pastāstīju, ka iepazinos ar Vindhemu Lūisu, un jautāju, vai viņa to pazīst.

— Es viņu saucu par tārpu sprīžmeti, — viņa sacīja. — Viņš aizbrauc no Londonas un sameklē skaistu gleznu, un izņem no kabatas zīmuli, un sāk sprīdi pa sprīdim mērīt šo gleznu ar zīmuli un īkšķi. Notēmē un izmēra, un nosaka precīzi, kā tā darināta. Tad atgriežas atpakaļ Londonā un uzglezno tādu pašu, bet nekas neiznāk. Tāpēc, ka galveno viņš nav uztvēris.

Kopš tā laika es domāju par viņu kā par tārpu sprīžmeti. Šī bija daudz maigāka un kristīgāka iesauka nekā tā, ko biju izgudrojis pats. Vēlāk es centos modināt sevī pret viņu simpātijas un iedraudzēties tāpat kā ar gandrīz visiem Ezras draugiem, kad Ezra bija man par tiem sīki izklāstījis. Bet tāds man likās Vindhems Lūiss, kad pirmo reizi viņu ieraudzīju Ezras studijā.

Ezra bija visatsaucīgākais no rakstniekiem, kurus es pazinu un arī visnesavtīgākais. Viņš palīdzēja dzejniekiem, gleznotājiem, skulptoriem un prozaiķiem, kuriem ticēja, un bija gatavs palīdzēt katram, kas nonācis grūtībās, vienalga, vai viņš tam ticēja vai neticēja. Viņš raizējās par visiem, un, kad es ar viņu iepazinos, viņš visvairāk raizējās par T. S. Eliotu, kurš, kā Ezra man stāstīja, bija spiests strādāt kādā Londonas bankā un tāpēc dzejošanai varēja atlicināt tikai īsu laiku un visnepiemērotākās stundas.

Ezra kopā ar mis Natāliju Barniju, bagātu amerikānieti un mākslas mecenāti, nodibināja fondu ar nosaukumu «Bel Esprit » [84] . Savā laikā mis Barnija bija draudzējusies ar Remī de Gurmonu, ko es vairs nesastapu, un viņai bija salons, kurā viesi salasījās noteiktas dienās, un dārzā mazs grieķu templis. Saloni bija daudzām amerikānietēm un francūzietēm, kurām bija pietiekami daudz līdzekļu, un es ļoti drīz aptvēru, ka man labāk turēties tālāk no šīm lieliskajām vietām, bet, cik zināms, tad mazs grieķu templis dārzā bija vienīgi mis Barnijai.

Ezra parādīja man brošūru par «Bel Esprit », mis Barnija bija atļāvusi viņam uz vāka likt sava mazā grieķu tempļa attēlu. «Bel Esprit» ideja bija šāda: mēs visi ieguldīsim daļu savas izpeļņas mistera Eliota fondā, lai viņš varētu atstāt darbu bankā un nodoties dzejošanai, neraizējoties par naudu. Man šķita, ka šī ideja nav peļama, un, kad būsim izpestījuši misteru Eliotu no bankas, tā Ezra sacīja, mēs turpināsim tādā pašā garā, kamēr visi būs nodrošināti.

Es izraisīju nelielu jucekli, dēvējot Eliotu par majoru Eliotu, it kā sajaukdams viņu ar majoru Duglasu, ekonomistu, par kura idejām jūsmoja Ezra. Bet Ezra saprata, ka nolūks man ir vislabākais un es esmu uzticīgs «Bel Esprit », kaut gan arī viņam bija nepatīkami, kad es lūdzu saviem draugiem naudu, lai dabūtu no bankas laukā, majoru Eliotu, un vienmēr kāds jautāja, ko majors darot bankā un, ja esot atvaļināts no militārā dienesta, kāpēc nesaņemot pensiju vai vismaz vienreizēju pabalstu.

Tādos gadījumos es paskaidroju draugiem, ka tas neattiecas uz šo lietu. Vai nu jums ir «Bel Esprit» , vai nav. Ja ir, tad iemaksājiet naudu, lai izdabūtu majoru no bankas. Ja nav, tad ļoti žēl. Vai tiešām jūs neizprotat mazā grieķu tempļa nozīmi? Nē? Tā jau domāju. Ļoti žēl, Mak. Paturi savu naudu. Mēs to neņemsim.

Kā «Bel Esprit » loceklis es sparīgi piedalījos šai kampaņā, un tais dienās mani ilgotākie sapņi bija redzēt, kā majors lieliem soļiem iziet no bankas kā brīvs cilvēks. Es neatceros, kā «Bel Esprit » beigu beigās izputēja, bet, liekas, tam bija zināms sakars ar poēmas «Pamestā zeme» iznākšanu, par kuru majors saņēma žurnāla «Dial» prēmiju, un drīz pēc tam kāda titulēta dāma bija ar mieru atbalstīt Eliota žurnālu «The Criterion» , un Ezram un man vairs nevajadzēja par viņu rūpēties. Mazais grieķu templis, šķiet, vēl ir turpat dārzā. Es vienmēr izjūtu sarūgtinājumu, ka mums neizdevās izpestīt majoru no bankas tikai ar «Bel Esprit» palīdzību vien; savos sapņos es biju redzējis, kā viņš ierodas, lai apmestos mazajā grieķu templī, un varbūt Ezra paņemtu mani līdzi un mēs iegrieztos tur, lai uzmauktu viņam galvā lauru vainagu. Es zināju, kur var salauzt skaistus lauru zarus, un aizbrauktu pēc tiem ar savu velosipēdu, un vēl es iedomājos, ka mēs varētu vainagot viņu ar lauriem katru reizi, kad viņš jūtas noskumis vai kad Ezra izlasījis manuskriptu vai slejas vēl vienai tikpat garai poēmai kā «Pamestā zeme». No morāles viedokļa man viss iznāca nosodāmi, jo naudu, ko biju paredzējis majora izpestīšanai no bankas, es paņēmu līdzi uz Angenu un liku uz zirgiem, kam bija doti stimulējoši līdzekļi. Divās sacīkstēs šie stimulētie zirgi noskrēja nestimulētos un nepietiekami stimulētos zirgus, taču vienā braucienā mūsu izraudzītais zirgs bija tiktāl pārstimulēts, ka pirms starta nometa zemē žokeju un, izrāvies uz priekšu, noauļoja pilnu apli šķēršļu skrējiena, izdarīdams bez žokeja tik skaistus lēcienus, kādus reizēm izdodas veikt vienīgi sapņos. Kad to noķēra un žokejs no jauna uzkāpa tam mugurā, tas sāka skriet priekšgalā un lēca gods godam, kā mēdz teikt franču hipodromos, bet nesaņēma neko.

Es justos patīkamāk, ka šī paspēlētā naudas summa būtu tikusi «Bel Esprit », kas vairs nepastāvēja. Bet es mierināju sevi, ka ar pārējiem laimestiem būtu varējis iemaksāt «Bel Esprit » krietni vairāk, nekā biju nodomājis sākumā.

DIEZGAN SAVĀDAS BEIGAS

13

Draudzība ar Gertrūdi Stainu beidzās diezgan savādi. Mēs bijām kļuvuši ļoti labi draugi, un es biju izdarījis viņai ne mazumu praktisku pakalpojumu, nokārtojis, lai Fords izdod turpinājumos viņas garo romānu, un palīdzējis pārrakstīt uz mašīnas manuskriptu, un lasījis slejas, un mēs bijām kļuvuši pat vēl tuvāki draugi, nekā man gribētos. Draudzībai starp vīrieti un ievērojamu sievieti nav ilgas nākotnes, lai gan šāda draudzība var būt visai patīkama, kamēr nav izvērtusies par kaut ko lielāku vai mazāku, bet draudzībai ar godkārām sievietēm rakstniecēm nav nekādas nākotnes. Reiz, kad man pārmeta, ka sen neesot iegriezies Flerī iela 27, es aizbildinājos ar nezinu, vai viņa būs mājās, un mis Staina teica:

— Bet, Hemingvej, mana studija taču ir jūsu rīcībā. Vai tad jūs to nezināt? Es nejokoju. Nāciet jebkurā laikā, un kalpone, — viņa minēja vārdu, bet es to esmu aizmirsis, — jums pasniegs, ko vēlaties, un jūtieties kā mājās, kamēr es pārnāku.

Es neizmantoju ļauni šo atļauju, tomēr šad tad iegriezos pie viņas, un kalpone piedāvāja man iedzert, un es aplūkoju gleznas un, ja mis Staina nepārradās, pateicos kalponei un atstāju mis Stainai zīmīti, un gāju prom. Mis Staina un viņas draudzene taisījās braukt uz dienvidiem ar mis Stainas automašīnu, un mis Staina lūdza mani atnākt atvadīties aizceļošanas dienas rīta pusē. Viņa bija lūgusi mūs abus ar Hedliju, bet mums ar Hedliju bija citi nodomi, un mēs gribējām iet citur. Protams, par to nemēdz bilst ne vārda — var jau izrādīt vēlēšanos ierasties, bet tad kāds visu pēkšņi izjauc. Es šo to zināju par metodēm, kā izvairīties no apciemojumiem. Tās vajadzēja iegaumēt. Daudz vēlāk Pikaso man pastāstīja, ka vienmēr apsolot nākt, kad bagātnieki viņu ielūdzot, jo tas sagādājot tiem prieku, bet pēc tam noteikti kaut kas gadoties un viņš nevarot aiziet. Taču ar mis Stainu tam nebija nekāda sakara, un viņš to attiecināja uz citiem cilvēkiem.

Bija brīnišķīga pavasara diena, un es gāju kājām no Observatorijas laukuma cauri Mazajam Luksemburgas dārzam. Zirgkastaņas jau bija ziedos, un uz grantētajiem celiņiem rotaļājās bērni, un viņu aukles sēdēja uz soliem, un es redzēju kokos meža baložus un dzirdēju dūdojam tos, kurus nevarēju redzēt.

Kalpone atvēra durvis, pirms es paspēju piezvanīt, un aicināja iekšā, un lūdza pagaidīt. Mis Staina tūlīt nonākšot lejā. Vēl nebija pusdienu laiks, bet kalpone ielēja glāzītē degvīnu, pasniedza to man un jautri pamirkšķināja. Bezkrāsas spirts patīkami apsvilināja mēli, un es vēl nebiju paspējis norīt malku, kad izdzirdu kādu runājam ar mis Stainu tā, kā nekad nebiju dzirdējis cilvēkus runājam citu ar citu — nekad, nekur, ne reizi.

Tad atskanēja mis Stainas balss, žēla un lūdzoša:

— Nevajag, kaķīt, nevajag. Lūdzu, nevajag. Es esmu ar mieru darīt visu, kaķīt, bet, lūdzu, nevajag. Lūdzu, nevajag. Lūdzu, nevajag, kaķīt.

Es noriju degvīnu un uzliku glāzi uz galda, un devos uz durvīm. Kalpone padraudēja man ar pirkstu un čukstēja:

— Neejiet prom. Viņa tūlīt nāks lejā.

— Man jāiet, — es sacīju un centos vairs neko nedzirdēt, kamēr izeju no istabas, bet saruna turpinājās, un, lai to nedzirdētu, man atlika vienīgi aiziet. Tas, ko runāja, bija pretīgs, un atbildes bija vēl pretīgākas.

Pagalmā es teicu kalponei:

— Lūdzu, sakiet, ka satiku jūs pagalmā. Es nevaru gaidīt, jo ir saslimis mans draugs. Sakiet mis Stainai, ka novēlu viņai bon voyage[85] . Es aizrakstīšu.

— C’est entendu, monsieur[86] Cik žēl, ka jūs nevarat pagaidīt.

— Jā, — es teicu. — Žēl.

Tā tas beidzās attiecībā uz mani — diezgan muļķīgi beidzās, lai gan es joprojām veicu mazus uzdevumus, ierados, ja bija nepieciešams, atvedu ļaudis, kuri bija aicināti, un gaidīju, kad dabūšu vilka pasi kopā ar vairumu vīriešu kārtas draugu, kad iestājās jauns periods un jauni draugi nāca mūsu vietā. Bija skumji redzēt jaunas, nevērtīgas gleznas karājamies līdzās vērtīgajām, bet tagad tam vairs nebija nekādas nozīmes. Katrā ziņā manās acīs ne. Mis Staina saķildojās gandrīz ar visiem, kas bija viņai pieķērušies, vienīgi ar Huanu Grisu ne, bet ar Huanu Grisu viņa nevarēja saķildoties, jo viņš bija miris. Domāju, ka viņam tas būtu vienalga, jo viņam jau sen viss bija vienalga, un par to liecina viņa gleznas.

Beidzot viņa saķildojās arī ar saviem jaunajiem draugiem, bet mūs tas vairs neinteresēja. Viņa sāka izskatīties pēc romiešu imperatora, un tas nemaz nav slikti, ja tev patīk sievietes, kas izskatās pēc romiešu imperatoriem. Bet Pikaso bija uzgleznojis viņu, un es atceros viņu tādu, kāda viņa bija tais dienās, kad atgādināja Friuli zemnieci.

Galu galā visi vai gandrīz visi atkal salaba ar viņu, lai neizrādītu, ka ir sapīkuši vai paštaisni. Es arī. Bet es nekad vairs nevarēju no jauna patiesi sadraudzēties ar viņu — nedz ar sirdi, nedz ar prātu. Un tas ir vissliktākais, ja tu ar prātu saproti, ka vairs nevari draudzēties ar kādu cilvēku. Bet te viss bija pat vēl sarežģītāk.

CILVĒKS AR NĀVES ZĪMI PIERĒ

14

Tovakar, kad es Ezras studijā iepazinos ar dzejnieku Ernestu Volšu, viņam bija līdzi divas meitenes garos ūdeļādas kažokos un mājas priekšā stāvēja liels, mirdzošs viesnīcas «Claridge » limuzīns ar šoferi livrejā. Meitenes bija gaišmates un bija atbraukušas no Amerikas ar to pašu kuģi, ar ko brauca Volšs. Kuģis bija pienācis dienu iepriekš, un Volšs bija atvedis viņas pie Ezras.

Ernests Volšs bija tipisks īrs, melnīgsnējs un nervozs, poētisku izskatu un nāves zīmi pierē gluži kā traģisku filmu varonim. Viņš sarunājās ar Ezru, un es runāju ar meitenēm, kuras jautāja man, vai es esot lasījis mistera Volša dzejoļus. Es tos nebiju lasījis, un viena no meitenēm atšķīra Harietas Monro izdoto žurnālu «Poetry» zaļos vākos un parādīja man Volša dzejoļus.

— Viņam maksā tūkstoš divsimt dolāru gabalā, — viņa teica.

— Par katru dzejoli, — sacīja otra meitene.

Es atcerējos, ka šis pats žurnāls labākajā gadījumā man maksāja divpadsmit dolārus par lappusi.

— Tad viņš droši vien ir ļoti liels dzejnieks, — es teicu.

— Viņam maksā vairāk nekā Edijam Gestam, — paskaidroja pirmā meitene.

— Viņam maksā pat vairāk nekā tam… Nu, jūs jau zināt.

— Kiplingam, — draudzene teica.

— Viņam maksā vairāk par visiem, — sacīja pirmā meitene.

— Vai jūs ilgi paliksiet Parīzē? — es jautāju.

— Īsti nezinām. Ne pārāk. Mēs te esam kopā ar draugiem.

— Mēs atbraucām ar to pašu kuģi, jūs zināt. Bet uz tā galīgi neviena nebija. Tikai misters Volšs, protams.

— Viņš, liekas, spēlē kārtis? — es jautāju.

Viņa vīlusies, taču saprotoši paskatījās uz mani.

— Nē. Viņam nav vajadzības spēlēt. Kāpēc viņam jāspēlē, ja viņš prot rakstīt tādus dzejoļus.

— Ar kādu kuģi jūs brauksiet atpakaļ?

— Grūti pateikt. Tas atkarīgs no kuģu saraksta un no daudz kā cita. Vai jūs arī brauksiet atpakaļ?

— Nē. Man tepat nav slikti.

— Šis ir diezgan nabadzīgs kvartāls, vai ne?

— Jā. Bet te ir ļoti labi. Es strādāju kafejnīcās un eju uz hipodromu.

— Jūs ejat uz hipodromu šajā uzvalkā?

— Nē. Tajā es eju uz kafejnīcu.

Ļoti interesanti, — sacīja viena no meitenēm. — Man gribētos iepazīties ar dzīvi kafejnīcās. Un tev, dārgā?

Man arī, — teica otra meitene.

Es pierakstīju viņu vārdus savā piezīmju grāmatiņā un apsolīju piezvanīt viņām uz «Claridge ». Meitenes bija jaukas, un es atvadījos no viņam un no Volša, un no Ezras. Volšs joprojām par kaut ko aizrautīgi runāja ar Ezru.

— Tikai neaizmirstiet, — sacīja slaidāka meitene.

— Kā es to varētu? — es atbildēju un atkal paspiedu roku gan vienai, gan otrai.

Drīz es dzirdēju no Ezras, ka dažas dāmas, kuras dievina dzeju un jaunus dzejniekus, kam nāves zīme pierē, izpestījušas Volšu no viesnīcas «Claridge », samaksādamas par viņu, un vēlāk — ka viņš dabūjis finansiālu palīdzību no cita avota un taisoties kļūt par līdzizdevēju kādam jaunam žurnālam, kas iznākšot ik pa trim mēnešiem.

Tai laikā amerikāņu literārais žurnāls «Dial », ko izdeva Skofīlds Teiers, piešķīra saviem autoriem ikgadēju prēmiju, liekas, tūkstoš dolāru, par augstu daiļrades meistarību. Tais dienās jebkuram profesionālam rakstniekam tā bija milzu summa, nemaz nerunājot par prestižu, un šo prēmiju jau bija saņēmuši vairāki autori un, protams, pelnīti. Tolaik Eiropā divi cilvēki varēja labi dzīvot un pārtikt no pieciem dolāriem dienā un pat ceļot.

Žurnāls, kurā viens no redaktoriem bija Volšs, arī esot solījis piešķirt visai ievērojamu prēmiju autoram, kura sacerējums tikšot atzīts par labāko pirmajos četros numuros.

Nevarēja pateikt, vai tās bija tukšas runas vai baumas, vai kāds bija to kādam uzticējis kā noslēpumu. Cerēsim un ticēsim, ka aiz tā visa neslēpās ļauns nolūks. Katrā ziņā līdzizdevējs Volšs bija un palika ārpus jebkādām aizdomām.

Neilgi pēc tam, kad līdz manām ausīm bija nonākušas baumas par šo apsolīto prēmiju, Volšs uzaicināja mani paēst vienā no labākajiem un visdārgākajiem restorāniem Senmišela bulvāra rajonā, un pēc austerēm, dārgām, plakanām, iebrūnām marennes , nevis parastajām, apaļajām portugaises , un pēc pudeles «Pouilly Fuissй » viņš veikli novirzīja sarunu uz šo tematu. Šķiet, ka viņš apveda mani ap stūri, tāpat kā uz kuģa bija apvedis ap stūri meičas no šuleru bandas, protams, ja tās bija no šuleru bandas un ja viņš bija tās apvedis ap stūri, un, kad viņš jautāja, vai es negribot vēl vienu duci plakano austeru, kā viņš tās sauca, es atbildēju, ka ļoti labprāt. Manā klātienē viņam nerūpēja, lai pierē būtu nāves zīme, un es jutu atvieglojumu. Viņš zināja, ka es zinu to, ka viņam ir dilonis, nevis iedomāts, bet visīstākais, no kura mirst, un kādā stadijā, un tāpēc atturējās no klepošanas šeit pie galdiņa, un es biju par to ļoti pateicīgs. Es nodomāju, vai viņš nerij šīs plakanās austeres aiz tā paša iemesla, kādēļ Kanzassitijas prostitūtas, kam sejā nāves un tuberkulozes zīme, arvien grib norīt spermu kā teicamu līdzekli pret diloni, bet es viņam to nejautāju. Es ķēros klāt otram ducim plakano austeru, izņēmu tās no sasmalcinātā ledus sudraba traukā un vēroju, kā notrīc un sačokurojas to neticami maigie, brūnganie sāni, kad es uzspiežu tiem citrona sulu, un pēc tam atdalīju tās no gliemežnīcas un ilgi un pamatīgi košļāju.

— Ezra ir liels, liels dzejnieks, — Volšs teica, skatīdamies uz mani ar savām tumšajām dzejnieka acīm.

— Jā, — es sacīju. — Un lielisks cilvēks.

— Cēlsirdīgs, — Volšs teica. — Tiešām cēlsirdīgs.

Brīdi mēs ēdām un dzērām klusēdami, parādot cieņu Ezras cēlsirdībai. Es sailgojos pēc Ezras un gribēju, kaut viņš būtu šeit. Viņam, tāpat kā man, marennes bija par dārgu.

— Džoiss ir liels dzejnieks, — Volšs teica. — Liels. Liels.

— Liels, — es sacīju. — Un labs biedrs. — Mēs bijām iedraudzējušies tai viņa dzīves brīnišķīgajā periodā, kad viņš bija pabeidzis «Ulisu» un vēl nebija sācis strādāt pie tā, ko ilgu laiku sauca — «Darba attīstība». Es domāju par Džoisu un atcerējos daudz ko.

— Cik žēl, ka viņa redze pasliktinās, — Volšs teica.

— Viņam arī žēl, — es sacīju.

— Tā ir mūsu laika traģēdija, — Volšs noteica.

— Katram kaut kas kaiš, — es teicu, mēģinādams atdzīvināt apsīkušo sarunu.

— Jums gan ne. — Viņš veltīja man visu savu šarmu, un pierē viņam parādījās nāves zīme.

— Jūs gribat teikt, ka man pierē nav nāves zīmes? — es jautāju. Es nespēju atturēties.

— Nē. Jums pierē ir Dzīvības zīme. — Priekšpēdējo vārdu viņš izrunāja ar lielo burtu.

— Dodiet man tikai laiku, — es sacīju. Viņam iegribējās labu bifšteku, jēlu, un es pasūtīju divus tournedos ar Bearnēzes mērci. Es nodomāju, ka sviests nāks viņam par labu.

Varbūt sarkanvīnu? — viņš jautāja.

Pienāca sommelier[87] , un es pasūtīju Chвteauneuf du Pape. «Es pastaigāšu gar krastmalām, un reibums izgaisīs. Viņš lai izguļas vai dara, ko grib. Es atradīšu, kur palikt,» nodomāju,

Viss noskaidrojās, kad mēs bijām apēduši bifšteku ar smalki sagrieztiem ceptiem kartupeļiem un izdzēruši divas trešdaļas no Chвteauneuf du Pape, ko dienā parasti nemēdz dzert.

— Kāpēc runāt riņķī un apkārt, viņš sacīja. — Vai jūs zināt, ka mūsu prēmija piešķirta jums?

— Tiešām, — es teicu. — Par ko?

— Tā piešķirta jums, — viņš sacīja. — Un viņš sāka runāt par to, ko esmu uzrakstījis, un es vairs neklausījos. Kad mani slavēja, acīs skatoties, man vienmēr kļuva nelabi, un es raudzījos uz viņu, uz viņa seju ar nāves zīmi pierē un domāju: «Gribi apvest mani ap stūri ar savu diloni, šuler. Es esmu redzējis bataljonu soļojam pa putekļainu ceļu, un katrs trešais kareivis bija nolemts nāvei vai vēl kaut kam ļaunākam, un pierē nevienam nebija nekādas zīmes, tikai seju klāja putekļi, vai zini, tu ar savu nāves zīmi pierē, šuler, kas iedzīvojies uz savas nāves rēķina. Tagad tu gribēji apvest ap stūri mani. Nekrāp citus, un tu netiksi piekrāpts.» Tikai nāve viņu nepiekrāpa. Tā tiešām bija tuvu.

— Man liekas, es neesmu to pelnījis, Ernest, — es teicu, ar patiku saukdams viņu savā vārdā, ko es ienīdu. Bez tam, Ernest, tas nebūtu ētiski, Ernest.

— Dīvaini, ka mēs esam vārdabrāļi, vai ne?

— Jā, Ernest, — es teicu. — Mums abiem jābūt šā vārda cienīgiem. Jūs saprotat, ko es domāju, vai ne, Ernest?

— Jā, Ernest, — viņš sacīja. Un viņš apveltīja mani ar savu skumjo īrisko šarmu un sapratni.

Vēlāk es biju ļoti labs pret viņu un viņa žurnālu, un, kad viņš sāka spļaut asinis un aizbrauca prom no Parīzes, lūdzis man uzraudzīt žurnāla salikšanu tipogrāfijā, kur neviens neprata angliski, es to izdarīju. Reiz es biju klāt, kad viņam bija asiņošana, tā bija īsta asiņošana, un es sapratu, ka viņš patiešām drīz mirs, un tai manas dzīves grūtajā laikā man patika būt sevišķi labam pret viņu, tāpat kā patika saukt viņu par Ernestu. Turklāt es jūsmoju par Volša kompanjoni un viņu cienīju. Viņa nesolīja man nekādu prēmiju. Viņa tikai gribēja radīt labu žurnālu un pienācīgi maksāt saviem autoriem.

Reiz, daudz vēlāk, es satiku Džoisu vienu pašu pēc rīta izrādes ejam pa Senžermēna bulvāri. Viņam patika klausīties, kā runā aktieri, kaut arī viņš tos nevarēja saredzēt. Viņš lūdza mani kopā iedzert, un mēs iegājām pie «Deux Magots» un pasūtījām sauso heresu, lai gan par Džoisu vienmēr raksta, ka viņš dzerot tikai balto Šveices vīnu.

— Kas dzirdams par Volšu? — Džoiss jautāja.

— Kāds blēdis bija, tāds nomira, — es sacīju.

— Viņš apsolīja jums prēmiju? — Džoiss vaicāja.

— Jā.

— Es jau tā domāju, — Džoiss teica.

— Viņš apsolīja to arī jums?

— Jā, — Džoiss atbildēja. Pēc brīža viņš jautāja: — Kā jūs domājat, vai viņš apsolīja to arī Paundam?

— Es nezinu.

— Labāk neprasīt, — Džoiss teica.

Mēs vairs nerunājām par to. Es pastāstīju Džoisam, kā pirmo reizi ieraudzīju Volšu Ezras studijā kopā ar divām meitenēm garos zvērādas kažokos, un šis atgadījums sagādāja viņam lielu prieku.

IVENS ŠIPMENS KAFEJNĪCĀ «LILAS»

15

No tā laika, kopš es uzgāju Silvijas Bīčas bibliotēku, esmu izlasījis Turgeņevu, visus angļu valodā tulkotos Gogoļa darbus, Tolstoju Konstances Garnetas tulkojumā un Čehova angļu izdevumu. Kad vēl dzīvoju Toronto, pirms mūsu brauciena uz Parīzi, man stāstīja, ka Ketrina Mensfīlda rakstot labus stāstus, pat ļoti labus stāstus, taču lasīt viņu pēc Čehova nozīmē klausīties vēl jaunās vecmeitas rūpīgi izdomātus atgadījumus pēc saprātīga, zinoša ārsta, turklāt laba un vienkārša rakstnieka stāsta, Mensfīlda bija kā atšķaidīts alus. Tad jau labāk dzert ūdeni. Bet Čehovam no ūdens bija tikai dzidrums. Viens otrs viņa stāsts gan atgādināja reportāžu. Bet daži bija apbrīnojami.

Dostojevskim ir darbi, kuriem var ticēt un kuriem nevar ticēt, bet ir arī tik patiesīgi, ka, lasot tos, jūti, kā pats mainies, kā vājums un neprāts, izvirtība un svētums, un azarta mānija kļūst par realitāti, tāpat kā par realitāti kļūst Turgeņeva ainavas un ceļi un Tolstoja armiju pārvietošanās, karalauks un virsnieki, un kareivji, un kaujas. Salīdzinājumā ar Tolstoju šķiet, ka Stīvena Kreina Pilsoņu kara aprakstus spoži izdomājis slims zēns, kurš nekad nav redzējis karu, tikai lasījis stāstus par kaujām un varoņdarbiem un skatījies Bredija fotogrāfijas, kā es savā laikā vectēva mājās. Kamēr nebiju izlasījis Stendāla «Parmas klosteri», es vienīgi Tolstoja darbos biju atradis tādu kara notēlojumu, bet apbrīnojamā Vaterlo aina Stendālam ir svešķermenis šai diezgan garlaicīgajā romānā. Atklāt visu šo jauno grāmatu pasauli, ja ir laiks lasīt tādā pilsētā kā Parīze, kur var lieliski dzīvot un strādāt, lai būtu cik nabags būdams, tas ir tikpat kā atrast nenovērtējamu dārgumu. Šo dārgumu varēja ņemt līdzi arī ceļojumos, un Šveices un Itālijas kalnu pilsētiņās, kur mēs apmetāmies, kamēr nebijām atraduši Austrijā Sruncu kādā augstu kalnu ieskautā Forarlbergas ielejā, arī vienmēr bija grāmatas, tā ka varēja dzīvot savā atrastajā jaunajā pasaulē, kur dienu bija sniegs, meži un ledāji ar saviem ziemas noslēpumiem un pajumte lauku viesnīcā «Taube» augstu kalnos, bet naktī — cita brīnišķīga pasaule, kuru dāvā krievu rakstnieki. Sākumā krievu un pēc tam arī visi pārējie. Tomēr ilgu laiku tikai krievu.

Atceros, kādreiz, kad mēs no Arago bulvāra atgriezāmies mājās pēc tenisa spēles un Ezra aicināja mani ienākt viņa studijā un iedzert, es jautāju, kādas ir viņa domas par Dostojevski.

— Taisnību sakot, Hem, — Ezra atteica, — es neesmu lasījis nevienu no šiem krieviem.

Tā bija godīga atbilde, un vispār Ezra sarunās vienmēr bija atklāts pret mani, bet man kļuva sāpīgi, tāpēc, ka viņš bija cilvēks, kuru es mīlēju un uz kura kritisko vērtējumu toreiz gandrīz pilnīgi paļāvos, cilvēks, kas ticēja mot juste — trāpīgam vārdam, cilvēks, kas iemācīja man neuzticēties adjektīviem, tāpat kā vēlāk man vajadzēja iemācīties arī neuzticēties dažiem cilvēkiem un dažām situācijām; un man gribējās uzzināt viņa domas par rakstnieku, kurš gandrīz nekad nelietoja šo mot juste un tomēr dažkārt spēja darīt savus personāžus tik dzīvus, kādi tie nebija nevienam citam.

— Palieciet pie francūžiem, — Ezra sacīja. — No tiem jūs varat daudz ko mācīties.

— To es zinu, — teicu. — Es varu daudz ko mācīties no jebkura.

Vēlāk, izgājis no Ezras studijas, es devos uz kokzāģētavu, turp, kur starp augstajiem namiem ielas galā bija redzami Senmišela bulvāra kailie koki un Biljē deju zāles fasāde, tad atvēru vārtiņus un pagāju garām tikko sazāģētajiem baļķiem, un uzliku raketi uz preses blakām kāpnēm, kas veda uz augšējo stāvu. Es uzsaucu, bet mājās neviena nebija.

— Madame aizgāja un bonne[88] ar bērnu arī, — sacīja kokzāģētavas īpašnieka sieva. Viņa bija smaga rakstura sieviete, druknu augumu un vara sarkaniem matiem, un es viņai pateicos. — Pēc jums prasīja kāds jauns cilvēks, — viņa sacīja, nosaukdama to par jeune homme , nevis monsieur . — Viņš teica, ka būšot «Lilas ».

— Liels paldies, — es teicu. — Kad pārnāks madame, pasakiet, lūdzu, ka esmu «Lilas ».

— Viņa aizgāja ar kaut kādiem paziņām, — saimniece sacīja un, savilkusi ciet violeto rīta kleitu, augstpapēžu kurpēm iegāja savā domaine[89] , atstādama durvis vaļā.

Es soļoju pa ielu starp augstajiem, baltajiem namiem, kuru sienas bija traipainas un nostrāvojušas, un saules pilnajā krustojumā pagriezos pa labi un iegāju gaismas svēdru sašķeltajā «Lilas » pustumsā.

Tur nebija neviena pazīstama, un es izgāju uz terases un ieraudzīju Ivenu Šipmenu mani gaidām. Viņš bija labs dzejnieks un saprata un mīlēja zirgus, literatūru un glezniecību. Viņš piecēlās, un man pretī stāvēja garš un bāls, un kalsns cilvēks baltā kreklā ar netīru un nodriskātu apkaklīti, rūpīgi sasietu kaklasaiti, nonēsātu un saburzītu pelēku uzvalku mugurā, melnākiem pirkstiem nekā mati, netīriem nagiem un līksmu, biklu smaidu, un smaidot viņš nepavēra lūpas, lai nerādītu bojātos zobus.

— Priecājos jūs redzēt, Hem, — viņš teica.

— Kā klājas, Iven? — es jautāju.

— Tā puslīdz, — viņš sacīja. — Liekas, es tomēr esmu nositis Mazepu. Un kā jums — iet labi?

— Šķiet, ka jā, — es teicu. — Es spēlēju ar Ezru tenisu, kad jūs iegriezāties.

— Un Ezram viss labi?

— Ļoti.

— Es tā priecājos. Ziniet, Hem, es laikam nepatiku jūsu saimnieka sievai. Viņa neļāva man pagaidīt jūs augšā.

— Es parunāšu ar viņu, — teicu,

— Neuztraucieties. Es vienmēr varu pagaidīt šeit, Saulē te ir ļoti patīkami, vai ne?

— Tagad ir rudens, — es sacīju, — Manuprāt, jūs esat pārāk viegli ģērbies.

— Vēss ir tikai vakaros, — Ivens teica, —» Es uzvilkšu mēteli.

— Vai jūs zināt, kur tas ir?

— Nē. Bet kaut kur drošā vietā.

— Kā jūs zināt?

— Es atstāju tajā poēmu. — Viņš līksmi iesmējās, cenzdamies nepavērt lūpas. — Lūdzu, iedzeriet ar mani viskiju, Hem.

— Labi.

— Žan! — Ivens piecēlās un pasauca viesmīli. — Divus viskijus, lūdzu.

Žans atnesa pudeli un glāzes, un divas desmitfranku apakštasītes, un sifonu. Viņš nelietoja menzūru un lēja viskiju, kamēr piepildīja glāzes vairāk par trim ceturtdaļām. Žanam patika Ivens, jo Žana brīvajās dienās Ivens bieži strādāja viņa dārzā Monrūžā aiz Orleānas vārtiem.

— Nevajag pārspīlēt, — Ivens teica garajam, pavecajam viesmīlim.

— Tie taču ir divi viskiji, vai ne? — viesmīlis sacīja.

Mēs pielējām ūdeni, un Ivens teica:

— Pirmo malku ieņem kārtīgu, Hem. Dzersim, kā nākas, un mums pietiks labu laiku.

— Vai jūs drusku domājat arī par sevi? — es jautāju.

— Jā, protams, Hem. Bet labāk runāsim par kaut ko citu, jā?

Terasē sēdējām tikai mēs, un viskijs sasildīja mūs abus, lai gan es biju rudenim piemērotāk ģērbies nekā Ivens, tāpēc ka apakškrekla vietā valkāju svīteri un virsū kreklu un visam pāri zilu vilnas puloveri, kādus nēsā franču jūrnieki.

— Es brīnos par Dostojevski, — teicu. — Kā cilvēks var rakstīt tik slikti, tik neticami slikti un tomēr tik spēcīgi ietekmēt?

— Diez vai nav vainīgs tulkojums, — Ivens sacīja. — Tolstojs Konstances Garnetas atveidojumā raksta labi.

— Es zinu. Atceries, cik daudz reižu mēģināju izlasīt līdz galam «Karu un mieru», kamēr nebiju uzgājis Konstances Garnetas tulkojumu.

— Runā, ka tas varot būt vēl labāks, — Ivens teica — Es arī tā domāju, lai gan nesaprotu krieviski. Toties no tulkojumiem mēs kaut ko jēdzam. Bet, vienalga, tas ir ellišķīgi spēcīgs romāns, manuprāt, lielākais pasaulē, un to var pārlasīt vēl un vēlreiz.

— Jā, — es sacīju. — Bet Dostojevski nevar pārlasīt vēl un vēlreiz. Kad Šruncā mums pietrūka grāmatu un man bija līdzi «Noziegums un sods», es nevarēju to izlasīt vēlreiz, kaut arī nebija nekā cita, ko lasīt. Es lasīju austriešu avīzes un mācījos vācu valodu, kamēr mēs atradām kādu Tauhnica izdotu Trollopa romānu.

— Dievs svētī Tauhnicu, — Ivens teica.

Viskijs vairs nededzināja un tagad, kad mēs pielējām vēl ūdeni, bija tikai pārāk stiprs.

— Dostojevskis bija tizlonis, Hem, — Ivens turpināja. — Un vislabāk viņam padevušies tizloņi un svētie. Svētie viņam ir apbrīnojami. Ļoti slikti, ka mēs nevaram viņu pārlasīt.

— Es taisos vēlreiz ķerties pie «Brāļiem Karamazoviem». Varbūt tā ir mana, nevis viņa vaina.

— Sākumā veiksies. Un diezgan ilgi. Bet tad sāksi skaisties, lai gan tā ir lieliska grāmata.

— Nu labi, mums ir laimējies, ka esam izlasījusi to pirmo reizi, un varbūt parādīsies labāks tulkojums.

— Tikai neļaujieties kārdinājumam, Hem.

— Neļaujos. Es cenšos, lai tas iznāk pats no sevis, un tad — jo vairāk lasi, jo labāk.

— Nu, lai palīdz jums Žana viskijs, — Ivens sacīja

— Viņam tā dēļ vēl būs nepatikšanas, — es teicu.

— Viņam jau ir nepatikšanas, — Ivens sacīja.

— Kā tā?

— Kafejnīca pāriet citās rokās, — Ivens teica. — Jaunie īpašnieki grib iegūt naudīgāku klientūru un taisās ierīkot te amerikāņu bāru. Viesmīļus ietērps baltās žaketēs, Hem, un liks nodzīt ūsas.

— Taču ne Andrē un Žanam? Neiespējami.

— Neiespējami, bet nodzīs.

— Žanam ūsas bijušas visu mūžu. Viņam ir dragūnu ūsas. Viņš dienējis jātnieku pulkā.

— Un tomēr viņš tās nodzīs.

Es izdzēru atlikušo viskiju.

Vēl viskiju, monsieur ? — Žans jautāja. — Viskiju, monsieur Šipmen? — Biezās, nokārušās ūsas bija daļa no viņa kalsnās, labsirdīgas sejas, un glumi sasukātajiem mātiem cauri spīdēja pliks pakausis.

Nevajag, Žan, — es sacīju. — Neriskējiet.

— Nekāda riska nav, — viņš mums klusi teica. — Pārāk liels juceklis. Daudzi atstāj. Entendu, messieurs[90] — viņš skaļi sacīja. Viņš iegāja kafejnīcā un atgriezās ar pudeli viskija, divām lielām glāzēm, divām ar zeltu apmalotām desmitfranku apakštasītēm un zeltera pudeli.

— Nevajag, Žan, — es teicu.

Viņš uzlika glāzes uz apakštasītēm un piepildīja tās gandrīz līdz malām, un aiznesa pudeli ar pārpalikušo viskiju atpakaļ kafejnīcā. Mēs ar Ivenu pielējām glāzēs mazliet zeltera.

— Cik labi, ka Dostojevskis nepazina Žanu, — Ivens teica. — Viņš varētu pagalam nodzerties.

— Un ko darīsim mēs?

— Dzersim, — Ivens sacīja. — Tas ir protests. Aktīvs protests.

Pirmdien, kad es no rīta ienācu «Lilas » strādāt, Andrē atnesa man bovril, tasi vērša buljona, kas pagatavots no koncentrāta. Viņš bija drukns un blonds, un viņa augšlūpa, kuru nupat vēl bija greznojušas sarainās ūsas, bija gluda kā garīdzniekam. Mugurā viņam bija amerikāņu bārmeņa baltā žakete.

— Un kur Žans?

— Viņš strādās rīt.

— Kā viņam klājas?

— Viņam grūtāk ar to samierināties. Visu kara laiku viņš nodienējis dragūnu pulkā. Viņam ir Croix de Guerre un Mйdaille Militaire .

— Es nezināju, ka viņš ir bijis tik smagi ievainots.

— Ne jau tas. Viņš bija gan ievainots, bet Mйdaille Militaire viņam ir citāda. Par drošsirdību.

— Pasakiet viņam, ka es apjautājos par viņu.

— Protams, — Andrē sacīja. — Ceru, ka viņš drīz samierināsies.

— Lūdzu, pasveiciniet viņu arī no mistera Šipmena. — Misters Šipmens ir pie viņa, — Andrē teica. — Viņi strādā Žana dārzā.

ĻAUNUMA SĒJĒJS

16

Pirms atstāja Notre-Dame-des-Champs ielu un devās uz Rapallo, Ezra man piekodināja:

— Hem, glabājiet šo burciņu ar opiju pie sevis un atdodiet Danningam tikai tad, kad viņam tā tiešām būs vajadzīga.

Tā bija liela koldkrēma burka, un, noskrūvējis vāku, es ieraudzīju kaut ko tumšu un lipīgu, un tas smaržoja pēc ļoti slikti attīrīta opija. Ezra sacīja, ka esot to pircis no kāda indiāņu virsaiša uz Operas avēnijas netālu no Itāliešu bulvāra un ļoti dārgi samaksājis. Es nospriedu, ka šis opijs neapšaubāmi iegūts vecajā bārā «Caurums sienā», kas bija dezertieru un narkotisku vielu tirgotāju piemetne pirmā pasaules kara laikā un pēc tā. Bārs «Caurums sienā», kura sarkani nokrāsotā fasāde izgāja uz Itāliešu ielu, bija ļoti šaura telpa, mazliet platāka par parastu koridoru. Vienu laiku tur bija slepena izeja tieši uz Parīzes kloāku, pa kuru it kā varēja nokļūt līdz katakombām. Dannings bija Ralfs Čivers Dannings, dzejnieks, kas smēķēja opiju un aizmirsa ēšanu. Kad viņš smēķēja pārāk daudz, viņš dzēra tikai pienu, un viņš rakstīja tercīnas, kuru dēļ viņu bija iemīļojis Ezra, kas visu viņa dzeju vērtēja ļoti augsti. Viņš dzīvoja mājā, kurai bija kopējs pagalms ar Ezras studiju, un dažas nedēļas pirms aizbraukšanas no Parīzes Ezra sūtīja pēc manis, jo Dannings mirstot.

«Dannings mirst,» Ezra rakstīja zīmītē. «Lūdzu, nāciet tūlīt.»

Dannings gulēja uz matrača izģindis kā skelets un galu galā neapšaubāmi varētu nomirt aiz novājējuma, tomēr man izdevās pārliecināt Ezru, ka tikai ļoti maz mirēju nāves gultā runā tik skaistas, gludas frāzes un nekad neesmu dzirdējis, ka mirstot kāds runātu tercīnās, un pat Dante to diez vai spētu. Ezra sacīja, ka Dannings nemaz nerunājot tercīnās, un es teicu, ka man varbūt tās izklausījās pēc tercīnām, jo, kad man atnāca pakaļ, es biju iemidzis. Beigu beigās, kad bijām pavadījuši nakti pie Danninga, kurš gaidīja nāvi, tika ataicināts ārsts un Danningu aizveda uz privātklīniku, lai ārstētu no saindēšanās ar opiju. Ezra galvoja par rēķinu samaksu un pierunāja nezin kādus dzejas cienītājus palīdzēt Danningam. Man bija uzdots tikai nodot viņam burciņu ar opiju galējas nepieciešamības gadījumā. Visi Ezras uzdevumi man bija svēti, un es varēju vienīgi cerēt, ka attaisnošu viņa uzticību un spēšu noteikt, kad ir šī galējā nepieciešamība. Tā pienāca kādu svētdienas rītu, kad kokzāģētavā ieradās Ezras durvju sardze un nokliedza pret atvērto logu, pie kura es pētīju rikšošanas sacīkšu programmu:

— Monsieur Dunning est montй sur le toit et refuse catйgoriquement de descendre ! [91]

Tas, ka Dannings uzkāpis uz studijas jumta un kategoriski atsakās kāpt zemē, man likās īsts galējas nepieciešamības izpaudums, un, sameklējis burciņu ar opiju, es soļoju pa ielu blakus durvju sardzei, mazai, spridzīgai sievietei, kuru šis notikums bija ļoti satraucis.

— Vai monsieur ir tas, kas vajadzīgs? — viņa jautāja.

— Jā, — es teicu. — Viss būs labi.

— Monsieur Paunds rūpējas par visu, — viņa sacīja. — Viņš ir pati labsirdība.

— Tas tiesa, — es teicu. — Es domāju par viņu katru dienu.

— Cerēsim, ka monsieur Dannings atgūs saprātu.

— Man ir tieši tas, kas vajadzīgs, lai viņš to atgūtu, — es apgalvoju.

Kad mēs iegājām studijas pagalmā, durvju sardze teica:

— Viņš ir nokāpis.

— Laikam manījis, ka es nāku.

Es uzgāju pa āra kāpnēm, kas veda uz Danninga istabu, un pieklauvēju. Viņš atvēra durvis. Viņš bija tik novājējis, ka izskatījās neparasti garš.

— Ezra lūdza jums nodot šo, — es teicu un sniedzu burciņu. — Viņš sacīja, ka jūs zināšot, kas tur ir.

Dannings paņēma burciņu un ieskatījās tajā. Tad svieda ar to man. Tā trāpīja pa krūtīm vai pa plecu un noripoja pa kāpnēm.

— Maita tāds, — viņš teica. — Preteklis.

— Ezra teica, ka jums tas noderēšot, — es sacīju.

Par atbildi viņš svieda man ar piena pudeli.

— Vai esat pārliecināts, ka jums tas tiešām nav vajadzīgs? — es vaicāju.

Viņš meta man otru piena pudeli. Es pagriezos, lai ietu, un viņš trāpīja man pa muguru ar vēl vienu piena pudeli. Tad viņš aizcirta durvis.

Es pacēlu burciņu, kas bija tikai viegli ieplīsusi, un iebāzu to kabatā.

— Acīm redzot, monsieur Paunda dāvana viņam nav vajadzīga, — es teicu durvju sardzei.

— Varbūt viņš tagad nomierināsies, — viņa sacīja.

— Varbūt viņam jau ir šīs zāles, — es teicu.

— Nabaga monsieur Dannings, — viņa noteica.

Dzejas cienītāji, kurus bija apvienojis Ezra, beigu beigās atkal nāca palīgā Danningam. Bet mēs ar durvju sardzi neko nebijām spējuši izdarīt. Ieplīsušo burciņu, kurā laikam bija opijs, es ietinu vaska papīrā un rūpīgi iebāzu vecā jātnieku zābakā. Kad pēc dažiem gadiem mēs ar Ivenu Šipmenu pārvedām manas mantas uz citu dzīvokli, burciņas zābakā vairs nebija. Nezinu, kāpēc Dannings svieda man ar piena pudelēm, varbūt atcerējās manu skepticismu tai naktī, kad mira pirmo reizi, bet varbūt tā bija vienīgi sākotnēja nepatika pret mani pašu. Bet es atceros, kādu sajūsmu izraisīja Ivenā Šipmenā frāze: «Monsieur Dunning est montй sur le toit et refuse catйgoriquement de descendre.» Viņš saklausīja tajā kaut ko simbolisku. Es par to neņemos spriest. Varbūt Dannings noturēja mani par ļaunuma sējēju vai policijas aģentu. Es zinu vienīgi, ka Ezra gribēja Danningam izpalīdzēt, kā bija izpalīdzējis daudziem citiem, un man vienmēr gribējās ticēt, ka Dannings tiešām ir tik labs dzejnieks, par kādu viņu uzskatīja Ezra. Bet kā dzejnieks viņš pārāk trāpīgi svieda piena pudeli. Taču arī Ezra, kas bija ļoti liels dzejnieks, lieliski spēlēja tenisu. Īvens Šipmens, kurš bija ļoti labs dzejnieks un kuram patiešām maz rūpēja, vai viņa dzejoļus jebkad publicēs, uzskatīja, ka šā noslēpuma atslēga nav jāmeklē.

— Mums vajag vairāk patiesu noslēpumu, Hem, — viņš man reiz teica. — Rakstnieks, kam nemaz nav godkāres, un īsti labs dzejolis, kas nav publicēts, — to mums pašlaik trūkst visvairāk. Pastāv vēl, protams, tāda problēma kā rūpes par dienišķo maizi.

SKOTS FICDŽERALDS

17

Viņa talants bija tikpat. dabisks kā putekšņu raksts uz tauriņa spārniem. Labu laiku viņš to saprata ne vairāk kā tauriņš un nemaz nemanīja, ka raksts notrausts un kļuvis palss. Vēlāk viņš aptvēra, ka spārni bojāti, un atskārta, cik tie trausli, un iemācījās domāt, bet lidot vairs nevarēja, jo patika lidot bija zudusi un palikušas vienīgi atmiņas, cik viegli viņš kādreiz lidojis.

Kad es iepazinos ar Skotu Ficdžeraldu, notika kaut kas pavisam dīvains. Ar viņu notika daudz kas dīvains, bet taisni šis gadījums iespiedies man atmiņā. Skots bija ieradies bārā «Dingo» Delambra ielā, kur es sēdēju ar diviem galīgi tukšiem cilvēkiem, stādījās priekšā pats un stādīja priekšā savu pavadoni, garu, patīkamu puisi, slaveno beisbolistu Danku Čaplinu. Es neinteresējos par Prinstonas beisbolu un nekad nebiju dzirdējis par Danku Čaplinu, bet viņš izturējās ļoti jauki, mierīgi un laipni un patika man daudz labāk nekā Skots.

Tolaik Skots izskatījās pēc jaunekļa, kas bija drīzāk piemīlīgs nekā skaists. Ļoti gaiši viļņaini mati, augsta piere, dedzīgas, bet labsirdīgas acis un maiga īru mute garām lūpām, skaistules mute, ja tā būtu sievietei. Viņam bija samērīgs zods un glītas ausis, un gandrīz pilnīgi taisns deguns. Seju ar tādu degunu diezin vai varētu saukt par piemīlīgu, bet to tādu vērta sejas krāsa, ļoti gaišie mati un mutes līnijas. Šī mute satrauca, kamēr nebijāt iepazinis Skotu tuvāk, un tad tā satrauca vēl vairāk.

Man jau sen bija gribējies ar viņu iepazīties, un es visu dienu biju spraigi strādājis, un tas likās īsts brīnums, ka bārā ieradies Skots Ficdžeralds un lielais Danks Čaplins, par kuru nekad nebiju dzirdējis, bet kurš tagad kļuvis mans draugs. Skots runāja nenorimdams, un, tā kā viņa vārdi mani stipri mulsināja, jo viņš runāja tikai par maniem darbiem un nosauca tos par ģeniāliem, es nevis klausījos, bet vērīgi viņu aplūkoju. Pēc mūsu toreizējās ētikas — uzslava tieši acīs tika uzskatīta par klaju apvainojumu. Skots pasūtīja šampanieti, un viņš un Danks Čaplins, un es laikam izdzērām to kopā ar vienu no šiem tukšajiem cilvēkiem. Danks un es droši vien tikai pa ausu galam klausījāmies Skota runu, tā bija īsta runa, un es vēl arvien vēroju Skotu. Viņš bija kalsns un neizskatījās visai spēcīgs, viņa seja likās viegli uztūkusi. «Brāļu Bruksu» uzvalks piegulēja labi, un viņam bija balts krekls ar piepogājamu apkaklīti un gvardes kaklasaiti. Es domāju, varbūt pateikt par kaklasaiti, jo Parīzē dzīvo arī angļi un var ienākt «Dingo», divi pat tagad te sēž, bet tad nodomāju: «Velns rāvis to kaklasaiti.» Vēlāk izrādījās, ka šo kaklasaiti viņš nopircis Romā.

Skatīdamies uz viņu, es gandrīz neko sev noderīgu neatklāju, vienīgi to, ka viņam bija skaisti veidotas, enerģiskas rokas, ne pārāk mazas, un, kad viņš apsēdās uz bāra taburetes, es ievēroju, ka viņam ir ļoti īsas kājas. Ar normāla garuma kājām viņš būtu kādas divas collas garāks. Mēs bijām izdzēruši pirmo pudeli šampanieša un sākām otru, un Skota daiļrunība pamazām apsīka.

Mēs abi ar Danku jutāmies pat labāk nekā pirms šampanieša dzeršanas, un bija tik patīkami, ka runa tuvojās beigām. Līdz šim es domāju, ka visslēptākais noslēpums, tas, cik es esmu ģeniāls rakstnieks, zināms tikai man, manai sievai un mūsu tuvākajiem paziņām. Es biju priecīgs, ka Skotam radies tas pats tīkamais spriedums par manu potenciālo ģenialitāti, taču biju priecīgs arī par to, ka viņa daiļrunība sāk apsīkt. Bet runai sekoja jautājumi. Runu varēja neklausīties un vērot viņu, bet no jautājumiem nebija glābiņa. Skots, kā es drīz pārliecinājos, domāja, ka romānu rakstnieks var uzzināt visu, kas tam vajadzīgs, no saviem draugiem un paziņām. Jautājumus viņš uzdeva tiešus.

— Ernest, —viņš sacīja, — vai jums būs kas pretī, ja es saukšu jūs par Ernestu?

— Prasiet Dankam, — es teicu.

— Nedzeniet velnu. Es runāju nopietni. Sakiet — vai jūs gulējāt ar savu sievu pirms laulībām?

— Es nezinu.

— Kā tā, jūs nezināt?

— Neatceros.

— Kā jūs varat neatcerēties tik svarīgu lietu?

— Nezinu, — es teicu. — Dīvaini, vai ne?

— Vairāk nekā dīvaini, — Skots sacīja. — Jums katrā ziņā jāatceras.

— Piedodiet, bet nevaru. Žēl, vai ne?

Atmetiet šo ākstību, — viņš teica. — Izturieties nopietni un mēģiniet atcerēties.

— Nekas neiznāk, — es sacīju. — Tas ir bezcerīgi.

Un tomēr pamēģiniet atcerēties.

Viņa uzslavas izmaksā diezgan dārgi, es nospriedu. Es jau nodomāju, ka viņš visiem jauniem paziņām veltī šādu runu, bet tad atmetu šo domu, jo biju ievērojis, ka viņš runājot svīda. Uz garās, nevainojamās īru augšlūpas izspiedās sīkas sviedru lāsītes, un tad es novērsu acis no viņa sejas un sāku apsvērt viņa kāju garumu, kuras viņš bija pierāvis, sēdēdams uz taburetes. Tagad es atkal paskatījos viņam sejā, un tūlīt arī notika kaut kas pavisam dīvains.

Kamēr viņš sēdēja pie bāra letes, turēdams rokā šampanieša glāzi, viņa sejas āda it kā savilkās, uztūkums izzuda, un pēc tam tā savilkās vēl vairāk, un seja sāka atgādināt miroņgalvu. Acis iekrita un kļuva stiklainas, un lūpas izstiepās, un seja zaudēja krāsu un izskatījās pelēcīgi dzeltena. Tā nebija tikai manas iztēles vīzija. Šī seja manu acu priekšā tiešām bija pārvērtusies par miroņgalvu vai pēcnāves masku.

— Skot, — es teicu, — vai jums slikti?

Viņš neatbildēja, un viņa seja sakritās vēl vairāk.

— Aizvedīsim viņu uz pirmās palīdzības punktu, — es sacīju Dankam Čaplinam.

— Nav vajadzīgs. Viņš ir pilnīgi vesels.

— Izskatās, ka viņš mirst.

— Nē. Viņam tā uznāk.

Mēs iesēdinājām viņu taksometrā, un es biju ļoti uztraucies, bet Danks teica, ka viss kārtībā un uztraukties lieki.

— Viņš droši vien pavisam atžirgs, kamēr tiks mājās, — Danks teica.

Tā, acīm redzot, arī bija, jo, kad pēc pāris dienām es satiku viņu «Closerie des Lilas » un izsacīju savu nožēlu, ka šampanietis tā uz viņu iedarbojies, — varbūt mēs runādami pārāk strauji dzērām, — viņš atbildēja:

— Nesaprotu. Kāds šampanietis? Un kā tas uz mani iedarbojās? Par ko jūs runājat, Ernest?

— Par to vakaru «Dingo».

— Man «Dingo» nekas slikts negadījās. Tikai apriebās tie sasodītie angļi, ar kuriem jūs bijāt kopā, un es aizgāju mājās.

— Jums tuvumā nebija neviena angļa. Tikai bārmenis.

— Te nav nekāda noslēpuma. Jūs zināt, par ko es runāju.

— Ā, — es teicu. Viņš būs atgriezies atpakaļ «Dingo» vēlāk. Vai arī citreiz. Bet tad es atcerējos, ka tur tiešām bija divi angļi. Viņam bija taisnība. Es atcerējos, kas tie tādi bija. Viņi tiešām tur sēdēja visu vakaru,

— Jā, — es teicu. — Protams.

— Tā prastā lēdija ar apšaubāmo titulu un tas piedzērušais stulbenis. Viņi sacīja, ka esot jūsu draugi.

— Tā ir. Un viņa patiesi reizēm runā prastības.

— Nu redzat. Tur nav nekā slēpjama, ja kāds izdzēris tikai dažas glāzes vīna. Kāpēc jums tas vajadzīgs? No jums es to negaidīju.

— Nezinu. — Man gribējās izbeigt šo sarunu. Bet tad man iešāvās kaut kas prātā. — Vai viņi izrunājās rupji par jūsu kaklasaiti? — es jautāju.

— Kāpēc lai viņi runātu rupji par manu kaklasaiti?

Man bija parasta, melna, sasienama kaklasaite un balts polo krekls.

Tad es padevos, un viņš jautāja, kāpēc man patīk šī kafejnīca, un es pastāstīju, kāda tā bija senāk, un viņš sāka sev iegalvot, ka arī viņam te patīk, un mēs palikām sēžam — es paliku tāpēc, ka man šeit patika, bet viņš palika tāpēc, ka bija sev to iegalvojis, un viņš uzdeva jautājumus un stāstīja man par rakstniekiem un izdevējiem, un literatūras aģentiem un kritiķiem, un par Džordžu Horāciju Lorimeru, un visādas tenkas, un, runādams par pazīstama rakstnieka materiālo stāvokli, bija cinisks un asprātīgs, un neatdarināms, un apburošs, un patīkams, tā ka man nepalīdzēja pat ieradums pretoties jaunam valdzinājumam. Viņš nevērīgi, bet bez rūgtuma runāja par visu, ko bija uzrakstījis, un es nopratu, ka viņa jaunā grāmata droši vien ir ļoti laba, ja viņš bez rūgtuma runā par iepriekšējo grāmatu trūkumiem. Viņš vēlējās, lai es izlasu viņa jauno grāmatu «Lielais Getsbijs», un apsolīja iedot to man, tikko būs dabūjis atpakaļ savu pēdējo un vienīgo eksemplāru, ko bija kādam aizdevis. Klausoties viņā, nevarēju pat nojaust, cik laba ir šī grāmata, par to liecināja vienīgi biklums, kāds piemīt visiem rakstniekiem bez iedomības, kuri radījuši kaut ko ļoti labu, un man gribējās, lai viņam drīzāk atdotu šo grāmatu un es varētu to izlasīt.

Skots stāstīja — Maksvels Perkinss rakstījis, ka grāmatu maz pērkot, bet tā guvusi ļoti labas atsauksmes presē. Vairs neatceros, vai tai pašā dienā, vai vēlāk viņš paradīja man Gilberta Seldesa recenziju, par kuru labākas nemaz nevar būt. Vienīgi tad tā varētu būt labāka, ja pats Gilberts Seldess būtu labāks. Skots bija satraukts un apbēdināts, ka grāmatu maz pērk, bet, kā es teicu, viņa vārdos nebija rūgtuma, viņš tikai mulsa un priecājās, tāpēc ka grāmata viņam tā izdevusies.

Todien, kad mēs sēdējām uz «Lilas» vaļējās terases un vērojām, kā satumst krēsla un pa trotuāru staigā cilvēki un kā mainās vakara gaisma, divi viskiji ar sodu, ko bijām izdzēruši, neradīja Skotā nekādu pārmaiņu. Es saspringti gaidīju, bet nekas nenotika, un Skots neuzdeva nekautrīgus jautājumus, nevienu nenostādīja neērtā stāvoklī, neteica runas un izturējās kā normāls, gudrs un patīkams cilvēks.

Skots stāstīja, ka viņš ar Zeldu, viņa sievu, bijis spiests slikta laika dēļ atstāt savu mazo «reno» Lionā, un jautāja, vai es negribētu braukt viņam līdzi ar vilcienu uz Lionu pēc mašīnas un ar to atgriezties Parīzē. Ficdžeraldi bija noīrējuši mēbelētu dzīvokli Tilzītes ielā 14, netālu no Zvaigznes laukuma. Bija pavasaris, un es nodomāju, ka Francijā tas ir visskaistākais gadalaiks un brauciens varētu būt lielisks. Skots likās tik jauks un tik saprātīgs, un es biju redzējis viņu izdzeram divas lielas glāzes stipra viskija, un nekas nenotika, un viņš bija tik patīkams un izturējās tik apvaldīti, ka vakars «Dingo» šķita kā nelāgs sapnis. Tāpēc es teicu, ka labprāt braukšu līdzi uz Lionu.

Mēs norunājām satikties nākamajā dienā un nolēmām braukt ar ekspresi, kas atiet no rīta. Šis vilciens atgāja izdevīgā laikā un bija ļoti ātrs. Tas pieturēja tikai vienā stacijā, cik atceros, Dižonā. Mēs bijām nodomājuši ierasties Lionā, pārbaudīt un savest kārtībā mašīnu, paēst lieliskas vakariņas un agri no rīta braukt atpakaļ uz Parīzi.

Biju sajūsmā par šo braucienu. Es būšu vecāka un pazīstama rakstnieka sabiedrībā un no mūsu sarunām mašīnā, bez šaubām, uzzināšu daudz ko noderīgu. Dīvaini atcerēties, ka es domāju par Skotu kā par vecākās paaudzes rakstnieku, bet tolaik es vēl nebiju izlasījis viņa romānu «Lielais Getsbijs» un viņš man likās daudz vecāks. Es zināju, ka viņš raksta stāstus žurnālam «Saturday Evening Post» , kurus daudz lasīja pirms trim gadiem, bet nekad neesmu uzskatījis viņu par nopietnu rakstnieku. «Closerie des Lilas» viņš stāstīja man, kā rakstījis stāstus, ko uzskatījis par labiem un kas tiešām bija labi, bet pēc tam, pirms nosūtīšanas uz «Saturday Evening Post» redakciju, pārveidojis tos, skaidri zinādams, ar kādiem paņēmieniem tos var pārvērst ejošos žurnālu stāstiņos. Manī tas modināja sašutumu, un es sacīju, ka, manprāt, tā ir prostitūcija. Viņš piekrita, ka tā ir prostitūcija bet sacīja, ka esot spiests tā rīkoties, jo žurnāls maksājot naudu, kas nepieciešama, lai varētu rakstīt īstas grāmatas. Es teicu, ka cilvēks pazudina savu talantu, ja raksta sliktāk, nekā spēj rakstīt. Skots sacīja, ka sākumā viņš uzrakstot īstu stāstu un tas, kā viņš pēc tam to pārveidojot un sabojājot, nevarot viņam kaitēt. Es tam neticēju un gribēju pārliecināt viņu, taču, lai stiprinātu savu nostāju, man bija vajadzīgs kaut viens paša romāns, bet es vēl nebiju uzrakstījis nevienu romānu. Kopš biju mainījis savu rakstības veidu un sācis atbrīvoties no nogludināšanas, un mēģināju radīt, nevis tikai aprakstīt, rakstīt man bija prieks. Taču tas bija ārkārtīgi grūti, un es nezināju, vai spēšu uzrakstīt tādu lielu darbu kā romāns. Nereti, vienu nodaļu rakstot, pagāja viss rīts.

Hedlija, mana sieva, ļoti priecājās, kad dabūja zināt par mūsu braucienu, lai gan neuztvēra nopietni tos Skota sacerējumus, kurus bija lasījusi. Viņas priekšstats par labu rakstnieku saistījās ar Henriju Džeimsu. Bet viņa uzskatīja, ka man derētu atvilkt elpu pēc darba un braukt, kaut gan mēs tūlīt nožēlojām, ka neesam tik bagāti, lai iegādātos mašīnu un brauktu abi vien. Toreiz es pat iedomāties nevarēju, ka tas kādreiz kļūs iespējams. Es biju saņēmis divsimt dolāru avansa no izdevniecības «Boni and Liveright» par savu pirmo stāstu grāmatu, kurai vajadzēja iznākt Amerikā šoruden, un biju pārdevis stāstus «Frankfurter Zeitung » un Berlīnes žurnālam «Der Quer-schnitt» , un Parīzes izdevumiem «This Quarter » un «The Transatlantic Review» , un mēs dzīvojām ļoti taupīgi un atļāvāmies tikai visnepieciešamākos izdevumus, lai sakrātu naudu un jūlijā aizbrauktu uz feria Pamplonā un pēc tam uz Madridi un uz feria Valensijā.

Tai rītā, kad bijām norunājuši satikties Lionas stacijā, es ierados tur laikus un gaidīju Skotu pie ieejas uz perona. Viņam vajadzēja atnest biļetes. Kad tuvojās vilciena atiešanas laiks un viņš vēl nebija atnācis, es nopirku perona biļeti un gāju gar vilcienu, cerēdams viņu ieraudzīt. Viņa nebija, un ekspresim vajadzēja sākt tūlīt kustēties, un es iekāpu vagonā un devos cauri visam sastāvam, domādams, ka viņš tomēr būs, Vilciens bija garš, bet Skota kā nebija, tā nebija. Es paskaidroju visu vagona pavadonim, samaksāju par otrās klases biļeti, trešās nebija, un apvaicājos, kura viesnīca Lionā ir vislabākā. Man neatlika nekas cits kā telegrafēt Skotam no Dižonas un paziņot Lionas viesnīcas adresi, kur es viņu gaidīšu. Viņš gan nesaņems telegrammu līdz aizbraukšanai, bet es paļāvos, ka viņa sieva to viņam nosūtīs. Es vēl nekad nebiju dzirdējis, ka pieaudzis cilvēks nokavē vilcienu, bet šai braucienā man gadījās uzzināt daudz ko jaunu.

Toreiz man bija ļoti slikts raksturs, ātra daba, bet ap to laiku, kad braucām cauri Montero, jau biju mazliet nomierinājies un dusmas man vairs netraucēja pa logu vērot dabas ainavas un priecāties par tām, un dienas vidū es labi paēdu restorānvagonā un izdzēru pudeli St-Emilion, un nospriedu, ka arī tad, ja esmu izdarījis sasodītu muļķību, pieņemdams uzaicinājumu doties ceļojumā, par kuru maksā kāds cits, un galu galā tērēju naudu, kas mums vajadzīga braucienam uz Spāniju, tā man būs laba mācība. Es nekad neesmu bijis ar mieru kaut kur braukt uz citu rēķina un vienmēr esmu maksājis par sevi, un arī šoreiz uzstāju, lai par viesnīcu un ēšanu maksājam uz pusēm. Bet tagad es pat nezināju, vai Ficdžeralds vispār atbrauks. Dusmās es viņu pazemināju no Skota par Ficdžeraldu. Vēlāk jutos ļoti priecīgs, ka biju izgāzis dusmas sākumā. Šis brauciens nebija piemērots cilvēkam, ko viegli sadusmot.

Lionā es uzzināju, ka Skots izbraucis no Parīzes uz Lionu, bet nav atstājis zīmīti, kur apmetīsies. Es atkārtoju savu Lionas adresi, un istabene apsolīja pateikt to viņam, ja viņš piezvanīs. Madame nejūtoties labi un vēl guļot. Es apzvanīju visas lielās viesnīcas un paziņoju savu adresi, bet Skotam pēdas nesadzinu un devos uz kafejnīcu iedzert aperitīvu un palasīt avīzes. Kafejnīcā es iepazinos ar cilvēku, kas pelnīja maizi ar uguns rīšanu un bez tam ar īkšķi un rādītājpirkstu salieca monētas, turēdams tās bezzobu žokļos. Viņš parādīja man savas smaganas, tās bija apsarkušas, bet izskatījās stingras, un viņš teica, ka tas neesot slikts mйtier[92] . Es piedāvāju viņam iedzert kopā ar mani, un viņš labprāt piekrita. Viņam bija sīka, melnīgsnēja seja, un tā kvēloja un mirdzēja, kad viņš rija uguni. Viņš teica, ka Lionā spējas rīt uguni vai spēka brīnumu rādīšana ar pirkstiem un žokļiem neko daudz neienesot.

Viltus ugunsrijēji esot kaitējuši viņa mйtier un kaitēšot arī turpmāk visur, kur tiem atļaušot uzstāties. Viņš esot rijis uguni visu vakaru, viņš sacīja, un tomēr neesot naudas, lai iebaudītu arī kaut ko citu. Es piedāvāju viņam iedzert vēl vienu glāzi, lai aizskalotu benzīna garšu, kas palikusi pēc uguns rīšanas, un teicu, ka mēs varētu kopā paēst arī vakariņas, ja viņš zina kādu labu un pietiekami lētu vietu. Viņš sacīja, ka zinot lielisku vietu.

Mēs ļoti lēti paēdām alžīriešu restorānā, un man garšoja ēdiens un alžīriešu vīns. Ugunsrijējs bija patīkams cilvēks, un viņu bija interesanti vērot ēdam, jo viņš košļāja ar smaganām tikpat labi kā vairums cilvēku ar zobiem. Viņš jautāja, kā es pelnot iztiku, un es atbildēju, ka mēģinu kļūt par rakstnieku. Viņš vaicāja, ko es rakstot, un es atbildēju, ka rakstu stāstus. Viņš sacīja, ka zinot milzums stāstu — daudz briesmīgākus un neticamākus, kādi jebkad uzrakstīti. Viņš varētu man tos izstāstīt, un es tos uzrakstītu, un tad, ja par tiem samaksās, es godīgi atdotu viņam pienācīgo daļu. Vai vēl labāk — mēs kopā aizbrauktu uz Ziemeļāfriku, un viņš palīdzētu man nokļūt līdz Zilā sultāna valstij, kur es dabūtu dzirdēt tādus stāstus, kādus neviens cilvēks vēl nav klausījies.

Es jautāju, kas tie ir par stāstiem, un viņš atbildēja: par kaujām, nāves sodiem, spīdzināšanām, briesmīgām paražām, neticamiem rituāliem, orģijām — visu, kas man vajadzīgs. Bija laiks iet atpakaļ uz viesnīcu un atkal meklēt Skotu, un es samaksāju par vakariņām un teicu, ka mēs droši vien vēl kādreiz tiksimies. Viņš sacīja, ka domājot aizkļūt līdz Marseļai, un es teicu, ka agri vai vēlu mēs kaut kur tiksimies un man bija ļoti patīkami paēst vakariņas kopā ar viņu. Viņš sāka iztaisnot saliektās monētas un kraut tās stabiņā uz galda, un es devos uz viesnīcu.

Liona vakaros nav visai jautra pilsēta. Tā ir liela, smagnēja naudas pilsēta, varbūt skaista pilsēta, ja ir nauda un patīk tādas pilsētas. Es jau sen biju dzirdējis par brīnišķīgajiem cāļiem Lionas restorānos, bet mēs bijām ēduši nevis cāļus, bet jēra gaļu. Jēra gaļa bija lieliska.

No Skota nebija nekādu ziņu, un es likos gultā šai neparastajā viesnīcas greznībā un sāku lasīt Turgeņeva «Mednieka piezīmju» pirmo sējumu, ko biju paņēmis Silvijas Bīčas bibliotēkā. Es nebiju bijis lielas viesnīcas greznībā kopš trim gadiem un plaši atvēru logus, un paliku spilvenus zem pleciem un galvas un jutos laimīgs, klīzdams ar Turgeņevu pa Krievzemi, kamēr aizmigu ar grāmatu rokā. Kad no rīta pirms brokastīm skuvos, piezvanīja portjē un teica, ka lejā mani gaidot kāds kungs. — Palūdziet, lai viņš uznāk augšā, — es sacīju un turpināju skūšanos, klausīdamies dunošajā pilsētā, kas jau sen bija gausi pamodusies.

Skots neuznāca augšā, un es devos lejā pie viņa hallē.

— Man briesmīgi nepatīkami, ka iznācis šāds pārpratums. — viņš teica. — Ja es zinātu, kādā viesnīcā esat nodomājis apmesties, viss būtu pavisam vienkārši.

— Nav nekā briesmīga, — es sacīju. Mums bija priekšā ilgs kopējs brauciens, un es atzinu par labāku mierīgu attieksmi. — Ar kādu vilcienu jūs atbraucāt?

— Drīz pēc jūsējā. Ļoti ērts vilciens, un mēs būtu varējuši tikpat labi braukt kopā.

— Vai brokastis paēdāt?

— Vēl ne. Es skraidīju pa visu pilsētu, meklēdams jūs.

— Ļoti žēl. Vai mājās jums neteica, ka esmu šeit?

— Nē. Zelda slikti jutās, un man droši vien nevajadzēja braukt. Viss šis ceļojums izvērties ārkārtīgi neveiksmīgs.

— Iesim paēst brokastis un sameklēt mašīnu un dosimies ceļā, — es teicu.

— Lieliski. Vai ēdīsim tepat?

— Kafejnīcā būs ātrāk.

— Bet šeit noteikti ir garšīgs ēdiens.

— Tad paliekam.

Tās bija bagātīgas brokastis amerikāņu gaumē ar šķiņķi un olām un ļoti labas. Kamēr mēs tās pasūtījām, gaidījām, ēdām un atkal gaidījām, lai samaksātu, pagāja gandrīz stunda. Un, kad viesmīlis atnesa rēķinu, Skots nolēma te pasūtīt grozu ar pārtiku ceļam. Es centos viņu atrunāt, jo biju pāriecināts, ka Makonā varēsim nopirkt pudeli makona un sendvičiem dabūsim kaut ko charcuterie[93] . Ja arī tai laikā viss būs slēgts, pa ceļam taču ir daudz restorānu, kur apstāties un iekost. Bet viņš teica, es pats esot stāstījis, ka Lionā lieliski gatavojot cāļus, un mums noteikti jāpaņem līdzi cālis. Tādējādi viesnīca sagādāja mums ceļam pārtiku, kura izmaksāja četras piecas reizes dārgāk, nekā ja mēs to pirktu paši.

Skots, acīm redzot, jau bija iedzēris pirms nāciena šurp, un, spriežot pēc izskata, viņam bija nepieciešams iedzert vēl, tāpēc es jautāju, vai viņš negrib ieiet bārā, pirms dodamies ceļā. Viņš sacīja, ka no rītiem nedzerot, un jautāja vai es dzeru. Es atbildēju, ka tas atkarīgs tikai no tā, kāda man oma un kas padomā, un viņš teica, ja man esot tāda oma, tad viņš piebiedrošoties, lai man nebūtu jādzer vienam. Tā mēs, gaidīdami, kamēr sagatavos pārtiku ceļam, bārā iedzērām pa glāzei viskija ar perjē, un oma mums abiem krietni uzlabojās.

Es samaksāju par viesnīcas numuru un viskiju, lai gan Skots gribēja maksāt par visu. Jau kopš ceļojuma sākuma man bija drusku gremzīgs prāts, un es pārliecinājos, ka jūtos daudz labāk, kad maksāju par visu pats. Es tērēju naudu, ko bijām sakrājuši Spānijai, bet es zināju, ka Silvija Bīča man vienmēr izpalīdzēs un es varēšu atlikt atpakaļ, ko tagad izdodu.

Garāžā, kur Skots bija atstājis mašīnu, es pārsteigts ieraudzīju, ka mazajam «reno» nav jumta. Tas esot iespiests, izkraujot Marseļā vai kaut kur citur, un Zelda likusi to noņemt pavisam un neļaujot uzlikt jaunu. Skots stāstīja, ka viņa sieva vispār neciešot slēgtas mašīnas un viņi tā esot atbraukuši līdz Lionai, kur viņus bija aizkavējis lietus. Citādi mašīna bija labā stāvoklī, un Skots samaksāja rēķinu, vispirms mēģinādams apstrīdēt maksu par mazgāšanu, ieeļļošanu un divu litru eļļas pieliešanu. Garāžas mehāniķis man paskaidroja, ka jāmaina virzuļu gredzeni un mašīna, acīm redzot, braukusi bez pietiekama daudzuma eļļas un ūdens. Viņš parādīja, ka motors pārkarsis un tam nodegusi krāsa. Mehāniķis teica, ja es varētu pārliecināt monsieur Parīzē apmainīt gredzenus, tad automobilis, lieliska, maza mašīna, kalpos tā, kā tam jākalpo.

— Monsieur neļāva man uzlikt jaunu jumtu.

— Nē?

— Mašīnas vajag cienīt.

— Protams.

— Vai džentlmeņiem ir līdzi lietus mēteļi?

— Nav, — es teicu. — Es nezināju par jumtu.

— Mēģiniet panākt, lai monsieur izturas nopietni, — mehāniķis lūdzoši teica. — Vismaz pret mašīnām.

Ak vai! — es sacīju.

Lietus pārsteidza mūs apmēram pēc stundas uz ziemeļiem no Lionas.

Todien mēs lietus dēļ apstājāmies reizes desmit. Tās bija spējas lietus gāzes, dažkārt diezgan ilgstošas, Ja mums būtu lietus mēteļi, tad braukt šai pavasara lietū liktos pat diezgan patīkami. Turpretī tagad vajadzēja meklēt patvērumu zem kokiem vai apstāties ceļmalas kafejnīcās. Mums bija līdzi lielisks ēdiens no Lionas viesnīcas, brīnišķīgs cepts cālis ar trifeļiem, garšīga maize un baltais Makonas vīns, un Skots ar baudu dzēra to katrā apstāšanās reizē. Makonā es biju nopircis vēl četras pudeles lieliska vīna un atkorķēju tās pēc vajadzības.

Skots laikam nekad nebija dzēris vīnu tieši no pudeles un tāpēc izjuta priecīgu satraukumu kā cilvēks, kas labdarības nolūkos apmeklē nabadzīgu kvartālu, vai kā meitene, kura pirmo reizi nolēmusi izpeldēties bez peldkostīma. Bet agrā pēcpusdienā viņš sāka raizēties par savu veselību. Viņš stāstīja par diviem cilvēkiem, kas nesen nomiruši no plaušu karsoņa. Abi nomiruši Itālijā, un viņš tāpēc bija dziļi satriekts.

Es sacīju, ka plaušu karsonis ir senāks pneimonijas nosaukums, bet viņš atbildēja, ka es nekā nejēdzot un galīgi maldoties. Plaušu karsonis esot īsta eiropiešu slimība, un es nevarot neko par to zināt, pat ja būtu lasījis sava tēva medicīnas grāmatas, jo tajās iztirzātas vienīgi nepārprotami amerikāniskas slimības. Es teicu, ka mans tēvs ir studējis arī Eiropā. Bet Skots paziņoja, ka plaušu karsonis parādījies Eiropā tikai nesen un mans tēvs nevarot par to nekā zināt. Turklāt viņš paziņoja, ka dažādās Amerikas daļās arī slimības esot dažādas un, ja mans tēvs būtu praktizējis Ņujorkā, nevis Vidējos Rietumos, tad man būtu pazīstama pavisam citāda slimību gamma, Viņš tiešām lietoja vārdu «gamma».

Es teicu, ka tai ziņā viņam taisnība — vienā Savienoto Valstu daļā sastopamas slimības, kādu nav citās, un minēju piemēru — Jaunorleānā samērā bieži saslimst ar lepru, turpretī Čikāgā jau retāk. Bet es sacīju, ka ārstiem ir paradums apmainīties ar zināšanām un informāciju, un tagad, kad viņš bija sācis par to runāt, es atcerējos, ka esmu lasījis «Journal of the American Medical Association» autoritatīvu rakstu par plaušu karsoni Eiropā, kur šās slimības vēsture izsekota līdz Hipokrāta laikiem. Tas lika viņam brīdi apklust, un es mudināju viņu iedzert vēl makonu, iegalvodams, ka labs baltvīns ar nelielu alkohola saturu atzīts par sevišķi iedarbīgu līdzekli pret šo slimību,

Pēc tam Skots mazliet atplauka, bet drīz atkal sadrūma un jautāja, vai mēs paspēsim tikt līdz kādai lielai pilsētai, pirms viņam sākas karstums un drudzis, kuri, kā es biju teicis, ir īstā, eiropeiskā plaušu karsoņa simptomi. Tad es atstāstīju raksta saturu par to plaušu slimību franču žurnālā, ko biju lasījis, gaidīdams amerikāņu hospitālī Neijā uz rīkles kauterizāciju. Vārds «kauterizācija» Skotu mazliet nomierināja. Bet viņš atkal vaicāja, kad mēs nokļūšot līdz pilsētai. Es teicu, ja brauksim bez apstāšanās, tad būsim tur pēc minūtēm divdesmit piecām, vārdu sakot, stundas laikā.

Tad Skots jautāja, vai man esot bail mirt, un es atbildēju, ka dažreiz bail un dažreiz ne pārāk.

Tobrīd sāka stipri līt, un mēs iebēgām tuvākā ciemata kafejnīcā. Es neatceros to vakaru visos sīkumos, bet, kad mēs beidzot tikām viesnīcā, liekas, Salonā pie Sonas, bija tik vēls, ka visas aptiekas jau bija slēgtas. Līdzko sasniedzām viesnīcu, Skots izģērbās un likās gultā. Viņam neesot nekas pretī nomirt ar plaušu karsoni, viņš teica. Mokot vienīgi jautājums, kas rūpēsies par Zeldu un mazo Skotiju. Es nevarēju lāgā iedomāties, ka spēšu rūpēties par viņām, jo man pilnīgi pietika rūpju par savu sievu Hedliju un mazo Bambiju, tomēr apsolīju darīt visu iespējamo, un Skots man pateicās. Man jāraugoties, lai Zelda nedzer un Skotijai ir angļu guvernante.

Mēs bijām iedevuši izžāvēt drēbes un tagad bijām pidžamās. Ārā joprojām lija, bet gaiši apgaismotajā istabā bija patīkami. Skots. gulēja gultā, lai uzkrātu spēkus cīņai ar slimību. Es sataustīju viņa pulsu, tas sita septiņdesmit divi minūtē, un pieskāros pierei, tā bija auksta. Izklausīju viņam krūtis un liku elpot dziļāk, bet nekādu trokšņu nesadzirdēju.

— Ziniet, Skot, — es teicu, — viss ir labākajā kārtībā. Bet, lai izvairītos no saaukstēšanās, palieciet gultā, un es pasūtīšu limonādi un viskiju, un jūs vēl ieņemiet aspirīnu un jutīsieties lieliski un pat tiksiet cauri bez iesnām.

— Vecu sievu zāles, — Skots teica.

— Jums nav paaugstināta temperatūra. Bet plaušu karsonis, velns parāvis, nemēdz būt bez paaugstinātas temperatūras.

— Nelamājieties, — Skots teica. — Kā jūs zināt, ka man nav paaugstināta temperatūra?

— Jums pulss ir normāls un piere aptaustot auksta.

— Aptaustot, — Skots sarūgtināts noteica. — Ja esat man īsts draugs, tad dabūjiet termometru.

— Bet es esmu pidžamā.

— Aizsūtiet kādu, lai atnes.

Es piezvanīju apkalpotājam. Tas nenāca, un es zvanīju vēlreiz un tad izgāju koridorā to meklēt. Skots gulēja aizvērtam acīm un elpoja lēni un vienmērīgi, un vaska dzeltenā āda un samērīgie vaibsti vērta viņu līdzīgu mazam mirušam krustnesim. Man sāka apnikt šī literārā dzīve, ja tā bija literāra dzīve, un man trūka padarīta darba apziņas, un mani jau pārņēma nāvējošas skumjas, kādas uznāk katras velti nodzīvotas dienas beigās. Man bija apnicis Skots un visa šī muļķīgā komēdija, bet es sameklēju apkalpotāju un iedevu viņam naudu, ko nopirkt termometru un aspirīnu, un pasūtīju divas citrons pressйs[94] un divus dubultviskijus. Es gribēju pasūtīt pudeli viskija, bet viskiju pārdeva tikai pa glāzēm.

Kad atgriezos numurā, Skots joprojām gulēja kā piemineklis uz sava kapa, acis bija ciet un elpa pavisam mierīga.

Izdzirdējis mani ienākam, viņš jautāja:

— Vai termometru dabūjāt?

Es piegāju un uzliku roku viņam uz pieres. Tā nebija mironīgi auksta. Tā bija vēsa un sausa.

— Nē, — es atbildēju.

— Es domāju, ka jūs to atnesīsiet.

— Es aizsūtīju pēc tā.

— Tas nav viens un tas pats.

— Nē. Nepavisam nav, vai ne?

Uz Skotu nebija iespējams dusmoties, tāpat kā nav iespējams dusmoties uz plānprāti, un es sāku dusmoties pats uz sevi, ka biju iepinies šai muļķīgajā dēkā. Tomēr es sapratu, kāpēc viņš tā izturas. Tais dienās ļoti daudz dzērāju nomira ar pneimoniju, slimību, kas tagad gandrīz nav bīstama. Bet uzskatīt Skotu par dzērāju bija grūti, jo uz viņu iedarbojās pat visai niecīgas alkohola devas.

Eiropā tolaik atzina vīnu par tikpat derīgu un dabisku kā barību, turklāt tas radīja laimes, labklājības un prieka sajūtu. Vīnu dzēra ne jau aiz snobisma vai pozas dēļ, un tas nebija arī kults; dzert bija tikpat dabiski kā ēst — un man tikpat nepieciešami, un es nevarētu iedomāties toreiz pusdienot bez vīna vai sidra, vai alus. Man patika visi vīni, vienīgi saldie vai pussaldie, vai pārāk skāņie ne, un man pat prātā neienāca, ka dažas pudeles ļoti vieglā, sausā, baltā makona, ko mēs abi izdzērām, varēja izraisīt Skotā ķīmiskas pārmaiņas, kas pārvērta viņu par muļķi.

No rīta mēs bijām dzēruši viskiju ar perjē, bet es tad vēl nekā nezināju par alkoholiķiem un nevarēju iedomāties, ka glāze viskija spēj tik kaitīgi iedarboties uz cilvēku, kas lietū brauc vaļējā mašīnā. Alkoholam vajadzētu ļoti drīz izvējoties.

Gaidīdams apkalpotāju atnesam pasūtījumus, es sēdēju un lasīju avīzi, un izdzēru pudeli makona, ko bijām atkorķējuši pēdējā apstāšanās vietā. Francijā avīzēs vienmēr atrodami satraucoši noziegumu apraksti, kuru atklājumiem var sekot no dienas dienā. Šos izklāstus var lasīt kā romānus ar turpinājumiem, bet katrā ziņā jāzina iepriekšējo nodaļu saturs, jo franču avīzes pretēji amerikāņu avīzēm neievieto agrāko notikumu īsu atstāstījumu, taču arī amerikāņu romānus turpinājumos nav interesanti lasīt, ja nav zināms, par ko stāstīts pirmajā nodaļā, kas ir pati svarīgākā. Kad tu ceļo pa Franciju, avīzes zaudē savu pievilcību, jo pārtrūkst dažādu crimes, affaires vai scandales[95] izklāstu secība un zūd tā bauda, kādu gūsti, lasot par tiem kafejnīcā. Šovakar es daudz labprātāk sēdētu kafejnīcā, kur varētu lasīt Parīzes laikrakstu rīta izdevumus un vērot garāmgājējus, un iedzert pirms vakariņām kaut ko stiprāku nekā makons. Bet es biju atbildīgs par Skotu un samierinājos ar to, kas ir.

Tad atnāca apkalpotājs ar divām glāzēm citronsulas ar ledu, viskiju un pudeli perjē minerālūdens un sacīja, ka aptieka jau slēgta un viņš nav varējis nopirkt termometru. Bet aspirīnu esot no kāda aizņēmies. Es jautāju, vai viņš nevar aizņemties arī termometru. Skots atvēra acis un uzmeta apkalpotājam niknu īrisku skatienu.

— Jūs paskaidrojāt, cik tas nopietni? — viņš man vaicāja.

— Man liekas, viņš saprata.

— Lūdzu, pacentieties to ieskaidrot.

Es pacentos, un apkalpotājs teica:

— Mēģināšu kaut kā izlīdzēties.

— Vai iedevāt viņam diezgan dzeramnaudas? Viņi strādā tikai par dzeramnaudu.

— To es nezināju. Es domāju, ka viesnīca arī viņiem maksā.

— Es gribēju teikt, ka viņi neko jūsu labā nedara bez krietnas dzeramnaudas. Gandrīz visi viņi ir rūdīti nelieši.

Es iedomājos Ivenu Šipmenu un viesmīli no «Closerie des Lilas» , ko piespieda nodzīt ūsas, kad «Closerie » ierīkoja amerikāņu bāru, un domāju par to, kā Ivens strādāja viņa dārzā Monrūžā jau ilgu laiku pirms tam, kad es iepazinos ar Skotu, un ka mēs sen esam labi draugi «Lilas» , un kādas tur notikušas pārmaiņas, un ko tās nozīmē mums visiem. Man gribējās pastāstīt Skotam, kas notiek «Lilas» , lai gan es droši vien jau agrāk biju par to runājis, bet zināju, ka viņam nerūp nedz viesmīļi, nedz to likstas, nedz labsirdība un pieķeršanās. Tai laikā Skots neieredzēja frančus, un, tā kā saskarties viņam iznāca galvenokārt ar viesmīļiem, kurus viņš nesaprata, ar taksometru šoferiem, garāžu kalpotājiem un dzīvokļu saimniekiem, radās ne mazums izdevību tos apvainot un nolamāt.

Itāliešus viņš neieredzēja vēl vairāk nekā frančus un nespēja runāt par tiem mierīgi pat tad, kad bija skaidrā prātā. Angļus viņš arī neieredzēja, bet reizēm izturējās pret tiem iecietīgi un šad tad apbrīnoja. Es nezinu, kā viņš sprieda par vāciešiem un austriešiem. Iespējams, ka tad viņam vēl nebija gadījies ar tiem sastapties, tāpat arī ar zviedriem.

Tovakar viesnīcā es nopriecājos, ka viņš ir tik mierīgs. Es sagatavoju viņam limonādi ar viskiju un iedevu divas tabletes aspirīna, un viņš tās norija bez vārda runas un apbrīnojami mierīgi un pēc tam sāka maziem malkiem dzert viskiju. Viņa acis tagad bija vaļā un kaut kur tālumā vērstas. Es lasīju nozieguma izklāstu avīzes iekšlapā un jutos ļoti labi.

— Jūs gan esat cietsirdis, vai ne? — Skots jautāja, un, paskatījies uz viņu, es sapratu, ja arī esmu uzstādījis pareizu diagnozi, tad neesmu devis īstās zāles un viskijs iedarbojas mums par ļaunu.

— Kāpēc tā domājat, Skot?

— Jūs varat sēdēt un lasīt šo draņķīgo franču lapeli, un jums ir vienalga, ka es mirstu,

— Vai gribat, lai izsaucu ārstu?

— Nē. Es negribu nekādu netīru provinciālu franču ārstu.

— Ko tad jūs gribat?

— Es gribu izmērīt temperatūru. Un vēl es gribu, lai izžāvē manas drēbes un lai mēs varētu braukt uz Parīzi ar ekspresi un tur tūlīt doties uz amerikāņu hospitāli Neijā.

— Mūsu drēbes neizžūs līdz rītam, un ekspreši te nepietur, — es teicu. — Kāpēc negribat atpūsties un pēc tam paēst vakariņas gultā?

— Es gribu izmērīt temperatūru.

Tā turpinājās ilgi, kamēr apkalpotājs atnesa termometru.

— Vai citu nedabūjāt? — es jautāju.

Kad apkalpotājs ienāca, Skots aizvēra acis un tiešām sāka izskatīties pēc mirstošas Kamillas. Es nekad nebiju redzējis, ka cilvēkam tik ātri atplūst asinis no sejas, un brīnījos, kur tās paliek.

— Citāda viesnīcā nav, — apkalpotājs sacīja un iedeva man termometru. Tas bija vannas termometrs ar koka ietvaru un metāla gremdi. Es ieņēmu malku viskija ar citronsulu un, atvēris logu, brīdi skatījos lietū. Kad apgriezos, Skots cieši vēroja mani.

Es lietpratīgi nokratīju termometru un teicu:

— Jūsu laime, ka tas nav rektālais termometrs.

— Un kur šo liek?

— Padusē, — es atbildēju un iebāzu termometru sev padusē.

— Nelieciet, jo tad rādīs nepareizi, — Skots teica.

Ar strauju kustību es atkal nokratīju termometru, atpogāju Skota pidžamu un ieliku termometru viņam padusē, un tad pataustīju viņa auksto pieri un atkal pārbaudīju pulsu. Viņš skatījās taisni uz priekšu. Pulss bija septiņdesmit divi. Es liku turēt termometru četras minūtes.

— Es domāju, ka tur tikai minūti, — Skots teica.

— Šis ir liels termometrs, — es paskaidroju. — Jākāpina viss termometra laukums kvadrātā. Tas ir Celsija termometrs.

Beidzot es izņēmu termometru un aiznesu pie lampas, kas stāvēja uz galda.

— Cik?

— Trīsdesmit septiņi un seši.

— Kāda ir normāla?

— Tā ir normāla.

— Jūs esat pārliecināts?

— Pilnīgi.

— Pārbaudiet sev. Man jāzina skaidri.

Es nokratīju termometru un atpogāju pidžamu, un ieliku termometru padusē, un turēju, ievērodams laiku. Pēc tam izņemu.

— Cik?

Es uzmanīgi paskatījos uz termometru.

— Tieši tikpat.

— Un kā jūs jūtaties?

— Lieliski, — es teicu.

Es centos atcerēties, vai trīsdesmit septiņi un seši ir normāla temperatūra vai nav. Bet tam nebija nekādas nozīmes, jo termometrs visu šo laiku nemainīgi rādīja trīsdesmit.

Skots lāgā neticēja, un es ieteicu viņam ielikt termometru vēlreiz.

— Nevajag, — viņš sacīja. — Varam būt priecīgi, ka viss tik drīz pārgājis. Es vienmēr atgūstu spēkus ārkārtīgi ātri.

— Jūs esat brašs zēns, — es teicu. — Bet man liekas, jums tomēr vajadzētu palikt gultā un ieēst vieglas vakariņas, un rīt agri mēs varētu doties ceļā.

Es biju nodomājis pirkt mums abiem lietus mēteļus, bet tad vajadzētu aizņemties naudu no Skota, un man negribējās tagad strīdēties ar viņu par to.

Skots negribēja palikt gultā. Viņš gribēja celties augšā un saģērbties, un kāpt lejā, un piezvanīt Zeldai, lai viņa zinātu, ka viņam nav noticis nekas slikts.

— Kāpēc lai viņa domātu, ka jums noticis kaut kas slikts?

— Kopš esam precējušies, šī ir pirmā nakts, kad guļu tālu no viņas, un man noteikti ar viņu jāparunā. Vai tiešām jūs nevarat saprast, ko tas mums abiem nozīmē?

To es varēju saprast, lai gan nesapratu, kā viņš ar Zeldu bija varējis gulēt kopā pagājušo nakti; tomēr jautāt būtu lieki. Skots vienā guldzienā izdzēra viskiju ar citronsulu un lūdza mani pasūtīt vēl. Es uzmeklēju apkalpotāju, atdevu viņam termometru un jautāju vai mūsu drēbes nav izžuvušas. Viņš atbildēja, ka tās būšot sausas apmēram pēc stundas.

— Palūdziet, lai izgludina. Tas nekas, ja nebūs pavisam sausas.

Apkalpotājs atnesa divas glāzes pretsaaukstēšanās dzēriena, un es ieņēmu pāris malku un pierunāju Skotu dzert lēnām. Tagad biju nobažījies, ka viņš var saaukstēties, un sapratu, ja viņš tiešām saaukstēsies, tad viņu droši vien vajadzēs ievietot slimnīcā. Bet iedzēris viņš kādu laiku jutās lieliski un bija laimīgs, tik traģiski pārdzīvodams to, ka šī ir pirmā nakts, ko viņš un Zelda savā laulībā nav pavadījuši kopā. Galu galā viņš vairs nevarēja nociesties tūlīt nepiezvanījis viņai un uzvilka rītasvārkus un devās lejā pieteikt sarunu.

Parīze atbildēja, ka jāpagaida, un drīz pēc tam, kad Skots bija atgriezies istabā, ienāca apkalpotājs ar vēl divām glāzēm viskija ar citronsulu. Pirmo reizi redzēju Skotu izdzeram tik daudz, bet tas neatstāja uz viņu nekādu ietekmi, viņš tikai atdzīvojās un kļuva runīgs, un sāka stāstīt par savu kopdzīvi ar Zeldu. Viņš stāstīja, kā iepazinies ar Zeldu kara laikā un kā pazaudējis un no jauna ieguvis viņas mīlestību, un par viņu laulību, un par traģisku atgadījumu, kas notika ar viņiem Sanrafaēlā apmēram pirms gada. Šis pirmais stāstījuma variants par Zeldas un franču jūras lidotāja iemīlēšanos tiešām bija skumjš, un es domāju, ka tas bija arī patiess. Vēlāk viņš stāstīja man citus variantus, it kā apsvērdams, kurš noderētu romānam, bet neviens nebija tik skumjš kā pirmais, un es vienmēr esmu ticējis pirmajam, lai gan jebkurš no tiem varētu būt patiesība. Ik reizi viņš stāstīja jo labāk, bet neviens variants mani neaizkustināja tā kā pirmais.

Skots bija ļoti labs stāstītājs. Stāstot viņam nevajadzēja ievērot nedz pareizrakstību, nedz pieturas zīmes, un stāstījums pretēji viņa vēstulēm, ja tās nebija izlabotas, neradīja analfabētisma iespaidu. Mēs bijām pazīstami jau divus gadus, kad viņš beidzot iemācījās pareizi uzrakstīt manu uzvārdu; bet tad mans uzvārds bija ļoti garš, un viss var būt, ka rakstīt to kļuva ar katru reizi grūtāk, un tas dara viņam lielu godu, ka viņš beidzot iemācījās uzrakstīt pareizi. Viņš iemācījās pareizi rakstīt arī daudz svarīgākas lietas un centās loģiski domāt par daudz ko citu.

Bet tai vakarā viņš gribēja, lai es uzzinu un saprotu, un novērtēju to, kas notika Sanrafaēlā, un es redzēju to visu ārkārtīgi skaidri: vienvietīgo hidroplānu, kas lidoja zemu pār tiltiem, lai nolaistos uz ūdens, un jūras krāsu, un hidroplāna pontonus, un ēnu, ko tie meta, un Zeldas iedegumu, un Skota iedegumu, un matu gaišo brūnumu un tumšo brūnumu, un tā jaunekļa tumši iedegušo seju, kurš bija iemīlējies Zeldā. Es neuzdrīkstējos uzdot jautājumu, kas man neizgāja no prāta: ja viss stāsts bija patiess un tas viss tā noticis, kā Skots varējis katru nakti gulēt vienā gultā ar Zeldu? Bet varbūt tieši tāpēc šis stāsts bija skumjākais no visiem, kādu jebkad esmu dzirdējis; bet varbūt viņš vairs neatcerējās — tāpat kā neatcerējās pagājušo nakti.

Mūsu drēbes atnesa, pirms Parīze bija atbildējusi, mēs apģērbāmies un devāmies lejā vakariņās. Skots lāgā neturējās uz kājām un kareivīgi šķielēja uz apkārtējiem. Sākumā mums pasniedza ļoti gardus gliemežus un karafi flerē , bet mēs nespējām apēst ne pusi, kad Skotu aicināja pie telefona. Viņš bija projām apmēram stundu, un beigu beigas es apēdu viņa gliemežus, mērcēdams maizes gabaliņus kausēta sviesta, ķiploku un pētersīļu mērcē, un izdzēru karafi flerē. Kad viņš atgriezās, es teicu, ka pasūtīšu vēl gliemežus, bet viņš sacīja, ka negribot. Griboties kaut ko vienkāršu. Viņš nevēlējās ne bifšteku, ne aknas, ne cūkgaļu, ne omleti. Viņš ieraudzīja cāli. Dienā bijām ēduši garšīgu aukstu cāli, bet arī šī vieta bija slavena ar savām vistām, un mēs pasūtījām poularde de Bresse[96] un pudeli montanjī, vieglu, patīkamu vietējo baltvīnu. Skots ēda ļoti maz un neizdzēra pat vienu glāzi vīna. Pēc tam atbalstīja galvu rokās un mitējās vērot apkārtējos. Tā nebija izlikšanās un teatrāla iespaida radīšana, un pat šķita, ka viņš ar pūlēm valdās, lai kaut ko neizšļāktu vai nesaplēstu. Mēs ar apkalpotāju uzvedām viņu augšā istabā un noguldījām gultā, un es izģērbu viņu veļā un pakāru viņa virsdrēbes, un pēc tam novilku no gultas pārklāju un uzsedzu viņam. Es atvēru logu un redzēju, ka lietus mitējies, un atstāju logu vaļā.

Tad nogāju lejā un apēdu vakariņas, domādams par Skotu. Viņš, acīm redzot, nedrīkstēja nemaz dzert, un es biju slikti viņu uzraudzījis. Alkohols pat nelielā daudzumā viņu ārkārtīgi uzbudināja un pēc tam saindēja, un es nolēmu, ka rīt tikpat kā nedzersim. Es teikšu viņam, ka drīz būsim Parīzē un man jāatgūst forma, lai rakstītu. Tā nebija taisnība. Man pietika, ja nedzeru pēc pusdienām un pirms sāku strādāt, un arī strādājot ne. Es uzkāpu augšā un atvēru visus logus, un izģērbos, un apgūlies tūlīt aizmigu.

Nākamajā dienā bija skaists laiks, un mēs braucam uz Parīzi caur Cфte d’Or, ieelpodami spirgto gaisu un vērodami atveldzētos kalnus un laukus, un vīna dārzus, un Skots bija ļoti jautrs un laimīgs un lieliski jutās, un pēc kārtas izstāstīja man visu Maikla Arlena grāmatu saturu. Maikls Arlens, Skots teica, esot ievērības cienīgs cilvēks un mēs abi varot no viņa daudz ko mācīties. Es sacīju ka nevaru lasīt viņa grāmatas. Viņš teica, ka man arī nevajagot tās lasīt. Viņš izstāstīšot man saturu un aprakstīšot personāžus. Tā bija mutiska disertācija par Maikla Arlena daiļradi.

Es jautāju, vai dzirdamība bijusi laba, kad viņš runājis pa telefonu ar Zeldu, un viņš atbildēja, ka diezgan laba un ka viņiem bijis daudz kas pārspriežams. Ēšanas reizēs es pasūtīju pa vienai pudelei visvieglākā vīna, kādu varēju dabūt, un teicu Skotam, ka viņš izdarīs man lielu pakalpojumu, ja neļaus pasūtīt vēl, jo man pirms rakstīšanas jāatgūst forma un es nekādā ziņā nedrīkstu dzert vairāk par puspudeli. Viņš izbrīnījies piekrita un, redzēdams, ka, pudelei tukšojoties, kļūstu nervozs, ielēja man drusku no savas tiesas.

Mēs šķīrāmies pie viņa mājas, un es ar taksometru atgriezos savā kokzāģētavā, un man bija brīnišķīga atkalredzēšanās ar sievu, un mēs aizgājām uz «Closerie des Lilas » mazliet iedzert. Mēs jutāmies laimīgi kā bērni, kas ilgi bijuši šķirti un tagad atkal tikuši kopā, un es stāstīju viņai par braucienu.

— Un tev nemaz nebija jautri, un tu neuzzināji nekā interesanta, Tetī? — viņa jautāja.

— Es varēju uzzināt daudz ko par Maiklu Arlenu, ja būtu klausījies, bet es uzzināju kaut ko tādu, ko līdz šim vēl nebiju sapratis.

— Vai tiešām Skots ir tik nelaimīgs?

— Iespējams.

— Nabadziņš.

— Vienu es tomēr iemācījos.

— Ko?

— Ceļo tikai ar tiem, kurus mīli.

— Tas jau kaut kas ir.

— Jā. Un mēs brauksim uz Spāniju.

— Jā. Līdz braukšanai atlicis mazāk par pusotru mēnesi. Un šogad mēs nevienam neļausim visu izjaukt, vai ne?

— Nē. Un no Pamplonas brauksim uz Madridi un tad uz Valensiju.

— M-m-m-m, — viņa murrāja kā kaķēns.

— Nabaga Skots, — es sacīju.

— Visi esam nabagi, — Hedlija teica. — Bagāti ar aušībām, bet tukšu kabatu.

— Mums gaužām veicas.

— Jādzīvo godīgi, lai neaizlaistu vējā savu veiksmi.

Mēs pabungojām pa galdiņu, un viesmīlis pienāca uzzināt, kas mums vajadzīgs. Bet to, kas bija vajadzīgs mums, nevarēja dot nedz viesmīlis, nedz kāds cits, nedz pieskaršanās kokam, nedz marmoram, un šis galdiņš bija marmora. Bet tovakar mēs to nezinājām un bijām laimīgi.

Dienu vai divas pēc mūsu brauciena Skots atnesa man savu grāmatu. Tai bija spilgts apvāks, un es atceros, ka jutos neērti, jo tas izskatījās tik uzkrītošs, negaumīgs un lišķīgs. Tas atgādināja slikta zinātniski fantastiska romāna apvāku. Skots lūdza mani nepievērst tam uzmanību, jo apvākam esot sakars ar transparentu uz Longailendas šosejas, kam ir svarīga loma sižetā. Viņš teica, ka agrāk viņam apvāks paticis, bet tagad nepatīkot. Pirms grāmatas lasīšanas es to noņēmu.

Kad biju izlasījis šo grāmatu, es sapratu, lai Skots darītu ko darīdams un uzvestos kā uzvezdamies, man jāpatur prātā, ka tas ir tas pats, kas slimība, un jāpalīdz viņam, un jācenšas būt labam draugam. Skotam bija daudz draugu — ļoti labu draugu, vairāk nekā jebkuram no maniem paziņām. Bet es pievienoju arī sevi, nedomādams, derēšu viņam par draugu vai nederēšu. Ja Skots spējis uzrakstīt tādu grāmatu kā «Lielais Getsbijs», es nešaubījos, ka viņš spēj uzrakstīt arī otru — vēl labāku. Tad es vēl nepazinu Zeldu un tāpēc nezināju, cik briesmīgi viss vēršas pret Skotu. Bet mēs diezgan drīz dabūjām par to pārliecināties.

VANAGI LAUPĪJUMĀ NEDALĀS

18

Skots Ficdžeralds uzaicināja mūs pusdienot kopā ar viņu, viņa sievu Zeldu un mazo meitiņu mēbelētajā dzīvoklī Tilzītes ielā. Esmu gandrīz aizmirsis, kāds šis dzīvoklis izskatījās, atceros tikai, ka tas bija tumšs un smacīgs un tajā, likās, nebija nekā, kas piederētu viņiem, vienīgi Skota pirmās grāmatas gaišzilos ādas iesējumos ar zelta burtiem. Skots parādīja mums lielu virsgrāmatu, kurā viņš gadu no gada ierakstīja visus savus publicētos darbus un par tiem dabūtos honorārus, un arī summas, kas bija saņemtas par to ekranizāciju, un procentus no grāmatu pārdošanas. Viss bija atzīmēts tik rūpīgi, it kā tas būtu kuģa žurnāls, un Skots rādīja to mums muzeja pārziņa bezpersoniskā lepnumā. Skots nervozēja un centās būt viesmīlīgs, un rādīja mums savu ienākumu uzskaitījumu, it kā tas būtu vienīgais, ko vērts apskatīt. Bet tur nebija nekā, ko apskatīt.

Zeldai bija nelāgas paģiras. Vakar vakarā viņi bija bijuši Monmartrā un sastrīdējušies, jo Skots nav gribējis piedzerties. Viņš man stāstīja, ka esot apņēmies cītīgi strādāt un nedzert, bet Zelda izturoties tā, it kā viņš būtu iespītējies un tīšām bojātu viņai prieku. Viņa tā arī pateikusi, un sekojuši savstarpēji apvainojumi, un tad Zelda sākusi liegties: «Es tā neteicu. Es neko tādu neteicu. Tā nav taisnība, Skot.» Pēc tam viņa laikam kaut ko atcerējusies un sākusi līksmi smieties.

Todien Zelda izskatījās slikti. Viņas skaistos gaišbrūnos matus bija uz laiku sabojājuši slikti ilgviļņi, kurus viņa bija ielikusi Lionā, kad lietus dēļ viņiem vajadzēja pārtraukt ceļojumu ar mašīnu, un acis viņai bija nogurušas un seja sakritusi.

Viņa izturējās ārēji laipni pret Hedliju un mani, bet šķita, ka domās vēl bija viesībās, no kurām bija pārnākusi tikai no rīta. Zelda un Skots, acīm redzot, uzskatīja, ka mūsu brauciens uz Lionu bijis brīnišķīgs un mēs esam lieliski pavadījuši laiku, un tāpēc viņa bija greizsirdīga.

— Ja jūs abi tik lieliski izbraukājāties, tad ir gluži taisnīgi, ka arī es mazliet papriecājos ar draugiem tepat Parīzē, — viņa teica Skotam.

Skots tēloja viesmīlīgu namatēvu, un mēs ēdām ļoti sliktas pusdienas, kuras uzlaboja vīns, bet tikai nedaudz. Viņu meitenīte bija gaišmataina apaļvaidze, smuidra un ļoti veselīga, un runāja ar stipru Londonas austrumu priekšpilsētas akcentu. Skots paskaidroja, ka viņai aukle esot angliete, jo viņš gribot, lai meitene pieaugusi runātu kā lēdija Diāna Menersa.

Zeldai bija vanaga acis un plānas lūpas, bet manieres un izruna liecināja, ka viņa dzimusi Dienvidos. Viņas seja pauda, ka viņa lāgiem domās pārceļas vakarējā uzdzīvē, un viņa atgriezās no tām tukšu skatienu kā kaķim, un pēc tam viņas acīs parādījās baudkāre, un tad baudkāre pārslīdēja pār viņas šaurajām lūpām un pazuda. Skots tēloja uzmanīgu, jautru namatēvu, un Zelda skatījās uz viņu, un viņas acīs un lūpās atplauka laimīgs smaids; jo viņš dzēra vīnu. Vēlāk es ļoti labi sapratu šo smaidu. Tas nozīmēja, ka Zelda zina, ka Skots nevarēs rakstīt.

Zelda bija greizsirdīga uz Skota darbu, bet, kad mēs iepazināmies ar viņiem, tas izvērtās par noteiktu sistēmu. Skots cieši apņēmās neiet uz nakts iedzeršanām un katru dienu vingrot un regulāri strādāt. Viņš sāka strādāt, bet, tikko bija iejuties, tā Zelda ņēmās gausties, ka viņai garlaicīgi. un aizvilka viņu uz kādu iedzeršanu. Viņi sastrīdējās un pēc tam salaba, un viņš kopā ar mani devās garās pastaigās, lai atžirgtu no alkohola ietekmes, un pieņēma stingru lēmumu atkal sākt īsti strādāt, Un tad viss atkārtojās no jauna.

Skots pārāk mīlēja Zeldu un bija ļoti greizsirdīgs. Mūsu pastaigās viņš nemitējās stāstīt, kā viņa iemīlējusies franču jūras lidotājā. Bet kopš tās reizes Zelda nekad vairs nebija devusi viņam patiesu iemeslu būt greizsirdīgam uz kādu citu vīrieti. Šo pavasari Skots viņas dēļ bija greizsirdīgs uz sievietēm un Monmartras uzdzīvē baidījās piedzerties līdz nesamaņai, un baidījās, ka tā nenotiek ar Zeldu. Tomēr dzēruma reibums bija viņu vienīgais glābiņš. Viņi jau aizmiga no neliela daudzuma spirta vai šampanieša, kas neatstātu nekādu iespaidu uz cilvēku, kurš radis dzert, bet viņi aizmiga kā bērni; es biju redzējis viņus guļam nemaņā nevis kā no vīna, bet kā no anestēzijas, un draugi, reizēm taksometru šoferi apguldīja viņus gultā, un pamodušies viņi jutās spirgti un ļoti labi, jo nebija dzēruši tik daudz, lai kaitētu organismam.

Bet ar laiku notrulinājās šis piesardzības instinkts. Tagad Zelda varēja dzert vairāk nekā Skots, un Skots baidījās, ka viņa līdz nemaņai piedzeras kompānijā, ar kuru viņi topavasar sagājās, vai kādā no tām vietām, kādas apmeklēja. Skotam nepatika nedz šīs vietas, nedz šie cilvēki, bet viņam vajadzēja dzert tik daudz, lai zaudētu modrību pār sevi un spētu paciest šos cilvēkus un šīs vietas, un tad viņš sāka dzert, lai neaizmigtu, kaut gan senāk jau būtu kritis nesamaņā. Beigu beigās viņš aizvien retāk ķērās pie darba.

Bet viņš visu laiku mēģināja strādāt. Katru dienu mēģināja, un tomēr nekas neiznāca. Viņš vainoja Parīzi, pilsētu, par kuru labākas rakstniekam nav, un ticēja, ka pasaulē ir vieta, kur viņš un Zelda varētu sākt dzīvi no jauna, Viņš iedomājās Rivjeru, kāda tā bija, kad vēl nebija apbūvēta, zilās jūras brīnišķīgos plašumus un smilšu liedagus, un priežu mežus, un Esterelas kalnus, kas ietiecās jūrā. Viņš atcerējās Rivjeru tādu, kāda tā bija, kad viņš un Zelda to pirmo reizi atklāja un tur vēl nebrauca vasarnieki.

Skots stāstīja par Rivjeru un sacīja, ka man ar sievu katrā ziņā nākamvasar jābrauc tur, un stāstīja, kā mēs tur dzīvosim un kā viņš mums sameklēs lētu pansionātu, un kā mēs abi katru dienu strādāsim un peldēsimies, un gulēsim pludmalē, un iedegsim, un izdzersim tikai vienu aperitīvu pirms otrajām brokastīm un pusdienām. Zelda būšot tur laimīga, viņš teica. Viņai patīkot peldēt, un viņa esot lieliska nirēja, un viņai darīšot prieku šāda dzīve, un viņa ļaušot viņam strādāt, un viss nokārtošoties. Viņš ar Zeldu un meitiņu vasarā tur noteikti braukšot.

Es centos pārliecināt viņu, lai viņš raksta stāstus, cik labi varēdams, un nepielāgo tos šablonam, kā, spriežot pēc viņa vārdiem, mēdza darīt.

— Jūs tagad esat uzrakstījis lielisku romānu, — es teicu. — Un jums vairs nav tiesību rakstīt draņķus.

— Bet romāns nav izpārdots, — viņš sacīja. — Un man jāraksta stāsti, tādi stāsti, kādus var pārdot.

— Uzrakstiet vislabāko stāstu, kādu vien spējat, un uzrakstiet to godīgi.

— Es jau tā daru, — viņš teica.

Tomēr viņam vēl veicās, ka viņš vispār tādos apstākļos varēja strādāt. Zelda neuzmundrināja tos, kas viņu iekāroja, tie viņu neinteresēja, drīzāk gan uzjautrināja, un Skots bija greizsirdīgs un visur gāja viņai līdzi. Tas kaitēja viņa darbam, un Zelda visvairāk bija greizsirdīga uz viņa darbu.

Pavasara beigās un visu vasaras sākumu Skots centās strādāt, bet izdevās tikai joņiem. Kad mēs redzējāmies, viņš bija vienmēr jautrs, reizēm pārspīlēti jautrs un asprātīgi jokoja, un bija labs sarunu biedrs. Sevišķi melnās dienās es uzklausīju viņa žēlošanos un mēģināju viņam ieskaidrot, ka tikai jāsaņemas un viņš atkal rakstīs tā, kā spēj rakstīt, un ka vienīgi nāve ir nelabojama. Un tad viņš pats par sevi smējās, un, kamēr viņš vēl spēja smieties, likās, viņam nekas nedraud. Pa šo laiku viņš uzrakstīja vienu labu stāstu «Bagātais puisis», un es biju pārliecināts, ka viņš var rakstīt pat labāk, kā vēlāk pierādījās.

Vasarā mēs bijām Spānijā, un es iesāku romāna pirmos uzmetumus un pabeidzu romānu septembrī jau Parīzē. Skots un Zelda dzīvoja pie Antibu raga, un rudenī, kad satikāmies Parīzē, es redzēju, ka viņš ir ļoti pārvērties. Rivjerā viņš nebija pārtraucis dzeršanu un tagad bija piedzēries ne tikai vakaros, bet arī dienā. Viņš vairs nerēķinājās ar to, ka citi strādā, un, kad bija piedzēries, nāca pie mums uz Notre-Dame-Des-Champs ielu 113 gan dienā, gan vakarā. Viņš bija sācis ļoti rupji izturēties pret tiem, kuri stāvēja zemāk par viņu vai kurus viņš uzskatīja zemākus par sevi.

Reiz viņš ar meitiņu bija atnācis uz kokzāģētavu, auklei anglietei bija brīvdiena, un bērnu uzraudzīja Skots, un pie kāpnēm meitenīte sacīja, ka viņai vajagot iet uz tualetes istabu. Skots turpat sāka viņu izģērbt, un īpašnieks, kas dzīvoja zem mums, iznāca un teica:

— Monsieur, cabinet de toilette ir tieši pretī, pa kreisi no kāpnēm.

— Jā, un es tur iebāzīšu tev galvu, ja tu nepievaldīsi mēli, — Skots atbildēja.

Ar viņu bija ļoti grūti sadzīvot visu šo rudeni, tomēr skaidrā prātā viņš strādāja pie romāna. Es reti redzēju viņu skaidrā prātā, bet nedzēris viņš vienmēr bija patīkams un joprojām dzina jokus, un reizēm pazobojās par sevi tāpat kā agrāk. Bet, kad bija piedzēries, viņš mēdza nākt pie manis un, kā jau piedzēries, traucēja man strādāt gandrīz ar tādu pašu prieku, ar kādu Zelda traucēja darbu viņam. Tas turpinājās vairākus gadus, un tomēr visus šos gadus man nebija uzticamāka drauga par Skotu, kad viņš bija skaidrā prātā.

Tai rudenī — 1925. gadā viņš jutās apvainots, ka es negribēju rādīt viņam «Un saule lec» manuskripta pirmo variantu. Es paskaidroju, ka vispirms man viss jāpārlasa pašam un jāuzraksta par jaunu un pirms tam es negribu nedz iztirzāt romānu, nedz to kādam rādīt. Mēs taisījāmies braukt uz Šruncu, mazu pilsētiņu Forarlbergā, Austrijā, tiklīdz tur uzsnigs pirmais sniegs.

Tur es pārstrādāju manuskripta pirmo pusi un pabeidzu šo darbu, cik atceros, janvārī. Es aizvedu manuskriptu uz Ņujorku un parādīju to Maksim Perkinsam Skribnera izdevniecībā, un tad atgriezos Šruncā un pabeidzu pārstrādāt visu grāmatu. Skots dabūja redzēt manuskriptu tikai aprīļa beigās, kad tas bija pilnīgi pārstrādāts un saīsināts, un nosūtīts Skribneram. Atceros, kā mēs par to jokojāmies un kā viņš uztraucās un cik ļoti vēlējas palīdzēt, kā vienmēr, kad darbs jau padarīts. Bet, kamēr pārstrādāju grāmatu, man viņa palīdzība nebija vajadzīga.

Tikmēr, kamēr mēs dzīvojām Forarlbergā un es pārstrādāju romānu, Skots ar sievu un meitiņu bija aizbraukuši no Parīzes uz kūrvietu Lejas Pirenejos. Zelda bija saslimusi ar visai izplatītu zarnu kaiti, ko izraisīja šampanieša pārmērīga lietošana un ko tolaik uzskatīja par kolītu. Skots nedzēra un centās strādāt, un aicināja mūs jūnijā uz Žuānlepēnu. Viņi sameklēšot mums ne pārāk dārgu villu, un šoreiz viņš nesākšot dzert un viss būšot kā vecajos labajos laikos, mēs peldēšoties un kļūšot veselīgi, un iedegšot, un izdzeršot vienu aperitīvu pirms otrajām brokastīm un vienu pirms pusdienām. Zelda esot izveseļojusies, viņi abi jūtoties lieliski, un romāns strauji virzoties uz priekšu. Viņš noteikti saņemšot naudu par «Lielā Getsbija» dramatizējumu, kam ir spoži panākumi, un par ekranizēšanas tiesībām, un tāpēc viņam neesot jāraizējas. Zelda tiešām jūtoties lieliski, un viss būšot labākajā kārtībā.

Maijā es viens pats biju dzīvojis Madridē un strādājis un tagad devos uz Žuānlepēnu, kur iebraucu no Baijonnas trešās klases vagonā un galīgi izbadējies, jo savas muļķības dēļ biju palicis bez naudas un pēdējo reizi ēdis Andaijā uz franču-spāņu robežas. Villa bija patīkama, un Skots dzīvoja netālu ļoti skaistā mājā, un es biju priecīgs, tiekoties ar sievu, kas lieliski saimniekoja villā, un ar mūsu draugiem, un aperitīvs pirms otrajām brokastīm bija brīnišķīgs, un mēs izdzērām vēl dažus. Vakarā mums par godu «Casino » sapulcējās pavisam maza sabiedrība: Makluši, Merfiji, Ficdžeraldi un mēs, kas dzīvojām villā. Neviens nedzēra neko stiprāku par šampanieti, un es nodomāju, cik te ir jautri un cik te labi rakstīt. Te bija viss, kas cilvēkam vajadzīgs, lai rakstītu, tikai nebija vientulības.

Zelda bija ļoti skaista, zeltaini iedegusi un tumši zeltainiem matiem, un ļoti laipna. Vanaga acis bija skaidras un mierīgas. Es nodomāju, ka viss ir kārtībā un galu galā izvērties labi, bet tad viņa pieliecās man tuvāk un atklāja savu lielo noslēpumu: — Ernest, kā jūs domājat — vai Els Džolsons nav pārāks par Jēzu?

Neviens toreiz nepievērsa tam uzmanību. Tas vienīgi Zeldas noslēpums, kurā viņa dalījās ar mani, kā vanags varētu kaut ko dalīt ar cilvēku. Bet vanagi laupījumā nedalās. Skots vairs neuzrakstīja nekā laba, kamēr nesaprata, ka Zelda ir vājprātīga.

19. IZMĒRU VAINA

Daudz vēlāk, jau pēc tam, kad Zelda bija pārcietusi savu pirmo nervu sabrukumu un mums gadījās vienlaikus būt Parīzē, Skots uzaicināja mani pusdienās Mišo restorānā Žakoba un Svēto Tēvu ielas stūrī. Viņš teica, ka viņam esot man jautājams kaut kas ļoti svarīgs, svarīgāks par visu pasaulē un ka man jāatbild pavisam godīgi. ES sacīju, ka centīšos. Kad viņš lūdza mani pateikt kaut ko godīgi un tas nebija viegli izdarāms, un es centos izpildīt viņa lūgumu, tas, ko es teicu, viņu sadusmoja, turklāt vēlāk un bieži daudz vēlāk, kad viņš bija manus vārdus pārdomājis. Viņš labprāt būtu tos iznīcinājis un reizēm, ja iespētu, arī mani kopā ar tiem.

Pie pusdienām viņš dzēra vīnu, bet tas viņu neietekmēja, jo pirms tam viņš neko nebija dzēris. Mēs runājām par mūsu darbu un par dažādiem cilvēkiem, un viņš apvaicājās par tiem, kurus pēdējā laikā nebijām satikuši. Es zināju, ka viņš raksta kaut ko labu un daudzu iemeslu dēļ darbs viņam neveicas, bet ne jau par to viņš gribēja ar mani runāt. Es joprojām gaidīju, kad viņš pāries pie tā, par ko man jāsaka pilnīga taisnība; bet viņš skāra šo jautājumu tikai pašās beigās, it kā šīs būtu darījuma pusdienas.

Beigās, kad mēs ēdām ķiršu pīrāgu un dzērām pēdējo karafi vīna, viņš teica:

— Tu zini, ka es nekad neesmu gulējis ar kādu citu, vienīgi ar Zeldu.

— Nē, to es nezināju.

— Man liekas, es tev esmu stāstījis.

— Nē. Tu esi man stāstījis daudz ko, tikai ne to.

— Un tieši par to es gribēju tev jautāt.

— Labi. Jautā.

— Zelda teica, ka es esot radīts tā, ka nespējot darīt nevienu sievieti laimīgu, un viņas slimības pirmcēlonis esot taisni šis apstāklis. Viņa sacīja, ka tā esot izmēru vaina. Kopš viņa man to pateica, es nevaru rimties un gribu zināt patiesību.

—Ieiesim kabinetā, — es teicu.

— Kur?

— Le water[97] , — es sacīju.

Mēs atgriezāmies zālē un apsēdāmies pie mūsu galdiņa

— Tu esi pilnīgi normāls, — es teicu. — Viss kārtībā. Tev nav ko uztraukties. No augšas viss liekas mazāks. Aizej uz Luvru un aplūko statujas, un tad ej mājās un apskati sevi spogulī no sāniem.

— Statujas varbūt nav samērīgas.

— Nē, tās ir diezgan labas. Daudzus cilvēkus apmierinātu tādi samēri.

— Bet kāpēc Zelda tā sacīja?

— Lai izsistu tevi no sliedēm. Šis paņēmiens, kā izsist kādu no sliedēm, ir vecs kā pasaule. Skot, tu lūdzi man sacīt taisnību, un es saku tev taisnību, un es varētu tev sacīt daudz vairāk, bet tā ir pilnīga taisnība, un pārējais nav svarīgs. Vari iet kaut pie ārsta.

— Negribu. Es gribēju, lai tu pasaki man godīgi.

— Tagad tu man tici?

— Nezinu, — viņš teica.

— Iesim uz Luvru, — es sacīju. — Tā ir tepat blakus, tikai jāpāriet pāri tiltam.

Mēs aizgājām uz Luvru, un viņš apskatīja statujas un tomēr vēl šaubījās.

— Svarīgs jau nav miera stāvoklis, — es teicu. — Svarīgas ir zināmās pārmaiņas. Izšķirošais ir leņķis. — Es paskaidroju, kā izmantot spilvenu un šo to citu, ko viņam derētu zināt.

— Kāda meitene, — viņš teica, — bija ļoti mīļa pret. mani. Bet pēc tam, kad Zelda teica …

— Met laukā no prāta, ko Zelda teica, — es sacīju.

— Zelda ir jukusi. Tev viss ir normāli. Paļaujies uz sevi un dari, ko tā meitene vēlas. Zelda tikai grib tevi padarīt nespējīgu.

— Tu neko nezini par Zeldu.

— Labi, — es teicu. — Lai tas paliek. Bet tu atnāci pusdienās, lai man kaut ko jautātu, un es centos tev godīgi atbildēt.

Bet viņš joprojām šaubījās.

— Apskatīsim arī gleznas — vai gribi? — es jautāju.

— Vai esi te redzējis arī ko citu kā vien Monu Līzu?

— Man nav noskaņojuma skatīties uz gleznām, — viņš sacīja. — Es apsolīju satikties ar vienu otru «Ricas» bārā.

Pēc daudziem gadiem «Ricas» bārā, kad jau sen bija beidzies otrais pasaules karš, Žoržs, kas tagad bija bāra pārvaldnieks, bet toreiz, kad Skots dzīvoja Parīzē, bija chasseur[98] , man jautāja:

Papa, kas bija tas monsieur Ficdžeralds, par kuru visi man prasa?

__ Vai tad jūs viņu nepazināt?

— Nē. Es atceros visus tā laika klientus. Bet tagad visi prasa tikai par viņu.

— Un ko jūs atbildat?

— Kaut ko interesantu, ko viņi kāro dzirdēt. Kas viņiem patīk. Bet sakiet — kas viņš tāds bija?

— Amerikāņu rakstnieks, kurš rakstīja divdesmito gadu sākumā un vēlāk un kādu laiku dzīvoja Parīzē un ārzemēs.

— Bet kāpēc es viņu neatceros? Vai labs rakstnieks bija?

— Viņš sarakstījis divas ļoti labas grāmatas un vienu nav pabeidzis, bet tie, kas labi pazīst viņa daiļradi, stāsta, ka tā būtu bijusi ļoti laba. Bez tam viņš uzrakstījis vairākus labus stāstus.

— Vai viņš bieži apmeklēja mūsu bāru?

— Liekas, bieži.

— Bet jūs nenācāt pie mums divdesmito gadu sākumā. Es zinu, ka jūs tad bijāt nabags un dzīvojāt citā kvartālā.

— Kad man bija nauda, es gāju uz «Crillon ».

— Zinu arī to. Es ļoti labi atceros, kad mēs iepazināmies.

— Es arī.

— Dīvaini, ka viņu nemaz neatceros, — Žoržs teica.

— Visi šie cilvēki ir miruši.

— Tomēr cilvēki neaizmirstas, kaut arī ir miruši, un par viņu man visu laiku prasa. Jums jāpastāsta man kaut kas par viņu maniem memuāriem.

— Labi.

— Es atceros, kā jūs ar baronu fon Bliksenu reiz ieradāties te naktī… Kurā gadā tas bija? — Viņš pasmaidīja.

— Arī viņš ir miris.

— Jā. Bet viņu aizmirst nedrīkst. Jūs saprotat, ko es gribu teikt?

— Viņa pirmā sieva lieliski rakstīja, — es teicu. — Viņa sarakstījusi laikam vislabāko grāmatu par Āfriku, kādu jebkad esmu lasījis. Izņemot sera Semjuela Beikera grāmatas par Nīlas pietekām Abesīnijā. Iekļaujiet to savos memuāros. Ja jau tagad interesējaties par rakstniekiem.

— Labi, — sacīja Žoržs. — Barons bija cilvēks, ko nedrīkst aizmirst. Bet kā sauc to grāmatu?

— «Ārpus Āfrikas», — es teicu. — Blikijs vienmēr ļoti lepojās ar to, kā raksta viņa sieva. Bet mēs iepazināmies jau sen agrāk, kopš viņa bija sarakstījusi šo grāmatu.

— Un monsieur Ficdžeralds, par kuru man visu laiku prasa?

— Viņš nāca te Franka laikā.

— Tad es biju chasseur . Jūs taču zināt, kas ir chasseur ?

— Es taisos aprakstīt viņu grāmatā, ko rakstīšu par dzīvi Parīzē tajās tālajās dienās. Esmu devis sev vārdu, ka to uzrakstīšu.

— Lieliski, — sacīja Žoržs.

— Es aprakstīšu viņu tieši tādu, kādu ieraudzīju pirmo reizi.

— Lieliski, — sacīja Žoržs. — Tad, ja viņš ir nācis te, es viņu atcerēšos. Cilvēki tomēr neaizmirstas.

— Bet tūristi?

— Tie gan. Bet jūs teicāt, ka viņš nācis te bieži.

— Priekš viņa bieži.

— Jūs uzrakstiet par viņu, kā jūs viņu atceraties, un, ja viņš nācis te, es viņu atcerēšos.

— Redzēsim, — es teicu.

20. PARĪZEI NEKAD NAV BEIGU

Kad mēs jau bijām trīs, nevis vairs tikai divi, aukstums un lietus galu galā padzina mūs ziemā no Parīzes. Ja esi viens, pie tiem var pierast un tie vairs netraucē. Es vienmēr varēju iet uz kafejnīcu rakstīt un strādāt visu rītu pie vienas cafй crиme, kamēr apkalpotājas uzkopj un izslauka telpu un kafejnīcā pamazām kļūst siltāk. Mana sieva, uzvilkusi vairākus svīterus, varēja spēlēt klavieres aukstajā telpā un atgriezties mājās, lai pabarotu Bambiju. Ziemu ņemt bērnu līdzi uz kafejnīcu nebija labi, pat tādu bērnu ne, kurš nekad neraud un vēro visu, kas notiek apkārt, un nekad negarlaikojas. Toreiz vēl nebija tādu cilvēku, kas par maksu uzrauga bērnus, un Bambijs mierīgi gulēja savā augstajā gultiņā kopā ar lielu, uzticīgu kaķi, ko saucām par F. Pusiju. Daži gan teica, ka atstāt kaķi ar tik mazu bērnu esot bīstami. Vistumsonīgākie un aizspriedumainākie sacīja, ka kaķis varot uzgulties bērnam virsū un viņu nosmacēt. F. Pusijs gulēja blakus Bambijam augstajā, tīklotajā gultiņā un ar savām apaļajām, dzeltenajām acīm vērīgi skatījās uz durvīm, un nevienu nelaida bērnam klāt, kad mēs nebijām mājās un Marija,femme de mйnage[99] bija izgājusi. Pēc aukles mums nebija nekādas vajadzības. Bērnu uzraudzīja F. Pusijs.

Kad esi nabags, un mēs tiešām bijām nabagi, kad atgriezāmies no Kanādas un es biju atmetis žurnālistiku un nevarēju pārdot nevienu stāstu, ziemā ar mazu bērnu Parīzē ir ļoti grūti. Misteram Bambijam bija trīs mēneši, kad viņš šķērsoja Ziemeļatlantijas okeānu nelielā tvaikonī, kas piederēja sabiedrībai «Cunard» un janvārī devās no Ņujorkas uz Halifaksu. Visu ceļojumu viņš ne reizi neraudāja un līksmi smējās, kad viņa guļvieta tika aizbarikādēta, lai vētrainā laikā viņš nenokristu uz grīdas. Taču mūsu Parīze viņam bija pārāk auksta.

Mēs aizbraucām uz Šruncu, pilsētiņu Forarlbergā, Austrijā, izbraucām cauri Šveicei un nonācām Feldkirhē uz Austrijas robežas. Vilciens gāja cauri Lihtenšteinai un apstājās Bludencā, no kurienes šaursliežu dzelzceļš gar oļainu, forelēm bagātu upīti veda pa mežainu, apdzīvotu ieleju uz Šruncu, mazu, saulainu, rosīgu pilsētiņu ar kokzāģētavām, veikaliem, viesnīcām un labu ziemas viesnīcu «Taube», kur mēs apmetāmies.

Istabas viesnīcā «Taube» bija plašas un mājīgas, ar lielām krāsnīm, lieliem logiem un platām gultām ar siltām segām un dūnu pēļiem. Ēdiens bija vienkāršs, toties ļoti garšīgs, un ēdamistabā un bārā, kas bija atdalīts ar koka paneļiem bija silti un omulīgi. Plašajā un atklātajā ielejā bija daudz saules. Pansija mums trijiem maksāja ap diviem dolāriem dienā, un, tā kā inflācijas dēļ Austrijas šiliņa kurss visu laiku kritās, istaba un uzturs izmaksāja arvien lētāk un lētāk. Tomēr tik briesmīga inflācija un nabadzība kā Vācijā te nebija. Šiliņa kurss te cēlās, te krita, bet galvenokārt krita.

Šruncā nebija nedz slēpotāju liftu, nedz trošu dzelzceļu, bet pa mežcirtēju un ganu takām varēja uzkāpt augstu kalnos. Slēpes nesām pār plecu, bet, kad augstāk sniegs kļuva pārāk dziļš, pielikām slēpes un piestiprinājām pie tām roņādas. Kalnos bija Alpīnistu kluba mājiņas tiem, kuri kāpj kalnos vasarā, tur varēja pārgulēt un atstāt maksu par nodedzināto malku. Reizēm bija jānes malka līdzi, un, ja devās garākā pārgājienā augstu kalnos uz ledājiem, vajadzēja nolīgt kādu, lai aiznes tur malku un pārtiku un ierīko bāzi. Pazīstamākās no visām augsto kalnu mājiņām-bāzēm bija Lindauer Hьtte, Madlener Haus un Wiesbadener Hьtte.

Aiz viesnīcas «Taube» bija tāda kā treniņa nogāze, pa kuru varēja nolaisties lejā caur augļu dārziem un laukiem, un bija vēl viena laba nogāze aiz Čaggunsas tajā ielejas pusē, un bija burvīga maza viesnīciņa ar lielisku kalnu kazu ragu kolekciju pie bāra sienām. Un aiz Čaggunsas, mežstrādnieku ciemata ielejas viņā galā, augšup gāja gludas slēpju sliedes, kas veda līdz kalnu grēdai, no kurienes pāri Silvretam varēja nobraukt Klostersas rajonā.

Šrunca bija brīnišķīga vieta Bambijam, skaista, tumšmataina aukle saulē vizināja viņu ragaviņās un uzmanīja, bet mēs ar Hedliju devāmies iepazīt jauno apvidu un apkārtējos ciematus. Šruncas iedzīvotāji bija pret mums ļoti laipni. Valters Lenta kungs, kalnu slēpošanas pionieris, kas vienu laiku bija Hannesa Šneidera — slavenā Arlbergas slēpotāja partneris un bija izgatavojis slēpju ziedi kalnos kāpšanai un derīgu visādos sniega apstākļos, taisījās atvērt kalnu slēpošanas sporta skolu, un mēs abi tajā pieteicāmies. Pēc Valtera Lenta sistēmas skolēniem iespējami ātrāk jābeidz apmācības treniņu nogāzēs un jādodas īstajos kalnos. Tolaik slēpošanas sports nebija tāds kā mūsdienās, mugurkaula lūzumi gadījās reti un neviens nevarēja atļauties pārlauzt kāju. Slēpotāju patruļu nebija. Pirms ikviena nobrauciena vajadzēja uzkāpt kalnā. Un tas tā nostiprināja kājas, ka uz tām varēja paļauties, laižoties lejā.

Valters Lents uzskatīja, ka slēpošanā pats lielākais prieks ir uzkāpt augstākajā kalnā, kur nav neviena un sniegs ir neizsliedēts, un braukt no vienas Alpīnistu kluba mājiņas uz otru pāri Alpu pārejām un ledājiem. Nedrīkstēja lietot slēpju saites, jo tad krītot varēja pārlauzt kāju. Slēpēm vajadzēja uzreiz nomukt. Tomēr vislabāk Valteram Lentam patika bez virves laisties lejā no ledājiem, bija tikai jāpagaida līdz pavasarim, kad dziļās plaisas būs sakļāvušās pietiekami cieši.

Mēs ar Hedliju aizrāvāmies ar slēpošanu, kopš pirmo reizi uzkāpām uz slēpēm Šveicē un pēc tam Kortinā d’Ampeco Dolomīta Alpos, kad gaidījām Bambiju un Milānas ārsts atļāva viņai slēpot, ja es apsolu, ka viņa nekritīs. Tāpēc vajadzēja ļoti rūpīgi izvēlēties vietu un slēpju sliedes un visu laiku uzmanīties, bet viņai bija skaistas, apbrīnojami spēcīgas kājas, un viņa lieliski vadīja slēpes un ne reizi nenokrita. Mēs visi zinājām, cik dažāds mēdz būt sniegs, un pratām braukt pa dziļu, irdenu sniegu.

Mums ļoti patika Forarlberga, un mums ļoti patika Šrunca. Mēs aizbraucām tur novembra beigās ap Pateicības dienu un palikām gandrīz līdz Lieldienām. Tur vienmēr varēja slēpot, lai gan kā slēpošanas kūrorts Šrunca atradās pārāk zemu un tās apkaimē sniega bija pietiekami tikai ļoti sniegainās ziemās. Tomēr kāpšana kalnos sagādāja prieku, un tais dienās neviens par to nesūrojās. Tu nosaki sev noteiktu tempu, krietni gausāku par tavām spējām, un tad kāpt ir viegli un sirds pukst vienmērīgi, un tu jūties lepns, ka vari panest tik smagu mugursomu. Kāpiens uz Madlener Haus vietām bija stāvs un ļoti grūts. Bet otrreiz uzkāpt jau bija vieglāk, un beidzot tu viegli tiki augšā, nesdams uz muguras divkāršu smagumu.

Mēs vienmēr bijām izsalkuši, un katra maltīte bija liels notikums. Mēs dzērām tumšo vai gaišo alu un jaunos vīnus, un reizēm pērnā gada vīnus. Vislabākie bija baltvīni. Vēl mēs dzērām tepat ielejā raudzētu ķiršu un Encianas šņabi, ko dedzināja no kalnu drudzenēm. Dažkārt pusdienās mēdza būt sautēts zaķis biezā sarkanvīna mērcē un dažkārt brieža cepetis kastaņu mērcē. Tādās reizēs mēs dzērām sarkanvīnu, lai gan tas bija dārgāks nekā baltvīns un vislabākais maksāja divdesmit centu litrā. Parastais sarkanvīns bija daudz lētāks, un mēs stiepām to līdzi muciņās uz Madlener Haus .

Mums bija krājumā grāmatas, ko Silvija Bīča bija atļāvusi ņemt līdzi ziemai, un mēs ar pilsētniekiem spēlējām ķegļu spēli šaurā ieliņā, kas izgāja uz viesnīcas vasaras dārzu. Vienu vai divas reizes nedēļā viesnīcas ēdamistabā spēlējām pokeru, visi logi tad bija aizslēģoti un durvis noslēgtas. Austrijā tolaik azarta spēles bija aizliegtas, un es spēlēju ar Nilsa kungu, viesnīcas īpašnieku, Lenta kungu, kalnu slēpošanas sporta skolas direktoru, kādu pilsētas baņķieri, prokuroru un žandarmērijas kapteini. Spēle bija saspringta, un viņi visi bija labi pokera spēlētāji, kaut arī Lenta kungs pārāk riskēja, jo slēpošanas sporta skola nedeva nekādus ienākumus. Kad apgaitā pie durvīm apstājās abi žandarmi, žandarmērijas kapteinis pielika pirkstu pie auss, un mēs apklusām, kamēr tie aiziet tālāk.

Līdz ar gaismu, kad vēl bija ļoti auksts, istabā ienāca kalpone un aizvēra logus, un iekūra lielo podiņu krāsni. Istaba sasila, un brokastīs mums bija tikko cepta vai grauzdēta maize ar gardiem konservētiem augļiem un kafiju lielās tasēs, svaigas olas un, ja gribējām, arī lielisks šķiņķis. Manas gultas kājgalī gulēja suns, vārdā Šnaucs, kam patika skriet man līdzi slēpojumos un sēdēt uz muguras vai pleca, kad braucu lejā no kalna. Šnaucs bija arī mistera Bambija draugs, un, kad aukle viņu vadāja, suns skrēja blakus ragaviņām.

Šruncā strādāt bija brīnišķīgi. Es to zinu tāpēc, ka tieši tur man vajadzēja veikt visgrūtāko darbu mūžā, kad 1925. un 1926. gada ziemā es pārveidoju par romānu pusotra mēneša laikā uzmesto «Un saule lec» pirmo variantu. Vairs neatceros, kādus stāstus tur uzrakstīju. Vienīgi zinu, ka daži iznāca labi.

Atceros, kā uz ceļa gurkstēja sniegs, kad aukstos vakaros atgriezāmies mājās ar slēpēm un slēpju nūjām pār plecu un skatījāmies uz pilsētiņas ugunīm, un tad pēkšņi sākām atšķirt mājas, un pretimnācēji teica: «Grьss Gott». «Weinstube» vienmēr bija pilna zemnieku naglotos zābakos un kalniešu tērpos, un gaiss bija piesmēķēts un koka grīdas naglu saskrāpētas. Daudzi no jaunajiem cilvēkiem bija dienējuši Austrijas Alpu pulkos, un viens, ko sauca par Hansu, viņš strādāja kokzāģētavā, bija slavens mednieks, un mēs kļuvām labi draugi, jo bijām karojuši tais pašos Itālijas kalnos. Mēs dzērām vīnu un visi kopā dziedājām kalniešu dziesmas.

Es atceros takas, kuras veda pa nogāzi augšup cauri augļu dārziem un tīrumiem virs pilsētiņas, un siltās lauku mājas ar milzīgām krāsnīm un platām malkas grēdām sniegā. Sievietes virtuvē kārsa vilnu un izvērpa no tās pelēku un melnu dziju. Vērpjamos ratiņus grieza pamina, un dziju te nekrāsoja. Melnā dzija bija no melno aitu vilnas. Vilna bija dabiska, to neattaukoja, un cepures un svīteri, un garās šalles, ko Hedlija no tās adīja, sniegā nekad nesaslapa.

Vienos Ziemsvētkos skolas direktora iestudējumā te izrādīja Hansa Saksa lugu. Luga bija laba, un es uzrakstīju vietējai avīzei par to recenziju, kuru viesnīcas īpašnieks pārtulkoja. Citos Ziemsvētkos ieradās kāds atvaļināts jūras virsnieks noskūtu galvu un vienās rētās, lai nolasītu lekciju par Jitlandes kauju. Viņš rādīja diapozitīvus, kas attēloja abu karojošo flotu pārvietošanos, un stāstīja par Dželiko gļēvulību, un par rādāmo lietoja biljarda kiju, un reizēm tā saniknojās, ka viņam aiztrūka balss. Skolas direktors baidījās, ka viņš neizbaksta ar biljarda kiju ekrānu. Vēlāk bijušais jūras virsnieks nekādi nevarēja nomierināties, un visi krodziņā «Weinstube » jutās neērti. Ar viņu dzēra tikai prokurors un baņķieris, un viņi sēdēja pie atsevišķa galdiņa. Lenta kungs, kas bija reinzemietis, nemaz neatnāca uz lekciju. Tur bija arī kaut kāds laulāts pāris no Vīnes, abi atbraukuši slēpot, bet negribēja kāpt augstajos kalnos un tāpēc aizbrauca uz Cursu, kur, kā dzirdēju, viņus apbērusi lavīna. Vīrs teica, ka lektors esot no tiem cūkām, kas pazudinājuši Vāciju un pēc divdesmit gadiem atkal to pazudināšot. Sieva sacīja viņam franciski, lai apklust, tik mazā vietiņā nekad nevar zināt, kas noklausās.

Tai gadā daudz cilvēku gāja bojā sniega nobrukumos. Pirmā lielā katastrofa notika aiz mūsu ielejas kalniem, Lehā, Arlbergā. Bariņš vāciešu gribēja Ziemsvētku brīvdienās paslēpot kopā ar Lenta kungu. Sniegs togad uzsniga vēlu, un klintis un kalnu nogāzes vēl bija saules sakarsētas, kad sākās pirmā lielā snigšana. Sniegs bija dziļš un irdens un nemaz nebija pielipis pie zemes. Slēpot bija ārkārtīgi bīstami, un Lenta kungs telegrafēja berlīniešiem, lai nebrauc. Bet viņiem bija atvaļinājums, un viņi nekā nejēdza no slēpošanas un nebaidījās no lavīnām. Viņi ieradās, bet Lenta kungs atteicās iet viņiem līdzi. Viens no viņiem nosauca Lenta kungu par zaķapastalu, un viņi teica, ka iešot slēpot vieni paši. Beidzot viņš aizveda viņus uz visdrošāko nogāzi, kādu vien varēja sameklēt. Viņš nobrauca pats, un tad sāka braukt viņi, un viss nogāzes sniegs uzreiz nobruka, brāzdamies pār viņiem kā paisuma vilnis. Trīspadsmit cilvēku atraka, bet deviņi no tiem bija miruši. Kalnu slēpošanas skola arī līdz šim nebija zēlusi un plaukusi, bet pēc tam mēs bijām vai vienīgie skolēni. Mēs sākām cītīgi pētīt lavīnas, uzzinājām, kā tās atšķirt, kā no tām izvairīties un kā izturēties, ja esi apbērts. Tai gadā gandrīz viss, ko uzrakstīju, bija rakstīts sniega nobrukumu periodā.

Visbriesmīgākās atmiņas par šo lavīnu ziemu man saistās ar kādu cilvēku, kas tika izrakts. Viņš, kā mums bija mācīts, laidās lejā tupus un turēja lokā saliktās rokas pret pieri, lai rastos gaisa telpa, ja no augšas uzgāztos virsū sniegs. Tā bija milzu lavīna, un pagāja ilgs laiks kamēr visus atraka, un šo cilvēku atrada pašu pēdējo. Viņš bija nupat miris, un viņa kakls bija noberzts tā, ka bija redzamas cīpslas un kauli. Viņš nemitīgi bija grozījis galvu, un kakls bija rīvējies gar smago sniegu. Acīm redzot, lavīna līdz ar jauno, vieglo sniegu bija norāvusi arī veco, cieši sagūlušo. Mēs nevarējām saprast, vai viņš tā darījis tīšām vai arī tāpēc, ka zaudējis prātu. Vietējais mācītājs tomēr atteicās viņu apbedīt svētītā zemē, jo nebija zināms, vai viņš ir katolis.

Dzīvodami Šruncā, mēs bieži devāmies tālos pārgājienos augšup pa ieleju uz viesnīcu, kur pārgulējām pirms kāpiena uz Madlener Haus . Tā bija ļoti skaista senlaicīga viesnīca, un istabas koka sienas, kur mēs ēdām un dzērām, gadu gaitā bija kļuvušas gludas, gluži kā nopulētas. Tāds bija arī galds un krēsli. Viens otram piekļāvušies, mēs gulējām platajā gultā zem dūnu segas, un logi stāvēja vaļā, un zvaigznes bija tik tuvas un spožas. No rīta pēc brokastīm mēs sadalījām nesamos un tumsā sākām kāpt augšā, paņēmuši slēpes pār plecu, un zvaigznes bija tikpat tuvas un spožas. Nesēju slēpes bija īsas, un viņi stiepa vissmagākās nastas. Mēs sacentāmies savā starpā, kurš spēs panest smagāko saini, bet neviens nevarēja sacensties ar nesējiem, drukniem, īdzīgiem zemniekiem, kas runāja tikai Montafonas dialektā, lēni un neatlaidīgi kā nastu nesēji zirgi kāpa augšā uz sniegainā ledāja izcilni, kur slējās Alpīnistu kluba mājiņa, nometa nastas pie mājiņas mūra sienas, pieprasīja lielāku maksu, nekā bija salīgts, un vienojušies aizbrāzās lejā uz savām īsajām slēpēm kā gnomi.

Mēs iedraudzējāmies ar kādu jaunu vācieti, kura nāca mums līdzi slēpot. Viņa bija laba kalnu slēpotāja, neliela auguma un skaisti veidota, un nesa tikpat smagu mugursomu, cik es, un varēja aiznest to tālāk.

— Tie nesēji vienmēr skatās uz mums tā, it kā apsvērtu, kā stieps lejā mūsu līķus, — viņa sacīja. — Es nekad neesmu dzirdējusi, ka viņi noteiktu vienu cenu un pēc uzkāpšanas neprasītu vairāk.

Toziem Šruncā es biju uzaudzējis bārdu, lai aizsargātos pret sauli, kas kalnu sniegos stipri apdedzināja man seju, un lai nebūtu jāskujas. Reiz vēlu vakarā, kad kopā laidāmies lejā pa mežcirtēju taku, Lenta kungs man pastāstīja, ka zemnieki, satikuši mani uz ceļiem netālu no Šruncas, saucot mani par «Melno Kristu». Un tie, kuri nākot uz «Weinstube », saucot mani par «Melno Kristu, kas dzer ķiršu liķieri». Bet zemnieki, kuri dzīvoja pie Montafona tālākās augstākas virsotnes, kur mēs līgām nesējus, lai kāptu uz Madlener Haus, mūs visus uzskatīja par svešzemju velniem, kas dodas kalnos, kad cilvēkiem nevajadzētu tur iet. Mums par labu neliecināja arī tas, ka mēs izejam pirms rītausmas, lai tiktu garām nobrukumiem, iekam saule padarījusi tos sevišķi bīstamus. Tas vēl lieku reizi pierādīja, ka esam viltīgi — kā jau visi svešzemju velni.

Es atceros priežu smaržu un dižskābaržu lapu matračus mežcirtēju būdās, un slēpošanu mežā pa zaķu un lapsu pēdām. Atceros, ka augstu kalnos aiz meža joslas sekoju lapsas pēdām, līdz ieraudzīju pašu lapsu, un es vēroju, kā tā apstājas, paceļ labo priekšķepu un pēc tam saspringst un lec, un atceros sniega baltumu un kalnu irbes spārnu švīkstoņu, kad tā uzspurdz no sniega un aizlido aiz klints.

Es atceros visus sniega veidus, kādus var radīt vējš, un visas lamatas, kādas tur izliktas slēpotājiem. Un puteņus, kas sacēlās, kamēr mēs sēdējām Alpīnistu kluba mājiņā, un radīja jaunu, nepazīstamu pasauli, kurā mums vajadzēja izlauzt ceļu tik piesardzīgi, it kā mēs nekad te nebūtu bijuši. Bet mēs tiešām nekad te nebijām bijuši, jo viss apkārt bija kļuvis jauns. Beidzot, tuvāk pavasarim, sākās pats galvenais, sākās laišanās no ledāja, gluda un taisna, bezgala taisna, ja vien izturēja kājas, un mēs notītām potītēm, zemu pieliekušies, bezgalīgi joņojām lejup, ļaudamies ātrumam sniega putekļu klusajā šņākoņā. Tas bija labāk par jebkuru lidojumu, labāk par visu, un nepieciešamo rūdījumu mēs ieguvām garajos kāpienos ar smagajām mugursomām. Citādi augšā nevarējām tikt, biļetes uz turieni nepārdeva. Šā mērķa dēļ mēs trenējāmies visu ziemu, un mācība, ko guvām ziemā, palīdzēja mums to sasniegt.

Kad pavadījām mūsu pēdējo ziemu kalnos, mūsu dzīvē jau dziļi iespiedās sveši ļaudis un viss pārvērtās. Lavīnu ziema bija laimīga un nevainīga bērnības ziema salīdzinājumā ar nākamo ziemu — murgu ziemu aiz jautrības maskas un briesmīgo vasaru, kas tai sekoja. Tas bija togad, kad te parādījās bagātnieki.

Bagātniekiem vienmēr ir sava loča zivtiņa, kas izlūko ceļus, reizēm tā slikti dzird, reizēm slikti redz, vienmēr izošņā pakalpīgos un pārāk pieklājīgos. Loča zivtiņa runā šādi: «Es lāgā nezinu. Nē, ne visai. Bet man viņas patīk Viņas abas man patīk. Velns parāvis, Hem, viņas man tiešām patīk. Es saprotu, ko jūs domājat, bet man viņas tiešām patīk, un viņā ir kaut kas sasodīti pievilcīgs.» (Tā minēja viņas vārdu un izrunāja to ar patiku.) «Nu, Hem nemuļķojieties un netiepieties. Viņi man tiešām patīk. Goda vārds, abi patīk. Viņš jums iepatiksies (un nosauca viņu mīlināmajā vārdiņā), kad iepazīsiet viņu tuvāk. Man viņi abi tiešām patīk.»

Un tad ierodas bagātie, un viss neglābjami pārvēršas. Loča zivtiņa, protams, pazūd. Šis cilvēks vienmēr kaut kur aiziet vai no kaut kurienes atnāk un nekur ilgi neuzkavējas. Tas parādās un pazūd politikā vai teātrī, tāpat kā parādās un pazūd dažādās zemēs vai cilvēku dzīvē, kamēr viņi to vēl nepazīst. Loča zivtiņu nevar noķert, un bagātnieki to arī neķer. Neviens to nenoķer, un noķerti tiek vienīgi tie, kas tai uzticas, un tie aiziet bojā. Viņam piemīt neaizstājams nelieša rūdījums, un viņš tvīkst mīlestībā uz naudu, tikai ilgi paliek bez pretmīlestības. Tad viņš kļūst bagāts un ar katru iegūtu dolāru pavirzās dolāra platumu pa labi.

Šiem bagātniekiem viņš patika, un tie viņam uzticējās, tāpēc ka viņš bija kautrīgs, amizants, nenotverams, jau darbojās savā nozarē un tāpēc ka viņš bija nemaldīga loča zivtiņa.

Kad divi cilvēki mīl viens otru, kad viņi ir laimīgi un jautri un viens vai abi rada kaut ko īsti labu, viņi pievelk cilvēkus, tieši tāpat kā spoža bāka naktī pievelk gājputnus. Ja šie divi cilvēki būtu tikpat stipri kā bāka, tad ievainoti tiktu vienīgi putni. Tie, kuru laime un veiksme darbā saista cilvēkus, parasti ir nepieredzējuši. Tie nespēj atvairīt uzmācību un neprot laikā pazust. Tiem ne vienmēr ir vairogi pret labajiem, patīkamajiem, pievilcīgajiem, apburošajiem, labsirdīgajiem, iejūtīgajiem bagātniekiem, kuri tik ātri iekaro mīlestību, kuriem nav nekādu sliktu īpašību un kuri katru dienu pārvērš svētkos un, kāroto panākuši, aiziet tālāk, atstādami aiz muguras vēl kailāku tuksnesi nekā to, kas palika aiz Atillas zirga pakaviem.

Bagātniekus atveda loča zivtiņa. Pirms gada viņi nebūtu ieradušies. Tad vēl nebija garantijas. Darbs veicās tikpat labi, un laime bija pat lielāka, bet romāns vēl nebija uzrakstīts, un tāpēc viņiem nebija garantijas. Viņi ziedo savu laiku un pievilcību tikai tam, kas ir pilnīgi drošs. Kā gan citādi? Pikaso bija droša kārts jau sen pirms tam, kad viņi uzzināja, ka pastāv glezniecība. Viņi bija pārliecināti arī par kādu citu gleznotāju. Un vēl par daudziem. Bet tagad viņiem jau bija garantija un loča zivtiņa paziņoja, ka ceļš brīvs, un ieradās arī pati, lai mēs neuzņemtu viņus kā svešiniekus un es neiespītētos. Loča zivtiņa tad vēl bija mūsu draugs.

Tais dienās es paļāvos uz loča zivtiņu tāpat kā uz izlaboto «Hidrogrāfiskā resora Vidusjūras navigācijas instrukciju» izdevumu vai «Brauna navigācijas almanaha» tabulām. Pakļāvies šo bagātnieku pievilcībai, es kļuvu lētticīgs un muļķīgs kā putnu suns, kas ar mieru sekot jebkuram cilvēkam ar šauteni, vai kā dresēta cirka cūka, kura beidzot atradusi kādu, kas viņu mīl un ciena viņas pašas dēļ. Tas, ka ikkatra diena jāpārvērš fiestā, man likās brīnišķīgs atklājums. Es pat nolasīju skaļi nodaļu no romāna, ko pašlaik pārstrādāju, bet zemāk par to neviens rakstnieks nevar krist, un kā rakstniekam tas viņam ir daudz bīstamāk nekā bez virves laisties lejā ar slēpēm no ledāja, kamēr visas plaisas nav pārklājis biezais ziemas sniegs.

Kad viņi teica: «Tas ir ģeniāli, Ernest. Tiešām ģeniāli. Jūs pat nesaprotat, kas tas ir,» — es priecīgi luncināju asti un ieniru priekšstatos par dzīvi kā par nepārtrauktu fiestu, cerēdams iznest krastā kādu skaistu pērli, un nemaz nedomāju: «Šiem draņķiem romāns patīk, kas tajā slikts?» Es tā arī nedomātu, ja strādātu kā profesionālis, bet, ja strādātu kā profesionālis, tad nekad nebūtu lasījis viņiem priekšā romānu.

Bet, pirms ieradās šie bagātnieki, pie mums jau bija ielavījušies citi bagātnieki, izmantojot paņēmienu, kas ir vecs kā pasaule. Tas ir tāds: jauna neprecēta sieviete uz laiku kļūst par jaunas precētas sievietes labāko draudzeni, atbrauc paciemoties pie vīra un sievas un tad nemanot nevainīgi un nepielūdzami dara visu, lai apprecinātu vīru ar sevi. Ja vīrs ir rakstnieks un strādā grūtu darbu, tā ka gandrīz vienmēr ir aizņemts un dienas lielāko daļu nevar būt savai sievai ne sarunu biedrs, ne pavadonis, tādas draudzenes ierašanās sagādā zināmas ērtības, kamēr noskaidrojas, kas tai padomā. Kad vīrs beidz darbu, viņam blakus ir divas pievilcīgas sievietes. Viena ir neparasta un mīklaina, un, ja viņam nelaimējas, viņš mīl abas.

Un tad viņi vairs nav divi un bērns, bet ir trīs. Sākuma tas uzmundrina un iepriecina, un kādu laiku viss iet labi. Īstais ļaunums sākas ar pašu nevainīgāko. Un cilvēks dzīvo šai dienai un bauda to, kas viņam ir, un ne par ko nedomā. Viņš melo, un tas viņam ir pretīgi un ik dienas draud ar vēl lielākām briesmām, taču cilvēks dzīvo tikai šai dienai gluži kā karā.

Man bija jāatstāj Šrunca un jābrauc uz Ņujorku, lai apspriestu visus jautājumus ar izdevniecībām. Es nokārtoju darīšanas Ņujorkā, un, kad iebraucu Parīzē, man vajadzēja kāpt pašā pirmajā vilcienā, kas gāja uz Austriju no Austrumu stacijas. Bet sieviete, kurā es biju iemīlējies, toreiz bija Parīzē, un es neiekāpu nedz pirmajā, nedz otrajā, nedz trešajā vilcienā.

Kad vilciens pagausināja gaitu stacijā pie malkas grēdas un es atkal ieraudzīju savu sievu stāvam pie pašām sliedēm, es nodomāju, ka labāk būtu nomiris nekā iemīlējis vēl kādu citu. Viņa smaidīja, un saule apspīdēja viņas saules un sniega aprauto mīļo seju un skaisto augumu un pārvērta viņas matus tīrā zeltā, bet līdzās viņai stāvēja misters Bambijs, tukls, gaišiem matiem, salā nosārtušiem vaigiem, īsts Forarlbergas puika.

— Ai, Tetī, — viņa sacīja, kad es viņu apskāvu, — tu esi atgriezies, un tev bijis tik skaists, veiksmīgs brauciens. Es mīlu tevi, un mums abiem tevis ļoti pietrūka. ;

Es mīlēju tikai viņu un nevienu citu, un, kamēr mēs bijām divatā, dzīve atkal bija skaista. Man labi veicās darbs, un mēs gājām tālās pastaigās, un es domāju, ka viss kārtībā, un tikai vēlā pavasarī, kad atstājām kalnus un atgriezāmies Parīzē, tas — cits sākās no jauna.

Tā beidzās mans pirmais Parīzes dzīves posms. Parīze nekad vairs nebūs tāda, kāda bija agrāk, kaut arī tā vienmēr paliek Parīze un tu mainies kopā ar to. Mēs vairs nebraucām uz Forarlbergu, un bagātnieki arī nebrauca.

Parīzei nekad nav beigu, un katrs, kas tajā dzīvojis, atceras to citādi. Mēs vienmēr atgriezāmies tur, lai kur bijām un lai kā tā bija pārmainījusies, un lai cik grūti vai viegli bija turp nokļūt, Parīze bija tā vērta, un tev vienmēr tika atmaksāts par visu, ko tai atdevi. Bet šāda bija Parīze tais tālajās dienās, kad mēs bijām ļoti nabagi un ļoti laimīgi.

SIRMGALVIS UN JŪRA

Tulkojusi Vizma Belševica

Viņš bija vecs vīrs, kas vientuļi dzina savu laivu uz zveju Golfa straumē, un jau astoņdesmit četras dienas viņš nebija noķēris nevienu zivi. Pirmajās četrdesmit dienās viņam līdzi brauca zēns. Bet pēc šīm tukšajām dienām zēna vecāki nosprieda, ka sirmgalvis ir caurcaurēm nelaimes putns, salao, kam līdzīgu grūti pat iedomāties, un viņi lika zēnam pāriet uz citu laivu, kas jau pirmajā nedēļā vien pārveda trīs krietnas zivis. Zēnam sāpēja sirds, skatoties, kā vecais vīrs ik vakarus atgriežas ar tukšu laivu, un viņš vienmēr nāca sirmgalvim palīgā iznest krastā vai nu saritinātās auklas, harpūnu un žebērkli, vai arī mastam aptīto buru. Bura bija salāpīta ar veciem miltu maisiem un plaka pie masta kā mūžīgas sakāves karogs.

Vecais vīrs bija sauss un izdēdējis, ar dziļi krunkotu skaustu. Viņa sejā brūnoja labdabīga ādas vēža plankumi, ko rada tropiskās jūras izstarojumi. Vaigi bija plankumos, bet delnas — dziļās rētās, kādas iegriež auklas, velkot smagu zivi. Taču neviena no šīm rētām nebija svaiga. Tās bija vecas kā plaisas sen izžuvušā ūdens gultnē,

Viss viņā bija vecs, tikai acis staroja gaiši kā pati jūra un izaicinoši spītēja neveiksmēm.

— Santjago, — ierunājās zēns, kad viņi, izvilkuši laivu smiltīs, kāpa krastā. — Es iešu tev līdzi jūrā. Mēs jau esam nopelnījuši kaut cik naudas.

Tas bija viņš, kas mācīja zēnu zvejot, un zēns mīlēja veco vīru.

— Nē, — atteica sirmgalvis. — Tev gadījusies laimīga laiva. Paliec vien turpat.

— Atceries, kā tu reiz astoņdesmit septiņas dienas brauci tukšā, bet pēc tam trīs nedēļas no vietas katru vakaru vedi mājās pa milzīgai zivij.

— Atceros, — teica vecais. — Es jau zinu, tu nepameti mani tāpēc, ka neticētu manai veiksmei.

— Tēvs lika. Es taču esmu tikai puika, un man jāpaklausa.

— Skaidrs, — teica sirmgalvis. — Tas ir dabiski.

— Viņš diez kā netic.

— Tā gan, — sacīja vecais vīrs. — Toties mēs ticam. Vai ne?

— Jā, — zēns sacīja. — Gribi, iedzersim «Terasē» kādu kausu alus? Es izmaksāšu. Rīkus aiznesīsim mājās pēc tam.

— Kāpēc ne? — sirmgalvis piekrita. — Zvejnieks zvejnieku vienmēr drīkst pacienāt.

Viņi apsēdās «Terasē», un viens otrs no zvejniekiem vilka uz zoba veco vīru, bet viņš jau neņēma ļaunā. Citi — vecākie — nolūkojās uz viņu ar skumjām. Taču viņi to neizrādīja un uzsāka pieklājīgu sarunu par straumēm un dziļumiem, kur mēdza izmest tīklus, sprieda par labo laiku un saviem piedzīvojumiem jūras gaitās. Šīsdienas veiksminieki jau bija atgriezušies, izķidājuši savus marlinus un, visā garumā uz dēļiem izplātus, pa diviem vīriem katrā dēļa galā grīļodamies aiznesuši uz zivju noliktavu, kur lomi gaidīja refrižeratoru tālākam ceļam uz Havannas tirgu. Tie, kas bija noķēruši haizivis, bija aizveduši tās uz haizivju faktoriju viņpus līča, kur tās cēla uz blokiem, izņēma aknas, nocirta spuras un nodīrāja, bet gaļu sagrieza šķēlēs iesālīšanai.

Pūšot rītenim, pāri visai ostai pludoja smaka no haizivju faktorijas; taču šodien tā vēdīja tikko manāmi, jo vējš iegriezās ziemelī, drīz nostādamies pavisam, un «Terasē» bija silti un mājīgi.

— Santjago, — ierunājās zēns.

— Jā, — sirmgalvis atsaucās. Viņš lūkojās glāzē un atcerējās sen pagājušus laikus.

— Gribi, es iešu un sadabūšu tev sardīnes rītdienai?

— Nē. Ej labāk beisbolu spēlēt. Airēt es vēl varu pats, un tīklu izmetīs Rodželio.

— Bet es to izdarītu labprāt. Ja es nevaru iet tev līdzi zvejā, ļauj, lai es tev kaut citādi palīdzu.

— Tu izmaksāji man alu, — teica vecais, — Tu esi jau īsts vīrs.

— Cik man bija gadu, kad mēs pirmoreiz izbraucam kopā?

— Pieci, un tu tikko nedabūji galu, kad es iecēlu nenogurdinātu zivi un tā gandrīz sašķaidīja mūsu laivu gabalu gabalos. Tu vēl atceries to?

— Es atceros, kā aste plakšķēja un kūla viļņus, atceros spītīgo raustīšanos un tavas vāles klaudzēšanu pa zivs galvu. Tad vēl es atceros, kā tu nosviedi mani laivas priekšgalā uz satītām auklām un visa laiva trīcēja un svaidījās, un vāle klabēja kā cirvis pa baļķi un salkani oda pēc asinīm.

— Tu to patiešām atceries vai tikai iedomājies pēc maniem stāstiem?

— Es atceros visu, kopš mēs sākām zvejot kopā.

Vecais vīrs sirsnīgi lūkojās viņā ar savām uzticīgajām, saules izēstajām acīm.

— Ja tu būtu mans dēls, es vēl riskētu ņemt tevi līdzi. Bet tev pašam ir tēvs un māte, un tu brauc jūrā ar laimīgu laivu.

— Es tomēr sadabūšu sardīnes. Un vēl man ir padomā četras krietnas zivis ēsmai.

— Man šodien pašam palika pāri. Es tās ielikšu sālī.

— Labāk es atnesīšu tev svaigas.

— Ne vairāk kā vienu, — teica sirmgalvis. Viņam nekad netrūka paļāvības un ticības savai veiksmei. Šodien viņš jutās sevišķi svaigs un možs — kā stāvot spirgtā vējā.

— Divas, — zēns sacīja.

— Nu labi, divas, — sirmgalvis piekrita. — Tu tās nenozagi?

— Būtu jau nozadzis. Bet šoreiz nopirku.

— Paldies, — sacīja vecais vīrs. Viņš bija pārāk vientiesīgs, lai prātotu, pa kuru laiku kļuvis tik pazemīgs. Bet tāds nu viņš tagad bija un apzinājās arī, ka tas nav nekāds negods un neaizskar viņa pašcieņu.

— Ja straume nemainīsies, rīt būs labs laiks, — Viņš teica.

— Kur tu domā zvejot?

— Labi tālu un tā, lai būtu jau uz vietas, kamēr vējš sāk mainīties. Es gribētu izbraukt pirms rīta ausmas,

— Es raudzīšu pierunāt arī savējo izbraukt lielajā selgā. Ja tev gadīsies īsti prāva zivs, mēs varēsim nākt tev palīgā.

— Viņam gan nepatīk laisties pārāk tālu jūrā.

— Tiesa, — atbildēja zēns. — Bet es taču varu saskatīt kaut ko tādu, kam viņa acis par vājām, — kaut vai kaijas, kas nozīmētu zivju baru… un tā es iekārdinātu viņu uz delfīnu zveju.

— Vai tad tavs saimnieks tik slikti redz?

— Viņš ir gandrīz akls.

— Savādi, — teica sirmgalvis. — Viņš taču nekad nav gājis bruņurupuču medībās. Tās gan bendē acis.

— Bet tu taču gadiem ilgi ķēri bruņurupučus Moskītu piekrastē un vēl arvien labi redzi.

— Es neesmu tāds kā citi.

— Vai tev tagad pietiktu spēka īsti lielai zivij?

— Jādomā. Viss atkarīgs no zvejas paņēmieniem.

— Aiznesīsim mājās zvejas rīkus, — teica zēns. — Tad es paņemšu tīklu un aiziešu pēc sardīnēm.

Viņi izkrāva laivu. Sirmgalvis uzvēla plecā mastu, bet zēns nesa padusē kasti ar brūno, grodo auklu rituļiem, žebērkli un harpūnu. Igvāts un lielā vāle, ar ko apdullināt zivi, kad tā pievilkta laivai, palika zem soliņa. Protams, nevienam nenāktu prātā apzagt veco vīru, bet gudrāk bija aiznest buru un auklas mājās, lai tie velti nemirktu nakts rasā, bez tam viņš varēja būt drošs tikai par vietējiem iedzīvotājiem, — kāpēc laivā atstātam žebērklim un harpūnai lieki kārdināt nejaušu garāmgājēju?

Viņi kāpa krastā uz sirmgalvja būdu un iegāja pa atvērtajām durvīm. Vecais vīrs nolika mastu ar satīto buru pie sienas, un zēns turpat blakus salika rīkus un kasti. Masts nebija daudz īsāks par būdas sienu. Būda bija celta no karaļpalmas — guano sīkstajiem dzinumiem, un te nebija nekā vairāk par gultu, galdu, krēslu un melnu dobumu klonā, kur iededzināt kokogles ēdiena gatavošanai. Pie brūnajām cieši sablīvēto guano lapu sienām bija piespraustas divas spilgtas litogrāfijas — Kristus sirds un Kobras dievmāte. Tās bija viņa mirušās sievas relikvijas. Kādreiz tur karājās arī krāsaina sievas fotogrāfija, bet viņš jutās pārāk vientuļš, kad skatījās uz to. Tad vecais vīrs nobāza ģīmetni plaukta stūrī zem sava tīrā krekla.

— Ko tu ēdīsi vakariņās? — jautāja zēns.

— Man ir vesela bļoda dzelteno rīsu ar zivīm. Tu ar gribi?

— Nē, es paēdīšu mājās. Iekurt uguni?

— Nevajag. To es vēlāk pats izdarīšu. Vai arī ēdīšu nesildītu.

— Vai es drīkstu paņemt izžauto tīklu?

— Protams.

Nekāda tīkla nebija, un zēns labi atcerējās, kad tas tika pārdots. Bet šie mazie meli atkārtojās diendienā. Nebija bļodas dzelteno rīsu, un nebija zivs, un zēns arī to zināja.

— Astoņdesmit pieci ir laimīgs skaitlis, — vecais sacīja. — Ko tu teiktu, ja es izvilktu zivi tā ap tūkstoš mārciņām?

— Es ņemu tīklu un eju pēc sardīnēm. Vai tu negribi pasēdēt piesaulē?

— Jā. Man ir vakardienas avīze, palasīšos par beisbolu.

Zēns nezināja, vai arī vakardienas avīze nav izdomāta. Taču vecais izvilka no pagalvja salocītu lapu.

— Man to vīna veikalā iedeva Periko.

— Es tikai sazvejošu sardīnes un nākšu atpakaļ. Uz ledus mūsu sardīnes nolikšu kopā, rīt sadalīsim. Kad atgriezīšos, tu man pastāstīsi par beisbola maču.

— «Jenkiji» nevarētu būt zaudējuši.

— Ka tikai viņus nav sasituši Klīvlendas «Indiāņi».

— Nebīsties, dēliņ! Viņiem taču ir Dimadžo.

— Mani baida ne tikai «Indiāņi», bet arī Detroitas «Tīģeri».

— Vai tu vēl nesāksi baidīties no Cincinati «Sarkanajiem» vai Čikāgas «Baltzeķiem»?

— Lasi uzmanīgi un pastāsti man, kad atgriezīšos.

— Kā būtu, ja mēs nopirktu loterijas biļeti ar astoņdesmit piekto numuru? Rīt ir astoņdesmit piektā diena.

— To var, — zēns piekrita. — Bet varbūt astoņdesmit septīto — tavas rekorda dienas skaitli?

— Divreiz tā nevar laimēties. Bet vai tu dabūsi tieši astoņdesmit piekto?

— Es pasūtīšu.

— Parasto biļeti. Tā maksā divarpus dolāru. No kā mēs lai aizņemamies naudu?

— Tas nav grūti. Es katrā laikā varu aizņemties divarpus dolāru.

— Es arī varētu. Bet man nepatīk aizņemties. Kas sāk ar aizņemšanos, beidz ar ubagošanu.

— Galvu augšā, vecais! Neaizmirsti, ka ir septembris.

— Jā, septembrī nāk vislielākās zivis, — sprieda sirmgalvis. — Maijā katrs muļķis var būt zvejnieks.

— Es eju pēc sardīnēm, — noteica zēns.

Kad viņš atgriezās, saule bija norietējusi un vecais vīrs snauda savā krēslā. Zēns noņēma gultai izdilušu armijas segu, pārlika to pār atzveltni un apklāja sirmgalvja plecus. Tie bija neparasti pleci — spēcīgi, par spīti lielajam vecumam, un arī kakls bija spēcīgs, un tagad, kad vecais snauda ar noliektu galvu, pat krunkas nevarēja redzēt. Viņa krekls bija tikpat nolāpīts kā bura, un daži ielāpi bija pavisam izbalojuši saulē, citi tumši. Tikai sirmgalvja seja aizvērtām acīm izskatījās vēl vecāka, pat gluži nedzīva. Avīze gulēja uz ceļgaliem, un nolaistā roka neļāva vakara vējam to aiznest. Vecā zvejnieka kājas bija basas.

Zēns aizgāja, viņu nemodinādams, un, kad viņš atgriezās, sirmgalvis vēl arvien gulēja.

— Celies, vecais! — teica zēns, pieskardamies viņa ceļgalam.

Sirmgalvis atvēra acis, un pagāja labs brīdis, kamēr viņš atgriezās no sapņa tālajiem ceļiem. Tagad viņš pasmaidīja.

— Ko tu atnesi?

— Vakariņas, — atbildēja zēns. — Mēs ēdīsim vakariņas.

— Man tā kā negribas.

— Ķeries vien klāt. Neēdis nevar zvejot.

— Ir gadījies, — vecais atteica un salocīja avīzi. Viņš sāka locīt arī segu.

— Neņem segu nost, — sacīja zēns. — Kamēr es esmu dzīvs, tu neiesi jūrā neēdis.

— Vēlu tev ilgu mūžu gan tikai tāpēc, lai tu rūpētos pats par sevi, — sirmgalvis atrūca. — Ko mēs ēdīsim?

— Melnās pupas un rīsus, ceptus banānus un sutinātu gaļu.

Vakariņas bija tieši no «Terases», spožos metāla traukos ar dubultiem vākiem. Nažus, karotes un dakšiņas zēns izvilka no kabatas, tie bija ietīti baltās papīra servjetēs katram atsevišķi.

— Kas tev to iedeva?

— Martins. Pats saimnieks.

— Es gribētu pateikt viņam paldies.

— Ir jau darīts. Tev nav ko runāt ar viņu.

— Kad es noķeršu kādu lielu zivi, es atdošu viņam visu vēdera gabalu. Bet viņš gan laikam ir jau vairākkārt mums izpalīdzējis?

— Es domāju gan.

— Tad man jādod vairāk nekā vēdera gabals. Viņš tā rūpējas par mums.

— Viņš atsūtīja arī divas pudeles alus.

— Man gan labāk garšo bundžu alus.

— Es zinu. Bet šoreiz dzersim no pudelēm, tukšās pudeles es pats aiznesīšu atpakaļ.

— Tu esi tik labs, — vecais teica. — Mēs varam sākt?

— Es jau piedāvāju, — laipni atbildēja zēns. — Negribēju tikai atvērt traukus, pirms tu esi gatavs.

— Nu esmu gatavs, — vecais sacīja. — Man jau vajadzēja tikai nomazgāties.

«Kur gan tu būtu mazgājies?» domāja zēns. «Līdz ciemata sūknim vairāk nekā divi kvartāli. Man vajadzētu apgādāt viņu ar ūdeni, ziepēm un labu dvieli tepat uz vietas. Kā es par to neesmu parūpējies? Viņam nepieciešams arī cits krekls un silts ziemas kamzolis, un apavi, un jauna sega.»

— Gaļa ir lieliska, — sirmgalvis teica.

— Pastāsti man par beisbolu, — zēns atgādināja.

— Kā es jau paredzēju, amerikāņu grupā «Jenkiji» ir pirmajā vietā, — vecais apmierināti paziņoja.

— Bet šodien viņi zaudēja.

— Tas neko nenozīmē. Jo Dimadžo atkal ir labā formā.

— Komanda nesastāv tikai no viņa vien.

— Pareizi. Bet viņš izšķir visu. Toties nākošajā mačā starp Bruklinu un Filadelfiju visas izredzes ir brukliniešiem, varu pat saderēt. Atceries, kas tās bija par sacīkstēm vecajā parkā! Kā sita Diks Sislers!

— Jā, viņš ir nepārspējams. Tādus metienus es nekad neesmu redzējis.

— Atceries, cik bieži viņš agrāk nāca «Terasē»? Es gribēju viņu aicināt uz zveju, bet nevarēju sadūšoties. Tad es lūdzu, lai tu to izdari, bet tu arī nevarēji.

— Jā. Man ļoti žēl, ka tā iznāca. Viņš droši vien neatteiktu. Un visu mūžu mums būtu ko pieminēt.

— Kā es priecātos, ja lielais Dimadžo izbrauktu mums līdzi uz zveju, — nopūtās vecais. — Runā, ka viņa tēvs bijis zvejnieks. Varbūt savā laikā viņš bija tāds pats nabags kā mēs un mūs neapsmādētu.

— Sislera tēvs gan nekad nav bijis nabags un arī pats spēlējis lielajās komandās jau manos gados.

— Bet es tavos gados biju matrozis uz vienmastnieka, braucu uz Āfriku un redzēju, kā lauvas pa vakariem nāk krastā.

— Es zinu. Tu man to stāstīji.

— Par ko mēs runāsim? Par Āfriku vai par beisbolu?

— Labāk par beisbolu, — zēns sacīja. — Pastāsti man par slaveno Džonu Jot Makgrovu. (Viņš tā arī pateica «J» vietā «Jot».)

— Arī viņš senāk mēdza iegriezties «Terasē». Bet dzērumā Makgrovs bija rupjš un kašķīgs, grūti tad bija tikt ar viņu galā. Un viņš aizrāvās ar zirgiem ne mazāk kā ar beisbolu. Viņš pazina sacīkšu zirgus tik labi, ka bieži vien pēc sava saraksta diktēja viņu vārdus pa telefonu, un no šā saraksta Makgrovs nekad nešķīrās.

— Viņš bija lielisks treneris, — teica zēns. — Mans tēvs uzskata viņu par labāko treneri pasaulē.

— Kā tad! Tāpēc ka Makgrovs te visbiežāk apgrozījies, — vecais nepiekrita. — Ja Durošē pasāktu mūs apciemot katru gadu, tavs tēvs par labāko treneri uzskatītu viņu.

— Bet kas tad īsti ir spējīgāks treneris: Ljūks vai Maiks Gonzaless?

— Man liekas, viņi ir vienlīdz stipri.

— Bet tu esi vislabākais zvejnieks.

— Nē. Esmu redzējis daudz labākus.

— Quй va! — iesaucās zēns. — Ir daudz labu un pat slavenu zvejnieku. Bet neviens nevar līdzināties tev.

— Paldies. Tu mani iepriecini. Es ceru, ka nesastapšu tik lielu zivi, ko nevarētu pieveikt, lai tev nevajadzētu vilties manī.

— Tādas zivs pasaulē nav, ja tu esi tik stiprs, kā saki.

— Es varbūt novērtēju savus spēkus pārāk augstu, — sprieda vecais. — Bet es zinu labus zvejas paņēmienus un esmu neatlaidīgs.

— Tagad tev jāiet gulēt, lai tu rīt būtu spirgts. Es vēl tikai aiznesīšu tukšos traukus uz «Terasi».

— Nu tad ar labu nakti! Es tevi rīt pamodināšu.

— Tu esi mans modinātājpulkstenis, — teica zēns.

— Bet mans modinātājs ir vecums, — teica sirmgalvis.

Kāpēc veci cilvēki tik agri mostas? Vai tāpēc, lai pavadītu vēl kādu garāku dienu?

— Nezinu, — zēns atbildēja. — Es zinu tikai to, ka jauni zēni guļ ciešu un ilgu miegu.

— Tos laikus es varu tikai atcerēties, — nopūtās vecais.

Tevi es pamodināšu laikā.

— Man nepatīk, ka mani modina saimnieks. Itin kā es būtu kaut kas zemāks.

— Es saprotu.

— Ar labu nakti, vecais!

Zēns aizgāja. Vakariņas bija paēstas, neiededzinot gaismu, un sirmgalvis noģērbās tāpat tumsā. Pagalvim viņš saritināja savas bikses un pabāza zem tām izlasīto avīzi. Tad viņš ietinās segā un aizmiga uz citām avīzēm, kas bija izklātas uz kailajām atsperēm.

Viņš iemiga drīz un sapņoja par zēna gados redzēto Āfriku, par bezgalīgiem krastiem, zeltainiem un baltiem, tik baltiem, ka sāpīgi žilba acis, par augstiem zemesragiem un lieliem, brūniem kalniem. Šajos krastos viņš tagad pavadīja katru nakti un dzirdēja sapnī bangu rūkoņu, un redzēja iedzimto laivas ceļamies viļņu galos.., Guļot viņš saoda pakulu un darvas smaku, ko izgaroja kuģa klājs, viņš ieelpoja Āfrikas smaržu, kas rītos atplūda līdz ar sauszemes vēju.

Jūtot sauszemes vēja smaržu, sirmgalvis parasti modās, apģērbās un gāja celt zēnu. Bet šonakt sauszemes vēja dvaša uzplūda pārāk agri, un viņš pat miegā juta, ka ir pārāk agrs, sapņoja tālāk, lai redzētu Islandes balto kalnu smailes slienamies no jūras un tad vēl daždažādās Kanāriju salu ostas un reidus.

Viņš vairs nesapņoja nedz par vētrām, ne sievietēm, nedz par lieliem notikumiem, ne lielām zivīm, ne par spēkošanos, nedz arī par savu sievu. Viņam rādījās tikai sen redzētas vietas un lauvas Āfrikas krastos. Lauvas rotaļājās mijkrēslī kā jauni kaķēni, un viņš mīlēja tos, kā mīlēja zēnu. Zēnu viņš sapņos neredzēja nekad. Viņš pamodās, paskatījās caur atvērtām durvīm uz mēnesi un atritināja un uzvilka bikses. Aiz būdas stūra viņš nolaida ūdeni un devās modināt zēnu. Rīta dzestrumā viņu kratīja drebuļi. Bet viņš zināja, ka drīz tie pāries un airējot kļūs jau pavisam silti.

Zēna mājas durvis nebija aizslēgtas, un viņš atvēra tās un basām kājām klusi gāja iekšā. Zēna gulta stāvēja pašā pirmajā istabā, un dziestošā mēness gaismā sirmgalvis labi redzēja gulētāju. Vecais lēni saņēma zēnu aiz kājas un neatlaida, līdz tas atvēra acis, apgriezās un paskatījās modinātājā. Sirmgalvis pamāja, un zēns paņēma no krēsla bikses un, gultā sēdēdams, tās uzvilka.

Vecais vīrs izgāja pa durvīm, un zēns sekoja. Viņš bija samiegojies, un sirmgalvis aplika roku viņa pleciem un teica:

— Žēl man tevis.

— Quй va , — attrauca zēns. — Tāds nu reiz ir vīra darbs.

Viņi gāja lejup pa ceļu uz sirmgalvja būdu, un tumsā viņi ik uz soļa satika baskājainus zvejniekus, kas nesa uz pleciem savu laivu mastus.

Iegājis vecā vīra būdā, zēns salika grozā auklu rituļus un paņēma harpūnu un žebērkli, bet vecais uzvēla plecos mastam aptīto buru.

— Tu gribi kafiju? — zēns jautāja.

— Saliksim rīkus laivā un tad izdzersim.

Viņi dzēra kafiju no kondensētā piena bundžām mazā bufetē, kas rīta agrumā apkalpoja zvejniekus.

— Kā tu gulēji, vecais? — vaicāja zēns. Nu viņš bija pamodies, lai gan pārvarēt miegu viņam vēl arvien bija grūti.

— Ļoti labi, Manolino, — sirmgalvis atbildēja. — Šodien es droši varu paļauties uz saviem spēkiem.

— Es arī, — teica zēns. — Nu es iešu pēc mūsu sardīnēm un svaigās ēsmas. Rīkus saimnieks vienmēr nes pats. Viņš negrib, ka tos aiztiek kāds cits.

— Mums gan tā nebija. Es ļāvu tev kaut ko nest jau tad, kad tev bija vēl tikai pieci gadi.

— Atceros, — zēns sacīja. — Es tūliņ būšu atpakaļ. Iedzer vēl kafiju. Te mums dod uz krīta.

Viņš gāja basām kājām pa koraļļu iežiem uz ledus pagrabu, kur glabājās ēsma.

Sirmgalvis lēni sūca savu kafiju. Ar to viņam bija jāpietiek visu dienu, un viņš zināja, ka pietiks arī. Tagad jau labu laiku ēdiens viņam negaršoja, un viņš nekad neņēma līdz pusdienas. Laivas priekšgalā viņš turēja pudeli ar ūdeni, un tas bija viss, ko viņam vajadzēja.

Zēns atgriezās ar sardīnēm un avīzē ietītām dzīvām zivīm, un abi gāja pa taku uz laivu, ar basām pēdām sajūtot oļaino smilti, un novilka laivu, un ielaida to ūdenī.

— Labu veiksmi, vecais!

— Labu veiksmi arī tev! — atbildēja sirmgalvis. Viņš iemetināja airu cilpas duļļos, iegūlās airos un pa tumsu īrās laukā no ostas. No visas krastmalas jūrā devās laivas, un vecais vīrs dzirdēja airu šļakstus un klaudzienus, kaut arī pašas laivas nebija redzamas, jo mēness jau bija noslīdējis aiz pakalniem.

Brīžiem kādā laivā atskanēja balsis, bet tas bija reti. Airi šļakstēja klusumā. Atstājušas ostu, laivas izklīda uz visām pusēm. Katrai bija izraudzīta sava vieta okeānā, kur zvejnieki cerēja atrast zivis. Sirmgalvis bija nolēmis doties tālu selgā, un viņš atstāja aiz sevis tuvā krasta smaržas un airēja pretī okeāna skaidrajai, dzestrajai agra rīta elpai. Vecais šķērsoja fosforescējošās ūdenszāles dzirkstošo plankumu okeānā, ko zvejnieki dēvēja par Lielo atvaru, jo šeit, kraujā septiņsimt asu dziļā dzelmenī, no paša jūras dibena kāpjošie ūdens virpuļi pulcināja visu pasugu zivis. Lielajā atvarā mudžēja garneļvēžu un sīku zivju bari, bet pašos tumšākajos dobumos snaikstījās tinteszivis un pacēlās virspusē, kur tās bieži aprija viņu klejojošās ienaidnieces.

Melnajā tumsā sirmgalvis jau sajuta rīta tuvumu, un airējot viņš dzirdēja drebošo skaņu, ar kādu izšāvās no ūdens lidojošās zivis, dzirdēja viņu cieto, taisno spārnu šņākoņu, kad tās aiztraucās naktī. Vecais vīrs mīlēja lidojošās zivis — savus labākos draugus vientuļajā okeānā. Putnus viņš žēloja, sevišķi mazās, slaidās jūras bezdelīgas, kas vienmēr šaudījās it kā meklēdamas, bet nekad neatrazdamas meklēto. «Putniem ir grūtāka dzīve nekā cilvēkiem, ja neskaita sevišķi spēcīgos un lielos vai plēsoņas,» domāja sirmgalvis. «Kāpēc putni radīti tik smalki un trausli kā šīs jūras bezdelīgas, ja okeāns var būt tik nežēlīgs? Jūra ir laba un skaista. Bet viņa var būt nežēlīga, un tas nāk tik pēkšņi, un tad šie putni, kas lido nirdami un medīdami, šie putni ar savām sīkajām, skumjajām balsīm ir par trausliem jūrai.»

Domās viņš spāniski dēvēja jūru — la mar tāpat kā citi zvejnieki, kad viņi to piemin ar mīlestību. Reizēm gan tie paši, kas viņu mīlēja, lamāja viņu pēdējiem vārdiem, bet arī lamāja vienmēr kā sievieti. Daži no jaunajiem zvejniekiem, kuri lika bojas par auklu pludiņiem un brauca motorlaivās, kas bija nopirktas, kad haizivju aknas ienesa daudz naudas, sauca viņu — el mar , vīriešu kārtā. Viņi runāja par to kā par sāncensi, kā par vietu vai pat par ienaidnieku. Bet vecais vīrs domāja par jūru tikai kā par sievieti, un, ja jūra kādreiz deva vai liedza bagātus lomus, pat ja kļuva ļauna un neganta, tad viņa citādi nevarēja. «Mēness iespaido jūru tāpat kā sievieti,» domāja sirmgalvis.

Viņš airēja vienmērīgi un rāmi — tas neprasīja nekādu pūļu, jo okeāns bija gluds un mierīgs un tikai vietumis straume sagriezās virpulī. Trešo daļu darba vecais vīrs lika padarīt pašai straumei, un, gaismai svīstot, viņš redzēja, ka ir izbraucis krietni tālāk, nekā varēja cerēt tik agrā stundā.

«Veselām nedēļām es zvejoju atvaros un nekā neizvilku,» viņš domāja. «Šodien es izmēģināšu laimi atklātā selgā, kur peld bonito un albakoru bari. Varbūt man gadīsies lielais loms.»

Jau pirms gaismas āķi ar ēsmu bija izlikti, un vecais ļāva laivai slīdēt pa straumi. Viens no āķiem peldēja četrdesmit asu dziļumā, otrs — septiņdesmit piecu, bet trešais un ceturtais — simt un simt divdesmit piecas asis dziļi zilajā dzelmē. Āķi bija rūpīgi pārklāti ar ēsmu — smaile slēpās prāvākā zivī, bet līkums līdz pašam galam novērts ar svaigām sardīnēm. Āķis gāja cauri sardīņu acīm, un sīkās zivtiņas virtenē vijās ap tērauda izliekumu. Visizvēlīgākā zivs neatrastu pie āķa neviena kumosa, kam nebūtu laba garša un patīkams aromāts.

Zēns bija iedevis sirmgalvim divus mazus, svaigus tunčus jeb albakorus; tie tagad karājās uz dziļākajiem āķiem, uz pārējiem diviem bija uzmaukta zilā makrele un dzeltenā umbrīne — tiesa gan, jau dienu iepriekš lietotas ēsmai, bet vēl pietiekami labas. Lieliskās sardīnes deva tām svaigu, kārdinošu smaržu. Auklas krietna zīmuļa resnumā bija izvērtas caur zaļi gremzdotām vicām — ik pieskāriens ēsmai liktu tām iegrimt ūdenī, bez tam katrai auklai bija ap divsimt asu garš rezerves ritulis, lai vajadzības gadījumā zivi varētu turēt kaut vai trīssimt asu attālumā.

Sirmgalvis uzmanīja viciņas un lēni airēja, lai auklas turētos nepieciešamā dziļumā un slīpumā. Bija jau pavisam gaišs, un drīz vajadzēja lēkt saulei.

Šaura zemes maliņa parādījās pār viļņiem, un sirmgalvis ieraudzīja arī citas laivas. Tās melnoja tālumā, tuvāk krasta līnijai, izkaisītas platajā straumē. Saule kļuva arvien spožāka, un ūdens virsma kvēloja staru atspulgos, un drīz tie iedegās tik žilbinoši, ka sirmgalvim acis sāka sāpēt, un viņš airēja, cenzdamies neskatīties atspīdumos. Vecais lūkojās dzelmē, uzmanīdams auklas, kas stiepās dziji melnajā ūdenī. Neviens cits nemācēja tā turēt auklas — lai katrā tumšās straumes slānī būtu pa āķim un zivs nevarētu aizpeldēt garām to nepamanījusi. Citi vienkārši laiž āķus pa straumi, un dažkārt tie atrodas tikai sešdesmit asu dziļumā tad, kad zvejnieks rēķinās ar simt asīm.

«Es turu auklas pilnīgi pareizi,» sirmgalvis domāja. «Man tikai vairs neveicas. Bet ko var zināt? Varbūt šodien… Jauna diena nāk ar jaunu laimi. Ir jau labi būt laimīgam… Toties es kārtīgi daru savu darbu. Un, ja laime nāks, es to pratīšu saņemt.»

Pa divām stundām saule bija uzkāpusi augstāk, un, skatoties uz austrumu pusi, acis vairs nesāpēja. Pamalē nu melnoja tikai trīs laivas, un tās bija tikko samanāmas pāri viļņiem.

«Visu mūžu rīta saule žilbina man acis,» vecais nodomāja. «Tomēr es vēl labi redzu. Vakaros es varu skatīties tieši saulē un nekādi melni plankumi man nerādās. Vakarā saule ir vēl spilgtāka. Toties rītos — asāka.»

Pēkšņi viņš ieraudzīja melno albatrosu, gariem, tumšiem spārniem tas riņķoja debesīs augstu virs galvas. Putns strauji metās lejup, slīdēdams uz slaidajiem, atliektajiem spārniem, un tad riņķoja atkal.

— Viņš ir kaut ko atradis, — sirmgalvis teica. — Viņš neskatās tāpat vien.

Vecais sāka lēni airēt putna virzienā. Viņš nesteidzās, un auklas turējās taisni un dziļi kā vienmēr. Viņš šķērsoja straumi tik uzmanīgi, ka zvejas gaita netika traucēta, kaut arī laiva kustējās ātrāk nekā pirms tam.

Putns atkal bija pacēlies augstāk un riņķoja nekustīgi izstieptos spārnos. Pēkšņi tas metās lejup, un sirmgalvis redzēja lidojošās zivis izmisīgi izšaujamies pāri ūdens virsmai.

— Delfīns, — balsī teica vecais, — liels delfīns.

Viņš ievilka airus un sameklēja smalku auklu. Tās tērauda pavadiņa beidzās ar vidēja lieluma āķi, un sirmgalvis uzsprauda tā smailei sardīni. Āķi viņš ielaida ūdenī, bet auklu piesēja laivas pakaļgalā ieskrūvētam gredzenam. Viņš sagatavoja vēl vienu auklu un atstāja to saritinātu soliņa ēnā. Tad sirmgalvis atkal iegūla airos uzmanīdams garspārnaino melno putnu, kas nu riņķoja zemu pār ūdeni.

Sirmgalvis vēroja, kā putns metas lejā, gan sakļaudams spārnus niršanai, gan izmisīgi tos vicinādams, sekojot lidojošai zivij. Vecais redzēja vieglo ūdens valni, ko sacēla delfīni, dzenājot bēgošās zivis. Delfīni šķēla ūdeni, pār kuru lidoja zivis, un, kad tās krita atpakaļ, vajātāji bija turpat. «Tas ir liels delfīnu bars,» domāja sirmgalvis. «Bars izvērsies plašā lokā, un lidojošām zivīm ir maz izredžu glābties. Un putnam vispār nav nekādu izredžu. Lidojošās zivis viņam par lielām un par ātrām.»

Viņš vēroja lidojošās zivis, kas ik pa brīdim izšāvās no jūras, un putna neveiksmīgos uzbrukumus. «Šo baru es nepanākšu,» domāja vecais. «Tas peld par ātru un par tālu. Bet man var pagadīties kāda no zivīm, kas klejo vienas, varbūt pat mans lielais loms. Kaut kur taču jābūt manai lielajai zivij!»

Mākoņi slējās debesīs kā kalnu galotnes, un pāri šaurajai, zaļajai krasta līnijai vijās zilganpelēku pauguru izloki. Ūdens bija tumši zils, tik tumši zils, ka viļņi meta biezas purpura ēnas. Skatoties ūdenī, sirmgalvis redzēja sarkana planktona lāsumus un dīvainas gaismas atspīdumus. Auklas tikpat taisni kā vienmēr slīdēja tumšajā ūdenī, un planktona bari bija laba zīme — tie pulcēja ap sevi zivis. Bet augstās saules staru rotaļas ūdenī un kāpjošo mākoņu apveidi savukārt nozīmēja laba laika iestāšanos. Tikai putni bija pazuduši, un gludo ūdens virsmu izraibināja vienīgi dzeltenas, saules izbalinātas Saragosas ūdenszāles un mēļās, receklīgās portugāļu fizāliju lapas, kas slīdēja gar pašu laivas malu. Tās pašķīrās gar dēļu izliekumu un atkal iztaisnojās, kad laiva bija garām. Fizālijas peldēja kā varavīkšņaini ziepju burbuļi, velkot aiz sevis garu, nāvējošu sarkanu šķiedru astes.

—Agua mala[100] , — norūca vecais. — Slampa tāda!

Viegli cilājot airus, viņš skatījās ūdenī uz mazām zivtiņām, tikpat sarkanām kā vijīgie fizāliju taustekļi. Zivtiņas šaudījās starp šiem taustekļiem un reizēm slēpās to ēnā. Fizāliju inde viņām nekaitēja. Toties tā bija bīstama cilvēkiem, un vecais vīrs ne vienreiz vien bija sadzēlis rokas, velkot auklas ar tām pielipušiem gļotainiem fizāliju pavedieniem. Līdzīgas rētas un čūlas izsauc indīgais ozols vai indīgā efeja. Fizāliju inde dzēla spēji kā pātagas cirtiens.

Varavīkšņotie fizāliju burbuli bija skaisti. Taču visā okeānā nevarēja atrast mānīgākas radības, tāpēc vecais mīlēja noskatīties, kā tās aprij lielie jūras bruņurupuči. Ieraudzījuši fizālijas, bruņurupuči metās tām virsū aizvērtām acīm — tā viņu bruņās nebija nevienas brīvas vietiņas dzēlienam — un aprija laistīgos burbuļus ar visiem taustekļiem. Sirmgalvis priecājās par katru bruņurupuču aprīto fizāliju, un viņam pašam patika staigāt pēc vētras pa krastu un samīt ar savām sarepējušajām pēdām viļņu izmestos burbuļus, kas paukšķēja kā pārspiesti pūšļi.

Zaļos bruņurupučus un vanagknābjus viņš mīlēja, tie bija tik iznesīgi, veikli, un par tiem labi maksāja, bet pret lielajiem, muļķīgajiem, dzeltenās bruņās tērptajiem bissiem viņš juta draudzīgu nicināšanu, ar labsirdīgu smīnu vecais vēroja viņu jocīgās mīlas rotaļas un svētlaimīgās fizāliju medības ar aizvērtām acīm.

Nekādu noslēpumainu bijību pret bruņurupučiem viņš nejuta, jo vairākus gadus bija tos medījis. Sirmgalvis žēloja viņus visus, pat milzīgos ādainos bruņurupučus, kas dažkārt bija lielāki par pašu laivu un svēra veselu tonnu. Pret bruņurupučiem izturas necilvēcīgi, jo bruņurupuča sirds pukst vēl vairākas stundas pēc nogalināšanas un uzšķēršanas. Bet vecais vīrs domāja: «Man ir tāda pati sirds un tādas pašas rokas un kājas kā viņiem.» Viņš ēda baltās bruņurupuču olas, lai būtu stiprs. Viņš ēda tās visu maiju, lai septembrī un oktobrī pietiktu spēka īsti lielai zivij.

Viņš mēdza izdzert arī pa mēriņam haizivju eļļas no lielās cisternas zvejas rīku šķūnī. Haizivju eļļu varēja dzert, kas gribēja. Vairumam riebās eļļas smaka. Bet to dzert nebija daudz nepatīkamāk kā celties pirms gaismas, bez tam eļļa derēja pret iesnām un gripu un bija laba acīm.

Vecais paskatījās debesīs un atkal ieraudzīja riņķojošo putnu.

— Viņš tomēr ir kaut ko atradis, — sirmgalvis teica. Taču neviena lidojoša zivs neizšāvās pār viļņiem. Un neredzēja arī satrauktu mazuļu barus. Un, kamēr sirmgalvis tā skatījās, pēkšņi pacēlās neliels tuncis, apsviedās gaisā un metās uz galvas ūdenī. Tad, saulē sudrabaini mirdzēdams, pacēlās vēl viens un atkal viens, viņi šaudījās apkārt, sakuļot ūdeni putās un lieliem lēcieniem dzenājot sīko zivtiņu baru. Tas bija aplenkts no visām pusēm.

«Ja viņi neskrietu tik ātri, es tos drīz vien panāktu,» domāja vecais, vērodams, kā ūdens griežas baltās vērpetēs un albatross ik pa brīdim nirst sīko zivtiņu barā, kas izbailēs šaudījās pašā ūdens virspusē.

— Putni rāda zivis, — vecais vīrs sprieda. Tajā pašā brīdī viņš juta saspringstam auklu, kuras līkumu turēja zem pēdas, un nolaida airus, un cieši satvēra drebošo auklu, un sāka to vilkt. Pēc svara spriežot, tur svaidījās neliels tuncis. Aukla raustījās arvien stiprāk, bet viņš vilka un vilka, un ūdenī pazibēja zila mugura un zeltaini sāni, iekams zivs bija pāri malai un nokrita laivā. Tā gulēja karstajā saulē blīva un šmauga kā lielgabala lādiņš, platās, trulās acis bija stingas, tikai skaistā šaudīgā aste nāves mokās sitās pret laivas dēļiem. Aiz žēlastības sirmgalvis nobeidza to ar sitienu pa galvu un paspēra vēl trīcošo ķermeni soliņa ēnā.

— Albakors, — viņš noteica balsī. — Tā būtu laba ēsmas zivs. Tas sver savas desmit mārciņas.

Sirmgalvis nevarēja atcerēties, kad bija sācis balsī runāt pats ar sevi. Agrāk viņš vienatnē mēdza dziedāt un dažkārt bija dziedājis pat naktīs, stāvot pie vienmastnieka vai bruņurupuču laivas stūres. Runāt viņš droši vien sāka, palicis viens, — pēc tam, kad zēns aizgāja. Bet īsti to nevarēja zināt. Zvejojot kopā ar zēnu, viņš mēdza runāt tikai nepieciešamības gadījumā. Viņi tērzēja vakaros vai tad, kad vētra neļāva iet selgā. Vecais vīrs cienīja seno zvejnieku tikumu — netērēt jūrā liekus vārdus. Bet tagad, ja tuvumā nebija neviena, kas to varētu ņemt ļaunā, viņš mēdza domāt balsī.

— Ja kāds dzirdētu mani tā runājam, viņš nospriestu, ka esmu jucis, — sirmgalvis teica. — Bet, kamēr es vēl jucis neesmu, mani tas neuztrauc. Bez tam bagāto zvejnieku laivās ir radio, kas runā un pārraida beisbola jaunumus.

«Patlaban nav īstais laiks domāt par beisbolu. Tagad jādomā tikai par vienu. Par to, kam esmu radīts. Varbūt ap šo baru grozās mana lielā zivs. Es izvilku noklīdušu albakoru, kas medīja tepat blakus. Pārējie peld tālu un ātri. Visas zivis, kas šodien parādās virspusē, peld ļoti ātri uz ziemeļaustrumiem. Varbūt tās vienmēr tā dara šinī stundā? Bet varbūt tā ir kāda man vēl nezināma laika maiņas pazīme?»

Zaļā krasta līnija bija izgaisusi, pamalē vīdēja tikai blāvas, it kā apsnigušas pauguru galotnes, un pāri tām kā augsti sniega kalni kāpa mākoņi. Jūras tumši zilajos viļņos lūza gaismas stari. Karstā saule bija iztveicējusi neskaitāmas planktona masas, un zilajā ūdeni plaiksnījās tikai platas gaismas strēles, un sirmgalvis varēja redzēt savas iegremdētās auklas gandrīz visā garumā.

Tunči — zvejnieki sauca par tunčiem visas šīs pasugas zivis un atcerējās to īpašos vārdus, tikai nesot uz tirgu vai ēsmai iepērkot, — bija aizgājuši dziļumā. Saule dedzināja arvien karstāk, un vecais juta tās tveicīgos starus uz kakla, un airējot pa viņa muguru plūda sviedru strūklas.

«Es varētu laist laivu pa straumi un nosnausties», viņš domāja. «Auklu es apsietu īkšķim un pamostos, kad būtu vajadzība. Bet šodien ir astoņdesmit piektā diena un man jāizvelk lielais loms.»

Tanī pašā brīdī viņš ieraudzīja, ka viena no zaļajām vicām strauji iegrimst.

— Jā, — viņš pamāja, — jā! — un ievilka airus laivā tik klusi, ka tie pat nepiesitās malām. Viņš pacēla auklu un vaļīgi turēja to starp labās rokas īkšķi un rādītāja pirkstu. Viņš nejuta ne rāviena, ne svara un ļāva auklai brīvi gulēt delnā. Tas vēl bija tikai mēģinājums — zivs pavilka auklu viegli kā rotaļādamās. Vecais vīrs skaidri zināja, kas notiek dzelmē, — simt asu dziļumā liels marlins lupināja no āķa izliekuma sardīnes, vēl neaiztiekot tunci, kura galvā slēpās āķa smaile.

Vaļīgi turēdams auklu, sirmgalvis ar kreiso roku uzmanīgi atraisīja to no viciņas. Tagad viņš varēja laist auklu caur pirkstiem tā, lai zivs nejustu nekāda saspīlējuma.

«Tik tālu selgā un vēl šinī gadalaikā tai jābūt ļoti lielai,» viņš domāja. «Ēd sardīnes, zivs! Ēd viņas! Lūdzu, ēd viņas! Kur tu vēl dabūsi tik svaigas sardīnes tādā tumsā un sešdesmit pēdu dziļumā? Pagriezies vēlreiz, nāc atpakaļ un apēd tās!»

Vecais vīrs juta vieglus, uzmanīgus rāvienus, un tad jau parāva stiprāk — acīm redzot, sardīņu galvas bija grūti noraut no āķa. Un nu vairs nebija nekādas kustības.

— Nāc atpakaļ — sirmgalvis teica. — Pagriezies nu! Un paod! Vai viņas nav jaukas? Ēd droši, vēl jau ir arī tuncis. Stingrs un vēss, un smaržīgs. Nekaunies, zivs! Ēd viņu nost!

Vecais gaidīja, turot auklu starp īkšķi un rādītāju, un tai pašā laikā uzmanīja arī pārējās auklas, jo zivs jau varēja pacelties augstāk vai nolaisties dziļāk. Bet tad viņš atkal juta uzmanīgu raustīšanu.

— Viņa ņem ēsmu, — teica sirmgalvis. — Dievs, dari tā, lai viņa to norītu!

Nē, viņa nebija to paņēmusi. Viņa bija prom, jo vecais vairs nekā nejuta.

— Viņa nedrīkst aiziet, — teica sirmgalvis. — Jēzu, stāvi man klāt, viņa nedrīkst būt aizgājusi. Viņa tikai apgriežas ūdenī. Varbūt viņa kādreiz jau ir uzķērusies uz āķa un vēl nav to aizmirsusi.

Tad viņš atkal juta auklu noraustāmies un bija laimīgs.

— Viņa bija tikai pagriezusies, — vecais sacīja. — Viņa paņems ēsmu.

Viņš bija laimīgs, jūtot vieglo raustīšanos, bet tad auklu sasprindzināja gandrīz neticams smagums. Tas bija zivs svars, un vecais ļāva auklai slīdēt dziļāk, dziļāk, dziļāk, līdz pirmais no diviem rezerves rituļiem bija attīts līdz galam. Visu laiku, kamēr aukla grima dzelmē, viņš juta zivs milzīgo svaru, kaut arī spiediens uz īkšķa un rādītāja pirksta gandrīz nebija manāms.

— Kas par zivi! — sirmgalvis sacīja. — Āķis ir iestrēdzis šķērsām mutē, un viņa velk to sev līdz.

«Tagad viņai vajadzētu pagriezties un norīt āķi,» vecais nodomāja. To viņš neteica balsī, jo zināja, ka labas lietas bieži nepiepildās tāpēc vien, ka tiek izsacītas. Viņš tagad zināja, cik zivs ir liela, un domās redzēja to nirstam tumšajā dzelmē ar tunci mutē. Brīžiem viņš juta, ka zivs apstājas, bet tās smagums bija nemainīgs. Ja smagums pieauga, viņš palaida atkal kādu gabalu auklas. Viņš tikai reizēm saspieda īkšķi un rādītāja pirkstu, lai pārbaudītu, kā smagums pieņemas un slīd arvien zemāk.

— Viņa ir to sagrābusi, — vecais teica. — Nu man jāļauj viņai aprīt ēsmu līdz galam.

Sirmgalvis laida auklu caur pirkstiem, kamēr ar kreiso roku sameklēja otra rezerves rituļa galu un cieši piesēja to iztecējušai auklai, otram ritulim tika pievienots trešais. Nu viņš bija gatavs. Rezervē gulēja trīs rituļi, katrā pa četrdesmit asu tik labas auklas, cik vien laba aukla vispār var būt.

— Rij dziļāk! — viņš teica. — Rij pamatīgi!

«Norij tā, lai āķa smaile ieurbtos tavā sirdī un nogalinātu tevi,» sirmgalvis domāja, «Uzpeldi viegli un ļauj man ietriekt harpūnu tavā galvā. Viss ir kārtībā. Vai tu esi gatava? Vai tev neliekas, ka tu pārāk ilgi sēdi pie mielasta galda?»

— Sākam! — viņš skaļi teica un vilka ar abām rokām, līdz atguva jardu auklas, un tad atkal rāva ar abām rokām pamīšus, cik vien bija spēka viņa delnās un visā augumā.

Nekas nemainījās. Zivs lēni turpināja savu gaitu, un sirmgalvis nebija viņu pieveicis ne par sprīdi. Aukla bija stipra un tieši paredzēta smagām zivīm. Un vecais pārlika to pār muguru, un no saspringtās auklas krita skanīgas lāses. Tā šņākdama šķēla ūdeni, un sirmgalvis turēja to, atspēries pret laivas dēļiem. Viņa atliektā mugura deva pretsvaru katram zivs rāvienam. Laiva sāka lēni virzīties uz ziemeļrietumiem.

Zivs neatlaidīgi peldēja tālāk, un tā viņi lēnām slīdēja pa mierīgo ūdeni. Pārējie āķi vēl arvien bija ūdenī, bet sirmgalvis nevarēja tos pieskatīt.

— Kā man tagad būtu derējis zēns, — viņš atkal ierunājās. — Es esmu sasiets ar šo zivi, un viņa velk mani, nevis otrādi. Es varētu nostiprināt auklu. Bet tad viņa to pārrautu. Man jātur viņu, cik vien spēka, un pēc vajadzības jāpalaiž aukla. Paldies dievam, ka viņa tikai klaiņā un nelaižas dibenā.

Ko man darīt, ja viņai ienāks prātā nirt dziļumā? Es nezinu. Ko man darīt, ja viņa ienirs un nobeigsies tur? Es nezinu. Bet kaut kas man jādara. Un es varu vēl daudz ko darīt.

Viņš turēja auklu pāri mugurai un uzmanīja tās slīpumu, un laiva neatlaidīgi virzījās uz ziemeļrietumiem.

«Tas viņu nobeigs,» domāja sirmgalvis. «Viņa taču nevar vizināt mani mūžīgi.» Bet stundas gāja, un zivs vēl arvien peldēja, velkot sev līdzi laivu un zvejnieku, un aukla smagi griezās vecā vīra mugurā.

— Viņa uzķērās diensvidū, — vecais teica. — Un es viņu pat neesmu redzējis.

Kad āķis vēl sāka tikai raustīties, viņš bija uzmaucis ciešāk galvā salmu cepuri, un nu tās cietā mala grauza pieri. Arī mute bija izkaltusi, un viņš uzmanīgi nometās ceļos, lai neizkustētos aukla, un, pastiepies, cik tālu iespējams, ar vienu roku sameklēja ūdens pudeli, attaisīja to un izdzēra pāris malku. Tad brīdi atslēja muguru. Viņš sēdēja uz laivas dibenā noguldītā masta un satītās buras un centās nedomāt, tikai izturēt līdz galam.

Sirmgalvis palūkojās atpakaļ, un zeme vairs nebija saskatāma. — Tas neko negroza, — viņš nolēma. — Es vienmēr pratīšu atgriezties, redzot Havannas blāzmu naktī. Līdz saulrietam atlikušas vēl divas stundas, un varbūt līdz tam laikam zivs uzpeldēs. Ja ne, tad viņa varbūt uzpeldēs jau mēness gaismā. Bet varbūt pat nākošajā rītā. Krampji mani nerauj, un es jūtos stiprs. Bez tam āķis mutē ir viņai, ne man. Bet kas tā par zivi, ja viņa var tik dūšīgi vilkt? Stieple taču sarāvusi viņai visu muti. Es noteikti gribu viņu redzēt. Es gribu viņu redzēt, lai zinātu, ar ko man darīšana.

Spriežot pēc zvaigznēm, zivs visu nakti nemainīja ne gaitu, ne virzienu. Pēc saules rieta bija kļuvis auksts, un sviedri žūdami saldēja vecā vīra muguru un rokas, un kājas. Dienā viņš bija noņēmis maisu no igvāts un izklājis to saulē žāvēties. Kad saule norietēja, viņš sasēja maisa stūrus ap kaklu, lai pats maiss segtu muguru, un uzmanīgi pabīdīja rupjo audumu zem auklas, kas tagad turējās ap pleciem. Maiss neļāva auklai iegrauzties mugurā, un vecais ierīkojās pusguļus laivas priekšgalā un jutās gandrīz ērti. Patiesībā viņa mocības tā bija tikai mazdrusciņ vieglāk panesamas, bet jau to viņš uzskatīja gandrīz par ērtību.

Es gan nevaru neko padarīt zivij, bet viņa man arī ne,» viņš domāja. «Vismaz tikmēr, kamēr viņai neienāks prātā kaut kas cits.

Vienu reizi viņš piecēlās, nolaida ūdeni pār laivas malu un paskatījās zvaigznēs, lai noteiktu virzienu. Aukla spīdēja kā smalka fosfora šautra un no viņa pleciem slīpi šāvās ūdenī. Laiva tagad kustējās daudz lēnāk, un gaismas blāzmums pār Havannu kļuva bālāks; tas nozīmēja, ka straume nes viņus uz austrumiem. «Ja es vairs neredzēšu Havannas atspīdumu, mēs būsim aizpeldējuši austrumu virzienā,» viņš domāja. «Jo citādi, ja zivs nemainīs savu kursu, atspīdumam jābūt redzamam vairākas stundas. Interesanti, kā beigušās šīsdienas beisbola sacīkstes? Cik labi tiem, kam laivās radio.» Tad viņš attapās un piespieda sevi domāt tikai par zveju, tikai par zveju, tikai par savu auklu, lai neizdarītu kādu muļķību.

Bet balsī viņš teica: — Kaut jel zēns būtu pie manis. Lai viņš varētu man palīdzēt un redzēt šo zivi.

«Vecumā cilvēkam nevajadzētu būt vientuļam,» viņš domāja, «Bet tas ir neizbēgami. Es nedrīkstu aizmirst, ka man jāapēd tuncis, pirms tas sācis bojāties, lai es nezaudētu spēkus. Vai nu gribas, vai negribas, bet no rīta viņš jāapēd. Neaizmirsti to,» vecais sev piekodināja.

Naktī pie laivas parādījās delfīnu pāris, un sirmgalvis dzirdēja, kā viņi rūkdami kūleņo ūdenī. Viņš atšķīra tēviņa zemos dūcienus un mātītes dziedošo atsaukšanos.

— Viņiem ir labi, — vecais sacīja. — Viņi rotaļājas, ķircinās un mīl viens otru. Viņi ir mūsu brāļi tāpat kā lidojošās zivis.

Tad sirmgalvim kļuva žēl lielās zivs, kas bija pieķērusies viņa āķim. «Tā ir brīnumaina un pavisam dīvaina zivs, un kas lai zina, cik viņai gadu,» domāja vecais. «Es nekad neesmu saticies ar tik stipru un savādu zivi. Vismaz viņa uzvedas savādi. Varbūt viņa ir par gudru, lai izlēktu virs ūdens. Taču viņas lēcieni vai straujums varētu mani pazudināt. Bet var būt, ka agrāk viņai ir gadījies vairākas reizes uzķerties āķim, un viņa zina, kā jācīnās. Bet viņa taču nevar zināt, ka tai darīšana tikai ar vienu vīru, ar pavisam vecu. Toties kas par varenu zivi, un kas tā būs par naudu, ja gaļa izrādīsies laba. Esmu viņa paņēma tā, kā to dara tēviņi, arī pēc vilkšanas spriežot, tas ir tēviņš. Viņa cīnās mierīgi, bez kādas panikas. Es nevaru saprast — vai viņai ir kas padomā vai arī viņu dzen tāds pats izmisums kā mani?»

Vecais atcerējās, kā viņa āķim reiz bija pieķērusies zivs no marlinu pāra. Zivju tēviņš vienmēr ļauj mātītei paēst pirmajai, un āķi ierijusī mātīte sāka izmisīgā panikā cīnīties un ātri zaudēja spēkus, un visu šo laiku tēviņš palika pie viņas, peldēdams pāri auklai un riņķodams apkārt pa ūdens virspusi. Viņš turējās tik tuvu, ka vecais vīrs baidījās, vai viņa asā, arī pēc formas izkaptij līdzīgā aste nepārgriezīs auklu. Kamēr vecais iecirta mātītes mugurā žebērkli un, turot aiz garā, vīlei līdzīgā šķēpa, sita viņu ar rungu un zivs mainīja krāsu — tā kļuva bāla kā spoguļa sudrabojums, — kamēr ar zēna palīdzību viņš izvilka zivi no ūdens, tēviņš turējās blakus laivai. Sirmgalvis jau sagatavoja auklas un ķērās pie harpūnas, kad tēviņš palēcās augstu gaisā, lai paskatītos, kur palikusi viņa draudzene, un lēni nolaidās ūdenī. Marlina svītrainās krūšu spuras izpletās kā plati violeti spārni. Viņš bija skaists, vecais atcerējās, un viņš bija uzticīgs.

«Tas bija bēdīgākais, ko esmu pieredzējis ar zivīm,» domāja sirmgalvis. «Arī zēns bija bēdīgs, un mēs lūdzām zivij piedošanu un aši nokāvām viņu.»

— Kaut jel zēns būtu šeit, — vecais nopūtās un atspiedās pret laivas priekšgala izliektajiem dēļiem, un aukla griezās plecos ar visu lielās zivs spēku, un zivs turpināja savu izraudzīto ceļu,

«Mana nodevība dzen viņu pa šo ceļu,» domāja sirmgalvis. «Viņa atrada dziļus, tumšus ūdeņus, tālu no auklām, lamatām un nodevībām. Un šajos ūdeņos viņa gribēja palikt. Bet es gāju meklēt viņu tur, kur nav bijis neviens cilvēks. Neviens cilvēks… Neviens cilvēks visā pasaulē. Tagad mēs jau kopš vakardienas esam piesieti viens pie otra. Un neviens nevar palīdzēt ne viņai, ne man.

Laikam gan nevajadzēja kļūt par zvejnieku. Bet tieši tam es biju dzimis. Lai tikai es neaizmirstu, ka no paša rīta man jāapēd tuncis.»

Īsi pirms rītausmas kāda zivs saķēra ēsmu, kas vēl peldēja ūdenī. Lūstot nokrakšķēja makšķere, un aukla sāka tecēt pār laivas tilaudu. Viņš tumsā sataustīja saliecamo nazi un, pārnesot zivs smagumu uz kreisa plecu, atliecās atpakaļ un pārgrieza auklu pret tilaudas dēļiem. Pie viena viņš nogrieza arī pārējās auklas un brīvos galus piestiprināja savām rezerves auklām. Viņš izveicīgi strādāja ar vienu roku, un, savelkot mezglus, pieturēja galus ar kājām. Vispār viņam bija seši rezerves rituļi. Diviem viņš tikko bija nogriezis āķus, divus attinis, kad pieķērās lielā zivs; visas auklas bija savienotas ar stipriem mezgliem.

«Tikko uzausīs gaisma,» vecais domāja, «man jāpiekļūst četrdesmitasīgajai auklai, jānogriež arī tā un jāpiesien rezervei. Jāzaudē divsimt metru labas Katalanas auklas, āķi un pavadiņas. Bet tos var iegādāties atkal. Jo kas gan man varētu atdot šo zivi, ja citas, ar āķiem cīnoties, pārgrieztu man viņas auklu? Es taču nezinu, kas par zivi man tagad pieķērusies. Marlins, zobenzivs vai haizivs? Es nepaguvu to izpētīt. Es atlaidu viņu pārāk ātri.»

— Kaut jel te būtu zēns, — vecais atkal noteica.

«Bet zēna nav un nebūs,» viņš domāja. «Tev jāpaļaujas tikai uz sevi, un visprātīgāk būs papūlēties piekļūt atlikušajai auklai un pārgriezt to. Tāpēc vien nav jāgaida gaisma. Jāpiesien šis gabals rezerves auklai.»

Tā viņš arī izdarīja. Tumsā tas bija ļoti grūti. Zivs pēkšņi uzsita vilni un norāva veco laivas dibenā, un krītot viņš ievainoja seju zem acs. Asinis sīkā straumītē tecēja pa vaigu. Bet tās sarecēja, nesasniedzot zodu, un sirmgalvis atkal aizkļuva laivas priekšgalā un tur atpūtās. Viņš sakārtoja maisu un uzmanīgi pārbīdīja auklu jaunā vietā, ar pleciem noenkurodams zivi. Vecais bija nobažījies — viņa pleci un rokas juta, ka zivs gaita kļuvusi daudz straujāka un laiva slīd ātrāk.

«Kāpēc gan viņa taisīja tādu rāvienu?» sirmgalvis brīnījās. «Varbūt stieple iegriezusies viņai muguras kūkumā? Droši vien viņai sāp mugura tikpat stipri kā man. Bet, cik liela šī zivs arī nebūtu, mūžīgi vilkt laivu viņa nevar. Viss ir kārtībā, nekas negaidīts nav iespējams, un man ir daudz rezerves auklas. Tas ir viss, kas īstam vīram vajadzīgs.»

— Zivs, — viņš rāmi teica, — es palikšu kopā ar tevi, kamēr vien esmu dzīvs.

«Es zinu, arī viņa paliks kopā ar mani,» vecais domāja un gaidīja gaismu. Pirms rītausmas kļuva ļoti auksts, un viņš piespiedās laivas dēļiem, lai kaut cik sasildītos. «Man jāiztur, es nedrīkstu būt vājāks par viņu.» Gaismai svīstot, aukla izstiepās pār ūdeni. Laiva slīdēja vienmērīgi, un pirmie saules stari pieskārās sirmgalvja labajam plecam.

— Tātad zivs griežas uz ziemeļiem, — sprieda vecais. — Straume gan būs aiznesusi mūs tālu uz austrumiem. Kaut jel viņa pagrieztos pa straumi. Tas nozīmētu, ka viņa ir jau nogurusi.

Taču, saulei kāpjot arvien augstāk, sirmgalvis saprata, ka zivs vēl nav nogurusi. Bet viena laba zīme tomēr bija: auklas slīpums rādīja, ka zivs vairs nepeld tik dziļi. Tas nu gan vēl nenozīmēja, ka viņa sāks lēkt. Bet viņa varēja to darīt.

— Dievs, liec viņai lēkt! — vecais lūdzās. — Man pietiks auklas, lai viņu savaldītu.

Varbūt man vajadzētu vilkt auklu, lai zivij sāpētu un viņa sāktu lēkt. Tagad jau ir gaišs. Dievs, liec viņai lēkt, lai pūslīši ap viņas mugurkaulu piepildās ar gaisu un viņa nevarētu ienirt dzelmē un nobeigties tur.

Viņš mēģināja vilkt, bet aukla jau tā visu laiku bija sastiepta līdz pēdējai iespējai un pie katras kustības sāpīgi griezās plecos. Vecais juta, ka vairāk tur nekas nav darāms. «Es nedrīkstu bieži raustīt auklu,» viņš domāja. «Katrs rāviens paplašinās āķa rētu zivs mutē, un lecot viņa var norauties. Visādā ziņā es jutos daudz labāk, kopš uzspīdējusi saule, un man tā pašlaik nav arī acīs.»

Aukla bija aplipusi dzeltenām ūdenszālēm. Sirmgalvis par to priecājās, jo tās pavairoja smagumu, kas jāvelk zivij. Tās bija dzeltenās līča ūdenszāles, kas naktī blāzmoja fosforiskā spīdumā.

— Zivs, — viņš teica, — es tevi ļoti mīlu un cienu, es tevi nokaušu, pirms šī diena būs galā.

— Vismaz cerēsim, — viņš klusībā piebilda.

Mazs putns lidoja no ziemeļiem uz laivas pusi. Viņš slīdēja zemu pār ūdeni. Vecais redzēja, ka tas ir sauszemes putns un ka tas ļoti noguris.

Putns nometās uz laivas pakaļgala un atpūtās. Tad tas pariņķoja ap zvejnieka galvu un nosēdās uz auklas — tur bija ērtāk.

— Cik vecs tu esi? — sirmgalvis jautāja putnam. — Vai tas ir tavs pirmais ceļojums?

Putns skatījās uz viņu un šķita klausāmies. Tas bija pārāk noguris, pat lai papētītu auklu, un šūpojās tai līdzi, cieši aptvēris auklu ar mazajām kājām.

— Nebaidies, aukla ir stingra, — vecais drošināja putnu. — Pat pārlieku stingra. Tev gan neklātos būt tik nogurušam pēc bezvēja nakts. Kas nu tu esi par putnu!

«Vanagi,» domāja sirmgalvis, «atrod tos arī jūrā.» Bet putnam vecais to neteica, putns tāpat nesaprastu, bez tam viņam pašam drīz vien būs jāiepazīstas ar vanagiem.

— Atpūties labi, mazo putniņ, — viņš teica. — Un tad ej izmēģināt savu likteni. Tas jādara katram — vai nu cilvēkam, vai putnam, vai zivij.

Viņš runāja, lai iedrošinātu arī sevi, jo mugura pa nakti bija kļuvusi stīva un tagad sāpēja pa īstam.

— Paliec pie manis, cik ilgi vien tev patīk, — viņš teica putnam. — Man žēl, ka es nevaru pacelt buru un aizvizināt tevi līdz krastam. Vējš tam būtu kā radīts. Bet man te ir draugs, no kā es nevaru šķirties.

Zivs tik pēkšņi metās sāņus, ka nosvieda veco vīru laivas dibenā un būtu pat izrāvusi viņu pāri malai, ja viņš nebūtu paspējis atsperties un palaist vēl kādu gabalu auklas.

Putns bija pacēlies spārnos, auklai noraustoties, un vecais pat nebija redzējis, kā tas aizlidojis. Viņš uzmanīgi taustīja auklu ar labo roku un pamanīja, ka plauksta asiņo.

— Acīm redzot, kaut kas nodarījis zivij sāpes, — viņš teica un savilka auklu, mēģinot pagriezt zivi. Bet aukla saspringa līdz pēdējai iespējai, un viņš atkal nosēdās savā vietā.

— Tev ir slikti, zivs, — sirmgalvis teica, — Bet dievs mans liecinieks, ka arī man nav labāk.

Viņš skatījās pēc putna, pēc sava jaukā ceļa biedra. Bet putna vairs nebija.

«Ilgi tu nepaliksi,» vecais nodomāja. «Bet tur, jūrā, tev klāsies daudz grūtāk, kamēr aizkļūsi līdz krastam. Kā es varēju pieļaut, ka zivs mani tikko neizsvieda jūra ar savu negaidīto rāvienu? Man jau nemaz vairs nav prāta. Tas notika tāpēc, ka es skatījos uz putnu un domāju par viņu vien. Man tagad jāpievērš visa uzmanība darbam, bez tam man jāapēd tuncis, lai es nezaudētu pēdējos spēkus.»

— Kaut jel te būtu zēns.,, Un kaut man būtu līdzi mazliet sāls, — viņš skaļi teica.

Pārnesot auklas smagumu uz kreiso plecu, viņš uzmanīgi nometās ceļos un nomazgāja sagriezto delnu okeānā, brīdi paturēja to iemērktu un skatījās uz asiņaino švīku, kas stiepās viļņos. Ūdens plūda gar nemitīgi slīdošās laivas malu un vēlās dzidrā valnī ap viņa roku.

— Zivs peld jau lēnāk, — sirmgalvis teica.

Vecajam vīram gribētos vēl kādu laiku atstāt roku sāļajā ūdenī, bet viņš baidījās, ka zivs atkal netaisa kādu rāvienu, tāpēc cieši atspērās pret laivas dēļiem un apžāvēja roku saulē, Tas bija tikai auklas šķēlums. Bet tas gāja pa muskuļiem. Viņš zināja, ka rokas būs vajadzīgas ātrāk, nekā tas apdzīs, un nevēlējās sagriezties atkal, pirms sāksies īstais darbs.

— Nu man beidzot jāapēd tuncis, — viņš teica, kad roka bija nožuvusi. — Es aizķeršu viņu ar žebērkli un apēdīšu tepat ar visām ērtībām.

Viņš noliecās, pastiepa žebērkli uz laivas pakaļgalu un sameklēja tunci, cenzdamies nesamudžināt auklu rituļus. Aukla atkal turējās uz kreisā pleca. Atspiedies uz labā elkoņa, viņš noņēma tunci no žebērkļa smailes un nolika žebērkli atpakaļ vietā. Viņš pieturēja zivi ar ceļgalu un plēsa tumši sārtas gareniskas šķēles no galvas līdz pat astei. Viņš nogrieza strēmeles gar visu muguru līdz vēdera izliekumam. Kad sešas krietnas šķēles bija izklātas uz priekšsoliņa dēļiem, vecais noslaucīja nazi gar biksēm, pacēla bonito asaku aiz astes un izmeta pār bortu.

— Visu apēst man laikam neizdosies, — viņš teica un iecirta nazi vienā no šķēlēm. Auklas smagums strauji pieauga, un kreiso roku sarāva krampji. Tā bija stingri aptvērusi auklu, un vecais vīrs riebumā paskatījās uz savu roku.

— Nu kas tu esi par roku, — viņš ņurdēja. — Noņemies ar saviem krampjiem, cik tev patīk. Paliec kaut vai par ķetnu. Tas tev godu nedara.

— Ķeries labāk pie tunča, — viņš skubināja sevi, pārbaudīdams auklas slīpumu tumšajā ūdenī. — Apēd viņu, tas stiprinās tavu roku. Galu galā roka nav vainīga, ka tu esi sasējies ar šo zivi tik ilgu laiku. Bet tev jāpaliek kopā ar viņu līdz galam. Ēd labāk savu bonito.

Viņš pacēla šķēli un sabāza to mutē, un sāka lēni košļāt. Tas nemaz nebija tik nepatīkami.

— Sakošļā viņu kārtīgi un izsūc visas sulas. Ar kādu citronu vai mazdrusciņ sāls zivs būtu pavisam laba.

— Kā tev klājas? — viņš jautāja krampju savilktajai rokai, kas bija sastingusi kā mironim. — Es vēl ieēdīšu, lai tev kļūtu vieglāk.

Vecais apēda atlikušo šķēles daļu. Kad gaļa bija rūpīgi sagremota, viņš izspļāva ādu.

— Nu, roka, vai nav labāk? Vai vēl par agru to gaidīt?

Viņš paņēma otru šķēli un apēda to arī.

«Tā ir stipra, pilnasinīga zivs,» viņš domāja. «Cik labi, ka es izvilku tunci nevis delfīnu. Delfīns ir pārāk saldens. Bet šis tikpat kā nemaz nav salds un vēl pašā labumā.»

— Nav nekādas jēgas domāt par blakuslietām, jādomā tikai par nepieciešamo. Kā tagad noderētu sāls! Saulē gaļas pārpalikums var sasmakt vai apkalst, tāpēc man jāapēd viss, kaut arī neesmu izsalcis. Bet mana lielā zivs ir mierīga un stipra. Man jāapēd tuncis un jābūt gatavam uz visu.

— Pacieties, roka! — viņš teica. — Es to daru tevis dēļ.

«Man gribētos pabarot zivi,» viņš domāja. «Zivs ir mans brālis. Bet man viņa jānogalina un jākrāj spēki, lai to izdarītu.» Viņš pamazām piespieda sevi apēst visas garās šķēles.

Tad sirmgalvis atlieca muguru un noslaucīja rokas gar biksēm.

— Nu, — viņš teica rokai, — tu vari laist auklu vaļā. Es paturēšu to labajā rokā vien, kamēr tu beidz muļķoties.— Ar kreiso kāju viņš piespieda auklu, ko turēja rokā, un atkal pārnesa visu zivs smagumu uz atliektās muguras.

— Dievs, dari tā, lai krampji pārietu, — viņš lūdzās, — Jo es taču nezinu, kas zivij padomā.

«Taču pagaidām viņa ir mierīga un iet savu ceļu,» sirmgalvis domāja. «Bet kāds ir viņas tālākais plāns? Un kādam ir jābūt manam plānam? Man jāpieskaņojas zivij, jo viņa ir pārāk liela. Ja viņa sāks lēkt, es varēšu viņu nobeigt. Bet viņa grib palikt dziļumā līdz galam. Un arī es palikšu ar viņu līdz galam.»

Viņš berzēja krampju savilkto roku gar biksēm un pūlējās atliekt pirkstus. Taču tie neklausīja. «Varbūt pirksti atlaidīsies, kad kļūs siltāks,» viņš domāja. «Varbūt tie atlaidīsies, kad krietnais jēlais tuncis būs sagremots kuņģī. Kad tas būs noticis, es atliekšu pirkstus, lai tas maksātu ko maksādams. Bet es negribu atliekt tos tagad ar varu. Labāk likt rokai mieru, un viss nokārtosies pats no sevis. Galu galā es pats to samocīju naktī, kad vajadzēja notīrīt un sasiet kopā visas manas auklas.»

Sirmgalvis skatījās jūrā un jutās ļoti vientuļš. Tumšajā dzelmē lūza staru strēles, un aukla taisni stiepās ūdenī, un apkārt mīksti viļņoja klusums. Kāpjošais pasāta vējš gumzīja mākoņus, un vecais atmeta galvu un ieraudzīja meža pīles lidojam pār jūru, putni skaidri iezīmējās debesīs, brīžiem pagaisa, brīžiem parādījās atkal, un sirmgalvis nejutās vairs tik vientuļš plašajā jūrā.

Viņš domāja, cik daudzi zvejnieki baidās iziet savās mazajās laivās tik tālu, ka nevar saredzēt zemi; tajos mēnešos, kad laiks mēdza negaidīti mainīties, viņi rīkojās pareizi. Bet tagad bija viesuļu mēnesis, un viesuļu starplaikos parasti bija pats labākais laiks visā gadā.

— Ja gaidāms viesulis, to jau dienu iepriekš var redzēt pēc debesīm un citām pazīmēm jūrā. Krastā to grūtāk pamanīt, un katrs jau nemāk noteikt laiku. Arī zemes tuvums kādreiz maina mākoņu veidu. Pašlaik nekāds viesulis nedraud.

Sirmgalvis vēroja debesis, un baltie gubu mākoņi izskatījās pēc jautrām saldējuma pikām, un pāri tiem augstajā septembra zilgmē stiepās spalvu mākoņu plānās šķiedras.

— Viegla brīze, — viņš teica. — Man tāds laiciņš ir labāks nekā tev, zivs.

Viņa roka vēl bija sarauta, bet viņš pamazām sāka to atbrīvot.

«Es ienīstu krampjus,» viņš domāja. «Tā ir paša miesas nodevība, Ir pretīgi, kad citu acu priekšā tevi pazemo vemšana vai caureja, saindējoties ar vecu zivi. Bet krampji (viņš domās sauca tos calambre ) pazemo cilvēku arī vienatnē.»

«Ja zēns būtu te, roku krietni saberzētu, un delna atslābtu,» vecais domāja. «Bet viņai arī tagad noteikti jāatslābst.»

Vēl neredzot auklas slīpuma maiņu, sirmgalvja labā roka juta, ka mainās spiediens. Viņš atlieca muguru un sāka dauzīt roku pret gurnu, un juta, ka aukla pamazām kāpj augstāk.

— Zivs uzpeld, — viņš teica. — Roka, nāc taču pie prāta! Es tevi lūdzu!

Aukla cēlās lēni un noteikti, un okeāna virsma laivas priekšgalā izliecās, un zivs uzpeldēja. Viņa šķita bezgalīgi augam, un gar viņas sāniem tecēja ūdens. Saule apspīdēja gaišos sānus, tumši mēļo galvu un muguru, un gar sāniem stiepās platas viegli violetas svītras. Viņas šķēpveida deguns bija beisbola nūjas garumā, un pašā galā tas bija šaurs kā paukošanas zobens, un zivs parādījās virs ūdens visā augumā un atkal ienira šmaugi kā peldētājs, un sirmgalvis redzēja, kā iegrimst izkapts asmenim līdzīgā aste, un aukla sāka strauji tecēt pār laivas malu.

— Viņa ir divas pēdas garāka par laivu, — vecais teica. Aukla tecēja ātri, bet mierīgi, tātad zivs nebija satraukta. Viņš centās turēt to ar abām rokām pēc iespējas stingri, bet ne tā, lai aukla varētu pārtrūkt. Viņš saprata, ka jāpalēnina zivs gaita ar mierīgu spiedienu, citādi viņa izvilktu visu auklu un beigās to pārrautu.

— Viņa ir liela zivs, un man viņa jāpārspēj, — vecais domāja. — Es nedrīkstu pieļaut, lai viņa apzinātos savu spēku vai saprastu, kas man draud, ja viņa sāks plosīties. Es viņas vietā riskētu ar visu un skrietu, kamēr aukla pārtrūkst. Bet, paldies dievam, zivis nav tik gudras kā tie, kas viņas nogalina, toties viņas ir cēlsirdīgākas un stiprākas.

Sirmgalvis bija redzējis daudz lielu zivju. Viņš bija redzējis tādas, kas svēra vairāk par tūkstoš mārciņām, divas no tām viņš bija izzvejojis, bet ne jau viens pats. Nu viņš bija viens, tālu no krasta, aci pret aci ar vislielāko zivi, kādu viņam savā mūžā gadījies redzēt, ar vislielāko, par kādu viņam būtu kaut vai gadījies dzirdēt, un viņa kreisā roka vēl arvien bija stīva un sarauta kā ērgļa nagi.

«Reiz taču viņai jāatlaižas,» vecais domāja. «Viņa noteikti atlaidīsies, lai nāktu talkā manai labajai rokai. Ar mani šeit ir trīs radības, tuvas kā brāļi, tā ir zivs un abas manas rokas. Viņai jāatlaižas. Kāds labums var būt no krampju sarautas delnas? Zivs tagad peld lēnāk, bet savā parastajā gaitā.»

«Nevaru saprast, kāpēc viņa lēca,» domāja sirmgalvis. «Viņa lēca gandrīz tā, it kā gribētu parādīt, cik viņa ir liela. To es tagad zinu. Bet man gribētos parādīt arī viņai, kas es esmu par vīru. Tikai tad gan viņa pamanītu manu krampju sarauto roku. Labāk lai viņa uzskata mani par daudz stiprāku vīru, nekā es esmu, tad es tāds arī būšu. Es gribētu būt zivs,» vecais domāja, «ar visu, kas viņai ir pret manu pliko gribu un saprašanu.»

Viņš ierīkojās ērtāk pret laivas malu un pacietīgi panesa savas sāpes, kamēr zivs peldēja mierīgi un laiva lēni slīdēja pa tumšo ūdeni. Jūra sāka viegli viļņoties, austrumu vējš bija pieņēmies, un ap pusdienas laiku sirmgalvja savilktā roka atlaidās.

— Man jāpaziņo tev bēdīgi jaunumi, — viņš teica zivij un pārbīdīja auklu pa maisa drānu, kas sedza viņa plecus.

Sēdēt bija ērti, tikai mugura sāpēja, kaut gan viņš centās nelikties zinis.

— Es neesmu dievticīgs, — viņš teica, — bet es noskaitīšu desmit Mūsu Tēvus un desmit Svētās Marijas, lai noķertu šo zivi, un es apsolos doties svētceļojumā pie Kobras Dievmātes, ja es viņu noķeršu. Goda vārds!

Viņš sāka skaitīt lūgšanas. Reizēm viņš juta tādu nogurumu, ka nespēja atcerēties lūgšanas vārdus, un tad viņš centās skaitīt ātrāk, lai vārdi nāktu paši no sevis, «Svētā Marija man palikusi prātā labāk par Mūsu Tēvu,» viņš domāja.

— Esi sveicināta, Marija, žēlastības pilnā, Kungs ir ar Tevi; Tu esi svētīta starp sievietēm, un svētīts ir Tavas miesas auglis Jēzus. Svētā Marija, Dieva Māte, lūdz par mums, grēciniekiem, tagad un mūsu nāves stundā. Āmen. — Vēl viņš piebilda: — Svētā Jaunava, aizlūdz par šīs zivs nāvi. Kaut arī viņa ir tik skaista.

Beidzis lūgšanas, viņš atlaidās uz priekšgala dēļiem un sāka kustināt kreisās rokas pirkstus. Viņš jutās daudz labāk, kaut arī mugura sāpēja tikpat stipri, varbūt pat stiprāk nekā pirms tam.

Saule karsēja nežēlīgi, lai arī vējš bija pamazām pieņēmies,

— Vajadzētu tomēr uzlikt ēsmu kādam āķim un izmest no laivas viņa gala, — sirmgalvis sprieda. — Ja zivs sadomājusi nepadoties vēl vienu nakti, man atkal vajadzēs ieēst, bet ūdens pudele arī jau gandrīz tukša. Neko labāku par delfīnu gan laikam nedabūšu. Bet, ja delfīnu ēd pavisam svaigu, nemaz nav tik slikts. Kaut jel pa nakti laivā iekristu kāda lidojošā zivs. Bet man nav gaismas viņu pievilināšanai. Jēla lidojošā zivs garšo lieliski, un viņu nevajag pat ķidāt. Man tagad jātaupa spēki. Žēlīgais dievs, es nezināju, cik tā zivs ir liela.

— Tomēr es viņu nogalināšu, — vecais teica. — Ar visu viņas diženumu un cēlumu.

«Tas ir ļoti netaisni,» viņš domāja. «Bet es gribu viņai parādīt, cik daudz cilvēks var izdarīt un cik daudz var paciest.»

— Es teicu zēnam, ka esmu savādāks par citiem. Nu ir pienācis laiks to pierādīt.

Tas neko nenozīmēja, ka viņš to bija pierādījis neskaitāmas reizes. Viņš gribēja pierādīt to atkal. Katra diena ir jauna diena, un sirmgalvis nekad nemēdza atcerēties savus pagātnes nopelnus.

«Man patiktos, ja zivs aizmigtu, tad arī es varētu gulēt un sapņot par lauvām,» domāja sirmgalvis. — Vai tiešām lauvas ir viss, kas man palicis? Labāk nedomā par to, vecais, — viņš sev teica. — Labāk atpūties laivas dibenā un nedomā ne par ko. Zivij ir jākustas. Bet tu kusties pēc iespējas mazāk.

Pienāca pēcpusdiena, un laiva slīdēja lēni, bet noteikti. Arī austrumu vējš darīja smagāku tās gaitu, un vecais vīrs savā laivā šūpojās līdzi viļņiem, un viļņiem plūda pār muguru sāpes, ko sagādāja auklas kustības.

Pēc kāda laika aukla atkal cēlās augstāk. Taču zivs neiznira, viņa turpināja peldēt mazākā dziļumā. Saule spīdēja pār sirmgalvja kreiso roku un plecu, un muguru. Tas nozīmēja, ka zivs pagriezusies no austrumiem uz ziemeļiem.

Kopš sirmgalvis bija zivi redzējis, viņam nebija grūti iztēloties, kā viņa peld dzelmē — mēļās krūšu spuras izplestas kā spārni un lielā, saslietā aste griež tumšos ūdeņus. «Taisni brīnums, kā viņa var redzēt tādā dziļumā,» vecais domāja, «Kaut gan viņai ir lielākas acis nekā zirgam un pat zirgi redz tumsā. Arī es redzu tumsā tīri labi. Tikai ne pilnīgā tumsā. Bet pilnīgā tumsā pat kaķis neredz.»

Saule glāstīja vecā zvejnieka pirkstus, līdz tie atkal kļuva pavisam kustīgi, un tad viņš sāka saturēt auklas smagumu jau ar rokām un atbrīvoja auklas iegrauztos muguras muskuļus.

— Ja tu vēl neesi nogurusi, zivs, — viņš teica, — tad tev jābūt ļoti stiprai.

Pats viņš jutās ļoti noguris, un viņš zināja, ka nakts vairs nav tālu, un centās domāt par kaut ko citu. Viņš domāja par lielajām beisbola līgām, vakar vajadzēja notikt sacīkstēm starp Ņujorkas «Jenkijiem» un Detroitas «Tīģeriem».

«Jau otro dienu es nekā nezinu par juegos rezultātiem,» viņš domāja. «Man jātic saviem spēkiem un jābūt tādam kā lielais Dimadžo, kurš vienmēr iztur līdz galam — pat ar kaula pieša sāpēm papēdī. Kas tas galu galā ir par kaula piesi? Un espuela de hueso . Zvejniekiem tādas kaites nav. Vai tas sāp tikpat stipri kā cīņu gaiļa pieša cirtiens papēdī? Es neticu, ka varētu to izturēt vai turpināt cīņu, kad izknābta acs un pat abas acis, kā to dara sacīkšu gaiļi. Cilvēks nemaz nav pārāks par lielajiem putniem vai zvēriem. Man labāk patiktu, ja es būtu šī lielā, stiprā radība tumšajos dziļumos.»

— Kaut tikai neuzklīdušas haizivis! — sirmgalvis teica. — Lai dievs tad ir žēlīgs man un viņai.

— Vai ir iespējams, ka lielais Dimadžo varētu cīnīties ar zivi tik ilgi, kā to daru es? — vecais prātoja. — Esmu pārliecināts, ka viņš varētu izturēt vēl ilgāk, jo viņš ir jauns un spēcīgs. Un viņa tēvs arī bija zvejnieks. Bet vai kaula piesis viņam tāpat sāpētu?

— Es nezinu, — viņš teica. — Man nekad nav bijis kaula piesis.

Saule norietēja. Lai nezaudētu pašpaļāvību, sirmgalvis atcerējās, kā reiz, sen, sen kādā Kasablankas tavernā viņš mērojās spēkiem ar milzīgu Sjenfuegas nēģeri — pašu stiprāko ostas dokeri. Veselu dienu un nakti viņu elkoņi nenovirzījās no galdam pārvilktās krīta līnijas, tā viņi sēdēja taisni saliektām rokām, cieši sagrābtām delnām. Katrs centās noliekt pretinieka roku uz galda dēļiem. Bija noslēgtas lielas derības, un ļaudis staigāja iekšā un ārā, un petrolejas lampas gaismā viņi skatījās uz nēģera roku un seju. Tiesneši mainījās ik pa četrām stundām, lai dabūtu izgulēties. No abu pretinieku panadzēm pilēja asinis, un viņi skatījās viens otram acīs, skatījās uz saspīlētajiem dilbiem un pirkstiem, un derībnieki staigāja pa istabu vai sēdēja augstos krēslos gar sienām un gaidīja. Lampas meta biezas ēnas uz zili krāsotajām dēļu sienām. Nēģera ēna bija milzīga un kustējās, kad vējš sakustināja lampas.

Pārsvars bija gan vienā pusē, gan otrā, un tā cauru nakti, un nēģera līdzjutēji dzirdīja savu cīkstoni ar rumu un aizdedzināja viņa cigaretes. Iedzēris rumu, nēģeris sasprindzināja visus spēkus, un reiz viņš pat nolieca sirmgalvja roku (toreiz viņš gan nebija sirmgalvis, bet Santjago El Campeфn) par veseliem trim sprīžiem. Bet Santjago iztaisnoja savu roku un atkal sastinga iepriekšējā stāvoklī. Viņš bija pārliecināts, ka pieveiks nēģeri, šo slaveno spēkavīru. Rīta gaismā derībnieki pieprasīja, lai spēkošanos atzīst par neizšķirtu, un pat tiesneši kratīja galvas, un tad Santjago saspringa un sāka liekt nēģera roku — zemāk, zemāk, līdz tā nogūlās uz galda. Sacensības bija sākušās svētdienas rītā un beidzās pirmdienas rītā. Derībnieki prasīja neizšķirtu iznākumu tikai tāpēc, ka daudziem vajadzēja iet uz darbu — izlādēt cukura maisus vai Havannas ogļu kompānijas kravu. Citādi visi būtu ar mieru gaidīt līdz galam. Bet Santjago beidza sacensības tieši tā, lai neviens nenokavētu darbu.

Ilgu laiku pēc tam viņu dēvēja tikai par čempionu, un revanša sacensībām vajadzēja notikt pavasarī. Taču šoreiz derību summas nebija tik lielas, un viņš viegli pieveica nēģeri, kas bija zaudējis ticību saviem spēkiem jau pirmajās sacensībās. Pēc tam viņš vēl vairākas reizes spēkojās, bet drīz atmeta šo sportu. Viņš saprata, ka var tikt galā ar katru pretinieku, ja vien to grib, bez tam tas kaitēja viņa labajai rokai, kas bija nepieciešama zvejā. Viņš mēģināja trenēt kreiso roku. Bet viņa kreisā roka vienmēr tiecās uz nodevību, tā nekad nedarīja, ko tai lika, un Santjago nevarēja paļauties uz savu kreiso roku.

«Saule viņu krietni izsildīja,» sirmgalvis domāja. «Ja vien naktī nebūs pārāk auksts, krampji viņu otrreiz nesavilks. Bet es jau nezinu, kāda būs nakts.»

Pāri viņa galvai aizdūca lidmašīna, kas turēja kursu uz Maiami, un vecais skatījās, kā mašīnas ēna baida lidojošo zivju barus.

— Kur ir tik daudz lidojošo zivju, tur jābūt arī delfīniem, — sprieda sirmgalvis un atlieca muguru, lai izpētītu, kā noķert kādu no šīm zivīm. Bet viņam vajadzēja atkal saliekties, jo aukla saspringa, un šķindošo ūdens lāšu skaņa liecināja, ka tā var pārtrūkt. Laiva lēni virzījās uz priekšu, un sirmgalvis skatījās uz lidmašīnu, līdz tā izgaisa.

«Lidmašīnā sēdēt laikam ir ļoti neparasti,» viņš domāja. «Kāda gan izskatās jūra no tāda augstuma? Lidotāji droši vien redz visas zivis, ja vien nepaceļas pārāk augstu. Man patiktos lidot ļoti lēni divsimt asu augstumā un skatīties uz zivīm. Bruņurupuču laivās man bieži vajadzēja sēdēt uz masta šķērskoka, un pat no turienes daudz kas redzams. Delfīni no masta liekas daudz zaļāki, un pat viņu sānu svītras un mēļie plankumi ir saskatāmi, kad bars peld garām. Kāpēc visām ātrajām zivīm, kas peld tumšās straumēs, ir mēli plankumi un svītras? Delfīns jau tikai izskatās zaļš, patiesībā viņš ir zeltains. Bet, kad viņš dodas medībās un ir ļoti izsalcis, viņa plankumi kļūst pavisam sarkani kā marlinam. Vai tie kļūst tik spilgti no niknuma vai no straujā skrējiena?»

Vēl pirms tumsas, kad laiva slīdēja pāri dzeltenu ūdenszāļu laukumam, kas gaišajā ūdenī šūpojās un cilājās tā, it kā okeāns mīlētos ar kādu zem šīs dzeltenās segas, sirmgalvja auklai pieķērās delfīns. Vecais ieraudzīja, kā delfīns palēcās gaisā, mežonīgi locījās un mētājās, pēdējos saules staros mirdzēdams kā zeltā kalts. Pārbiedētais delfīns lēca atkal un atkal, un sirmgalvis uzmanīgi līda uz laivas pakaļgalu, turot lielo auklu labajā rokā un elkonī, bet ar kreiso velkot delfīnu, izvilktajai auklai laiku pa laikam uzlikdams savu baso pēdu. Kad delfīns bija pie pašas laivas, izmisīgi mētājoties uz visām pusēm, vecais vīrs izliecās pār malu un iecēla zeltā un purpura plankumos degošo zivi laivā. Delfīna žokļi konvulsīvi cirtās āķa dzelzī, viņa plakanais ķermenis, aste un galva sitās pret laivas dibenu, līdz vecais iesita pa zeltaino galvu un zivs raustīdamās nobeidzās.

Sirmgalvis noņēma delfīnu no āķa, uzlika jaunu ēsmu — sardīnes un izmeta auklu atkal jūrā. Tad viņš uzmanīgi virzījās atpakaļ uz laivas priekšgalu. Viņš nomazgāja kreiso roku un noslaucīja to gar biksēm. Tad pārlika kreisajā rokā smago auklu un mazgāja labo arī, skatīdamies uz okeānā grimstošo sauli un lielās auklas slīpumu.

— Tas nemaz nav mainījies, — viņš teica. Bet ūdens kustība ap iemērkto roku rādīja, ka laiva slīd ievērojami lēnāk.

«Airus varētu sasiet krustām pakaļgalā, tas liktu zivij šonakt peldēt vēl lēnāk,» viņš domāja. «Naktī viņa ir rāma, tāpat kā es.»

— Delfīnu pašlaik labāk neaiztikt, lai sarec asinis, citādi tās uzšķēržot notecēs, — sprieda sirmgalvis. — pagaidīšu vēl kādu brīdi, pirms ķeršos viņam klāt, un tad pie viena sasiešu airus. Es labprāt liktu zivi mierā un netraucētu viņu. Saulrietā zivīm ir grūti.

Sirmgalvis nožāvēja roku un cieši sagrāba auklu, lai pēc iespējas atbrīvotos no zivs svara, tad ļāva zivij vilkt sevi pa dēļiem, lai pati laiva turētu daļu auklas smaguma

«Šo to es jau esmu iemanījies,» viņš domāja. «Es zinu kā ar viņu jāapietas. Jāņem vērā arī tas, ka viņa nav nekā ēdusi, kopš uzķērās uz āķa, un ka tik milzīgam radījumam vajag daudz barības. Es apēdu veselu bonito. Rīt es apēdīšu delfīnu. (Viņš dēvēja to par dorado .) Varbūt es apēdīšu kādu gabalu jau pēc izķidošanas. Delfīnu ēst būs grūtāk nekā bonito. Bet kas tad ir viegli?»

— Kā tu jūties, zivs? — viņš jautāja. — Es jūtos labi, pat manai kreisai rokai kļuvis labāk, un barības man pietiks visai naktij un dienai arī. Velc vien laivu, zivs!

Patiesībā viņš nemaz nejutās labi, jo auklas sagrieztās mugura nesāpēja vairs tikai pa brīžiem vien, to bija pārņēmušas smagas, trulas sāpes, kas biedēja sirmgalvi — Bet savā laikā man ir gājis vēl grūtāk, — viņš mierināja sevi. — Vienā rokā ir tikai mazs pušums, otru vairs nerauj krampji. Un manas kājas ir kārtībā. Bez tam uztura ziņā pārākums ir manā pusē.

Bija pavisam tumšs, jo septembrī tumsa iestājas tūlīt pēc saulrieta. Viņš gulēja uz nodeldētajiem priekšgala dēļiem un atpūtās, cik labi vien varēdams. Parādījās pirmā, zvaigzne. Viņš nezināja Rietekļa vārdu, bet zināja, ka pēc šīs zvaigznes uzspīdēs arī citas un viņš būs kopā ar visiem saviem tālajiem draugiem.

— Arī zivs ir mans draugs, — sirmgalvis teica. — Es pirmo reizi mūžā sastopu tādu zivi. Un esmu spiests viņu nokaut. Cik labi, ka mums nav jānokauj zvaigznes.

«Iedomājies to dienu, kad cilvēks mēģinās nokaut mēnesi. Un mēness bēgs. Bet iedomājies vēl arī to dienu, kad cilvēkam ienāks prātā nokaut sauli. Mēs tomēr esam dzimuši laimīgā laikā.»

Tad sirmgalvim atkal kļuva žēl lielās zivs, kam nebija nekā, ko ēst, taču žēlums nemazināja vēlēšanos to nogalināt. «Cik daudz ļaužu būs paēduši no viņas,» vecais domāja. «Bet vai ļaudis ir cienīgi ēst viņu? Nē, protams, ne. Nav neviena, kas būtu cienīgs ēst viņu, šo drosmīgo un cildeno zivi.»

«Es neizprotu tādas lietas,» viņš domāja. «Bet ir tomēr labi, ka mēs necenšamies nokaut ne sauli, ne mēnesi, ne zvaigznes. Pietiek ar to, ka mēs ejam jūrā un nogalinām mūsu uzticamos brāļus.»

«Nē,» viņš domāja. «Man tagad jāapsver jautājums par airu piesiešanu. Tai ir sava bīstamā un sava izdevīgā puse. Man izgājis jau tik daudz auklas, ka viņa var norauties, ja vien to mēģinās. Piesietie airi bremzētu zivs gaitu, un laiva zaudētu vieglumu. Laivas vieglums paildzinātu mūsu abu ciešanas, bet viegla laiva glābtu mani, ja zivs pēkšņi sāktu skriet; līdz šim viņa to vēl nav darījusi. Bet katrā ziņā jāizķidā delfīns, lai viņš nesāktu bojāties, un mazliet jāieēd spēku uzturēšanai.»

— Tagad es kādu stundu atpūtīšos, bet pēc tam, ja manīšu, ka zivs ir mierīga, pārvākšos uz pakaļgalu un vēl padomāšu, ko man darīt ar airiem. Bet pa starpām jāpavēro, ko dara zivs un kas viņai padomā. Sasietie airi ir laba lieta, bet riskēt es nevaru. Zivs vēl ir spēka pilna, un es redzēju, ka āķis ir mutes kaktiņā un mute viņai cieši sakosta. Āķa mocība nav nekas. Bada mocība un tas, ka ar zivi noticis kaut kas tāds, ko viņa nesaprot, ir galvenais. Atpūties, vecais, un ļauj zivij pūlēties pašai, kamēr pienāks tava reize.

Kad viņš piecēlās, likās, ka pagājušas apmēram divas stundas. Mēness tagad lēca vēlu, un sirmgalvis nevarēja noteikt laiku. Arī īsti atpūties viņš nebija. Viņa mugura vēl arvien turēja lielāko daļu zivs smaguma, bet ar labo roku sirmgalvis atspiedās pret priekšgala dēļiem un centās arvien vairāk un vairāk smaguma novelt uz pašu laivu.

«Visvienkāršāk būtu piesiet auklu,» viņš domāja. «Bet tad zivs varētu to pārraut ar vismazāko rāvienu. Auklas spiedienu man vajadzēs mīkstināt ar paša augumu un vēl turēt rokas brīvas, lai kuru katru brīdi palaistu auklu vaļīgāk.»

— Bet tu neesi izgulējies, vecais, — viņš teica. — Pēcpusdienu, nakti un visu otro dienu tev nav izdevies pagulēt. Tev jāizdomā, kā lai nosnaužas, kamēr zivs ir rāma. Ja tu neizgulēsies, tev nebūs skaidra galva.

«Pagaidām mana galva ir skaidra,» viņš domāja. «Pat pārlieku skaidra. Es esmu skaidrs kā zvaigznes, mani uzticamie draugi. Taču man ir jāguļ. Arī zvaigznes guļ, pat mēness, saule un okeāns reizēm guļ. Okeāns guļ, kad visas straumes ir nostājušās un ūdens ir gluds un kluss.»

«Neaizmirsti izgulēties,» viņš domāja. «Piespied sevi aizmigt un izdomā, kā varētu vienkārši un droši nostiprināt auklu. Vispirms gan ej uz pakaļgalu un iztīri delfīnu Un, ja tu gribi gulēt, tad neriskē sasiet airus, tas ir pārāk bīstami.»

— Es varētu iztikt bez miega, — viņš teica sev. — Bet arī tas ir bīstami.

Cenzdamies neiztraucēt zivi, viņš rāpus pārlīda uz laivas pakaļgalu. «Arī zivs ir pusmiegā,» vecais domāja. «Bet es negribu, lai viņa atpūšas. Tai jāvelk laiva, līdz tā mirst.»

Pakaļgalā sirmgalvis ierīkojās tā, lai auklu turētu pleci un kreisā roka, un ar labo roku atlieca nazi. Zvaigžņu gaisma bija tik spoža, ka redzēt varēja labi, un viņš iecirta nazi delfīna galvā un pievilka to sev klāt. Viņš pieturēja zivi ar kāju un veikli uzšķērda to no astes līdz apakšžoklim, tad nolika nazi un ar labo roku izņēma iekšas un tīri izgreba vēdera dobumu. Māga bija cieta un slidena, viņš uzšķērda to arī un atrada divas lidojošās zivis. Tās bija gluži svaigas un stingras, un vecais nolika lidojošās zivis blakus delfīnam un izsvieda ķidas no laivas. Tās grima, atstājot ūdenī fosforizētu sliedi. Zvaigžņu stari krita pār auksto mironīgi pelēko delfīnu, un, uzlicis pēdu viņa galvai, vecais nodīrāja zivi — papriekš vienu, tad otru pusi. Tad viņš atplēsa abus sānus no galvas līdz pat astei.

Viņš izmeta pār malu asaku un skatījās tai pakaļ, lai uzzinātu, vai zem laivas negriežas ūdens virpuļi. Bet viņš redzēja tikai lēni grimstošās asakas zilgano vizuļošanu. Tad sirmgalvis noliecās un ietina abas lidojošās zivis delfīna filejā, un, iebāzis nazi atpakaļ makstī, sāka virzīties uz priekšgalu, turot filejas vīstokli labajā rokā. Auklas smagums lieca viņa muguru.

Nonācis vecajā vietā, sirmgalvis iztina lidojošās zivis no filejas un izklāja savu guvumu uz dēļiem. Tad viņš pārbīdīja auklu ērtāk, atkal pieturēja to ar labo roku un brīdi atpūtās uz priekšsoliņa. Atguvies vecais izliecās pār malu un nomazgāja lidojošās zivis, vērodams ūdens plūdumu ap roku. Pēc delfīna dīrāšanas viņa roka spīdēja fosforiskā gaismā, tāpēc ūdens kustība bija labi redzama. Straume vairs nebija spēcīga, un viņš noberzēja roku gar laivas dēļiem, fosfora daļiņas nobirza un lēni aizpeldēja.

— Vai nu zivs ir nogurusi, vai viņa tikai atpūšas, — vecais prātoja. — Man jātiek galā ar ēšanu un arī jāpaguļ.

Nakts kļuva arvien aukstāka. Zvaigžņu gaismā sirmgalvis apēda pusi delfīna sāna un vienu iztīrītu bezgalvainu lidojošo zivi.

— Cik lieliski garšo cepts delfīns, — viņš teica. — Un cik nožēlojama zivs tā ir, kad jāēd jēla. Es nekad vairs nekāpšu laivā bez sāls vai citrona.

— Bijis man kaut cik prāta, es varētu visu dienu liet jūras ūdeni uz soliņa un izžāvēt, tā es būtu dabūjis mazliet sāls, — viņš dusmojās. — Es jau gan noķēru delfīnu tikai pašā saulrietā. Bet to vajadzēja paredzēt. Nekas, es gaļu kārtīgi sakošļāju, un nelabums man neuznāca.

Visu austrumu pusi aizklāja mākoņi, un pazīstamās zvaigznes gaisa cita pēc citas. Likās, ka viņš brauktu pa dziļu mākoņu aizu. Vējš bija norimis.

— Pēc trim vai četrām dienām būs slikts laiks, — viņš teica. — Taču ne šonakt, ne arī rīt. Liecies uz auss, vecais, kamēr zivs ir mierīga.

Viņš sameta auklu cilpā ap kāju un vēl cieši sažņaudza to labajā rokā. Nobīdījis auklu zemāk uz muguras un uzlicis tai kreiso kāju arī, viņš atlaidās uz dēļiem.

«Mana labā roka turēs auklu, kamēr neatlaidīsies,» sirmgalvis domāja. «Ja tā pa miegam atslābs un aukla sāks slīdēt, kreisā roka mani pamodinās. Protams, labajai rokai būs grūti. Bet viņa ir pie tā pieradusi. Ja es pagulēšu kaut pusstundu vai kādas divdesmit minūtes, arī tas būs labi.»

Viņš izlieca muguru, piespiezdams labo roku ar paša ķermeņa smagumu, un iemiga.

Sapnī viņš neredzēja lauvas, bet milzīgu delfīnu baru, kas stiepās astoņu vai desmit jūdžu garumā. Delfīniem bija pārošanās laiks, un viņi lēca augstu gaisā un strauji krita atpakaļ ūdens bedrēs, kas bija palikušas izlecot.

Tad viņš redzēja, ka ir mājās un guļ pats savā gultā. Pūta ziemeļu vējš, viņam sala, un labā roka bija notirpusi, jo bija palikta zem galvas spilvena vietā.

Beidzot izpeldēja gara, dzeltena piekraste, un viņš ieraudzīja lauvas. Tās parādījās pustumsā, nāca vēl un vēl. Pats viņš gulēja uz noenkurota kuģa klāja, atspiedis zodu pret dēļiem, un no sauszemes vēdīja vakarvējš, un viņš gaidīja, vai neparādīsies vēl vairāk lauvu, un bija laimīgs.

Jau sen bija uzlēcis mēness, bet sirmgalvis vēl arvien gulēja. Un zivs mierīgi vilka, un laiva slīdēja mākoņu aizā.

Viņu pamodināja spējš rāviens, kad labās rokas dūre iesitās sejā un delnu apdedzināja skrienošā aukla. Kreiso roku viņš nejuta, tāpēc centās saturēt auklu ar labo vien, bet aukla bija izslīdējusi. Beidzot viņš to sameklēja un atspērās pret laivas priekšgalu, un aukla atkal svilināja muguru un kreiso roku, un kreisā pēc negaidītā rāviena bija pamatīgi sagriezta. Sirmgalvis atskatījās uz rezerves rituļiem — tie strauji tinās vaļā. Tieši tajā brīdī zivs lēca, un okeāns šķita uzsprāgstam gaisā un tad smagi atkrita atpakaļ. Viņa lēca atkal un atkal, un laiva skrēja arvien ātrāk, kaut arī aukla ritinājās visu laiku. Vecais gan savilka auklu līdz pēdējai iespējai, gan laida to atkal vaļā. Pats viņš bija norauts laivas dibenā un nevarēja kustēties, seja bija piespiesta izklātajam delfīna sānam.

«Taisni to mēs gaidījām,» viņš domāja. «Nu ir jāturas, cik spēka. Mēs vēl parunāsim ar tevi par šo auklu. Mēs vēl parunāsim!»

Viņš neredzēja zivs lēcienus, tikai dzirdēja okeāna saviļņošanos un smago kritienu troksni. Skrienošā aukla bija sagriezusi abas sirmgalvja rokas, bet viņš jau iepriekš zināja, ka tā būs, tāpēc centās vienīgi pasargāt jēlās vietas un nelaist auklu šķērsām pāri delnai un pirkstiem.

«Ja zēns būtu te, viņš samērcētu rezerves auklas,» sirmgalvis domāja. «Jā. Būtu zēns te. Būtu zēns te.»

Aukla tecēja un tecēja, un tecēja, bet drīz tās gaita kļuva lēnāka, un vecais zvejnieks lika zivij cīnīties par katru sprīdi. Viņš jau varēja pacelt galvu no sašķaidītās delfīna gaļas. Pamazām viņš paslējās uz ceļgaliem un tad piecēlās kājās. Viņš vēl deva zivij auklu, bet jau lēnāk un lēnāk. Pavirzījies tuvāk tai vietai, kur gulēja tumsā neredzamie rituļi, viņš aptaustīja tos ar kāju. Auklas vēl bija diezgan, un arī ūdenī bija tik daudz auklas, ka zivs nevarētu tikt ar visu galā.

«Labi,» viņš nodomāja. «Zivs lēca vairāk nekā divpadsmit reižu, un pūslīši ap viņas muguru nu ir pilni gaisa, un viņa vairs nevar ienirt un nobeigties tādā dziļuma, no kura es nespētu viņu izvilkt. Viņa drīz sāks riņķot un tad gan būs ko pastrādāt. Es nevaru saprast, kas viņai tik pēkšņi notika, Varbūt viņu satracinājis bads? Vai kaut kas izbiedējis tumsā? Varbūt viņai pēkšņi uznākušas bailes? Bet viņa taču ir tik mierīga, tik stipra zivs un likās tik droša un pašpaļāvīga. Tas ir savādi.»

— Esi vien labāk pats drošs un pašpaļāvīgs, vecais, — viņš teica. — Tu viņu esi gan apturējis, bet atņemt viņai auklu nevari. Taču drīz viņa sāks riņķot.

Sirmgalvis saturēja auklu ap pleciem ar kreiso roku, noliecās un labajā plaukstā pasmēla ūdeni, lai nomazgātu sejai pielipušās delfīna gaļas šķiedras. Viņš baidījās, ka jēlās gaļas smaka varētu izsaukt nelabumu un vemšanu, kas atņemtu spēkus. Kad seja bija notīrīta, viņš nomazgāja arī roku un turēja to pāri laivas malai sāļajā ūdenī, un tad ieraudzīja pirmo gaismas svītru kas vēstīja drīzu saullēktu. «Zivs peld uz austrumiem,» viņš domāja. «Tas nozīmē, ka viņa ir nogurusi un ļaujas straumei. Drīz viņa metīs lokus. Tad sāksies mūsu lielie darbi.»

Sirmgalvis nosprieda, ka labā roka pietiekoši mirkusi ūdenī, pacēla to un apskatīja.

— Nav nemaz tik slikti, — viņš teica. — Un no sāpēm īsts vīrs nebaidās.

Viņš uzmanīgi turēja auklu, lai tā neiekļūtu kādā no svaigajām brūcēm, un pagriezās ar visu augumu, atbrīvojot kreiso roku, un arī to viņš pārkāra laivas malai un iegremdēja ūdenī.

— Tu jau gan nekam nederi, — viņš teica savai kreisajai rokai, — bet reizēm uzvedies tīri labi. Tomēr bija tāds brīdis, kad tu mani nodevi.

— Kāpēc es neesmu nācis pasaulē ar divās kārtīgām rokām? — viņš zūdījās. — Varbūt tā ir mana vaina, ka neesmu viņu kārtīgi norūdījis? Bet dievs vien zina, cik bieži viņa ir dabūjusi krietnu mācību. Šonakt gan viņa mani pārāk nekaitināja un krampji viņu sarāva tikai vienu vienīgu reizi. Ja viņa to vēl atkārtos, lai tad aukla nogriež viņu pavisam.

Tā domājot, sirmgalvis juta, ka viņa galva nav gluži skaidra. — Varbūt man vajadzētu apēst kādu gabalu delfīna gaļas? Bet es nevaru, — viņš atbildēja sev. — Labāk viegls reibonis nekā novārgt vemjot. Un man iekšas griezīsies riņķī, tikko iedomāšos, kā es vārtījos ar seju gaļā. Katram gadījumam es to pataupīšu, kamēr tā nav sabojājusies. Ir jau arī par vēlu uzturēt spēkus ar ēšanu. Bet esi gan tu muļķis, — viņš attapās. — Apēd taču otru lidojošo zivi.

Lidojošā zivs bija tepat blakus, iztīrīta un sagatavota, sirmgalvis paņēma to kreisajā rokā un sāka ēst, uzmanīgi sakošļāja smalkās asakas un apēda visu zivi līdz pat astes galam.

«Neviena zivs nav tik barojoša kā šī,» viņš nodomāja. «Viņā ir viss, kas man vajadzīgs. Esmu darījis, ko varējis,» viņš nodomāja. «Lai nu zivs sāk riņķot un cīņa sākas!»

Kad zivs sāka riņķot, saule ausa jau trešo reizi, kopš viņš bija izgājis jūrā.

Auklas slīpums vēl nerādīja, ka zivs būtu sākusi riņķot. To tik drīz nevarēja gaidīt. Viņš tikai juta, ka auklas spiediens mazliet atslābst, un sāka to lēni vilkt ar labo roku. Aukla saspringa kā parasti, bet, tikko paspējusi nostiepties līdz pēdējai iespējai, atslāba atkal. Sirmgalvis atbrīvoja plecus un galvu no auklas un sāka to viegli, bet noteikti vilkt laivā. Viņš strādāja pamīšus ar abām rokām, šūpodamies līdzi savām kustībām, lai augums pievienotu tām savu svaru. Viņa salīkušie pleci un vecās kājas palīdzēja rokām.

— Loks ir ļoti plašs, — viņš teica. — Tomēr zivs griežas.

Aukla vairs nenāca iekšā, un viņš turēja stingri, kamēr ieraudzīja no tās sprakstam saules piespīdētas ūdens lāses. Tad aukla sāka rauties laukā, un vecais nometās ceļos un negribīgi laida to atpakaļ tumšajā ūdenī.

— Tagad zivs met vislielāko loku, — viņš teica. — Man jāaizkavē viņa, cik vien varu. Savilktā aukla ar katru reizi sašaurinās loku. Varbūt jau pēc stundas es viņu ieraudzīšu. Tagad man jāpierāda viņai savs spēks un pēc tam viņa jānogalina.

Bet zivs riņķoja lēni, un sirmgalvis bija izmircis sviedros un jau pēc pāris stundām juta nogurumu visos kaulos. Tomēr loki kļuva arvien mazāki, un auklas slīpums rādīja, ka peldot zivs pamazām atstāj dziļumus.

Jau veselu stundu sirmgalvja acu priekšā griezās melni plankumi, un sāļie sviedri dedzināja viņa acis, koda svaigajā rētā uz vaiga kaula un sūrstināja pieri. Bet viņš nebaidījās no melnajiem plankumiem. Tos radīja lielais sasprindzinājums, auklu velkot. Bet jau divas reizes viņš bija jutis vājumu un reiboni, un tas gan viņu biedēja.

— Es nedrīkstu padoties un nomirt šīs zivs dēļ, — viņš teica. — Taisni tagad, kad viss iet tik labi. Dievs, palīdzi man izturēt. Es noskaitīšu simts Mūsu Tēvus un simts Svētās Marijas. Tikai pašlaik gan es to nevaru izdarīt.

«Uzskati, ka esmu tās noskaitījis,» viņš domāja. «Es to izdarīšu vēlāk.»

Pēkšņi viņš abās rokās juta sitienus pa auklu un pēc tam spējus rāvienus. Rāvieni bija asi un spēcīgi.

«Viņa sit tērauda pavadiņu ar savu šķēpu,» viņš domāja. «To varēja gaidīt. Ko citu viņai darīt? Bet nu viņa var atkal lēkt. Man labāk patiktu, ja viņa turpinātu riņķot. Agrāk tas bija nepieciešami, jo katrs lēciens piepūta viņu ar gaisu. Bet pēc tāda lēciena paplašinās arī rēta ap āķi un āķis var izslīdēt.»

— Nelec, zivs! — viņš teica. — Nelec!

Zivs piecirta stiepli vēl daudzas reizes, un uz katru viņas galvas vēzienu vecais palaida vaļīgāk gabaliņu auklas.

«Žēl, ka man jādara viņai liekas sāpes,» viņš domāja. «Manas sāpes nav nekas. Pār tām es pats esmu kungs. Bet viņa no sāpēm sāks trakot.»

Pēc kāda laika zivij apnika dauzīt stiepli, un viņa atkal sāka gausi riņķot. Vecais vīrs no jauna atdabūja palaisto auklu. Bet pats viņš jutās vājš. Viņš iesmēla saujā jūras ūdeni un saslapināja galvu. Iesmēla vēlreiz un noberzēja kaklu.

— Toties mani nerauj krampji, — sirmgalvis teica. — Zivs drīz uzpeldēs, un es vēl varu turēties. Tev jāiztur, vecais. Par padošanos nevar būt ne runas.

Viņš nolaidās ceļos un uz brīdi pārlika auklu pār muguru. — Kamēr zivs riņķo, man jāatpūšas, un, kad viņa pienāks tuvāk, es celšos augšā un vilkšu, — viņš nolēma.

Viņam ļoti gribējās palikt pusguļus un ļaut zivij apmest vēl vienu līkumu, nemaz neaiztiekot auklu. Taču, kad auklas atslābums vēstīja zivs tuvošanos laivai, sirmgalvis piecēlās un sāka vilkt, vienmērīgi pārmijot rokas un šūpojot tām līdzi visu augumu, lai atgūtu vairāk auklas.

«Tik ļoti noguris esmu pirmo reizi mūžā,» viņš domāja. «Arī vējš pieņemas spēkā. Bet vējš man noderēs atpakaļceļā. Tas man ļoti vajadzīgs.»

— Nākošajā riņķī man jāatpūšas. Es tagad jūtos labāk. Vēl divi trīs loki, un zivs būs mana.

Salmu cepure bija noslīdējusi pakausī, un, kad zivs meta otro loku, aukla novilka sirmgalvi laivas dibenā.

— Pastrādā nu tu, — viņš teica zivij. — Tāpat es tevi pieveikšu nākamajā riņķī.

Jūra jau viļņojās daudz stiprāk. Bet vējš bija tas īstais ceļavējš, ko viņam vajadzēja, lai atgrieztos mājās.

— Es stūrēšu uz dienvidrietumiem, — viņš nolēma!

— Īsts vīrs nevar nomaldīties jūrā, un mūsu sala ir gara.

Trešajā lokā viņš ieraudzīja pašu zivi.

Sākumā tā bija vienīgi tumša ēna, kas neticami ilgi slīdēja pa laivas apakšu.

— Nē, — teica sirmgalvis. — Tik liela viņa nevar būt.

Bet viņa bija tik liela, un, apmetusi trešo loku, zivs parādījās virs ūdens tikai trīsdesmit jardu attālumā, un viņas aste slējās pār viļņiem. Tā bija augstāka par krietnas izkapts asmeni, un melni zilais ūdens izcēla astes blāvi violeto krāsu. Zivs atkal ienira, bet ne tik dziļi, lai sirmgalvis nevarētu saskatīt viņas milzīgo, purpura svītrām apjozto ķermeni. Zivs muguras spura bija cieši pieglausta, bet krūšu spuras plaši izplestas.

Kamēr zivs meta loku, sirmgalvis paguva saskatīt viņas aci un divas pelēkas piesūceknes, kas sekoja viņai.

Reizēm tās piesūcās zivs sānam. Reizēm strauji metās prom. Reizēm jautri peldēja lielās zivs ēnā. Katra no tām bija apmēram trīs pēdas gara, un peldot tās vijās un locījās kā zuši.

Vecais vīrs atkal bija nosvīdis, bet ne jau no saules. Ik ar jaunu loku, ko tik rāmi meta zivs, viņš bija ievilcis laivā garus gabalus auklas un tagad zināja, ka vēl pēc pāris riņķiem varēs zivi harpunēt.

«Man tikai jāpievelk viņa tuvāk. Pavisam, pavisam tuvu,» sirmgalvis domāja. «Es nedrīkstu tēmēt galvā.

Man jātrāpa tieši sirdī.»

— Tikai mieru un izturību, — viņš teica.

Nākamajā lokā zivs mugura parādījās virs ūdens, bet no laivas to vēl nevarēja aizsniegt. Arī nākamajā riņķī zivs nebija pienākusi daudz tuvāk, taču sirmgalvis bija pārliecināts, ka, vēl saīsinot auklu, viņa piepeldēs cieši klāt.

Harpūna jau bija sagatavota, un vieglā tauva gulēja saritināta apaļā grozā, tās brīvais gals cieši piestiprināts laivas malā iekaltai dzintelei.

Zivs meta jaunu loku, viņa bija tik mierīga un skaista, un kustējās vienīgi lielā aste. Sirmgalvis visiem spēkiem vilka viņu tuvāk. Īsu brīdi zivs sazvēlās uz sāniem. Tad viņa atkal iztaisnojās un sāka jaunu loku.

— Es viņu pagriezu, — vecais teica. — Es viņu tomēr pagriezu.

Viņu atkal pārņēma vājums, bet viņš turēja auklu ar lielo zivi cik spēdams. «Es viņu pagriezu,» sirmgalvis domāja. «Varbūt šoreiz es pieveikšu viņu. Velciet, rokas! Turieties, kājas! Nepamet mani nelaimē, galva! Nepamet mani nelaimē! Tu nekad to neesi darījusi. Tagad man viņa jāpieveic.»

Zivs vēl tikai tuvojās laivai, kad sirmgalvis saņēma visus spēkus un sāka vilkt, viņa tikai viegli pagriezās uz sāna, atkal iztaisnojās un peldēja prom.

— Klausies, zivs, — vecais vīrs lūdzās, — tev tāpat būs jāmirst. Kāpēc tu gribi nogalināt arī mani?

«Tā es neko nepanākšu,» sirmgalvis domāja. Mute bija izkaltusi, bet viņš nevarēja aizsniegt ūdeni. — Man jādabū viņa pie laivas malas. Es vairs ilgi neizturēšu. Tomēr nē! — viņš iebilda. — Es izturēšu. Man pietiks spēka līdz galam.

Nākošajā lokā viņam gandrīz palaimējās. Taču zivs atkal pagriezās un lēni peldēja prom.

«Tu mani nobeigsi, zivs,» viņš domāja. «Bet tev ir tiesības to darīt. Es nekad neesmu redzējis ne lielāku, ne skaistāku, ne mierīgāku, ne arī cēlāku radījumu par tevi, mans draugs. Nāc un nogalini mani. Man vienalga — tu mani vai es tevi.»

«Galva tev atkal vairs neklausa, vecais,» viņš domāja. «Bet galva taču jātur skaidra. Galva jātur skaidra, lai es varētu uzņemt savas mokas kā vīrs. Vai kā zivs.»

— Strādā jel, galva, — viņš teica tikko dzirdamā balsī. — Noskaidrojies, es tevi lūdzu!

Zivs vēl divas reizes apmeta loku.

«Ko darīt?» domāja vecais. Ik reizes, zivij aizejot, viņam uzmācās ģībonis. «Es nezinu. Bet jāmēģina vēlreiz.»

Viņš mēģināja vēlreiz un pusnesamaņā apgrieza zivi. Taču zivs atguva līdzsvaru un lēni aizpeldēja, vicinot gaisā lielo asti.

— Bet es mēģināšu atkal, — nolēma sirmgalvis, kaut arī viņa rokas bija slābas un acis brīžiem aizmiglojās.

Viņš mēģināja vēlreiz, un zivs vēlreiz aizgāja. «Lūk, kā,» sirmgalvis nodomāja, jūtot pamirumu visā augumā. «Bet es tomēr pamēģināšu,»

Visas savas sāpes, spēku un bijušā lepnuma paliekas viņš svieda pretī zivs mokām, un tad zivs pagriezās uz sāniem un lēni piepeldēja laivas malai, gandrīz pieskaroties dēļiem ar savu šķēpu, viņa lēni slīdēja gar laivu— gara, plata, sidrabaina, purpura svītras mirdzošiem sāniem. Ūdenī viņa šķita bezgalīgi liela.

Sirmgalvis nosvieda auklu un piemina to ar kāju, tad pacēla harpūnu cik vien iespējams augstu un trieca to lejā ar visu spēku, pat vēl vairāk nekā ar visu spēku, un iecirta harpūnu zivs sānā tieši aiz lielas krūšu spuras, kas slējās gaisā gandrīz cilvēka auguma. Viņš juta, ka tērauds ieurbjas miesā, un dzina to tālāk, spiezdams harpūnu ar sava ķermeņa svaru.

Tad zivs nāves lēcienā uzšāvās augstu virs ūdens, parādījās visā savā milzu garumā un platumā, visā savā spēkā un skaistumā. Viņa šķita karājamies gaisā par veco vīru un laivu. Tad zivs krita, ūdens nokrācās un straumēm gāzās pār veco un viņa laivu.

Veco vīru pārņēma vājums un nelabums, un viņa acis satumsa. Bet viņš tomēr saturēja harpūnas tauvu un sagrieztām rokām vilka to sev klāt, un, atguvis redzi, ieraudzīja zivi, tā peldēja uz muguras, pagriezusi augšup sidraboto vēderu. Harpūnas rokturis bija šķērsām iestrēdzis zivs plecā, un viņas sirds asinis lija jūrā. Sākumā tās bija tumšas kā zemūdens klintis jūdzi dziļā jūras ūdenī. Tad asinis izplūda miglainā mākonī. Zivs sidrabaini mirdzēja un šūpojās līdzi viļņiem.

Sirmgalvis skatījās, līdz acis viņam atkal apmiglojās. Tad viņš apmeta harpūnas tauvu dubultā mezglā ap stingri iedzīto dzinteli un nolaida galvu uz rokām.

— Galva jātur skaidra, — viņš teica, piespiedis seju laivas dēļiem. — Es esmu vecs, noguris vīrs. Bet es nogalināju zivi, šo zivi, kas bija man kā brālis, un nu man palicis melnais darbs.

«Nu man jāsagatavo cilpas un virves, lai piesietu viņu laivas malai,» viņš domāja. «Pat ja mēs būtu divatā ar zēnu, piesmeltu laivu, lai varētu viņu iekraut un pēc tam izlietu ūdeni, laiva nenoturētu šo smagumu. Man jāsagatavo viss nepieciešamais, zivs jāpiesien, jāpaceļ masts un jāburā uz mājām.»

Sirmgalvis sāka vilkt zivi pie laivas malas, lai varētu izvērt virvi cauri žaunām un mutei un piesiet zivs galvu laivas priekšgalam. «Es gribu viņu redzēt,» vecais domāja, «gribu viņai pieskarties un izjust viņu, Viņa ir mana laime. Bet ne tāpēc es gribu viņu izjust. Man pat liekas, ka es jutu viņas sirdi, grūžot pa otram lāgam harpūnas rokturi. Tagad jāpievelk un jānostiprina galva, tad jāapmet cilpas astei un viducim un galva jāpiesien laivas malai.»

— Ķeries pie darba, vecais! — sirmgalvis teica. Viņš iedzēra malciņu ūdens. — Kad cīņa ir galā, paliek pāri daudz melnā darba.

Viņš paskatījās debesīs, paskatījās uz savu zivi. Tad uzmanīgi ielūkojās saulē. — Vēl ir tikai diensvidus, — viņš nolēma. — Un pūš labs ceļavējš. Auklas un āķi vairs neko nenozīmē. Tās mēs savedīsim kārtībā abi ar zēnu, kad būšu jau mājās,

— Nāc šurp, zivs, — viņš aicināja. Bet zivs nenāca. Viņa lēni valstījās viļņos, un sirmgalvis pats piestūma laivu tai blakus.

Pievilcis zivs galvu priekšgalam, viņš pats neticēja savām acīm, cik tā liela. Taču viņš atraisīja harpūnas tauvu, izvēra to cauri zivs žaunām un žokļiem, apmeta cilpu un cieši sasēja tauvu dubultā mezglā ap dzinteli laivas priekšgalā. Tad viņš nogrieza tauvas pārpalikumu un gāja uz pakaļgalu piesiet zivs asti. Zivs purpurainais mirdzums bija pārvērties sudrabā, platās svītras bija blāvi violetas — tādā pašā krāsā kā aste. Svītras bija platākas par vīra delnu ar izplestiem pirkstiem, un zivs acis lūkojās svešādi kā periskopa spoguļi vai svēto tēli krusta gājienā.

— Jā, citādi es nebūtu viņu pieveicis, — vecais teica. Iedzēris ūdeni, viņš jutās krietni labāk, viņu vairs nenomāca vājums, un galva bija skaidra. — Viņas kopsvars ir ap tūkstoš piecsimt mārciņām, varbūt pat vairāk. Divas trešdaļas būs tīras gaļas. Cik tur iznāk naudas, ja rēķina trīsdesmit centu par mārciņu?

— Man vajadzīgs zīmulis, — viņš teica. — Galvā es to nevaru izrēķināt. Bet man liekas, ka šodien lielais Dimadžo varētu lepoties ar mani. Man gan nebija kaula piesis. Bet rokas un mugura sāpēja briesmīgi. Es nesaprotu — kas tas ir par kaula piesi? Varbūt tas ir mums arī, tikai mēs to nezinām?

Sirmgalvis piestiprināja zivi laivas priekšgalam, pakaļgalam un vidum. Zivs bija tik milzīga, ka likās — viņš piesien bortam otru, daudz lielāku laivu. Vecais nogrieza gabalu auklas un aptina to zivs apakšžoklim un šķēpam, lai viņas mute nevērtos vaļā un laiva slīdētu pēc iespējas vieglāk. Tad viņš uzslēja mastu, gafeles vietā pierīkoja savu rungu un uzvilka škotiņu. Salāpītā bura piepūtās, laiva sāka slīdēt, un vecais burāja uz dienvidrietumiem, ērti atlaidies laivas pakaļgalā.

Viņam nevajadzēja kompasa, lai noteiktu virzienu. Viņš to juta pēc vēja un buras izliekuma. — Es labāk izmetīšu mazo auklu ar vizuli un mēģināšu noķert kādu zivteli. Man vajag kaut ko ieēst, lai atspirdzinātos. — Bet vizulis bija pazudis un sardīnes sasmakušas. Tāpēc viņš iecēla ar žebērkli laivā klēpi dzelteno jūras zāļu un sapurināja tās. Uz laivas dēļiem izbira sīkie garneļvēži. Tur bija apmēram ducis, un viņi lēkāja un grūstījās kā smilšu blusas. Vecais noknieba vēžiem galvas un sakošļāja tos ar visām astēm un čaumalām. Viņi gan ļoti sīciņi, toties sātīgi un gardi.

Pudelē bija palikuši vairs tikai divi malki ūdens, vienu malku vecais uzdzēra apēstajām garnelēm. Laiva, kaut arī sapostīta, slīdēja viegli, un vecais stūrēja, turēdams rumpeli vienā rokā. Viņš gandrīz nenolaida acu no zivs. Paskatoties uz savām rokām un jūtot sāpes laivas dēļiem piespiestajā mugurā, viņš pārliecinājās, ka tas nav sapnis, bet īstenība. Jo reizēm, jau pašās beigās, kad viņam bija ļoti slikti, sirmgalvim likās, ka tas ir tikai sapnis. Kad viņš ieraudzīja zivi izlecam no ūdens, viņš noturēja to par acu apmānu un nenoticēja tam. Kaut kas bija noticis ar viņa acīm, lai gan tagad viņš redzēja tikpat labi kā vienmēr.

Nu viņš zināja, ka zivs ir blakus un viņa sāpošās rokas un mugura nav sapnis. «Rokas dzīst ātri,» viņš domāja. «Es izspiedu asinis un izdedzināju rētas sāļajā ūdenī. Tumšais straumes ūdens ir labākās zāles pasaulē. Man tikai jārūpējas, lai galva būtu skaidra. Rokas savu darbu ir padarījušas, un laiva slīd labi. Ar sakniebtu muti un paceltu asti zivs turas man blakus, un mēs peldam kā divi brāļi.» Tad viņa prāts apmiglojās, un viņš nesaprata, vai viņš ved zivi vai zivs viņu. «Ja es būtu piesējis viņu pakaļgalā, tad nebūtu nekādu šaubu. Vai arī — ja zivs būtu laivā, pieveikta, pazaudējusi visu savu cēlumu, es par to nešaubītos.» Taču viņa peldēja blakus, cieši sakļautiem sāniem. «Lai viņa ved mani, ja grib,» vecais domāja. «Es tikai izrādījos viltīgāks, bet viņai pret mani nebija padomā nekas ļauns.»

Laiva peldēja pilnām burām, un sirmgalvis mērcēja rokas sāļajā ūdenī un centās noturēt skaidru galvu. Augstie gubu mākoņi un vieglās spalvu mākoņu šķiedras zilgmē rādīja, ka pasāta vējš turēsies visu nakti. Vecais cieši lūkojas uz zivi, lai nezaudētu pārliecību, ka tā ir īstenība. Tas bija stundu, pirms uzbruka pirmā haizivs.

Haizivs neuzklīda nejauši. Viņa pacēlās no okeāna dziļumiem, kad lielās zivs asiņu mākonis nosēdās un izplūda jūrā jūdzes plašumā. Haizivs uzpeldēja tik strauji un noteikti, ka izšāvās virs ūdens līmeņa un parādījās saulē. Tad viņa ienira atpakaļ, uzdūrās asiņu smakai un peldēja taisni laivas uzņemtajā virzienā.

Reizēm viņa zaudēja pēdas. Bet viņa tās ātri sameklēja un sekoja, strauji un noteikti ieturot kursu. Tā bija ļoti liela Mako haizivs. Viņas ķermenis bija veidots tā, lai peldētu ātrāk par pašām ātrākajām okeāna zivīm. Haizivs bija īsta skaistule, ja nerunājam par žokļiem. Viņas mugura bija zila kā zobenzivij un vēders sudrabains, un sāni gludi un mirdzoši. Vispār viņa līdzinājās zobenzivij, tikai tai bija spēcīgi žokļi, cieši sakniebti straujā peldējumā. Paslietā, nekustīgā muguras spura šķēla ūdens virsmu. Sakļautās dubultās lūpas slēpa visas astoņas uz iekšu ieliektās zobu rindas. Tie nebija vienkārši, trīsstūraini zobi kā lielum lielajam vairumam haizivju. Zobi bija cilvēka pirkstu formā, saliekti kā nagi ķetnā. Arī garumā tie līdzinājās sirmgalvja pirkstiem, un zobu malas bija griezīgas kā asmeņi. Šī zivs bija radīta, lai rītu citas zivis jūrā, jo viņa bija tik ātra un spēcīga, un labi bruņota, ka nesastapa sev cienīga pretinieka. Tagad, atkal saodusi asins smaku, viņa palielināja ātrumu, strauji šķeļot ūdeni ar savu zilo muguras spuru.

Kad sirmgalvis ieraudzīja viņu tuvojamies, viņš saprata, ka šī haizivs ne no kā nebīstas un ir paradusi darīt visu, ko nodomājusi. Viņš sagatavoja harpūnu un cieši sasēja tauvu, gaidot haizivi. Tauva bija īsa, jo lielu daļu no tās viņš bija nogriezis, lai piesietu laivai lielo zivi.

Vecā zvejnieka galva bija gan skaidra, un pats viņš bija pilns apņēmības, tomēr neticēja laimīgam iznākumam. «Tāda veiksme nevar būt ilga,» viņš domāja. Vērojot haizivs tuvošanos, sirmgalvis uzmeta skatienu savai zivij. «Cik labi, ja tas būtu tikai sapnis. Es nevaru atturēt viņu no uzbrukuma, bet varbūt man izdosies viņu nogalināt. Dentuso ,» viņš nodomāja. «Lāsts pār tavu māti!»

Haizivs strauji piepeldēja laivas pakaļgalam, un, kad viņa uzbruka, sirmgalvis redzēja viņas atplesto muti un svešādās acis un dzirdēja zobu klakšķošo sasišanos kad žokļi iecirtās lielās zivs miesā tieši virs astes. Haizivs galva un mugura parādījās virs ūdens, un vecais vēl dzirdēja, kā haizivs ar zobiem plēš viņa zivs ādu un gaļu, un tad ietrieca harpūnu haizivs galvā, tieši tajā punktā, kur krustojas līnijas starp acīm un degunu. Patiesībā tādas līnijas nebija redzamas. Bija tikai smaga, spilgti zila galva un lielas acis, un klaboši, asi, visu aprijoši žokļi. Bet šinī punktā atradās smadzenes, un vecais ietrieca tajās harpūnu. Asiņojošām rokām viņš cirta harpūnu no visa spēka. Viņš cirta bez kādām cerībām, bet apņēmīgi un nikni.

Haizivs apsviedās, un vecais ievēroja, ka viņas acs ir nedzīva, un tad haizivs apgriezās vēlreiz, un cilpa apvijās divām kārtām ap viņas ķermeni. Sirmgalvis saprata, ka viņa ir beigta, bet pati haizivs negribēja ar to samierināties. Guļot uz muguras, viņa sita ar asti un klabināja zobus, un sakūla ūdeni putās kā skuters. Viļņi ap viņas asti kļuva pavisam balti, un divas trešdaļas haizivs auguma pacēlās virs ūdens, tauva drebēdama saspringa, līdz beidzot pārtrūka. Kādu brīdi haizivs mierīgi gulēja uz ūdens, un sirmgalvis skatījās uz viņu. Tad viņa lēni, lēni nogrima.

— Viņa izplēsa kādas četrdesmit mārciņas, — vecais teica. — Viņa aiznesa arī harpūnu un visu auklu, un mana zivs atkal asiņo, un drīz parādīsies citas.

Kopš zivs bija izkropļota, sirmgalvim vairs nepatika uz viņu skatīties. Robu zivs ķermenī viņš izjuta kā rētu pats savā miesā.

«Bet es nogalināju haizivi, kas sakropļoja manu zivi,» viņš domāja. «Tā bija lielākā dentuso , kādu es jebkad esmu redzējis. Un dievs ir mans liecinieks, ka esmu redzējis patiešām lielas haizivis.»

«Tas bija pārāk labi, lai tā paliktu,» viņš domāja. «Man gribētos, lai tas būtu bijis tikai sapnis, lai es nebūtu noķēris šo zivi un pamostos savā gultā uz avīzēm.»

— Cilvēks nav dzimis sakāvei, — viņš teica. — Cilvēku var iznīcināt, bet ne sakaut. Man žēl, ka esmu nogalinājis šo zivi. Nu mums draud briesmas, un man nav pat harpūnas. Dentuso ir cietsirdīgs un veikls, un stiprs, un viltīgs. Taču es esmu gudrāks par viņu. Bet varbūt ari ne. Varbūt es esmu tikai labāk apbruņots.

— Nedomā par to, vecais, — viņš teica. — Peldi pa vējam un droši sagaidi nelaimes, kas tev uzbrūk.

— Bet par kaut ko taču jādomā. Varbūt tas ir viss, kas man palicis. Un vēl beisbols. Interesanti, kā lielajam Dimadžo patiktu šis cirtiens haizivs smadzenēs? Tas jau gan nav nekas sevišķs. To var izdarīt katrs vīrs. Bet varbūt viņš domātu, ka manu roku vājums ir mazāks šķērslis par kaula piesi? Es nezinu. Ar manām pēdām nekas nav atgadījies, tikai reiz es peldoties uzkāpu elektriskajai rajai, un viņa iekoda man kājā, un tad gan kāja bija paralizēta līdz pašam ceļgalam un neciešami sāpēja.

— Doma par kaut ko priecīgāku, vecais, — viņš teica,

— Ar katru brīdi tu tuvojies mājām. Un, kopš četrdesmit mārciņas ir nost, laiva slīd vieglāk.

Taču viņš zināja, kas notiks, nokļūstot straumes vidū. Bet tur vairs nekā nevarēja līdzēt.

— Tomēr! — viņš iesaucās. — Es piesiešu nazi aira resgalim.

To viņš arī izdarīja, turot rumpeli padusē un piespiežot buras auklu ar kāju.

— Tā, — viņš noteica. — Es, protams, esmu vecs vīrs. Bet ne jau bez ieročiem.

Pasāta vējš pieņēmās spēkā, un laiva traucās pilnās burās. Sirmgalvis skatījās uz zivs priekšējo daļu un atkal atguva mazliet cerību.

«Nav nekāda prāta zaudēt cerības,» viņš domāja. «Zaudēt cerības ir grēks. Taču nelauzi galvu ap grēku. Tev jādomā par citām lietām. Un ko gan tu saproti no grēkiem?»

— Jā, es tos nesaprotu un laikam pat īsti tiem neticu. Varbūt grēks ir nokaut zivi. Droši vien ir. Kaut arī zivis uztur manu dzīvību un baro vēl daudzus cilvēkus. Bet tad jau viss ir grēks. Labāk nedomā par to. Ir jau par vēlu to darīt. Lai domā tie, kam par tādām lietām maksā. Lai viņi domā. Tu esi dzimis par zvejnieku kā zivs — par zivi. Pat svētais Pēteris bija zvejnieks un lielā Dimadžo tēvs arī.

Taču viņš mīlēja aizsāktu domu risināt līdz galam, un, par cik nebija nekā, ko palasīt, nedz radio, ko paklausīties, viņam atlika tikai domas, un sirmgalvis turpināja prātot par grēku.

«Tu tomēr nenogalināji zivi tikai savas dzīvības uzturēšanai un citu ļaužu pārtikai,» viņš domāja. «Tu nogalināji viņu aiz lepnuma un vēl tāpēc, ka esi zvejnieks.

Tu mīlēji šo zivi, kad viņa bija dzīva, un mīli vēl tagad. Un, ja tu viņu mīli, varbūt tad nav grēks nogalināt? Jeb tas ir divkāršs grēks?»

— Tu pārāk daudz domā, vecais, — viņš teica.

— Bet dentuso tu nogalināji ar prieku. Taču viņa dzīvo, nogalinot citus, tāpat kā tu. Viņa nerij maitas un nav izkāmējusi rīma kā daudzas citas haizivis. Viņa ir skaista un dižciltīga, un viņa nepazīst baiļu.

— Es nogalināju viņu aizsargājoties, — vecais teica. — Un es viņu nogalināju godīgi.

«Bez tam,» viņš domāja, «katrs jau kaut ko nogalina šādā vai tādā veidā. Zveja uztur manu dzīvību, bet tajā pašā laikā mani nogalina. Manu dzīvību uztur zēns. Man nevajadzētu būt tik pašpārliecinātam.»

Sirmgalvis izliecās pār laivas malu un atrāva gabalu gaļas haizivs izcirstajā robā. Viņš pakošļāja to un sajuta, cik zivs ir garšīga. Tā bija stingra un sulīga kā lopu gaļa, vienīgi tik sarkana tā nebija. Gaļa nebija arī stiegraina, un vecais zināja, ka tirgū varētu saņemt par to visaugstāko cenu. Bet ko gan varēja darīt, lai gaļas smarža neizplatītos jūrā? Neko. Un vecais zvejnieks saprata, ka nu sāksies grūti brīži.

Pasāts pūta spēcīgi. Tas bija griezies ziemeļaustrumos, un sirmgalvis zināja, ka šis vējš nepārstās. Viņš lūkojās pamalē, bet neredzēja ne buras, nedz arī kāda kuģa siluetu vai dūmus. Ūdenī līgojās tikai dzelteno jūraszāļu laukumi, un laivas iztrauktās lidojošās zivis spurdza uz abām pusēm. Pat putni nebija redzami.

Jau divas stundas sirmgalvis bija vadījis laivu, atpūties laivas galā, pa brīžiem ēdis marlina gaļas šķēlītes un centies uzkrāt spēkus, kad viņš ieraudzīja pirmo haizivju pāri.

— Au! — viņš iekunkstējās. Šo vaidu nevar izteikt vārdos. Varbūt tādu skaņu neviļus izdveš vīrs, kas jūt, ka cauri viņa rokai izurbjas nagla un ietriecas kokā.

— Galanos , — viņš teica. Viņš redzēja, ka aiz pirmās spuras uzpeld vēl otra, un brūnās, trīsstūrainās spuras un šaudīgās astes rādīja, ka tās ir platdegunu haizivis. Tās bija satracinājusi zivs smaka, un savā satraukumā, stulbumā un neprātīgajā izsalkumā viņas mētājās un bieži zaudēja pēdas. Taču viņas tuvojās ar katru mirkli.

Vecais vīrs nostiprināja buru un rumpeli. Tad viņš pacēla airi ar resgalim piesieto nazi, Sākumā viņš pacēla airi pavisam vieglītēm, jo rokas neciešami sāpēja. Viņš sažņaudza un atlaida pirkstus, lai tie atgūtu spēju kustēties, tad sagrāba airi spēcīgāk, par spīti sāpēm, lai rokas pie tām pierastu un sagatavotos darbam, bet viņa skats sekoja haizivīm. Sirmgalvis redzēja viņu plakanās galvas, platos degunus un lielās, baltmalainās krūšu spuras. Tās bija vispretīgākās no visām haizivīm — smirdīgas slepkavas, kas rija arī maitas, un badā viņas gatavas ieklupt pat airos un laivas stūrē. Tādas haizivis nokož ķepas un peldspuras ūdens virspusē aizmigušiem bruņurupučiem un pie reizes uzbrūk arī peldošam cilvēkam, pat ja cilvēks nemaz neož pēc zivs asinīm vai gļotām.

— Ā, galanos ! — iesaucās vecais vīrs. — Panāciet vien šurp, galanos !

Un viņas nāca. Taču ne tā, kā to darīja Mako haizivs. Viena apsviedās un panira zem laivas, un sirmgalvis juta, kā drebēja laiva, kad viņa tur apakšā raustīja un plosīja zivi. Otra uzmanīja zvejnieku ar savām dzeltenajām, iešķeltajām acīm, tad plaši atplestiem žokļiem ieklupa jau Mako haizivs iecirstajā robā. Sirmgalvis skaidri redzēja svītru pāri viņas pakausim un mugurai, kur smadzenes pievienojas mugurkaulam, un tieši šajā vietā iecirta airim piesieto nazi, otro dūrienu viņš notēmēja plēsoņas dzeltenajās kaķa acīs. Mirstošā haizivs atlaidās un sāka grimt, rīdama noplēsto gabalu.

Otras haizivs plosīšanās vēl arvien drebināja laivu, un vecais atlaida buru, lai sazveltu laivu uz sāniem un izvilinātu haizivi virspusē. Ieraudzījis plēsoņu, viņš pārliecās pār laivas malu un dūra. Taču viņš trāpīja mīkstumā, un āda bija tik sīksta, ka nazis to nevarēja īsti pāršķelt. No spēcīgā sitiena iesāpējās ne vien roka, bet arī pleci. Izbāzusi purnu no ūdens, haizivs atkal metās uz laupījumu. Vecais izvilka asmeni un ietrieca to plakanās galvas vidū, šai vietā viņš iedūra divas reizes. Bet plēsoņa iekārās zivī cieši sažņaugtiem žokļiem un nelaida to vaļā, un tad vecais dūra viņas kreisajā acī. Taču haizivs karājās vēl arvien.

— Negribi? — jautāja sirmgalvis un ietrieca nazi starp mugurkaula skriemeli un smadzenēm. Tas bija gluži viegls dūriens, un vecais juta, kā pāršķeļas skrimslis. Tad viņš apgrieza airi, iespieda naža asmeni starp haizivs zobiem un atlauza tos. Viņš pagrieza asmeni un, kad haizivs atšļuka nost, sacīja: — Laidies dibenā, galano !

Laidies vien par veselu jūdzi dziļāki Tur tu sastapsi savu draugu. Jeb vai tā bija tava māte?

Sirmgalvis noslaucīja naža asmeni un nolika airi. Tad viņš iztaisnoja buru un atkal ievirzīja laivu uzņemtajā kursā.

— Viņas ir noplēsušas jau kādu ceturto daļu un pašus labākos gabalus, — viņš zūdījās. — Kaut jel tas būtu bijis tikai sapnis un es nekad nebūtu viņu noķēris. Man ļoti žēl, ka tā iznāca, zivs! Žēl, ka viss tik slikti beidzās. — Sirmgalvis apklusa, un viņam vairs negribējās skatīties uz zivi. Noasiņojusi un ūdens izskalota tā bija blāva kā spoguļa sidrabojums, mēļās svītras gan vēl bija redzamas.

— Man nevajadzēja braukt tik tālu jūrā, zivs, — viņš teica. — Mūsu abu dēļ nevajadzēja. Man ļoti žēl, ka tas noticis, zivs!

— Tā neiet, — viņš sacīja. — Apskati labāk, vai nazis ir stingri piesiets un vai auklas nav pārdilušas. Un saved kārtībā savas rokas, jo grūtākais vēl ir priekšā.

— Kaut man bijusi galoda asmeņa uztrīšanai, — viņš teica, pārbaudījis piesieto nazi. — Galoda vienmēr jāņem līdzi. Tev gan daudz ko vajadzēja paņemt līdzi, — sirmgalvis grēmās. — Tagad nav laika domāt par krastā palikušām lietām. Padomā, kā iztikt ar to, kas ir pie rokas.

— Tu man esi apnicis ar saviem labajiem padomiem, — viņš ņurdēja.

Viņš iespieda rumpeli padusē un iemērca abas rokas ūdenī, kamēr laiva slīdēja uz priekšu.

— Dievs vien zina, cik noplēsa pēdējā galano . Bet zivs nu ir daudz vieglāka. — Sirmgalvim negribējās pat domāt par izplosīto zivs vēderu. Viņš zināja, ka ikkatrs haizivs rāviens nozīmēja izplēstu gaļas gabalu, un zivs tagad atstāja aiz sevis vēl sajūtamākas pēdas haizivīm, platas kā lielceļu cauri visai jūrai.

— Tāda zivs varēja sagādāt man uzturu visai ziemai, — sirmgalvis nopūtās. — Labāk nedomā par to. Atpūties un turi kārtībā savas rokas, lai cīnītos kaut vai par atlikumu. Arī manas rokas ož pēc asinīm, bet to nevar salīdzināt ar asiņu smaku ūdenī. Un cik tad rokas var asiņot? Man nav nevienas nopietni ņemamas rētas. Asiņošana vēl pasargās kreiso roku no krampjiem.

— Par ko man domāt? Nav par ko. Man jācenšas nedomāt un jāgaida nākošās haizivis. Es tiešām gribētu, lai tas izrādītos par sapni. Bet ko var zināt? Tas viss var beigties tīri labi.

Nākošā haizivs bija vientuļi klīstoša platdegune. Viņa līdzinātos cūkai, kas skrien pie savas siles, ja cūkām būtu tik platas mutes, kas var vienā kampienā sagrābt cilvēka galvu. Sirmgalvis ļāva viņai iekosties zivī un tad pacēla airi, un ietrieca nazi viņai smadzenēs. Bet haizivs rāvās atpakaļ un pagriezienā pārlauza naža asmeni.

Sirmgalvis apsēdās pie stūres. Viņš pat neskatījās, kā haizivs nogrimst, kļūdama arvien mazāka un mazāka. Citkārt viņu aizrautu tāda aina. Bet šoreiz viņam negribējās skatīties.

— Man vēl ir žebērklis, — viņš teica. — No tā gan nav nekāda labuma. Un vēl man ir divi airi, rumpelis un runga.

«Nu viņas ir mani pieveikušas,» sirmgalvis domāja. «Esmu par vecu, lai nosistu haizivi ar rungu. Bet es vēl cīnīšos, kamēr man ir airi, rumpelis un runga.»

Viņš atkal iemērca rokas ūdenī. Bija vēla pēcpusdiena, un visapkārt tikai debesis un jūra. Vējš dzina mākoņus aizvien straujāk, un sirmgalvis cerēja drīz ieraudzīt krastu.

— Tu esi noguris, vecais, — viņš teica. — Tavs gars ir salauzts.

Līdz pašam saulrietam haizivis lika viņam mieru.

Tad viņš atkal ieraudzīja brūnās spuras platajā zivs smaržas takā, kas palika aiz laivas. Haizivis nešaudījās, pēdas meklējot. Viņas nāca taisni uz laivu, peldot sānu pie sāna.

Vecais atkal nostiprināja rumpeli un buru un pats ķērās pie laivas dibenā nomestās rungas. Runga nebija nekas vairāk kā divarpus pēdas garš nolauzts airis. Roktura iežmauga ļāva saņemt rungu tikai vienā rokā, un sirmgalvis satvēra to labajā delnā, pavicināja gaisā, lai iekustinātu locītavu, un gaidīja haizivis pienākam. Abas bija galanos .

«Man jāļauj pirmajai krietni iekosties, tad jāsit šķērsām pa deguna galu vai pašu galvvidu,» viņš domāja.

Abas haizivis pienāca reizē, un, kad sirmgalvis ieraudzīja tuvāko atplešam žokļus un iegrimstam zivs sidrabotajā sānā, viņš augstu pacēla rungu un smagi nolaida to uz haizivs platās galvas, Roka juta galvas atsperīgo stingrumu. Taču roka juta arī kaula nesatricināmo pretestību, un tad vecais sita pa haizivs degunu, kamēr tā atlaidās no zivs.

Otra haizivs pa to laiku jau bija krietni pieēdusies un atpeldējusi tālāk un atkal tuvojās, atplestu rīkli. Pirms viņa paspēja vēlreiz uzklupt zivij, vecais ieraudzīja viņas žokļiem pielipušas baltas gaļas plūksnas. Vecais atvēzējās, bet trāpīja tikai pa galvu, un haizivs paskatījās uz viņu un atrāva vēl vienu kumosu. Kad viņa atlaidās, lai norītu šo gabalu, sirmgalvis sita atkal, bet runga noslīdēja pār gludeno pakausi.

— Nāc vien tuvāk, galano , — viņš teica. — Nāc tik šurp.

Haizivs metās uz priekšu, un sirmgalvis sita, tikko viņa paspēja sacirst žokļus. Viņš sita, cik vien bija spēka, augstu pacēlis rungu. Šoreiz viņš trāpīja pašā galvaskausā un ieblieza pa šo vietu vēlreiz. Haizivs gurdeni izrāva gabalu gaļas un iegrima dziļumā.

Sirmgalvis gaidīja, vai tās neparādīsies atkal, bet nekā nemanīja. Tad viņš ieraudzīja vienu riņķojam pašā ūdens virspusē. Otrās haizivs spura nebija redzama.

«Nebija nemaz ko cerēt, ka būšu viņu nositis,» viņš domāja. «Savā laikā gan es to varēju. Taču esmu viņām krietni sadevis, un diez cik labi viņas nejūtas. Ja runga būtu satverama abām rokām, tad es vismaz to pirmo būtu nobeidzis. To es vēl varētu.»

Sirmgalvis centās neskatīties uz savu zivi. Viņš zināja, ka iznīcināta jau puse. Pa to laiku, kamēr viņš cīnījās ar haizivīm, saule bija norietējusi.

— Drīz būs tumšs, — viņš teica. — Tad es redzēšu Havannas uguņu atspīdumu. Bet, ja esmu novirzījies tālu uz austrumiem, es redzēšu gaismu kādā no jaunajiem krasta kūrortiem.

— Nevar būt, ka esmu pārāk tālu no malas. Es ceru, ka visi tur mājās nav sākuši uztraukties. Kaut gan par mani var uztraukties tikai zēns. Bet viņš taču par mani nevarētu šaubīties. Vecie zvejnieki, tie gan laikam ir nobažījušies. Un vēl viens otrs. Manā pilsētā ir labi ļaudis.

Ar zivi sirmgalvis vairs nerunāja, kopš viņa bija tik ļoti saplosīta. Tad viņam kaut kas ienāca prātā.

— Puszivs, — viņš teica. — Tu, kas reiz biji zivs. Man žēl ka es izgāju tik tālu jūrā. Es pazudināju mūs abus. Taču mēs nokāvām daudz haizivju, tu un es, un citas mēs sakropļojām. Arī tu savā mūžā esi nokāvusi daudzus, vai ne, vecā zivs? Ne par velti tavā degungalā ir tik varens šķēps.

Viņam patika domāt par zivi un iztēloties, ka viņa sastaptos ar haizivi, ja peldētu savā vaļā. «Es varētu nocirst viņas šķēpu un izlietot to par ieroci,» viņš prātoja. «Bet man nav ne cirvja, ne naža.»

— Kas tas būtu par ieroci, ja to piesietu aira resgalim! Tā mēs varētu cīnīties abi divi. Bet ko darīt, ja haizivs uzbruks naktī? Ko tad darīt?

— Cīnīties! — viņš teica. — Es cīnīšos, kamēr vien būšu dzīvs.

Iestājās tumsa, un nekādas ugunis nebija saskatāmas, un tikai vējš pūta, un bura nesa laivu, un sirmgalvim pēkšņi likās, ka viņš ir jau miris. Viņš salika rokas un sajuta savas delnas. Delnas nebija mirušas, un, atverot un sakļaujot tās, viņš juta dzīvības sāpes. Viņš atspieda muguru pret laivas dēļiem un saprata, ka nav vēl miris. To liecināja viņa pleci.

— Man vēl jānoskaita lūgšanas, ko apsolīju dievam, ja noķeršu zivi. Bet pašlaik esmu pārāk noguris, lai to izdarītu. Es labāk sameklēšu maisu un apsegšu plecus.

Atlaidies pusguļus laivā, viņš stūrēja un skatījās debesīs, gaidot gaismas atspīdumu. «Man vēl palikusi puse zivs,» viņš domāja. «Varbūt man palaimēsies aizvest šo pusi mājās. Reiz taču jāpaveicas. Bet nē,» viņš papurināja galvu. «Tu izpostīji savu laimi, izbraucot tik tālu jūrā.»

— Neesi muļķis, — sirmgalvis noteica. — Turies nomodā un stūrē. Gan vēl palaimēsies.

— Labi būtu, ja varētu nopirkt kādu drusciņu laimes. Ja būtu kāda vieta, kur to pārdod.

— Bet par ko gan es to pirktu? — viņš sev jautāja. — Par pazaudētu harpūnu un salauztu nazi, un divām nekur nederīgām rokām?

— Ko var zināt? Tu gribēji nopirkt laimi par astoņdesmit četrām dienām jūrā. Un gandrīz nopirki arī.

— Man gan neklātos domāt tādas aplamības, — viņš sev pārmeta. — Laime mēdz parādīties tik dažādos veidos, ka viņu reizēm grūti pazīt. Es gan ņemtu mazliet laimes jebkurā veidā un maksātu par to katru cenu. Kaut nu es ieraudzītu Havannas ugunis. Parasti es gribu daudzas un dažādas lietas, Bet pašlaik man pietiktu ar Havannas atblāzmu. — Viņš mēģināja ierīkoties pie stūres ērtāk, un tikai sāpes visos locekļos lika viņam sajust, ka ir vēl dzīvs.

Ap desmitiem vakarā sirmgalvis ieraudzīja debesīs pilsētas uguņu atspīdumu. Sākumā tas bija līdzīgs vieglajam blāvumam gaisā, kam seko mēness lēkts. Tad blāzma iespulgojās gaišāk pār pieaugošā vēja sabangoto okeānu. Viņš stūrēja tieši uz gaismu, domādams par straumes izliekumu, ko drīz vajadzēs šķērsot.

«Tās ir beigas,» viņš domāja. «Tur viņas noteikti uzbruks. Un kā man cīnīties ar haizivīm tumsā, bez kādiem ieročiem?» Sirmgalvis jutās pavisam sabrucis, un viņa rētas un pārpūlētie locekļi sāpēja nakts aukstuma. «Es ceru, ka man nevajadzēs atkal cīnīties. Es ļoti, ļoti ceru, ka man to nevajadzēs darīt.»

Taču jau pusnaktī viņš cīnījās atkal, bet nu viņš zināja, ka cīņa ir veltīga. Haizivis uzpeldēja veselā barā, un sirmgalvis redzēja švīkas, ko vilka ūdenī paslietās spuras, un fosforisko mirdzumu, kad viņas metās uz zivi. Viņš sita pa haizivju galvām un dzirdēja žokļu klaboņu, un juta laivas raustīšanos, kad viņas plosīja zivi. Viņš izmisīgi dauzīja savus gandrīz neredzamos un nedzirdamos pretiniekus, līdz juta, ka viņa rungu kāds sagrābj un izrauj no rokām.

Viņš izrāva rumpeli no stūres balsta un laida to cīņā. Viņš cēla to abām rokām un sita, sita, sita. Bet haizivis jau bija sasniegušas laivas priekšgalu un grūstīdamās plēsa gabalu pēc gabala, un zivs gaļa fosforiski spīdēja un rādīja haizivju kustības.

Beidzot viena no tām piepeldēja pie pašas galvas, un sirmgalvis zināja, ka tās ir beigas. Viņš trieca rumpeli pa žokļiem, kas bija iecirtušies cietajā, nesakožamajā zivs galvā. Sitieni sekoja cits citam. Rumpelis brīkšķot pārlūza. Viņš uzbruka haizivij ar sašķaidīto rokturi, juta, kā asais koks ieduras plēsoņas miesā, un dūra vēlreiz. Viņa pameta zivi un aizpeldēja. Tā bija pēdējā haizivs no visa bara. Citas nenāca, jo nebija vairs ko ēst.

Sirmgalvim bija grūti elpot, un mutē viņš juta savādu garšu. Tā bija salkana vara garša, un vecais kādu brīdi izjuta bailes. Bet tās drīz pārgāja.

Viņš iespļāva jūrā un teica: — Rijiet vien, galanos. Un redziet sapnī, ka esat nogalinājušas cilvēku.

Sirmgalvis zināja, ka ir sakauts, neglābjami sakauts, un atgriezās laivas priekšgalā, un iesprauda izroboto rumpeli stūres spraugā. Tas vēl bija pietiekoši labs, lai vadītu laivu. Viņš satina plecus maisā un uzņēma virzienu. Laiva nu slīdēja pavisam viegli, un sirmgalvis neko nejuta un neko nedomāja. Viss bija beidzies, un viņš vadīja laivu mājup, cik vien labi un izveicīgi spēdams. Naktī haizivis skrubināja kailo skeletu, salasot druskas no dzīru galda. Sirmgalvis vairs nepievērsa viņām nekādas vērības, visa viņa uzmanība piederēja stūrei. Viņš tikko manīja, cik viegli un labi slīd laiva, atbrīvota no liekā smaguma, kas bija piesiets blakus.

«Laiva ir laba,» vecais domāja. «Tā ir vesela un nemaz nav cietusi, ja neskaita rumpeli. Bet to var pielikt no jauna.»

Vecais juta, ka nokļuvis pašā straumes vidū, un krastā spīdēja ciematu ugunis. Nu viņš skaidri zināja, kur atrodas, un viegli varēja nokļūt mājās.

«Vējš ir mūsu draugs,» viņš domāja. Un piemetināja: — Reizēm. Plašā jūra pilna ar mūsu draugiem un ienaidniekiem. Tad vēl gulta. Gulta ir mans draugs. Tieši gulta. Gulta ir liela lieta. Cik viegli, kad esi sakauts. Man ne prātā nenāca, cik tad viegli. Un kas tevi sakāva, vecais?

— Neviens, — viņš sev atbildēja. — Es tikai izgāju pārāk tālu jūrā.

Kad viņš iebrauca mazajā ostā, «Terases» ugunis jau bija nodzisušas, tas nozīmēja, ka visi guļ. Vējš bija pieņēmies un tagad pūta no visa spēka. Taču ostā bija klusums, un sirmgalvis apturēja laivu pie oļaina laukumiņa klintīs. Nebija neviena, kas palīdzētu uzvilkt laivu krastā. Viņš izkāpa un piesēja to pie klintīm.

Sirmgalvis nolaida mastu un satina un nosēja buru. Viņš uzvēla mastu plecos un kāpa kalnā. Tikai tad viņš pa īstam izjuta savu nogurumu. Viņš uz brīdi apstājās un atskatījās, un ielas laternu gaismā redzēja, cik augstu slienas zivs aste laivas galā. Viņš redzēja balto, kailo mugurkaula līniju un milzīgo, melno galvu ar augšup paslieto šķēpu.

Sirmgalvis kāpa tālāk, un kalna galā viņš pakrita un kādu laiciņu gulēja, sabrucis zem masta. Tad viņš mēģināja piecelties. Tas bija pārāk grūti, un vecais sēdēja ar mastu pār plecu un skatījās uz ceļu. Gabalu tālāk, iedams savās gaitās, to šķērsoja kaķis, un sirmgalvis pavadīja viņu ar skatienu. Tad viņš raudzījās uz ceļu.

Beidzot viņš nolika mastu un piecēlās. Tad paslēja mastu vēlreiz un uzvēla to atkal plecos, un izgāja uz ceļa. Viņš sēdēja vēl piecas reizes, pirms nokļuva savā būdā.

Būdā viņš nolika mastu gar sienu, uztaustīja ūdens pudeli un izdzēra dažus malkus. Tad sirmgalvis nokrita gultā. Viņš uzvilka segu pār pleciem, apsedza sānus un kājas un aizmiga uz vecajām avīzēm, izstiepis nogurušās rokas ar augšup pagrieztām delnām.

Viņš vēl gulēja, kad zēns rīta pusē ieskatījās pa durvīm. Vējš plosījās tik stipri, ka neviena laiva negāja jūrā, un zēns bija pamodies ļoti vēlu un, kā jau katru rītu, ielūkojās sirmgalvja būdā. Zēns dzirdēja, ka vecais zvejnieks vēl elpo, tad paskatījās uz viņa rokām un sāka raudāt. Viņš klusītēm izgāja no būdas, lai atnestu kafiju, un raudāja visu ceļu.

Ap laivu bija salasījušies zvejnieki un apskatīja pie laivas piesieto skeletu; viens, bikses uzlocījis, brida pa ūdeni un mērīja skeletu ar izstieptu auklu.

Zēns nokāpa lejā. Viņš jau bija to visu redzējis, un kāds no zvejniekiem bija apsolījies pieskatīt laivu.

— Kā iet vecajam? — kāds sauca no krasta.

— Guļ, — atbildēja zēns. Viņš nelikās zinis par to, ka zvejnieki redz viņu raudam. — Nevajag viņu traucēt.

— Astoņpadsmit pēdu no deguna līdz astei, — mērītājs uzsauca zēnam.

— Tam es ticu, — zēns atsaucās.

Viņš iegāja «Terasē» un paprasīja kannu kafijas.

— Lai tā būtu karsta. Un pielieciet labi daudz piena un cukura.

— Tas ir viss?

— Pagaidām. Vēlāk es uzzināšu, ko viņš grib ēst.

— Kas par varenu zivi! — teica kafejnīcas saimnieks. — Taisni neredzēta zivs. Bet arī tu vakar pārvedi pāris lielisku zivju.

— Lai viņas nolādētas, — zēns noteica un atkal sāka raudāt.

— Varbūt tu gribi kaut ko iedzert? — vaicāja saimnieks.

— Nē, — atteica zēns. — Pasaki visiem, lai neviens netraucē Santjago. Es vēl pienākšu.

— Pasaki, ka jūtu viņam līdz.

— Paldies, — atteica zēns.

Zēns aiznesa uz būdu kannu karstās kafijas un apsēdās, gaidot sirmgalvja pamošanos. Vienu brīdi pat likās, ka viņš mostas. Bet vecais vīrs atkal iegrima smagā miegā, un zēns aizgāja aizņemties mazliet malkas, lai uzsildītu kafiju. Beidzot sirmgalvis pamodās.

— Necelies augšā, — zēns teica. — iedzer šo te! — Un viņš ielēja glāzē kafiju.

Vecais paņēma glāzi un dzēra.

— Viņas mani sakāva, Manolino, — viņš teica. — Viņas tik tiešām mani sakāva.

— Haizivis, bet ne tava zivs.

— Jā. Patiešām. Bet tas notika pašās beigas.

— Laivu un rīkus pieskata Pedriko, Ko tu doma darīt ar zivs galvu?

— Lai Pedriko sacērt to gabalos un izliek par ēsmu savos tīklos.

— Un šķēps?

— Ņem tu, ja gribi.

— Gribu gan, — teica zēns. — Bet tagad mums jāapspriež citas lietas.

— Mani meklēja?

— Protams. Krasta sardze un pat lidmašīnas.

— Okeāns ir ļoti liels, bet laiva pavisam maza, to grūti saredzēt, — teica sirmgalvis. Viņam patika runāt ar dzīvu cilvēku. Tas bija pavisam citādi nekā sarunāties pašam ar sevi jūras vidū. — Man bija garlaicīgi bez tevis, — viņš teica. — Ko tu nozvejoji?

— Pirmajā dienā vienu zivi, otrajā arī, bet trešajā divas.

— Ļoti labi.

— Nu mēs atkal zvejosim kopā.

— Nē. Man nav laimes. Man vairs nav laimes.

— Velns ar visu laimi! — teica zēns. — Es atdošu tev savu.

— Ko teiks tavi vecāki?

— Kas man par daļu! Vakar es noķēru divas gabalas. Mēs zvejosim kopā, man vēl daudz ko mācīties no tevis.

— Mums jāsadabū kārtīgs pīķis, ko ņemt līdzi jūrā. Asmeni var iztaisīt no vecas forda atsperes. Aizvedīsim to uz Guanbakoa uztrīt. Tam jābūt asam un labi rūdītam, lai nepārlūztu. Mans nazis taču salūza.

— Es sadabūšu jaunu nazi un atsperi arī. Cik dienas vēl pūtīs tik stiprs vējš?

— Varbūt trīs. Vai vēl vairāk.

— Pa to laiku mēs visu savedīsim kārtībā, — teica zēns. — Un tu sadziedēsi savas rokas.

— Rokas izārstēt es protu. Bet nakti es izspļāvu tādu savādu guldzienu, man laikam krūtīs kaut kas pārtrūcis.

— Arī tam jāsadzīst, — teica zēns. — Guli, vecais. Es atnesīšu tev tīru kreklu. Un kaut ko ēdamu.

— Atnes man arī pēdējo dienu avīzes, — sirmgalvis piebilda.

— Tev ātrāk jākļūst veselam, jo man vēl daudz jamācās un tu vari man iemācīt visu ko. Tev bija ļoti grūti?

— Grūti gan, — teica vecais.

— Es atnesīšu tev ēdienu un avīzes, — zēns sacīja. — Atpūties pa īstam. Es atnesīšu no aptiekas zāles tavām rokām.

— Neaizmirsti pateikt Pedriko, ka es atdodu viņam galvu.

— Noteikti. Es atcerēšos.

Kad zēns izgāja pa durvīm un kāpa lejā pa akmeņaino taku, viņš atkal raudāja.

Pēcpusdienā «Terasē» ieklīda tūristu grupa un skatījās, kā vējš dzen līcī augstus viļņus. Kāda sieviete ieraudzīja starp tukšām alus kannām un nosprāgušām medūzām garu, baltu asaku ar lielu asti galā, kas šūpojās vēja sabangotajā ūdenī.

— Kas tas ir? — viņa jautāja viesmīlim, norādot uz milzīgās zivs mugurkaulu. Ūdens to svaidīja kā nekam nederīgu atkritumu, ko atplūdi jau rīt aiznesīs jūrā.

— Tiburon, — teica viesmīlis. — Haizivis. — Viņš gribēja paskaidrot notikušo.

— Es nemaz nezināju, ka haizivīm ir tik skaistas, smalki veidotas astes.

— Es arī ne, — piekrita viņas pavadonis.

Bet sirmgalvis vecajā būdā viņpus ceļam bija atkal aizmidzis. Viņš gulēja uz mutes, un zēns sargāja viņa miegu. Sapnī viņš redzēja lauvas.

FRENSA MAKOMBERA ĪSAIS LAIMES BRĪDIS

Tulkojusi Inese Veide

Bija brokasta laiks, un viņi sēdēja zem azaida telts zaļās dubultnojumes, izlikdamies, it kā nekas nebūtu noticis.

— Ko jūs dzersiet — citronu sulu vai limonādi? — Makombers jautāja.

— Kokteili, — Roberts Vilsons sacīja.

— Es arī kokteili. Gribas kaut ko stiprāku, — misis Makombera teica.

— Pareizi gan, — Makombers piekrita. — Lieciet, lai sataisa trīs kokteiļus.

Zēns, kas apkalpoja pie galda, bija jau sācis rosīties un vilka ārā ledū ieliktās pudeles no brezenta maisiņiem, norasojušiem vējā, kas telts paēnā pūta caur kokiem.

— Cik man būtu viņiem jādod? — Makombers jautāja.

— Ar mārciņu pilnīgi pietiks, — Vilsons atteica.— Nevajag viņus izlutināt.

— Dot vecākajam, lai izdala?

— Protams.

Pirms pusstundas pavārs, kalpotāji, dīriķis un nesēji bija atnesuši Frensu Makomberu uz rokām kā uzvarētāju no nometnes viņas malas līdz pašai teltij. Ieroču nesēji nepiedalījās šajā procesijā. Kad iezemieši pie telts nolaida Makomberu zemē, viņš spieda visiem roku, pateicās par apsveikumiem, iegāja teltī un palika sēžot uz gultas, kamēr ienāca viņa sieva. Tā neteica ne vārda, un Makombers tūlīt pat izgāja ārā, nomazgāja bļodā seju un rokas un devās pāri uz azaida telti, kur apsēdās ērtajā audekla krēslā vējainajā paēnā.

— Lauvu nu esat pieveicis, — Roberts Vilsons sacīja, — pie tam vēl kādu!

Misis Makombera uzmeta Vilsonam ašu skatienu. Viņa bija neparasti daiļa sieviete ar labi koptu seju; skaistums un sabiedriskais stāvoklis pirms pieciem gadiem bija viņai ienesis pieci tūkstoši dolāru par atļauju izmantot viņas fotogrāfiju kāda skaistumkopšanas līdzekļa reklamēšanai, kuru pati nelietoja. Ar Frensu Makomberu viņa bija apprecējusies pirms vienpadsmit gadiem.

— Lauva patiešām varens, vai ne? — Makombers sacīja. Misis Makombera pameta acis uz vīru. Viņa raudzījās abos vīriešos tā, it kā redzētu tos pirmo reizi.

Balto mednieku Vilsonu viņa tiešām vēl nebija tā īsti aplūkojusi. Viņš bija vidēja auguma, iesarkaniem matiem, spurainām ūsām, stipri sarkanu seju un neparasti dzedrām, zilām acīm, ar sīkām grumbiņām acu kaktiņos, kuras smaidot jautri satecēja kopā. Pašlaik viņš smaidīdams raudzījās viņā, un sievietes skatiens noslīdēja no šī cilvēka sejas uz slīpajiem pleciem, ko apņēma mednieka vaļīgā blūze ar četrām lielām patronām kreisās krūšu kabatas vietā, uz lielajām, brūnajām rokām, vecajām biksēm, netīrajiem zābakiem un atkal atgriezās pie sarkanās sejas. Viņa ievēroja, ka iedegums izbeidzas ar gaišu svītru, ko bija iezīmējusi Vilsona platmale, kas pašlaik karājās uz naglas pie telts balsta.

— Nu, tad iedzeram par mūsu lauvu! — Roberts Vilsons teica. Viņš atkal uzsmaidīja misis Makomberai, bet viņa, palikdama nopietna, ziņkāri paskatījās uz savu vīru.

Frenss Makombers bija ļoti slaida, ļoti samērīga auguma — ja vien pārmērīgs garums nav trūkums, — ar tumšu, īsi apgrieztu matu ezīti, paplānām lūpām, un viņu uzskatīja par skaistu. Ģērbies tādās pašās mednieka drēbēs kā Vilsons, tikai jaunāks, trīsdesmit piecus gadus vecs, vienmēr labā formā, izveicīgs sporta spēlēs, vairākkārtējs uzvarētājs makšķerēšanas sacensībās, un tikko visiem bija parādījis, ka patiesībā ir gļēvulis.

— Par mūsu lauvu, — viņš atkārtoja, — Patiešām nezinu, kā lai jums pateicos.

Mārgerita, viņa sieva, atkal pievērsa skatienu Vilsonam.

— Nerunāsim vairs par lauvu, — viņa noteica.

Vilsons nopietni pavērās sievietē, un viņa tam uzsmaidīja.

— Kāda šodien neparasta diena, — Mārgerita sacīja.

— Jums derētu uzlikt cepuri, jo pusdienas laikā dedzina pat zem nojumes. Jūs pats man tā teicāt.

— Var arī uzlikt, — Vilsons piekrita.

— Jums, mister Vilson, ir ļoti sarkana seja, — viņa turpināja un vēlreiz tam uzsmaidīja.

— Laikam no dzeršanas, — Vilsons teica,

— Nedomāju vis. Arī Frenss krietni vien dzer, bet viņam nekad nav sarkana seja.

— Šodien gan nosarka, — Makombers mēģināja jokot.

— Nē, — Mārgerita attrauca. — Šodien sarka manējā. Bet mistera Vilsona seja ir vienmēr sarkana.

— Droši vien iedzimtība, — Vilsons sacīja. — Bet varbūt pietiks par manu skaistumu, jā?

— Tikko esmu uzsākusi.

— Izbeigsim, — Vilsons noteica.

— Tad jau mums nebūs vairs par ko runāt, — Mārgerita iebilda.

— Nemuļķojies, Margo! — vīrs viņu apsauca.

_— Kā nu nebūs, — Vilsons sacīja. — Esam taču nogāzuši lielisku lauvu!

Margo paskatījās uz abiem vīriešiem, un tie redzēja, ka viņa ir tuvu asarām. Jau labu laiku Vilsons juta, ka viņa nupat sāks raudāt, un ļoti baidījās no tā. Makomberu sievas asaras sen vairs neuztrauca.

— Kaut tas viss nebūtu noticis! Ak, kaut taču nebūtu noticis! — viņa izsaucās un aizskrēja uz savu telti. Elsošanu nedzirdēja, bet varēja redzēt, kā drebēja viņas pleci zem sārtās nobalojoša audekla blūzes.

— Sieviešu untumi, — Vilsons teica slaidajam vīram.

— Nav ko ņemt vērā. Nervi, vairāk nekas.

— Nē, — Makombers sacīja. — To man nepiedos līdz mūža galam.

— Blēņas. Labāk iedzersim kaut ko stiprāku. Kas bijis, izbijis. Ko tur vairs domāt.

— Centīšos nedomāt. — Makombers sacīja. — Bet to gan neaizmirsīšu, kā jūs mani izglābāt.

— Sīkums, — Vilsons noteica. — Tīrais sīkums.

Nometne bija ierīkota zem plašās akāciju koku lapotnes: aiz tās bija akmeņaina krauja, priekšā ar zāli apaudzis līdzenums, kas stiepās līdz akmeņu piesētai upītei, aiz kuras sākās mežs, un viņi sēdēja ēnā un dzēra tikko atdzesēto kokteili, vairīdamies viens otru uzlūkot, kamēr kalpotāji klāja brokastu galdu. Vilsons saprata, ka tiem viss jau zināms, un redzot, ka Makombera bojs, likdams galdā traukus, ziņkāri vēro savu kungu, uzkliedza tam suaheli valodā. Zēns sataisīja vienaldzīgu seju un novērsās.

— Ko jūs viņam teicāt? — Makombers jautāja.

— Neko sevišķu. Lai kustas veicīgāk, citādi likšu uzskaitīt piecpadsmit.

— Uzskaitīt? Ar pletni?

— Tas, protams, nav likumīgi. Drīkst uzlikt tikai naudas sodu.

— Jūs viņus vēl tagad perat?

— Un kā vēl! Ja viņi sūdzētos, iznāktu pamatīgs skandāls. Bet viņi to nedara. Labāk saņem kūlienu, nekā maksā soda naudu.

— Dīvaini gan! — Makombers izsaucās.

— Nē, nepavisam, — Vilsons sacīja. — Ko jūs pats izvēlētos? Saņemt krietnu pērienu vai zaudēt atalgojumu?

Tad viņam kļuva neērti, ka uzdevis šādu jautājumu, un, pirms Makombers paguva atbildēt, viņš turpināja: — Katru mīļu dienu mēs tiekam izpērti — tā vai citādi.

Tas nebija ne drusku labāk. «Pie velna!» Vilsons klusībā sodījās. «Esmu nu gan vājš diplomāts!»

— Jā, mēs visi tiekam izpērti, — Makombers sacīja, vēl arvien vairoties viņa skatiena. — Man briesmīgi žēl, ka tik nelāgi iznāca. Bet tas taču paliks starp mums, vai ne? Tas ir, neviens par to neuzzinās?

— Lai es par to nestāstu Mataigas klubā, tā jūs gribējāt sacīt? — Vilsons uzmeta viņam dzedru skatienu. To nu viņš nebija gaidījis! Tātad šis tips ir ne vien nolāpīts gļēvulis, bet arī stulbenis, viņš nodomāja. Bet līdz šim likās tīri jauks cilvēks. Tiec nu gudrs ar tiem amerikāņiem!

— Es nestāstīšu, — Vilsons sacīja. — Esmu profesionāls mednieks. Mēs nemēdzam aprunāt savus klientus. Varat būt mierīgs. Bet prasīt, lai turam mēli aiz zobiem, — to pie mums uzskata par sliktu toni.

Viņš bija nolēmis, ka ērtības labad vajag ņemt un sastrīdēties. Tad viņš turpmāk ēstu viens pats un azaida laikā lasītu grāmatu. Makomberi ēstu atsevišķi. Viņš paliktu pie tiem līdz medību beigām, bet viņu attiecības būtu tīri oficiālas. Kā franči šādos gadījumos teica? «Visu cienību» — un tā būtu simtreiz ērtāk nekā dalīties šajos idiotiskajos pārdzīvojumos. Viņš Makomberu apvainos — un lieta būs darīta. Ēdienu reizēs varēs lasīt grāmatu, bet joprojām dzert viņu viskiju. Tā mēdz teikt, ja baltais mednieks saskrienas ar savu klientu. Satiekot savu amata brāli, viens prasa otram: «Kā sviežas?» — un, ja tas atbild: «Vēl arvien dzeru viņu viskiju,» — tad skaidrs, ka viņi sagājuši ragos.

— Piedodiet, — Makombers sacīja, pagriezis pret Vilsonu savu tipiski amerikānisko seju, kas nekļūs vīrišķīga līdz pat vecumam, un Vilsons ievēroja viņa īsi apgrieztos matus, skaistās, mazliet šaudīgās acis, pareizi veidoto degunu, plānās lūpas un glīto zodu. — Piedodiet, to es neaptvēru! Es vēl daudz ko nezinu.

Te tev nu bija, Vilsons nodomāja. Viņš bija gribējis sanīsties — īsi un aši, uz visiem laikiem, bet šis balbaks, kuru viņš tikko apvainojis, vēl ņem un lūdz piedošanu.

Viņš mēģināja vēlreiz. — Nebaidieties, es pratīšu klusēt! Negribu zaudēt darbu. Bet jums gan derētu zināt, ka Āfrikā sieviete nešauj lauvam garām un baltais vīrietis nemūk.

— Es muku kā zaķis, — Makombers teica.

Pie joda, nu ko lai iesāk ar cilvēku, kurš uzņēmis šādu meldiņu! Vilsons bija neizpratnē.

Ar savām zilajām, dzedrajām acīm viņš paskatījās uz Makomberu, bet tas viņam uzsmaidīja. Jauks smaids, ja vien acis nenodotu, cik neērti šis cilvēks jūtas.

— Varbūt man izdosies to vērst par labu bifeļu medībās, — Makombers sacīja. — Mēs tagad iesim uz bifeļiem, jā?

— Kaut rīt pat, ja vēlaties, — Vilsons teica. Varbūt tiešām viņš velti dusmojās. Varbūt tā arī tas bija jāuzņem? Sasodīti grūti izprast tādu amerikāni! Viņu atkal pārņēma agrākās simpātijas pret Makomberu. Ja vien varētu aizmirst šo rītu! Bet tas nebija iespējams. Rīts bija tik briesmīgi nejēdzīgs, ka sliktāk vairs nevar būt.

— Redz, kur nāk memsahiba, — viņš sacīja. Mārgerita atgriezās no savas telts un izskatījās svaiga, jautra un pievilcīga. Viņai bija jauks sejas ovāls — tik nevainojams, ka gribējās apšaubīt viņas prāta spējas. Bet muļķe viņa nav, Vilsons nodomāja, nē, muļķe gan ne!

— Kā jūtas skaistais misters Vilsons ar sarkano seju? Un tu, Frens, manu dārgumiņ? Vai tev ir labāk?

— Daudz labāk, — Makombers atbildēja.

— Es nolēmu par to vairs nedomāt, — viņa teica, apsēzdamās pie galda. — Kāda tam nozīme, vai Frenss prot vai neprot nogalināt lauvu? Tas nav viņa amats. Tas ir mistera Vilsona amats. Un misters Vilsons nogalina tiešām iespaidīgi. Jūs nogalināt visu, kas vien pagadās, vai ne?

— Tik tiešām, — Vilsons sacīja. — Visu bez izņēmuma. — Šīs, viņš nodomāja, ir visnejūtīgākās; visnejūtīgākās, viscietsirdīgākās, visnežēlīgākās un vispievilcīgākās — tā nocietinājušās, ka viņu vīri kļuvuši par mīkstčauļiem vai arī īstiem neirastēniķiem. Bet varbūt viņas pašas izvēlas tādus, kurus var turēt zem tupeles? Taču precību gados viņām vēl nevar būt tik daudz pieredzes. Labi, ka viņš šīs amerikānietes caurcaurēm iepazinis, jo šī bija bīstami pievilcīga.

— Rīt mēs braucam uz bifeļiem, — Vilsons viņai sacīja.

— Es arī jums līdz.

— Nē, jūs nebrauksiet.

— Braukšu gan! Frens, kāpēc es nedrīkstu?

— Varbūt paliec nometnē?

— Nekādā ziņā. Kaut ko tādu kā šodien es neparko negribu palaist garām.

Pirmīt, kad viņa piecēlās, Vilsons domāja, kad aizgāja izraudāties, tad likās sasodīti jauka sieviete. Šķita, viņa visu saprot un apzinās, jūtas neērti sevis un vīra dēļ un spēj visu saredzēt īstajā gaismā. Bet pēc divdesmit minūtēm viņa atgriežas it kā iekalta amerikānietēm raksturīgajās sievišķīgās nežēlības bruņās. Šīs sievietes ir visvelnišķīgākās. Visvelnišķīgākās, nudien!

— Rīt mēs sarīkosim tev vēl vienu izrādi, — Frenss Makombers teica.

— Jūs paliksiet šeit, — Vilsons viņai sacīja.

— Ļoti maldāties. Es gribu vēlreiz papriecāties par jums. Šorīt jūs bijāt apburošs. Tas ir, ja vien zvēru galvu šķaidīšanu var nosaukt par apburošu.

— Laiks brokastot, — Vilsons teica. — Jums laikam ļoti labs garastāvoklis?

— Kādēļ lai nebūtu? Neesmu atbraukusi šurp garlaikoties.

— Jā, līdz šim par garlaicību nevar sūdzēties. — Pārlaižot skatienu upītes akmeņiem un stāvajam, kokiem apaugušajam pretējam krastam, Vilsons atcerējās šīrīta notikumu.

— Skaidrs, ka ne, — viņa apstiprināja. — Medības bija brīnišķīgas. Un rītdien… Ja jūs zinātu, ar kādu nepacietību es gaidu rītdienu!

— Nogaršojiet antilopes bifšteku, — Vilsons ieteica.

— Vai tie ir tādi lieli, govīm līdzīgi ragaiņi, kas lec kā zaķi?

— Diezgan precīzs apraksts.

— Gaļa ir tiešām garda, — Makombers sacīja.

— Vai tu to nošāvi, Frens? — viņa jautāja.

— Jā.

— Šie zvēriņi laikam nav bīstami?

— Vienīgi tad, ja nu uzkrīt virsū, — Vilsons teica.

— Prieks dzirdēt.

— Margo, tu varētu pievaldīties, — Makombers sacīja, griezdams antilopes bifšteku, ko uzdūra uz dakšiņas, uzliekot tam virsū kartupeļu biezeni, burkānus un mērci.

— Varētu gan, ja jau tu proti tik smalki palūgt.

— Vakarā apslacīsim lauvu ar šampanieti, — Vilsons teica. — Pašlaik pārāk karsts.

— Ak, pareizi, lauva… — Margo novilka. — Biju to galīgi aizmirsusi!

Tā, tā, Roberts Vilsons nodomāja, nu gan viņa pamatīgi izsmej savu vīru. Vai arī uzskata, ka tā vajag turēties, ja cilvēks aiz kauna nezina, kur acis likt. Kā sievietei būtu jāizturas, atklājot, ka viņas vīrs ir gļēvulis? Šī ir sasodīti nežēlīga, bet tādas jau viņas ir visas. Grib valdīt, bet, lai valdītu, reizēm jābūt nežēlīgam. Diezgan esmu izredzējies viņu nolādēto tirāniju!

— Ņemiet vēl gabaliņu cepeša, — viņš laipni piedāvāja.

Pievakarē Vilsons un Makombers automašīnā izbrauca kopā ar iezemiešu šoferi un diviem ieroču nesējiem. Misis Makombera palika nometnē. Pārāk karsts, lai izkustētos, viņa paskaidroja un teicās braukt līdzi otrā rītā. Kad mašīna devās ceļā, Vilsons redzēja, kā viņa palika stāvam zem lielā koka iesārtā haki tērpā, tumšiem, atpakaļ atsukātiem matiem, kas pakausī bija savīti mezglā, izskatīdamās gaužām piemīlīga, ar tik svaigu seju, it kā atrastos Anglijā. Viņa māja ar roku, kamēr mašīna traucās pa garo zāli pāri purvainai ieplakai un, līkumodama starp kokiem, nozuda dzeloņplūmēm noaugušajos pakalnos.

Krūmos viņi uzgāja ūdens antilopju baru un, pametuši mašīnu, noskatīja veco buku ar gariem, izliektiem ragiem, un Makombers to noguldīja ar vienu trāpīgu šāvienu no divsimt jardu attāluma, iztrūcinot pārējās antilopes, kuras, mežonīgās bailēs lēkdamas cita citai pāri, drāzās prom augstu uzrautām kājām un tik neticami slaidiem, peldošiem lēcieniem, kādus var redzēt vienīgi sapņos.

— Labs šāviens, — Vilsons sacīja. — Nemaz nav tik viegli šiem dzīvniekiem trāpīt.

— Vai bukam ir vērtīgi ragi? — Makombers jautāja.

— Pirmšķirīgi. Šaujiet tāpat arī turpmāk — un viss būs kārtībā.

— Domājat, rītu uziesim bifeļus?

— Ļoti iespējams. Agri no rīta tie iznāk ganīties, un, ja palaimējas, varam tos uziet klajumā.

— Es gribētu kaut kā nolīdzināt šo atgadījumu ar lauvu, — Makombers teica. — Nav sevišķi patīkami, ja sieva redz vīru tā uzvedamies.

Vēl ļaunāk ir tā uzvesties, Vilsons nodomāja, vienalga — redz sieva vai neredz, un pavisam muļķīgi vēl par to runāt. Bet skaļi viņš sacīja:

— Nedomājiet vairs par to. Pirmais lauva var nobaidīt katru. Tas viss ir pagājis.

Bet tumsā pēc vakariņām, kad Frenss Makombers, iedzēris pie ugunskura viskiju ar sodu, gulēja saliekamajā gultā zem moskītu tīkla, klausīdamies nakts trokšņos, tas nepavisam nebija pagājis. Tas nebija ne beidzies, ne sācies. Viss stāvēja acu priekšā tieši tā, kā tas notika, turklāt atsevišķas ainas izcēlās sevišķi spilgti, un viņu pārņēma briesmīgs kauns. Taču vēl stiprāk par kaunu viņu māca slēptas, stindzinošas bailes. Tās nebija izzudušas un kā auksts, gļotains iegruvums piepildīja tukšumu, kur kādreiz bija mājojusi viņa pašapziņa, padarīdamas viņu vai slimu. Bailes, īsti neizgaisušas, atkal bija klāt.

Tas viss iesākās pagājušo nakti, kad viņš pamodies izdzirda lauvas rūkšanu kaut kur upes augštecē. Atskanēja dobjš rēciens, kas nobeidzās ar tādu kā ņurdoņu un kāsēšanu un tādēļ šķita atskanam pie pašas telts, un Frenss Makombers, nakti uztrūcies, izbijās. Viņš dzirdēja, ka sieva mierīgi elpo, cieši aizmigusi. Nebija neviena, ar ko parunāties, nedz ar ko dalīties šajās bailēs, un tā viņš viens pats gulēja, nezinādams somaliešu parunu, ka ikviens drosminieks izbīstas no lauvas trīs reizes mūžā: kad pirmo reizi uziet tā pēdas, kad pirmo reizi dzird lauvas rūkšanu un kad pirmo reizi to ierauga. Vēlāk, pirms saules lēkta, kad viņi laternas gaismā brokastoja, lauva ierūcās vēlreiz, un Frensam šķita, ka tas atrodas pie pašas nometnes.

— Rūcējs būs no vecajiem, — Roberts Vilsons sacīja, paceldams skatienu no žāvētās zivs un kafijas tases.

— Dzirdat, kā kāsē.

— Vai tas ir ļoti tuvu?

— Kādu jūdzi uz augšu.

— Vai rūkšanu dzird tik tālu? Izklausās, ka lauva atrastos pašā nometnē.

— Dzird sasodīti tālu, — Roberts Vilsons sacīja.

— Taisni neticami. Cerams, šis ļaus sevi nomušīt. Iezemieši stāsta, ka te esot manīts viens milzīgs tēvainis.

— Ja tieku pie šaušanas, kur man jātēmē, lai viņu apstādinātu? — Makombers jautāja.

— Lāpstiņās, — Vilsons teica. — Ja varat, tad kaklā. Tēmējiet kaulā. Mēģiniet nogāzt ar pirmo šāvienu.

— Cerams, ka trāpīšu.

— Jūs šaujat lieliski. Bet nesteidzieties. Un labi notēmējiet. Pirmais šāviens ir izšķirošais.

— No kāda attāluma šaut?

— Tā grūti pateikt. Tas atkarīgs arī no lauvas. Nešaujiet, ja tas nav pietiekami tuvu un pats neesat pilnīgi drošs.

— Tuvāk par simt jardiem? — Makombers noprasīja.

Vilsons uzmeta viņam ašu skatienu.

— Var arī no simt. Varbūt mazliet tuvāk. Ja tālāk, tad vispār nemēģiniet. Simt jardu ir pieņemams atstatums. Tad varat trāpīt, kur vien vēlaties. Redz, kur nāk memsahiba.

— Labrīt, — misis Makombera sacīja. — Nu, vai brauksim medīt šo lauvu?

— Tiklīdz būsiet paēdusi, — Vilsons atbildēja. — Kā jūs jūtaties?

— Lieliski, — viņa attrauca. — Tikai esmu uztraukusies.

— Iešu pārbaudīt, vai viss kārtībā. — Vilsons piecēlās. Viņam aizejot, lauva atkal ierūcās. — Sāk trokšņot, nelietis tāds, — viņš noteica. — Mēs šo mūziku apklusināsim.

— Frens, kas tev kaiš? — sieva ievaicājās.

— Nekas, — Makombers atbildēja.

— Nē, nopietni! — Viņa cieši palūkojas vīrā. — Vai nejūties labi?

— Šī rūkšana, velns lai parauj! Nevarēju aizklausīties visu cauru nakti.

— Kādēļ tu mani nepamodināji? Es labprāt būtu paklausījusies.

— Un man šis nolādētais zvērs būs jānogalina, — Makombers žēli novilka.

— Bet tādēļ taču tu brauci uz šejieni!

— Jā gan. Tomēr es nervozēju. Šī rūkšana man krīt uz nerviem.

— Nu, tad nošauj viņu un, kā Vilsons teica, apklusini šo mūziku.

— Jā, mīļā. Izklausās jau gaužām vienkārši, vai ne?

— Tu taču nebaidies?

— Skaidrs, ka ne. Bet, visu nakti dzirdot šo rūkšanu, esmu kļuvis nervozs.

— Tu viņu lieliski apklusināsi. Es zinu. Briesmīgi gribu redzēt, kā tas notiks.

— Paēd un brauksim.

— Vēl taču tumšs, — viņa iebilda. — Kur nu tik agri.

Šai pašā brīdī lauva atkal ierūcās: dobjš vaids, nākdams no pašiem krūšu dziļumiem, pēkšņi pārauga graujošā rēcienā, kas satricināja gaisu un nobeidzās ar tādu kā nopūtu un zemu, neskaidru ņurdoņu.

— Izklausās pavisam tuvu, — Mārgerita sacīja.

— Mans dievs! — Makombers izsaucās. — Šī rūkšana vairs nav izturama!

— Tiešām iespaidīga.

— Iespaidīga? Tā ir taisni briesmīga!

Pienāca Roberts Vilsons, turēdams rokā savu īso, draudīgo pieci simti piektā kalibra Gibsa šauteni ar neiedomājami resnu stobru, un jautri uzsmaidīja.

— Braucam, — viņš teica. — Jūsu springfīldu un otru — lielo šauteni paņēma ieroču nesējs. Viss jau ir mašīnā. Vai patronas jums ir?

— Jā.

— Esmu kārtībā, — misis Makombera pavēstīja.

Vajag viņu apklusināt, — Vilsons sacīja. — Jūs sēdieties līdzās šoferim. Memsahiba lai sēž aizmugurē blakus man.

Viņi iekāpa automašīnā un pelēcīgajā rīta krēslā cauri kokiem brauca gar upi uz augšu. Makombers atvēra aizslēgu un, pārbaudījis, ka šautene pielādēta ar metāla čaulīšu patronām, atkal to aizvēra un noslēdza drošinātāju. Viņš redzēja, ka pašam dreb roka. Viņš sataustīja pārējās patronas bikšu kabatā un pārvilka ar pirkstiem vel arī tām, kuras bija piestiprinātas blūzes kabatas vietā. Tad pagriezās pret Vilsonu, kurš sēdēja aizmugurē blakus viņa sievai, — mašīna bija līdzīga kārbai bez durvīm — un redzēja, ka tie abi satraukti smaida. Vilsons paliecās uz priekšu un čukstēja:

— Rau, kā putni šaujas zemē. Tātad vecais pametis laupījumu.

Upītes pretējā krastā Makombers ieraudzīja lijas, kas riņķoja virs kokiem un šāvās lejup.

— Var gadīties, ka lauva nāk padzerties un tikai tad liekas uz guļu, — Vilsons turpināja. — Turiet acis vaļā.

Līkumodama starp lielajiem kokiem, mašīna lēni brauca uz priekšu gar akmeņainās upītes kranti, kas šeit bija dziļi izgrauzta. Makombers, vērodams pretējo krastu, pēkšņi juta, ka Vilsons sagrābj viņa roku. Automašīna apstājās.

— Re, kur viņš ir! — Makombers izdzirda Vilsona čukstu. — Priekšā pa labi. Kāpiet ārā un šaujiet! Lielisks lauva!

Nu arī Makombers ieraudzīja lauvu. Tas stāvēja sāniski, izslējies un pagriezis šurp masīvo galvu. Rīta vējiņš, kas pūta medniekiem sejā, viegli purināja lauvas melnās krēpes, un uz krasta kraujas pelēkajā rīta krēslā lauva izskatījās milzīgs, platām krūtīm un garu, spīdīgu rumpi.

— Cik tālu tas ir? — Makombers jautāja, paceldams šauteni.

— Jardi septiņdesmit pieci. Kāpiet ārā un šaujiet!

— Vai no šejienes nevar?

— Lauvu nešauj no mašīnas. — Viņš dzirdēja Vilsona balsi pie pašas auss. — Nu kāpiet ārā! Viņš taču nestāvēs tur visu dienu!

Pārkāpis pār ieapaļo ieliekumu mašīnas sānos, Makombers uzmetās uz kāpšļa un nolēca zemē. Lauva vēl arvien stāvēja, lepni un mierīgi vērodams mašīnu, ko tas noturēja par degunradža siluetu. Cilvēka smaku vējš nenesa šurp, un zvērs nenovērsa acu, mazliet grozīdams vareno galvu no vienas puses uz otru; viņš nejuta baiļu, tikai vilcinājās iet lejā padzerties, kamēr šis siluets atradās iepretim, bet tad, redzot, ka no tā nošķiras cilvēka stāvs, lauva pagrieza masīvo galvu un sāka skriet, lai patvertos kokos, taču tūlīt atskanēja apdullinošs grāviens un viņš juta divsimt divdesmit granu lodes triecienu, kura iedzēla sānos un, radot pēkšņu, karstu, dedzinošu nelabumu, izšāvās cauri vēderam. Lauva skrēja — liels, smagnējs, milzīgām ķepām un pilnu, cauršautu vēderu — garām kokiem, lai aiz tiem paslēptos garajā zāle, kad atkal norībēja šāviens, bet šoreiz netrāpīja, šķeļot gaisu kaut kur sāņus. Tad nogranda vēlreiz, un zvērs juta, ka lode ietriecas ribās un izskrien cauri krūšu kurvim, mutē iesitas karstas, putojošas asinis, un viņš sāka lekšot, lai nokļūtu garajā zālē, kur varētu pieplakt pie zemes, noslēpties un piespiest viņus ar visu rībinātāju pienākt pavisam tuvu, un tad viņš metīsies virsū un saplosīs cilvēku, kurš turēja šo rīku rokā.

Makombers, kāpjot ārā no mašīnas, neprātoja, kā jūtas lauva. Viņš apzinājās vienīgi to, ka pašam dreb rokas un, atejot no mašīnas, tikko spēj pavilkt kājas. Tās bija kā sastingušas, bet varēja just, ka muskuļi dreb. Viņš pacēla šauteni un, notēmējis lauvam skaustā, nospieda gaili. Šāviena nebija, lai gan viņš spieda no visa spēka, gandrīz vai salauzdams pirkstu. Tad aptvēra, ka nav atrāvis drošinātāju, un, nolaizdams šauteni, paspēra vēl vienu nedrošu soli uz priekšu, bet lauva, tagad atšķirdams viņa siluetu no automašīnas, pagriezās un rikšoja prom. Makombers izšāva, dzirdēja nošņakstam lodi un saprata, ka trāpījis, taču lauva neapstājās. Makombers šāva vēlreiz, un visi redzēja, ka lode sacēla putekļu mākoni aiz bēgošā lauvas. Viņš šāva trešoreiz, atcerēdamies, ka jātēmē zemāk, un visi dzirdēja, ka trāpīja, bet, iekams viņš paguva pārlādēt šauteni, lauva lēkšodams pazuda garajā zālē.

Makombers tā arī palika stāvam, sajuzdams pakrūtē nelabumu, drebošām rokām vēl arvien turēdams pacelto springfīldu, un sieva un Roberts Vilsons pienāca viņam klāt. Blakus abi ieroču nesēji kaut ko tarkšķēja savā valodā.

— Es trāpīju, — Makombers sacīja. — Divas reizes trāpīju.

— Jūs sašāvāt viņam zarnas un laikam trāpījāt kaut kur krūtīs, — Vilsons neskanīgi noteica. Taču nesējiem bija ārkārtīgi drūmas sejas. Viņi bija apklusuši.

— Var gadīties, ka esat viņu nogalinājis, — Vilsons turpināja. — Mazliet jāpagaida un tad iesim pārbaudīt.

— Kā — pārbaudīt?

— Lai mazliet noasiņo, un tad iesim viņu meklēt.

— Ā-ā, — Makombers novilka.

— Tas tik ir lauva! — Vilsons jautri sacīja. — Tikai ielīdis draņķīgā vietā.

— Kāpēc draņķīgā?

— Nevarēsim ieraudzīt, pirms neuzskriesim virsū.

— Ā-ā, — Makombers vēlreiz novilka.

— Iesim, — Vilsons teica. — Memsahiba lai paliek mašīnā. Mums jāiet apskatīt asiņainās pēdas.

— Tu paliec, Margo, — Makombers sacīja. Mute bija tik sausa, ka viņš tikko spēja parunāt.

— Kādēļ? — viņa jautāja.

— Vilsons tā teica.

— Mums jāiet paskatīties, — Vilsons paskaidroja. — Jūs palieciet šeit. No šejienes viss būs vēl labāk saredzams.

— Labi.

Vilsons kaut ko pateica šoferim. Tas palocīja galvu un atbildēja: — Jā, bvana.

Viņi nokāpa lejā pa stāvo krastu, laipodami pa akmeņiem, pārgāja pāri upītei un, ķerdamies aiz ķerveļainām koku saknēm, uzrāpās pretējā krastā, tad devās pa to uz priekšu, līdz atrada vietu, kur lauva bija skrējis, kad Makombers izšāva pirmo reizi. Zālē melnoja tumši asiņu traipi — iezemieši norādīja uz tiem ar gariem zāļu stiebriem, — un tie veda piekrastes koku virzienā.

— Ko nu darīsim? — Makombers jautāja.

— Mums nav izvēles, — Vilsons teica. — Ar mašīnu te nepārbrauks. Krasts pārāk stāvs. Ļausim, lai viņš noasiņo, un tad abi iesim viņu meklēt.

— Varbūt aizdedzināt zāli? — Makombers ieteicās.

— Pārāk zaļa.

— Vai nevar sūtīt dzinējus?

Vilsons uzmeta viņam vērīgu skatienu. — Protams, var. Bet tā būtu gandrīz vai slepkavība. Mēs taču zinām, ka lauva ir ievainots. Var dzīt neievainotu lauvu — no trokšņa tas bēg, bet ievainots lauva uzbrūk. To nevar ieraudzīt, nepieejot tieši klāt. Tas pieplok pie zemes tik mazā iedobē, kur, šķiet, pat zaķis nevarētu paslēpties. Kā lai sūta dzinējus, zinot, kas viņus sagaida? Kādu noteikti sakropļos.

— Bet ieroču nesējus?

— Viņi, protams, nāks mums līdzi. Tas ir viņu shauri. Tāpēc jau šie cilvēki salīgti. Bet var redzēt, ka viņi nav diez cik iepriecināti.

— Es negribu iet, — Makombers izmeta, pats neattapdams, ko saka.

— Es arī ne! — Vilsons mundri attrauca. — Bet cits nekas neatliek. — Tad, kaut ko atcerēdamies, palūkojās uz Makomberu un pēkšņi ieraudzīja, ka tas dreb un izskatās pagalam nelaimīgs.

— Jūs, protams, varat nenākt, — viņš piebilda. — Tādēļ taču algo mani. Tādēļ jau esmu jums tik dārgs prieks.

— Jūs gribat sacīt, ka iesiet viens pats? Vai nevar atstāt viņu tur?

Roberts Vilsons, kurš līdz šim prātoja tikai par lauvu un nedomāja par Makomberu, kaut arī manīja, ka viņš nobijies, pēkšņi jutās, it kā atvēris svešas durvis un ieraudzījis kaut ko apkaunojošu.

— Kā jūs to domājat?

— Varbūt atstāt viņu mierā?

— Izlikties, it kā mēs nebūtu viņu ievainojuši?

— Nē. Pamest.

— Tā nedara.

— Kādēļ?

— Pirmkārt, viņš droši vien mokās. Bez tam — kāds var uzskriet viņam virsū.

— Skaidrs.

— Bet jums nepavisam nav jānāk man līdz.

— Es labprāt ietu. Bet saprotiet — baidos.

— Es iešu pirmais, — Vilsons sacīja. — Kongoni ies pa pēdām. Jūs turieties aiz manis — mazliet iesāņus. Varbūt dzirdēsim, ka viņš ierūcas. Tiklīdz ieraudzīsim, tā šausim. Neuztraucieties! Es būšu jums līdzās. Bet varbūt tiešām jums nevajag nākt. Jā, tā būs labāk. Ejiet uz mašīnu pie memsahibas, kamēr es tikšu galā ar lauvu.

— Nē, es iešu jums līdzi.

— Kā nu pats zināt. Bet, ja negribat, varat nenākt. Tas ir mans shauri.

— Es iešu, — Makombers noteica.

Viņi sēdēja zem koka un smēķēja.

— Vai pa šo laiku, kamēr te gaidām, negribat aiziet pie memsahibas? — Vilsons jautāja.

— Nē.

— Tad es aiziešu viņai pateikt, lai apbruņojas ar pacietību.

— Labi.

Makombers sēdēja gluži nosvīdis, ar sausu muti un tukšuma sajūtu pakrūtē, nespēdams saņemties un pateikt Vilsonam, lai tas iet viens pats un nobeidz lauvu bez viņa. Viņš nezināja, ka Vilsons klusībā lādējās, ka agrāk nav pamanījis, cik Makombers pārbijies, un aizsūtījis viņu atpakaļ pie sievas. Drīz vien Vilsons atgriezās.

— Paķēru jūsu lielo šauteni, — viņš teica. — Ņemiet! Domāju, vairāk nav ko gaidīt. Iesim!

Makombers paņēma lielo šauteni, un Vilsons sacīja:

— Nāciet aiz manis jardi pieci pa labi un dariet visu, kā sacīšu. — Tad viņš kaut ko pateica abiem ieroču nesējiem, kuri izskatījās drūmi kā negaisa mākoņi.

— Ejam, — viņš sacīja.

— Varbūt es varētu mazliet nodzerties, — Makombers ieminējās. Vilsons kaut ko pateica vecākajam ieroču nesējam, kuram pie jostas bija piestiprināta blašķe, un viņš to atsprādzēja, noskrūvēja vāciņu un pasniedza blašķi Makomberam, kurš saņemdams juta, cik tā smaga un cik raupjš un plūksnains tās filca apvalks. Makombers pacēla blašķi pie lūpām, raudzīdamies uz garo zāli un tālāk uz kokiem ar it kā saplacināto lapotni. Sejā pūta spirgta vēsma, un zāle viegli viļņoja vējā. Tad viņš paskatījās uz ieroču nesēju un saprata, ka arī tas ir nobijies.

Trīsdesmit piecus jardus tālāk milzīgais lauva gulēja zālē, cieši pieplacis zemei. Pieglaustām ausīm, pats it kā sastindzis viņš tikai viegli kustināja garo asti ar melno spalvu kušķi galā. Viņš nolikās zemē, tikko sasniedza slēptuvi, un mocījās ar nelabumu pilnajā, cauršautajā vēderā, un zaudēja spēkus no ievainojuma plaušās, no kura pie katra elpas vilciena rīklē iešļāca sīka putojošu asiņu strūkliņa. Viņa sāni bija karsti un nosvīduši, un ap mazajiem, ložu izurbtajiem caurumiņiem iesarkanajā ādā bija aplipušas mušas, bet lielās, dzeltenās, niknumā piemiegtās acis, kas, ievelkot elpu, aiz sāpēm samiedzās, skatījās tieši uz priekšu, un nagi bija dziļi iecirtušies sausajā, irdajā zemē. Visu — sāpes, nelabumu, niknumu un vēl atlikušo spēku lauva koncentrēja lēcienam. Viņš dzirdēja balsis un sasprindzis gaidīja līdz pēdējam brīdim. Kad balsis tuvojās, arī aste sastinga, un, tikko cilvēki nonāca līdz zālei, viņš ierūcās un metās uz priekšu.

Vecais ieroču nesējs Kongoni nāca pirmais, nenolaizdams acis no asiņainajām pēdām, Vilsons, pacēlis šauteni, vēroja, vai zālē nemanīs kādu kustību, otrs iezemietis ausījos, Makombers, uzvilcis gaili, nāca aiz Vilsona, un, tiklīdz viņi sasniedza zāli, Makombers izdzirda asiņu apslāpētu rēcienu un ieraudzīja, ka švīkstot pašķiras stiebri. Pēc tam viņš aptvēra tikai to, ka bēg — paniskās bailēs, pa kaklu pa galvu bēg pār klajumu lejā uz upīti.

Viņš izdzirda Vilsona lielās šautenes blīkšķi, tad nogranda vēl otrs šāviens, un, pagriezies atpakaļ, viņš redzēja, ka lauva baismīgā izskatā — turpat puse galvas tam bija nošķelta — līda no zāles uz Vilsona pusi, kamēr šis vīrs ar sarkano seju darbojās ar īsās, draudīgās šautenes aizslēgu un rūpīgi notēmēja, un rībēdams izšāvās vēl viens lādiņš, un masīvais, dzeltenais, pie zemes pieplakušais lauvas ķermenis sastinga, milzīgā, sašķaidītā galva noslīga uz priekšu, un Makombers, stāvot viens pats klajumā ar pielādētu šauteni rokās, kamēr abi iezemieši un baltais mednieks nicīgi raudzījās viņā, saprata, ka lauva ir beigts. Viņš devās pāri pie Vilsona — garais augums vēl pasvītroja viņa mazdūšību, — un baltais mednieks, uzmetis viņam acis, noprasīja:

— Vai fotografēsiet?

— Nē, — viņš atteica.

Vairāk nekas netika runāts, līdz viņi sasniedza automašīnu. Tad Vilsons sacīja: — Lielisks lauva! Tūlīt zēni nodīrās. Tikmēr mēs varam pasēdēt ēnā.

Margo ne reizi nepaskatījās uz Makomberu, nedz tas uz viņu, lai gan abi sēdēja blakus mašīnas aizmugurē, bet Vilsons bija apsēdies priekšējā sēdeklī. Reiz Makombers pastiepa roku un nolaistām acīm saņēma sievas plaukstu, bet viņa to atrāva. Viņš pavērās pāri upītei, kur ieroču nesēji dīrāja lauvu, un saprata, ka viņa visu redzējusi. Tad Margo pasniedzās uz priekšu un uzlika roku uz Vilsona pleca. Mednieks pagrieza atpakaļ galvu, un viņa pārliecās pār zemo atzveltni un noskūpstīja viņu uz lūpām.

— Nu, nu, — Vilsons noteica, un pat cauri tumšajam iedegumam varēja redzēt, ka viņš nosarkst.

— Misters Vilsons! — sieviete sacīja. — Skaistais misters Vilsons ar sarkano seju!

Tad viņa apsēdās savā vietā un, uzgriezusi Makomberam muguru, sāka raudzīties pāri upītei, kur tumšādainie vīri dīrāja lauvu: tas gulēja stāvus saslietām, balti muskuļotām, cīpslainām kājām un baltu, uzpūstu vēderu. Beidzot iezemieši atnesa ādu — slapju un smagu,— saritināja un ielika to aizmugurē, tad iekāpa arī paši un mašīna devās ceļā. Neviens nebilda ne vārda līdz pašai nometnei.

Tā tas bija ar lauvu. Makombers nezināja, ko zvērs juta, pirms metās viņiem virsū vai kad apdullinošais pieci simti piektā kalibra lodes trieciens ar graujošu spēku sašķaidīja tam žokli, — nezināja, kas dzina lauvu uz priekšu, kad otrs iznīcinošs trieciens jau bija sadragājis tam gūžas, nedz arī, kas lika tam līst arvien tuvāk rībošajam, sprāgstošajam, nāvi nesošajam priekšmetam. Vilsons par to kaut ko zināja un tādēļ noteica: — Lielisks lauva! — bet Makombers nezināja, ko Vilsons domā. Un nezināja, ko domā sieva. Viņš zināja vienīgi to, ka tā nolēmusi viņu atstāt.

Ne vienreiz vien sieva bija nolēmusi viņu atstāt, bet tas nekad nevilkās ilgi. Viņš bija ļoti bagāts, turpmāk cerēja kļūt vēl bagātāks un bija pārliecināts, ka tagad sieva viņu vairs neatstās. Šī bija viena no tām nedaudzajām lietām, ko viņš tiešām zināja. Tāpat kā viņš zināja visu par motocikliem — ar tiem iznāca iepazīties visagrāk, — par automobiļiem, pīļu medībām, makšķerēšanu, forelēm, lašiem un dziļjūras zivīm, par dzimuma jautājumiem daudzās, ļoti daudzās grāmatās, par sporta spēlēm, suņiem, zināmā mērā arī par zirgiem, par naudas vērtību un daudz ko citu, kas saistījās ar viņa pasauli, tāpat viņš zināja arī to, ka sieva viņu vairs neatstās. Agrāk Mārgerita bija īsta skaistule, un Āfrikā tāda šķita vēl tagad, bet Amerikā viņa vairs nebija tāda skaistule, lai varētu atstāt vīru un atrast sev labāku, un viņa to zināja un viņš arī. Šo izdevību viņa bija palaidusi garām — un viņš to zināja. Ja Makombers būtu vairāk interesējies par sievietēm, varbūt viņa sāktu raizēties, ka tas neatrod sev jaunu — skaistāku sievu, bet, pārāk labi pazīdama savu vīru, šai ziņā viņa bija droša. Bez tam viņš uz daudz ko raudzījās caur pirkstiem, un tā bija viņa jaukākā, bet reizē arī visļaunākā īpašība.

Vispār viņus uzskatīja par samērā laimīgu pāri — vienu no tiem, par kuriem bieži klīst baumas, ka tie šķirsies, bet kuri tomēr neizšķiras, un tagad viņi, kā «augstāko aprindu hronikas» reportieris ziņoja, «savam daudzkārt apskaustajam un ilgstošajam kopdzīves romānam pievienoja labu tiesu dēkainības, dodamies safari uz kontinentu, ko sauca par Melno Āfriku, pirms Marins Johansons bija to apgaismojis daudzās sudrabainās filmu lentēs, un tur viņi dzinās pakaļ lauvam — Vecajam Simbo, bifelim, zilonim Tembo, kā arī vāca paraugus Dabas vēstures muzejam». Tas pats reportieris jau vismaz trīs reizes bija ziņojis, ka viņi «taisās šķirties», un tā arī bija. Bet katru reizi viņi samierinājās. Viņu savienība balstījās uz stingriem pamatiem. Margo bija pārāk skaista, lai Makombers šķirtos no viņas, un Makombers — pārāk bagāts, lai Margo viņu atstātu.

Pulkstenis bija apmēram trīs naktī, kad Frenss Makombers, pārstājis domāt par lauvu, iemidzis, atmodies un vēlreiz iesnaudies, pēkšņi izbijies uztrūkās sēdus — sapnī viņš bija ieraudzījis sev uz krūtīm lauvu ar asiņainu galvu — un, sākdams ieklausīties, sirdij smagi sitoties, pamanīja, ka sievas gulta ir tukša. To atklājis, viņš vairs neaizmiga.

Pēc divām stundām sieva atgriezās, pacēla moskītu tīklu un omulīgi ieritinājās gultā.

— Kur tu biji? — Makombers tumsā jautāja.

— Hello! Vai tu neguli?

— Kur tu biji?

— Izgāju ieelpot svaigu gaisu.

— Ne velna!

— Kas tad man bija jāsaka, dārgumiņ?

— Kur tu biji?

— Ārā ieelpot svaigu gaisu.

— Ak, tagad tam ir šāds apzīmējums? Slampa gatavā!

— Bet tu — gļēvulis.

— Kaut arī būtu. Un kas par to?

— Nekas. Mani tas neskar. Bet tagad, lūdzu, nerunāsim, mīļais, jo man ļoti gribas gulēt.

— Domā, es to pacietīšu?

— Esmu pārliecināta, dārgais.

— Tu maldies!

— Lūdzu, mīļais, pārtrauksim šo sarunu. Man tik ļoti nāk miegs.

— Mēs norunājām, ka tu izbeigsi. Tu apsolīji, ka tas vairs neatkārtosies.

— Nu, bet atkārtojas, — viņa nodudināja.

— Tu teici, ka tas vairs nenotiks, ja mēs dosimies šai ceļojumā. Tu apsolīji.

— Jā, mīļais. Tā es tiešām domāju. Taču ceļojums vakar tika sabojāts. Bet vai nu vispār vērts par to runāt?

— Un, atradusi ieganstu, tu netērē velti laiku, vai ne?

— Lūdzu, nerunāsim, mīļais! Man tik ļoti nāk miegs.

— Bet es runāšu!

— Tādā gadījumā atvaino, jo es gulēšu. — Un viņa aizmiga.

Pirms rītausmas visi trīs sēdēja pie brokastgalda, un Frenss Makombers saprata, ka nevienu no daudzajiem cilvēkiem, pret kuriem izjutis naidu, viņš nav ienīdis tā kā Robertu Vilsonu,

— Kā labi gulējāt? — bāzdams pīpē tabaku, Vilsons jautāja savā aizsmakušajā balsī.

— Un jūs?

— Lieliski! — baltais mednieks atbildēja.

Ak tu, maitasgabals tāds, Makombers nodomāja, paskat, cik nekaunīgs!

Tātad, ieejot atpakaļ teltī, viņa to pamodinājusi, Vilsons secināja, dzedrajām, vienaldzīgajām acīm nolūkodamies uz abiem. Bet kādēļ šis tips nepieskata savu sievu? Domā, esmu kāds svētais, vai?

— Kā jums liekas — vai uziesim bifeļus? — Margo jautāja, atbīdot šķīvi ar aprikozēm.

— Ļoti iespējams, — Vilsons viņai atbildēja un uzsmaidīja. — Kādēļ jūs negribat palikt nometnē?

— Nekādā ziņā, — viņa sacīja.

— Pavēliet, lai viņa paliek, — Vilsons teica Makomberam.

— Varat darīt to pats, — Makombers vēsi atbildēja.

— Iztiksim bez pavēlēm un bez muļķībām, Frens, — Margo mīlīgi noteica, pagriezusies pret Makomberu.

— Vai varam braukt? — Makombers jautāja.

— Kaut vai tūlīt, — Vilsons atbildēja. — Vai gribat, lai memsahiba brauc līdzi?

— Vai tad manas domas kāds ņem vērā?

Draņķīga būšana, Roberts Vilsons nodomāja. Pagalam draņķīga! Ak, šādā garā nu turpināsies! Labi, lai arī turpinās!

— Nē, neņem vis, — viņš sacīja.

— Varbūt palieciet nometnē kopā ar viņu, un es braukšu medīt viens pats? — Makombers ieteicās.

— Nevaru atļauties! — Vilsons atcirta, — Labāk izbeidziet runāt muļķības!

— Tās nav muļķības. Man riebjas.

— Neglīts vārds —.«riebjas».

— Frens, lūdzu, mēģini runāt prātīgi, — Mārgerita sacīja.

— Es jau tā runāju pārāk prātīgi. Vai esi kādreiz ēdusi tādu draņķi?

— Neesat apmierināts ar ēdienu? — Vilsons mierīgi jautāja.

— Ne ar ēdienu, ne ar ko citu.

— Mēģiniet, draugs, savaldīties, — Vilsons uzsvērti mierīgi teica. — Viens no zēniem mazliet prot angliski.

— Pie velna ar visu zēnu!

Vilsons piecēlās un, pakšķinot pīpi, aizgāja, kaut ko pateicis ieroču nesējām, kurš turpat netālu gaidīja. Makombers ar sievu palika sēžot pie galda. Viņš stingi blenza kafijas tasē.

— Ja tu rīkosi scēnu, es tevi pametīšu, mīļais, — Margo mierīgi sacīja.

— Neticu.

— Pamēģini, tad redzēsim.

— Nepametīsi vis.

— Protams. Es nepametīšu tevi, un tu uzvedīsies pieklājīgi.

— Pieklājīgi? Ko tu neteiksi! Pieklājīgi!

— Jā. Pieklājīgi.

— Kāpēc tu pati to negribi darīt?

— Es centos ilgu laiku. Ļoti ilgu laiku.

— Kā es ienīstu šo cūku ar sarkano purnu! Viņu uzskatot vien, jau metas nelabi.

— Viņš ir ļoti jauks.

— Nu, izbeidz! — Makombers iekliedzās. Šai brīdī pie telts piebrauca automašīna, no kuras izkāpa šoferis un abi ieroču nesēji. Pienāca Vilsons un uzmeta skatienu pie galdiņa sēdošajam pārim.

— Vai braucam? — viņš jautāja.

— Jā, — Makombers teica un piecēlās. — Braucam.

— Paņemiet kamzoli. Mašīnā būs vēsi, — Vilsons teica.

— Aiziešu pēc savas ādas jakas, — Margo sacīja.

— Tā ir pie zēna, — Vilsons teica. Viņš apsēdās līdzās šoferim, bet Frenss Makombers ar sievu klusējot iekāpa aizmugurē.

«Cerams, ka tas nelga nesadomās ietriekt man lodi pakausī,» Vilsons prātoja. «Kāda velna pēc uz safari ņem līdzi sievietes!»

Mašīna nobrauca lejā līdz upītei, šķērsoja akmeņaino braslu un pelēkajā rīta gaismā līču loču rāpās augšā pa stāvo krastu: iepriekšējā dienā Vilsons bija licis te izrakt ceļu, lai viņi varētu sasniegt pauguraino, parkam līdzīgo mežu un aiz tā esošo klajumu.

Jauks rīts, Vilsons nodomāja. Bija liela rasa, un, mašīnai ripojot pa zāli un krūmeļiem, viņš juta saspiesto lapu smaržu. Tā atgādināja vībotņu aromātu, un viņam patika šī rīta rasas un saspiesto paparžu smarža, un koki, kas melnoja rīta miglā, mašīnai bez ceļa līkumojot pa skrajo mežu. Abus aiz muguras sēdošos aizmirsis, viņš tagad domāja tikai par bifeļiem. Šie dzīvnieki, kurus viņš gribēja uziet, dienā uzturējās krūmiem apaugušā purvā, kur medīt nebija iespējams, bet naktī iznāca ganīties klajumā, un, ja tos izdotos atgriezt no purva, Makombers varētu izmēģināt roku atklātā laukā. Vilsons negribēja ar Makomberu medīt bifeļus biezoknī. Viņš vispār negribēja medīt kopā ar Makomberu — ne bifeļus, ne arī ko citu, bet viņš bija profesionāls mednieks, kam iznāca darīšana ar visādiem tipiem. Ja viņš šodien uzietu bifeļus, tad atliktu vēl tikai degunradži, ar kuriem šis nabaga zellis varētu noslēgt bīstamo izpriecu, un varbūt viss vēl beigtos labi. Viņš vairs neielaidīsies ar šo sievieti, un gan jau Makombers norīs šo krupi. Šī viņam, liekas, nav pirmā reize. Ak tu nabadziņš! Droši vien pieradis samierināties. Pats vainīgs, lempis tāds!

Viņš, Roberts Vilsons, uz safari vadāja līdzi divguļamo gultu, lai nepalaistu garām vienu otru laimīgu gadījumu. Viņš pazina savu klientūru — no visām pasaules malām sabraukušus vieglprātīgus sporta cienītājus un viegla rakstura sievietes, kuras nejutās diezgan izpriecājušās par savu naudu, iekams nebija pārgulējušas šajā gultā ar balto mednieku. Kad tās bija prom, tad modināja vienīgi nicināšanu, bet, kamēr bija te, dažas viņam patika, un, kamēr šie cilvēki deva viņam darbu un maizi, Vilsons pieņēma viņu mērauklu.

Viņš visur pieņēma viņu mērauklu, ja neskaita medīšanu. Tur viņam bija sava mēraukla, un viņiem vajadzēja vai nu tai pakļauties, vai arī meklēt sev citu mednieku. Viņš zināja, ka tādēļ tie viņu ciena. Bet šis Makombers gan bija dīvains. Nudien. Un sieva. Ak, sieva. Jā, sieva. Hm, sieva. Nu, bet tas viss bijis un izbijis. Viņš paskatījās atpakaļ. Makombers sēdēja drūms un saniknots. Margo uzsmaidīja Vilsonam. Šodien viņa izskatījās jaunāka, svaigāka un meitenīgāka un tik ļoti neatgādināja profesionālu skaistuli. Ko viņa domā, to dievs vien zina. Naktī viņa daudz nerunāja. Bet viņam patika raudzīties viņā.

Mašīna uzbrauca nelielā pakalnā, līkumodama starp kokiem, sasniedza zāļainu, prērijai līdzīgu klajumu un, turoties koku ēnā, lēnītiņām virzījās tālāk, kamēr Vilsons pētīja meža pretējo malu. Viņš lika apturēt mašīnu un vēroja klajumu tālskatī. Tad pamāja šoferim, lai tas laiž tālāk, un mašīna lēni slīdēja uz priekšu, apbraukdama meža cūku rakumus un skudru pūžņus. Vilsons cieši raudzījās tālumā un tad, pēkšņi pagriezies, iesaucās: — Velna milti, redz, kur ir!

Šoferis aši piedeva gāzi, Vilsons tam kaut ko nobēra suaheli valodā, un Makombers, pavēries klajumam pāri, ieraudzīja auļojam gar prērijas malu trīs milzīgus melnus, tādus kā cilindrveidīgus, melnām cisternām līdzīgus dzīvniekus. To kakli, ķermeņi un izslietās galvas šķita kā sastingušas, un varēja saskatīt platos, melnos, uz augšu izliektos ragus.

— Trīs veci buļļi, — Vilsons noteica. — Mēs nogriezīsim tiem ceļu uz purvu.

Mašīna drāzās pāri klajumam mežonīgā ātrumā — četrdesmit piecas jūdzes stundā, un Makombera acīs bifeļi auga arvien lielāki un lielāki, līdz viņš skaidri saskatīja milzīga buļļa pelēko, bezspalvaino, krevelēm klāto ķermeni un kaklu, kas saplūda kopā ar krūtīm, un ragu melno atspīdumu, bifelim auļojot nopakaļ pārējiem, kuri ritmā lēkšoja cits aiz cita. Mašīna sasvērās, it kā uzdrāzusies kaut kam virsū, panāca bifeļus, un Makombers skaidri saskatīja auļotāja milzīgos apmērus un putekļus uz ādas starp retajām spalvām, un ragu pamatnes plato izliekumu, izslieto purnu un ieplestās nāsis un jau pacēla šauteni, kad Vilsons uzkliedza: — Ne jau no mašīnas, idiots tāds! — Bet Makombers nejuta baiļu, vienīgi naidu pret Vilsonu; tad iekaucās bremzes, mašīna, arot zemi, slīdēja sāņus un gandrīz apstājās, Vilsons izlēca pa vienu, viņš — pa otru pusi un paklupa, kājām skarot vēl atpakaļ slīdošo zemi, tad šāva uz skrejošo bulli, dzirdēja, ka trāpīja, iztukšoja visu aptveri, bet bifelis vēl arvien attālinājās; tad atcerējās, ka jātēmē tuvāk galvai, plecos, un, taustīdamies pēc patronām, lai pārlādētu šauteni, ieraudzīja, ka bifelis pakrīt. Pakrīt uz ceļiem, svaidīdams smago galvu, un Makombers, redzot, ka abi pārējie aizjoņo, šāva pirmajam un trāpīja. Tad šāva vēlreiz, bet garām, līdz izdzirda Vilsona šautenes apdullinošo blīkšķi un redzēja, ka bullis ietriecas ar purnu zemē.

— Bet tagad trešo! — Vilsons nokliedza. — Tā tik ir šaušana!

Trešais bifelis joņoja tālāk tai pašā vienmērīgajā gaitā, un Makombers aizšāva garām, tā ka zeme vien uzsprāga gaisā; arī Vilsons netrāpīja, saceldams vienīgi putekļu mākoni, bet tad, nokliedzis: «Braucam! Jātiek tuvāk!» — sagrāba Makomberu aiz rokas, un viņi uzlēca uz kāpšļiem — katrs savā pusē, un mašīna palēkdamas un zvalstīdamās drāzās pa kukuržņiem pakaļ bifelim, kas smagnējā vienmērīgā gaitā auļoja taisni uz priekšu.

Bifelis bija tepat jau klāt, Makombers centās pielādēt šauteni, patronas krita ārā no rokām, aizslēgs iesprūda, viņš to atbrīvoja, un bifelis bija jau panākts, un Vilsons nokliedza: «Stāt!» Bremzējot mašīna gandrīz apgāzās, Makombers krita, bet noturējās, aizgrūda aizslēgu un izšāva uz lēkšotāja melno, apaļo muguru, tēmēja un šāva — vēlreiz un vēlreiz, un lodes gan trāpīja, bet šķita nenodarām bifelim ne mazākā ļaunuma. Tad šāva Vilsons — no rībiena Makomberam aizkrita ausis, un viņš redzēja, ka bifelis sagrīļojās. Tad rūpīgi notēmēja un šāva vēlreiz, un bifelis sabruka uz ceļiem.

— Kārtībā, — Vilsons noteica. — Tīri nostrādāts. Trešais arī ir mūsu.

Makombers izjuta reibinošu pacilātību.

— Cik reizes jūs izšāvāt? — viņš jautāja.

— Tikai trīs, — Vilsons atbildēja. — Pirmo bulli nošāvāt jūs. To vislielāko. Pārējos divus es piepalīdzēju. Baidījos, ka neieskrien biezoknī. Tie arī ir jūsējie. Es tikai mazliet precizēju. Jūs šāvāt lieliski.

— Iesim uz mašīnu. Es gribu iedzert.

— Vispirms nobeidziet šo bulli, — Vilsons teica. Bifelis, nikni purinot galvu, gulēja uz ceļiem un, kad viņi tuvojās, mežonīgi iebaurojās, valbīdams savas cūkas acis.

— Pieraugiet, ka viņš netiek kājās, — Vilsons sacīja. — Paejiet sāņus un šaujiet tieši kaklā aiz auss.

Makombers rūpīgi notēmēja satrakotā dzīvnieka biezajā kaklā, kas svaidījās augšup un lejup, un izšāva. Galva nokrita uz priekšu.

— Kārtībā, — Vilsons noteica. — Trāpīts tieši mugurkaulā. Izskats nu gan tiem ir varen iespaidīgs, vai ne tā?

— Iedzersim, — Makombers ierosināja. Savu mūžu viņš nebija juties tik lieliski.

Makombera sieva sēdēja mašīnā gluži nobālusi.

— Mīļais, tu biji patiešām apburošs! — viņa sacīja vīram. — Tavu traku braucienu!

— Vai stipri kratīja? — Vilsons jautāja.

— Drausmīgi! Savu mūžu nebiju tā pārbijusies.

— Bet tagad iedzersim, — Makombers atkārtoja.

— Noteikti, — Vilsons piekrita. — Vispirms dodiet memsahibai.

Mārgerita iedzēra no blašķes neatšķaidīto viskiju un viegli noskurinājās. Tad pasniedza blašķi Makomberam un viņš savukārt Vilsonam.

— Tas bija šausmīgi satraucoši, — viņa sacīja: — Man pat galva sāka sāpēt. Es nezināju, ka bifeļus drīkst šaut no automašīnas.

— Neviens nešāva no mašīnas, — Vilsons dzedri aizrādīja.

— Nu, dzīties pakaļ ar automašīnu.

— Parasti tā nedara. Bet šodien es jutu, ka citādi nevar. Triekdamies pāri bedrēm un ciņiem, mēs guvām lielākas iespējas izvērsties. Bet bifelis varēja mesties mums virsū pēc katra šāviena. Mēs stipri riskējām. Tomēr labāk nevienam nestāstiet. Tas bija nelikumīgi, ja jūs to gribējāt zināt.

— Ar mašīnu dzīties pakaļ šiem lielajiem, bezpalīdzīgajiem dzīvniekiem — tas, manuprāt, bija neģēlīgi, — Margo sacīja.

— Tiešām?

— Kas notiktu, ja par to uzzinātu Nairobi?

— Pirmkārt, man atņemtu medību atļauju. Būtu arī citas nepatikšanas, — Vilsons paskaidroja, iedzerdams no blašķes. — Es zaudētu darbu.

— Patiešām?

— Jā gan.

— Vai redzat, — Makombers ierunājās un pirmo reizi šajā dienā pasmaidīja. — Nu viņa piesienas arī jums.

— Cik tu izmeklēti izsakies, Frens, — Margo Makombera sacīja. Vilsons paskatījās uz abiem. Ja vīrs ir muļķis, bet sieva draņķe, viņš nodomāja, kādi gan varētu būt bērni? Bet skaļi sacīja: — Mums pazudis ieroču nesējs. Vai nemanījāt?

— Ak dievs, nē!

— Re, kur jau nāk. Sveiks un vesels. Droši vien izkritis no mašīnas, kad pametām pirmo bifeli.

Klibodams viņiem tuvojās pavecais ieroču nesējs aizsargkrāsas blūzē, īsās biksēs un gumijas sandalēs, ar adītu cepurīti galvā un izskatījās pagalam sadrūmis. Pienācis tuvāk, viņš kaut ko sacīja suaheli valodā, un visi redzēja, kā pārvērtās baltā mednieka seja.

— Ko viņš teica? — Margo jautāja.

— Pirmais bullis uzrausies kājās un ielīdis biezoknī, — Vilsons neskanīgi atbildēja.

— Ā-a, — Makombers izklaidīgi novilka.

— Tad jau būs tieši tāpat kā ar lauvu, — Margo sacīja ieinteresēta.

— Ne velna nebūs tāpat kā ar lauvu! — Vilsons atcirta. — Makomber, negribat vēl mazliet iedzert?

— Jā, labprāt, — Makombers teica. Viņš domāja, ka atgriezīsies vakarējā baiļu sajūta, bet tas nenotika. Pirmo reizi mūžā viņš tiešām nejuta baiļu. To vietā bija stājusies pacilātība.

— Iesim apskatīt otru bulli, — Vilsons sacīja. — Tikai pateikšu šoferim, lai iebrauc ēnā.

— Kur jūs iesiet? — Mārgerita Makombera vaicāja.

— Apskatīt bifeli, — Vilsons sacīja.

— Es arī.

— Nu, nāciet!

Visi trīs devās turp, kur kā melns bluķis klajumā gulēja otrs bifelis zālē izstieptu galvu un platiem, vareniem ragiem.

— Lieliski ragi, — Vilsons teica. — To platums būs collu piecdesmit.

Makombers jūsmīgi raudzījās bifelī.

— Pretīgs skats, — Margo novilka. — Vai neiesim ēnā?

— Tūlīt, — Vilsons teica. — Vai redzat?— viņš jautāja Makomberam un izstiepa roku. — Vai varat saskatīt tur tos brikšņus?

— Jā.

— Tur esot ielīdis pirmais bifelis. Kad ieroču nesējs izkritis no mašīnas, tas esot gulējis zemē. Vecais vērojis, kā pārējie auļo un kā mēs dzenamies pakaļ. Kad viņš atskatījies, bifelis bijis izslējies kājās un blenzis uz viņu. Viņš laidies, ko nagi nes, bet bifelis ievilcies biezoknī.

— Vai varam tūlīt pat iet tam pakaļ? — Makombers nepacietīgi jautāja.

Vilsons cieši pavērās viņā. Deviņi pērkoni, ir nu gan savādnieks! Vakar viņam bikses trīc, bet šodien — nenāc par tuvu!

— Nē, mazliet nogaidīsim.

— Lūdzu, iesim ēnā, — Margo sacīja. Viņa bija gluži bāla un izskatījās slima.

Viņi devās uz automašīnu, kas stāvēja zem kupla, vientuļa koka, un apsēdās.

— Iespējams, ka viņš būs jau beigts, — Vilsons piezīmēja. — Drīz vien iesim paskatīties.

Makomberu pārņēma pārvarīga, neprātīga, līdz šim nepazīta laimes izjūta.

— Mans dievs, tā tik bija skriešanās! — viņš atsāka. — Savu mūžu nebiju izjutis kaut ko tādu. Margo, vai tas nebija lieliski!

— Tas bija riebīgi.

— Kādēļ?

— Riebīgi, — viņa rūgti noteica. — Taisni pretīgi.

— Liekas, es turpmāk vairs ne no kā nebīšos, — Makombers sacīja. — Kad sākām dzīties bifeļiem pakaļ, manī notika tāds kā lūzums. It kā būtu pārrauts kāds aizsprosts. Brīnišķa sajūta!

— Tas ir derīgi aknām, — Vilsons teica. — Brīnumu lietas notiek ar cilvēkiem.

Makombers staroja. — Nudien, kaut kas notika arī ar mani! Tagad es jūtos gluži cits cilvēks.

Sieva, nesacīdama ne vārda, kaut kā dīvaini vēroja viņu. Tā sēdēja, atlaidusies atzveltnī, bet Makombers, uz priekšu saliecies, runāja ar Vilsonu, kurš bija sagriezies sāņus priekšējā sēdeklī.

— Vai zināt, es ietu vēlreiz uz lauvām, — Makombers sacīja. — Tagad nepavisam vairs nebaidos. Ko tās galu galā var nodarīt?

— Pilnīgi pareizi, — Vilsons piekrita. — Ļaunākā gadījumā — nogalināt. Kāds bija tas Šekspīra citāts? Varen labs. Tūlīt pat atcerēšos. Patiešām vienreizējs! Kādreiz mēdzu to klusībā atkārtot. Nu, pamēģināšu. «Pie joda, man viss vienalga, mirst tikai vienu reizi, mēs esam dievam nāvi parādā, un tas, kurš nomirs šogad, tiks atpestīts no nāves nākamgad.» Nav labi pateikts, ko?

Norunājis šos vārdus, kas bija kļuvuši par viņa dzīves moto, Vilsons stipri samulsa, bet ne jau pirmo reizi viņa acu priekšā cilvēks kļuva pilngadīgs, un tas viņu vienmēr saviļņoja. Tam nebija nekāda sakara ar divdesmit pirmo dzimšanas dienu.

Bija vajadzīgas šīs neparastās bifeļu medības, kad tik aši jārīkojas, ka nav laika baiļoties, lai Makombers kļūtu par vīru, bet, lai arī kā tas būtu noticis, tas bija un palika fakts. Tagad viņš kļuvis gluži cits cilvēks, Vilsons nodomāja. Daudzi no viņiem atgādina pusaudžus ilgu laiku. Reizēm pat visu mūžu. Augums tiem puicisks vēl piecdesmit gadu vecumā. Izdaudzinātie amerikāņu vīrieši ir pusaudži. Dīvaini ļaudis, nudien! Bet tagad šis Makombers viņam patika. Sasodīti ērmīgs putns! Ar ragaiņa lomu arī laikam vairs nebūs mierā. Tas ir ko vērts! Deviņi pērkoni, tas ir ko vērts! Nabags laikam baidījies visu mūžu. Ej nu sazini, kā tas iesācies. Bet nu viņš ticis tam pāri. No bifeļiem baidīties nebija laika. Turklāt viņš bija noskaities. Mašīna arī piepalīdzēja. Ierastā vidē viss liekas vienkāršāk. Turpmāk viņš vairs ne velna nebīsies. Tas pats notiek ar cilvēkiem frontē. Kaut kas daudz svarīgāks nekā zaudēt nevainību. Bailes pazūd kā nebijušas. To vietā stājas kaut kas jauns. Pats galvenais, kas vīrietim vajadzīgs. Kas to dara par vīru. Tas pats atgadās arī ar sievietēm. Bailes izzūd.

Ierāvusies sēdekļa stūrī, Mārgerita Makombera vēroja abus vīriešus. Vilsons nebija pārvērties. Vilsons bija tāds pats kā vakar, kad viņai atklājās, kur slēpjas šī vīra spēks. Bet Frenss Makombers bija pilnīgi pārvērties, un viņa to redzēja.

— Vai jūs pazīstat šo laimes izjūtu, ko rada tas, kam tūlīt jānotiek? — Makombers jautāja, vēl arvien tīksminādamies par savām jaunajām izjūtām.

— Par to parasti nerunā, — Vilsons atbildēja, paskatīdamies viņam acīs. — Drīzāk jau saka, ka baidās. Ņemiet vērā, ka jūs vēl baidīsieties un turklāt ne vienreiz vien.

— Bet vai esat izjutis laimīgo apziņu, ka tūlīt pat varēsiet rīkoties?

— Jā. Bet nu pietiek. Nevajag tik daudz runāt par to. Tā var visu sabojāt. Ja kaut ko maļ vienā gabalā, viss prieks par to vējā.

— Ko jūs varat tik traki plātīties, — Margo ierunājās. — Ar mašīnu dzīties pakaļ neaizsargātiem dzīvniekiem — tad ta atraduši varonību!

— Piedodiet, ka aizpļāpājos, — Vilsons sacīja. Redz, ka sieva sāk jau uztraukties, viņš nodomāja.

— Ja nesaproti, par ko mēs runājam, tad labāk klusē, — Makombers aizrādīja.

— Cik tu pēkšņi esi kļuvis varonīgs, briesmīgi varonīgs, — viņa nicīgi novilka, taču bez īstas pārliecības. Viņa no kaut kā ārkārtīgi baidījās.

Makombers brīvi, no visas sirds iesmējās. — Bet zini, ka tiešām esmu tāds kļuvis.

— Vai nav mazliet par vēlu? — Margo rūgti jautāja. Kādreiz viņa tik ļoti bija centusies, un, ja viņu kopdzīve izvērtās šāda, neviens tur nebija vainojams.

— Man nav par vēlu, — Makombers atbildēja.

Margo neko neteica, tikai ierāvās vēl dziļāk sēdekļa stūrī.

— Vai mums jau nav jāiet? — Makombers moži jautāja Vilsonam.

— Varam iet, — Vilsons sacīja. — Vai patronas jums vēl ir?

— Dažas ir pie ieroču nesēja.

Vilsons kaut ko uzsauca, un vecais iezemietis, kurš pašlaik dīrāja bifeļa galvu, atlieca muguru, izvilka no kabatas patronu kārbiņu un atnesa to Makomberam, kurš piepildīja aptveri un iebāza atlikušās patronas kabatā.

— Labāk šaujiet ar savu springfīldu, — Vilsons sacīja. — Pie tā esat pieradis. Manliheru atstāsim mašīnā pie memsahibas. Lielo šauteni lai ņem jūsu ieroču nesējs. Es šaušu ar savu nolāpīto lielgabalu. Bet tagad lieciet aiz auss, ko jums teikšu. — To viņš bija atlicis uz pēdējo brīdi, lai Makomberu neuztrauktu. — Ja bifelis uzbrūk, tas nāk virsū ar augsti izslietu galvu. Visu pieri klāj ragu pamatne, tādēļ tur šaut nav nozīmes. Vienīgā iespēja — šaut tieši purnā. Var arī krūtīs vai, stāvot iesāņus, — kaklā vai plecos. Ievainots bifelis ir ļoti bīstams. Tikai nevajag pārsteigties. Šaujiet tā kā jums parocīgāk. Nu arī galva ir nodīrāta. Varam braukt.

Viņš kaut ko uzsauca iezemiešiem, un tie, rokas slaucīdami, pienāca klāt, un vecākais iekāpa aizmugurē.

— Līdzi brauks tikai Kongoni, — Vilsons sacīja. — Otrs lai paliek šeit atgaiņāt putnus.

Kad mašīna lēni ripoja pa zāli uz meža puduri, kas stiepās kā zaļa mēle gar izsusējušo strautu, kurš šķērsoja klajumu, Makombers juta, ka sirds skaļi sitas un mute atkal ir sausa, bet ne no bailēm — no satraukuma.

— Šeit, lūk, viņš iegājis, — Vilsons sacīja. Tad suaheli valodā teica vecajam iezemietim: — Uzmeklē pēdas!

Mašīna apstājās pie paša briksnāja. Makombers, Vilsons un ieroču nesējs izkāpa ārā. Pavēries atpakaļ, Makombers redzēja, ka sieva noskatās viņam pakaļ un šautene stāv viņai atslieta līdzās. Viņš pamāja ar roku, bet viņa neatbildēja.

Briksnājs bija ļoti biezs un zeme izkaltusi. Vecajam iezemietim sviedri lija straumēm, un Vilsons bija uzvilcis cepuri uz acīm, tā ka Makombers tieši sev priekšā redzēja viņa sarkano kaklu. Pēkšņi Kongoni kaut ko pateica un ieskrēja brikšņos.

— Viņš esot nobeidzies, — Vilsons sacīja. — Lieliski nostrādāts! — Viņš pagriezās, lai apsveiktu Makomberu, un, kamēr viņi smaidot kratīja viens otram roku, Kongoni mežonīgi iekliedzās un pa galvu pa kaklu metās ārā no biezokņa, un viņam pa pēdām lēkšoja bullis — ieplestām nāsīm, cieši sakniebtu muti, asinīm noplūdis, milzīgo galvu izslējis, tas drāzās uzbrukumā, bolīdams asiņu pieplūdušās acis. Vilsons, kurš atradās tuvāk, šāva no ceļgala un Makombers, nedzirdot pats savu šāvienu, ko apslāpēja Vilsona «lielgabala» grāviens, redzēja, ka no platās ragu pamatnes atlec šīferim līdzīgas šķembas un galva paraujas sāņus, un šāva otrreiz — tieši ieplestajās nāsīs, un, šķembām lidojot, ragi atkal sadrebēja, un tad, vairs neredzot Vilsonu, Makombers notēmēja un šāva trešoreiz, un bifeļa milzīgais rumpis turpat vai bija viņam jau virsū, un šautene gandrīz vienā augstumā ar bifeļa galvu, kas ieplestām nāsīm nāca arvien tuvāk, un viņš skaidri redzēja niknās acis un ragus, kuri liecās zemāk un zemāk, un pēkšņi sajuta galvā karstu, apdullinošu sprādzienu — un tā arī vairs nekad neko nejuta.

Vilsons bija atgājis sāņus, lai šautu bifelim plecā. Makombers, stāvot uz vietas, šāva purnā, ik reizi trāpīdams mazliet par augstu — masīvajos ragos, kuri šķēlās un drupa kā šīfera plāksnes, un tai brīdī, kad likās, nupat bifelis uzdurs viņu uz ragiem, misis Makombera no automašīnas izšāva ar manliheru un trāpīja savam vīram galvā pāris collu virs skausta.

Frenss Makombers gulēja uz mutes nepilnus divus jardus no tās vietas, kur uz sāniem bija nogāzies bifelis, un sieva bija nometusies pie viņa ceļos, un Vilsons stāvēja turpat līdzās.

— Lai paliek guļam uz mutes, —viņš sacīja.

Sieviete histēriski raudāja.

— Labāk ejiet atpakaļ uz mašīnu, Vilsons teica. — Kur šautene?

Ar grimasē savilktu seju viņa papurināja galvu. Iezemietis pacēla šauteni.

— Atstāj turpat, kur bijusi, — Vilsons sacīja. Tad piebilda: — Aizej pēc Abdula, lai tas var apliecināt, kā šī nelaime notikusi.

Viņš nometās uz ceļiem, izvilka kabatas lakatiņu un pārklāja pār Frensa Makombera īsi apcirpto galvu. Asinis sūcās sausajā, irdenajā zemē.

Vilsons piecēlās un ieraudzīja uz sāniem guļošo bifeli: kājas tam bija atstieptas un pa vēderu starp retajām spalvām līda ērces. «Varens bullis!» viņš neviļus novērtēja. «Ragu platums ap collu piecdesmit. Nē, vairāk!» Viņš pasauca šoferi un lika, lai pārklāj mirušajam brezentu un paliek pie tā. Tad pats devās uz automašīnu, kur sieviete sēdekļa stūrī raudāja.

— To jūs jauki nostrādājāt, — Vilsons neskanīgi noteica. — Viņš noteikti būtu jūs pametis.

— Izbeidziet, — viņa sacīja.

— Tas, protams, ir nelaimes gadījums. Es taču zinu.

— Izbeidziet!

— Varat neuztraukties, — viņš turpināja. — Būs šādas tādas nepatikšanas, bet es likšu izgatavot dažus uzņēmumus, kas lieti noderēs izmeklēšanā. Ieroču nesēji un šoferis varēs apliecināt. Jums nav ko baidīties.

— Izbeidziet taču!

— Nojēgšanās jau nu būs briesmīga, — Vilsons runāja tālāk. — Jāsūta smagā mašīna uz ezeru, lai pa radio izsauktu lidmašīnu, kas mūs visus trīs aizvestu uz Nairobi. Kādēļ jūs viņu nenoindējāt? Anglijā to parasti nostrādā tā.

— Izbeidziet! Izbeidziet! Izbeidziet! — sieviete kliedza.

Vilsons ar savām zilajām, dzedrajām acīm paskatījās uz viņu.

— Vairāk nerunāšu, — viņš sacīja. — Biju kļuvis mazliet nikns. Jūsu vīrs sāka man patikt.

— Nu, lūdzu, izbeidziet, — viņa čukstēja. — Lūdzu, lūdzu, izbeidziet!

— Tas jau izklausās labāk. Lūdzu — tas izklausās daudz, daudz labāk. Tagad es izbeigšu.

KILIMANDŽĀRO SNIEGI

Tulkojusi Maija Andersone

Kilimandžāro Ir 19710 pēdas augsts, sniegiem klāts kalns, un to uzskata par pašu augstāko Āfrikā. Tā rietumu virsotni masaju cilts dēvē par «Ngaje Ngai» — dievu mājokli. Netālu no šīs virsotnes guļ beigts leopards, Izžuvis un sasalis. Neviens nav varējis izskaidrot, ko leopards meklējis tik augstu kalnos.

— Pats apbrīnojamākais ir tas, ka vairs nesāp, — viņš sacīja. — Tā ir zīme, ka sākas.

— Nemaz nesāp?

— It nemaz. Tikai atvaino, lūdzu, par šo smaku. Tev tā droši vien riebjas.

— Ak, lūdzu, nevajag!

— Paskaties uz putniem, — viņš teica. — Kas gan tos vilina šurp — izskats vai smaka?

Saliekamā gulta, uz kuras vīrietis gulēja, bija novietota mimozas platajā paēnā, un no šīs paēnas viņš noraudzījās uz žilbinoši spožo līdzenumu, kur tupēja trīs lieli, pretīgi putni, kamēr gaisā lēni lidinājās vēl kādi divpadsmit, mezdami uz zemi ātri slīdošas ēnas.

— Tie ir klāt jau kopš brīža, kad sabojājās mūsu kravas mašīna, — viņš turpināja. — Šodien tie pirmo reizi nometušies zemē. Sākumā es ļoti uzmanīgi vēroju, kā tie lidinās, domādams, varbūt kādreiz aprakstīšu tos kādā stāstā. Tagad tas liekas smieklīgi.

— Kāpēc tu tā runā! — viņa iebilda.

— Tāpat vien! — viņš atbildēja. — Ir daudz vieglāk, ja var par to runāt. Bet negribu tevi apgrūtināt.

— Tu labi zini, ka mani neapgrūtini, — viņa teica. — Bet esmu kļuvusi tik nervoza, nespēdama tev nekā palīdzēt. Man šķiet, mums par katru cenu jāsaglabā miers, kamēr ieradīsies lidmašīna.

— Vai arī… kamēr neieradīsies.

— Saki, lūdzams, — ko lai daru? Vai tiešām es nekā nevaru palīdzēt?

— Tu vari amputēt man kāju, un tas varbūt līdzētu, lai gan es šaubos. Jeb arī tu vari mani nošaut. Tu tagad proti labi šaut. Es pats tevi iemācīju, vai ne?

— Lūdzu, nerunā tā! Varbūt palasīt tev ko priekšā?

— Ko tad?

— Kaut ko no mūsu grāmatu somas, kas vēl palicis nelasīts.

— Es nespēju klausīties, — viņš teica. — Runāt ir vieglāk. Mēs strīdamies, un tā laiks paiet ātrāk.

— Es nestrīdos. Nekad neesmu gribējusi to darīt. Izbeigsim strīdus! Lai cik nervozi mēs arī būtu! Varbūt šodien pat pēc mums atsūtīs citu kravas automobili. Varbūt ieradīsies lidmašīna.

— Es negribu nekur braukt, — vīrietis sacīja. — Tagad tam vairs nav nozīmes, varbūt vienīgi tevis dēļ.

— Tu runā kā gļēvulis.

— Vai tu nevari ļaut cilvēkam nomirt tā, kā viņš pats atzīst par labāku? Nav vairs nekādas jēgas mani strostēt.

— Tu nemirsi.

— Nerunā niekus. Es jau mirstu. Pajautā tiem tur. — Viņš paskatījās uz lielajiem, pretīgajiem putniem, kas tupēja, sabozušies, bezspalvainās galvas ierāvuši. Tagad nolaidās zemē arī ceturtais un, gabaliņu paskrējis, gāzelēdamies lēni tuvojās pārējiem.

— Tie lido ap visām nometnēm. Nav ko ievērot. Tu nemirsi, ja pats nepadosies.

— Kur tu to izlasīji? Neesi taču tāda muļķe!

— Tu varētu domāt par ko citu.

— Dieva dēļ! — viņš iesaucās. — Esmu to darījis visu mūžu.

Viņš brīdi mierīgi gulēja, raudzīdamies pāri karstumā virmojošajam klajumam biezokņa virzienā. Pret dzeltenajām smiltīm skaidri iezīmējās pāris mazu, baltu buciņu, un tālumā uz biezokņa zaļā fona viņš redzēja balsnījam zebru baru. Te, zem lielajiem kokiem kalna pakājē, bija jauka vieta nometnei, ar labu ūdeni un pusizsīkušu avotu tepat netālu, kur no rītiem pulcējās irbes.

— Vai negribi, lai kaut ko palasu? — viņa jautāja, atsēdusies uz brezenta krēsla blakus saliekamajai gultai. — Ceļas vējš.

— Nē, paldies!

— Mašīna droši vien drīz atbrauks,

— Mani tas galīgi neinteresē.

— Mani gan.

— Mums domas šķiras ļoti daudzos jautājumos,

— Ne tik daudzos, Harij.

— Derētu iedzert.

— Tev tas ir kaitīgi. Bleks raksta, ka šādos gadījumos jāizvairās no alkohola. Tu nedrīksti dzert.

— Molo! — viņš iesaucās.

— Jā, bvana!

— Atnes viskiju ar sodu!

— Labi, bvana!

— Nedari tā, — viņa lūdza. — Tā ir padošanās. Tieši par to jau es runāju. Tur rakstīts, ka nedrīkst lietot alkoholu. Un es zinu, ka tā ir.

— Nē, — viņš teica. — Man tas palīdz.

Tad tās nu ir beigas, viņš domāja. Un neko vairs nevarēs novest līdz galam. Tad tā nu tas beidzas — ķildā par glāzi viskija. Kopš labajā kājā bija sākusies gangrēna, viņš vairs nejuta sāpes, un līdz ar sāpēm bija zudušas arī bailes, palicis tikai liels nogurums un dusmas par to, ka visam beigas. Tālākais viņā neizraisīja ne mazāko ziņkārību. Gadiem ilgi šī doma bija viņu vajājusi, bet tagad tā šķita zaudējusi katru jēgu. Dīvaini, cik vienkāršu gan visu vērta nogurums.

Tagad viņš vairs neuzrakstīs visu to, ko bija iecerējis un atlicis uz vēlāku laiku, kad zinās pietiekami daudz, lai uzrakstītu labi. Nu, bet aiztaupītas būs arī neveiksmes. Varbūt to visu nemaz nebija iespējams uzrakstīt, un tieši tāpēc šis nodoms arvien tika atbīdīts un sākšana atlikta uz citu reizi. Bet arī to nu viņš vairs neuzzinās.

— Kaut mēs nekad nebūtu braukuši šurp, — sieviete ierunājās. Turēdama rokā glāzi, viņa raudzījās vīrietī un kodīja lūpas. — Parīzē tev nekas tāds nebūtu piemeties. Tu vienmēr sacīji, ka tev tur patīkot. Varējām palikt Parīzē, varējām braukt kaut kur citur. Manis dēļ vienalga uz kurieni. Es jau teicu, ka braukšu, kurp vien tu vēlēsies. Medīt mēs būtu varējuši arī Ungārijā, un nekas nebūtu noticis.

— Tava nolādētā nauda, — viņš izmeta.

— Tas nav godīgi, — viņa teica. — Tā vienmēr bijusi tikpat daudz tava, cik mana. Es pametu visu un braucu tev līdzi, kurp vien tu gribēji, es darīju visu, ko tu vēlējies darīt. Bet kādēļ gan mums vajadzēja braukt uz šejieni?

— Tu teici, ka tev te patīkot.

— Patika arī, kamēr tu biji vesels. Bet tagad es ienīstu šo vietu. Kāpēc tā vajadzēja atgadīties ar tavu kāju? Ko esam nodarījuši, ka mūs piemeklējusi tāda nelaime?

— Mana vaina ir tā, ka sākumā aizmirsu apziest skrambu ar jodu. Pēc tam es vispār vairs nedomāju par to, jo esmu neuzņēmīgs pret infekcijām. Vēlāk, kad kļuva sliktāk, es laikam izdarīju kļūdu, lietodams vāju karbola šķīdumu, kad nebija vairs citu dezinfekcijas līdzekļu. Tas paralizēja sīkos asinsvadus un izraisīja gangrēnu. — Viņš paraudzījās sievietē. — Kas vēl?

— Ne jau par to es runāju.

— Ja mēs būtu nolīguši kārtīgu mehāniķi tā pusceptā iedzimto šofera vietā, — tas būtu uzmanījis eļļas līmeni un gultņi nebūtu sadeguši.

— Ne jau to es gribēju teikt.

— Ja tu nebūtu pametusi savējos, visu to savu sasodīto Vestberijas, Saratogas un Palmbīčas varzu un sekojusi man…

— Bet es taču mīlēju tevi. Tu esi netaisns. Mīlu arī tagad un mīlēšu vienmēr. Vai tad tu mani nemīli?

— Nē, — vīrietis atbildēja. — Laikam gan ne. Un nekad arī neesmu mīlējis.

— Harij, ko tu runā? Tu esi pavisam zaudējis galvu.

— Nē, man nemaz nav galvas, ko zaudēt.

— Nedzer, — viņa teica, — Mīļais, lūdzu, nedzer! Darīsim visu, kas vien mūsu spēkos.

— Vari to darīt, — viņš sacīja. — Es esmu noguris.

Gara acīm viņš skatīja dzelzceļa staciju Karagačā un sevi ar mugursomu plecos; Simplonas austrumu ekspreša ugunis šķēla tumsu, un viņš pēc atkāpšanās devās projām no Trāķijas. Tad atmiņā atausa kāds brīdis, kuru viņš bija gribējis aprakstīt, — rīts, brokastis, sniegs Bulgārijas kalnos, ko varēja redzēt, raugoties pa logu, Nansena sekretāre, kas jautāja vecajam vīram, vai tas tiešām esot sniegs, un vecais vīrs, kas paskatījās un atbildēja: «Nē, tas nav sniegs. Sniegam vēl par agru.» Sekretāre atkārtoja pārējām meitenēm: «Tas nav sniegs.» Un viņas visas teica: «Nē, tas nav sniegs, mēs esam maldījušās.» Tas tomēr bija sniegs, un, kad sākās iedzīvotāju apmaiņa, viņš tos visus sūtīja turp. Un viņi brida pa šo sniegu, līdz gāja bojā.

Arī tas bija sniegs, kas sniga visu ziemsvētku nedēļu tajā gadā Gauertālē, kad viņi dzīvoja mežcirtēja mājā ar lielo, četrstūraino podiņu krāsni, kas aizņēma pusi istabas, un gulēja uz maisiem, kuri bija piebāzti ar skābaržu lapām, un kad ieradās dezertieris, atstādams sniegā asiņainas pēdas. Šis cilvēks sacīja, ka policija dzenoties tam pakaļ, un viņi iedeva tam vilnas zeķes un tērzēdami aizkavēja žandarmus, kamēr pēdas bija aizsnigušas.

Šruncā pirmajos ziemsvētkos sniegs bija tik žilbinoši balts, ka, skatoties pa krodziņa logu un vērojot, kā ļaudis nāk mājās no baznīcas, sāpēja acis. Tā bija tā pati vieta, kur viņi, slēpēm smagi nospiežot plecus, bija kāpuši augšup gar upi pa kamanu noslidināto ceļu, kas bija gluži dzeltens no zirgu urīna, garām stāvajiem, priedēm apaugušajiem pakalniem, tā pati vieta, kur viņi bija devušies lielajā nobraucienā lejup pa šļūdoni, kas pacēlās virs Madlenerhausa. Sniegs izskatījās gluds kā cukura glazūra un viegls kā pūderis, un viņš atcerējās ātrumu, ar kādu viņi bez trokšņa, līdzīgi putniem, bija traukušies lejā.

Reiz sniega vētras laikā viņi uz veselu nedēļu bija ieputināti Madlenerhausā, kur dūmos pie laternas spēlēja kārtis, un, jo vairāk Lenta kungs zaudēja, jo augstākas kļuva likmes. Galu galā Lents zaudēja visu — slēpotāju skolas naudu, visus sezonas ienākumus un arī pats savu kapitālu. Viņš atcerējās Lenta seju un garo degunu tai brīdī, kad Lents paņēma kārtis un izspēlēja «sans voir»[101]. vienmēr tika spēlētas azarta spēles. Gan tad, kad nebija sniega, gan tad, kad tā bija pārpilnām. Viņš atcerējās, cik daudz laika savā mūžā bija izšķiedis azarta spēlēs.

Bet rakstījis par to viņš netika ne rindas, tāpat kā par to auksto, skaidro ziemsvētku dienu, kad aiz līdzenuma varēja saskatīt kalnus un Bārkers lidoja pāri frontes līnijai, lai bombardētu vilcienu, ar kuru austriešu virsnieki brauca atvaļinājumā, un apšaudītu viņus ar ložmetēju, kad viņi pameta vilcienu un bēga. Viņš atcerējās, ka Bārkers vēlāk ieradās kantīnē un stāstīja par to. Visi bija apklusuši, un tad kāda balss teica: «Asinskārais suns!»

Šie austrieši, kurus toreiz nogalināja, bija tādi paši kā tie, ar kuriem viņš vēlāk slēpoja. Nē, gluži tādi gan ne. Hanss, ar kuru viņš tagad kopā slēpoja, bija dienējis jēgeru pulkā, un, ejot zaķu medībās augšup uz nelielo ieleju virs kokzāģētavas, viņi runāja par kaujām pie Pasubio, par uzbrukumu Pertikai un Asalonei. un viņš ne vārda nebija rakstījis par to. Arī par Monte Korno ne, tāpat kā par Siete Kommum vai Arsiedo.

Cik ziemas gan viņš bija nodzīvojis Foralbergā un Arlbergā? Četras. Un tad viņš atcerējās vīru, kam bija pārdodama lapsa, — viņi bija satikuši šo vīru toreiz, kad devās uz Bludencu pirkt dāvanas; atcerējās labu ķiršu liķieri ar kauliņu piegaršu, sauso sniegu, ko vējš dzenāja pa sērsnas garozu, kad viņi, dziedādami «Hei, ho, sauca Rolijs», skrēja pēdējo posmu līdz stāvajai nogāzei, tad drāzās taisni lejā, ar trim atgrūdieniem bija cauri augļu dārzam, pāri grāvim un uz noledojušā ceļa aiz viesnīcas. Atsprādzējuši siksnas un nokratījuši slēpes no kājām, viņi atslēja tās pret viesnīcas koka sienu; pa logu plūda lampas gaisma, un telpā, kur bija silti un smaržoja pēc dūmiem un jauna vīna, kāds spēlēja akordeonu.

— Kur mēs Parīzē apmetāmies? — viņš jautāja sievietei, kas brezenta krēslā sēdēja viņam blakus te, Āfrikā.

— Krijona viesnīcā. Tu taču zini.

— Kāpēc lai es to zinātu?

— Mēs tur vienmēr apmetāmies.

— Nē. Ne vienmēr.

— Tur un viesnīcā «Pavillion Henri-Quatre » Senžermēnas priekšpilsētā. Tu teici, ka esot to iemīļojis.

— Mīlestība ir mēslu čupa, — teica Henrijs. — Un es esmu gailis, kas uzrausies uz tās un dzied.

— Ja nu tev jāaiziet, — viņa teica, — vai tad katrā ziņā jāiznīcina viss, kas paliek aiz tevis? Jeb vai tu gribi to visu paņemt līdz? Nogalināt savu zirgu un sievu, sadedzināt seglus un bruņas?

— Jā, — viņš atbildēja. — Tava nolādētā nauda bija manas bruņas. Mans zirgs un manas bruņas.

— Nerunā tā.

— Nu labi, es klusēšu. Negribu tevi sāpināt.

— Pārāk vēlu tu par to iedomājies.

— Ak tā? Nu tad varu turpināt. Tā ir jautrāk. To vienīgo, ko man ar tevi patika darīt, es tagad nespēju.

— Nav taisnība. Tev daudz kas patika, un visu, ko tu gribēji darīt, darīju arī es.

— Ak, dieva dēļ, beidz plātīties!

Viņš paskatījās un redzēja, ka viņa raud,

— Klausies, — viņš teica. — Vai tu domā, ka man tas sagādā prieku? Pats nezinu, kāpēc tā daru. Varbūt mēģinu nogalināt, lai pats paliktu dzīvs. Kad sākām runāt, viss bija labi. Es nemaz negribēju sākt strīdu, bet tagad esmu gluži kā bez prāta un daru visu, lai tevi sāpinātu. Neklausies manī, dārgā. Es mīlu tevi, tici man. Tu zini, ka mīlu. Nekad nevienu citu neesmu tā mīlējis.

Viņš ieslīdēja tik pierastajos melos, kas bija viņa dienišķā maize.

— Tu esi labs.

— Un tu — mauka, — viņš teica. — Bagāta un jauka. Tas skan pēc dzejas. Manī tagad ir daudz dzejas. Puvuma un dzejas. Pūstošas dzejas.

— Beidz, Harij! Kāpēc tev jākļūst tik ļaunam?

— Es nevēlos neko atstāt, — viņš teica. — Es nevēlos neko atstāt aiz sevis.

Kad viņš pamodās, bija vakars. Saule jau grima aiz kalna, pār ieleju klājās ēna, un mazie dzīvnieciņi ganījās pie pašas apmetnes, naski klanīdami galvas un vicinādami astes. Tagad tie turējās patālu no biezokņa. Putni vairs negaidīja uz zemes, bet bija smagi satupuši kokā.

Nu to bija daudz vairāk. Zēns, kas viņu apkalpoja, sēdēja pie gultas.

— Kundze aizgāja pamedīt, — zēns teica. — Vai bvana ko vēlas?

— Neko.

Viņa bija aizgājusi nomedīt kaut ko pusdienām un, zinādama, ka viņam patīk vērot dzīvniekus, bija devusies krietni tālu, lai netraucētu šo mazo ieplaku, ko viņš varēja pārredzēt. Viņa neko neaizmirst, viņš nodomāja, ne to, ko zina, ne to, ko lasījusi vai kādreiz dzirdējusi.

Tā nebija viņas vaina, ka toreiz, kad viņi satikās, viņš jau bija sevi izsmēlis. Kā gan sieviete varēja zināt, ka vīrietis nedomā to, ko saka, ka viņš runā tikai aiz paraduma, ērtības labad. Kopš viņš vairs nedomāja par saviem vārdiem, viņam pie sievietēm bija lielāki panākumi nekā tad, kad viņš tām bija teicis taisnību.

Nevarēja sacīt, ka viņš apzināti melotu, viņam tikai nebija patiesības, ko teikt. Savu dzīvi viņš bija izdzīvojis un nu tikai atkārtoja bijušo citu cilvēku vidū, atšķirība vienīgi tā, ka naudas tagad bija vairāk un no tām vietām, kuras viņš bija pazinis agrāk, varēja izraudzīties vislabākās, piedevām apmeklējot arī vēl dažas nepazīstamas.

Nevadzēja tikai domāt, un viss bija lieliski. Viņam bija stipri nervi, un viņš nepadevās izmisumam tik viegli kā citi un, ja viņš vairs nespēja strādāt darbu, ko bija agrāk darījis, tad izlikās, ka tas viņam vienaldzīgs. Taču sevī viņš apņēmās, ka rakstīs par šiem cilvēkiem, par šiem bagātākajiem no bagātajiem, pie kuriem viņš īstenībā nepiederēja un kuru pasaulē bija tikai vērotājs; apņēmās, ka pametīs šo pasauli un tad aprakstīs, lai reiz to būtu darījis cilvēks, kas patiešām zina, ko raksta. Tomēr līdz tam viņš nekad netika, jo katra pārpilnībā nodzīvota diena, kad viņš nerakstīja un līdzinājās tiem, kurus pats nicināja, notrulināja viņa spējas un vājināja gribu strādāt, tā ka galu galā viņš pavisam atmeta darbam ar roku. Cilvēkiem, ar kuriem viņš tagad sastapās, daudz labāk patika, ja viņš nestrādāja. Vecajos labajos laikos viņš vislaimīgāks jutās Āfrikā, tāpēc tagad bija devies šurp, lai sāktu vēlreiz no gala. Braucienā viņš atteicās no visām liekajām ērtībām. Nekā netrūka, bet nebija arī greznības, un viņš cerēja, ka šādā veidā atkal atgūs veco formu. Domāja, ka spēs nodzīt dvēselei taukus, tāpat kā cīkstonis, strādādams un trenēdamies kalnos, nodzen taukus no sava ķermeņa.

Viņa bija apmierināta un teica, ka te esot ļoti labi. Viņai patika viss uztraucošais, patika redzēt vienmēr jaunas vietas, satikt citus ļaudis, piedzīvot kaut ko interesantu. Un viņam šķita, ka atgriežas spēks un griba strādāt. Bet, ja nu tās ir beigas, — un viņš zināja, ka tā ir, — tad nav vērts te locīties kā čūskai, kas kož pati sev astē, tāpēc ka tai lauzts mugurkauls! Šī sieviete nebija vainīga. Nebūtu bijis viņas, būtu gadījusies cita. Ja jau visa dzīve pagājusi melos, vajadzēja prast ar tiem arī nomirt. Viņš dzirdēja šāvienu aiz pakalna.

Viņa prata labi šaut, šī laipnā, bagātā padauza, šī mīlīgā aizgādne un viņa talanta kapracis. Nieki! Viņš pats bija apracis savu talantu. Kāpēc gan vainot šo sievieti par to, ka viņa tam ļāva dzīvot pārpilnībā? Viņš pats bija pazudinājis savu talantu, nelikdams to lietā, kļūdams neuzticīgs pats sev un saviem ideāliem, notrulinādams savu uztveri ar pārmērīgu dzeršanu; viņš bija to iznīcinājis ar slinkumu, izlaidīgu dzīvi, snobismu, ar iedomību un aizspriedumiem, ar visiem iespējamiem līdzekļiem. Bet ko gan līdzēja visu to uzskaitīt kā vecas grāmatas katalogā? Vai tad viņa talants vispār bija ko vērts? Tomēr gan, tikai viņš bija sācis ar to tirgoties, nevis licis lietā. Nekad netika runāts par paveikto, bet gan par to, ko viņš varētu veikt, līdz beidzot spalvas un zīmuļa vietā viņš bija atradis citus līdzekļus, kā nopelnīt sev iztiku. Un dīvainā kārtā katrai nākamajai sievietei, kurā viņš iemīlējās, arvien bija vairāk naudas nekā iepriekšējai. Un, kad mīlestība jau bija zudusi un viņš meloja tāpat kā tikko šai te, kura bija bagātāka par visām, tik bagāta, ka nebija lietas, ko viņa nevarētu iegūt, šai, kurai reiz bija vīrs un bērni, kura izvēlējās sev mīļākos, bet neguva no tiem apmierinājumu un kura tagad no sirds mīlēja viņu — kā rakstnieku, biedru un ieguvumu, ar ko var lepoties, — tad viņš šai sievietei dīvainā kārtā bez mīlestības un par spīti visiem meliem spēja sniegt par viņas naudu vairāk nekā tām, kuras bija patiesi mīlējis.

«Mēs droši vien visi esam radīti, lai darītu to, ko darām,» viņš nodomāja. «Veidā, kā nopelnām sev iztiku, arī izpaužam mūsu talants.» Viņš visu mūžu tā vai citādi bija tirgojies ar savu vitalitāti un visvairāk devis tieši tad, kad jūtas palika nomaļus. Pie šīs atziņas viņš bija nācis, bet arī par to viņš vairs nerakstīs. Nerakstīs, lai gan būtu vērts to darīt.

Tur jau viņa nāca pāri klajumam uz nometnes pusi, ģērbusies bridža biksēs un ar šauteni rokās. Abi zēni, pārsvieduši pār pleciem kārti ar medījumu, soļoja nopakaļus. «Joprojām izskatīga sieviete,» viņš nodomāja, «un augums arī tīkams.» Viņa bija kā radīta gultai un arī pati prata to novērtēt. Par skaistu viņu nevarēja saukt, taču šī seja varēja patikt. Viņa bija daudz lasījusi, labprāt jāja un medīja un katrā ziņā pārāk daudz dzēra. Kad nomira vīrs, viņa bija vēl samērā jauna sieviete un kādu laiku nodevās saviem diviem gandrīz pieaugušajiem bērniem, kuriem viņa nebija vajadzīga un kurus viņas klātbūtne tikai apgrūtināja, kā arī zirgiem, grāmatām un dzeršanai. Vakaros pirms ēšanas viņa labprāt lasīja un dzēra skotu viskiju ar sodu. Jau līdz vakariņām viņa bija krietni iereibusi, un, kad pie galda iztukšoja vēl pudeli vīna, tad žvingulis bija pietiekams, lai par miega trūkumu nevajadzētu žēloties.

Tā tas bija, iekams parādījās mīļākie. Vēlāk viņa vairs tik daudz nedzēra, jo miegs nāca arī bez dzeršanas. Bet mīļākie viņu garlaikoja. Ar vīru viņa nekad nebija pazinusi garlaicību, bet šie ļaudis viņu pastāvīgi garlaikoja.

Tad viens no bērniem gāja bojā lidmašīnas katastrofā, un pēc tam viņa vairs nevēlējās mīļākos, bet, tā kā arī dzeršana nelīdzēja, vajadzēja sākt citu dzīvi. Pēkšņi viņu bija sagrābušas bailes no vientulības. Bet viņa ilgojās pēc cilvēka, ko varētu cienīt.

Viss bija sācies ļoti vienkārši. Tai patika viņa darbi, un tā bija vienmēr apskaudusi viņa dzīves veidu. Tai šķita, ka viņš arvien dara to, ko vēlas. Paņēmieni, ar kuriem tā bija viņu iekarojusi, un veids, kādā tā viņu mīlēja, bija daļa no procesa, kurā tā sev uzcēla jaunu dzīvi, bet viņš iztirgoja visu, kas vēl bija atlicis no vecās.

Viņš to iemainīja pret drošību, arī pret ērtībām — tur nebija ko noliegt — un pret ko gan vēl? Kas lai zina. Viņa būtu nopirkusi visu, ko vien viņš vēlējās. Par to viņš nešaubījās. Un arī kā sieviete viņa bija tiešām lieliska. Viņš labāk gulēja ar šo nekā ar kādu citu, tāpēc ka viņa bija bagātāka, ļoti patīkama, prata viņu novērtēt un nekad nerīkoja scēnas. Un tagad šī dzīve, ko viņa bija uzcēlusi, atkal tuvojās sabrukumam tāpēc, ka viņš pirms divām nedēļām nebija apziedis ar jodu savu ceļgalu, ko saskrāpēja uz ērkšķa, mēģinādams nofotografēt baru antilopju, kas stāvēja, galvas izslējušas, trīcošām nāsīm, izslietām ausīm, lai pie mazākā troksnīša pazustu biezoknī.

Un tās arī aizbēga, iekams viņš paguva nofotografēt.

Un te nu viņa nāca.

Viņš guļot pavērsa galvu uz viņas pusi un teica!

— Sveika!

— Es nošāvu buciņu, — viņa stāstīja. — Tur tev iznāks labs buljons, un es likšu, lai ar piena pulveri pagatavo kartupeļu biezeni. Kā tu jūties?

— Daudz labāk.

— Cik jauki! Es jau domāju, ka tā būs. Kad gāju projām, tu biji aizmidzis.

— Es labi izgulējos. Vai tu biji tālu?

— Nē. Tepat aiz kalna. Šāviens man šoreiz izdevās.

— Tu šauj lieliski.

— Man patīk medības. Un Āfrika arī. Patiesi. Ja vien tu jūties labi, tad tas ir jaukākais, ko esmu piedzīvojusi. Tu nezini, cik interesanti ir medīt kopā ar tevi. Esmu iemīļojusi šo zemi!

— Es arī.

— Dārgais, kaut tu zinātu, cik brīnišķīgi ir redzēt, ka tu jūties labāk. Pirmīt tas bija tik briesmīgi. Tu nekad ar mani vairs tā nerunāsi, vai ne? Apsoli man!

— Apsolu, — viņš sacīja. — Es pat neatceros, ko sarunāju.

— Tu taču negribi mani pazudināt! Esmu tikai pusmūža sieviete, kas tevi mīl un grib darīt to pašu, ko tu. Vairākkārt savā dzīvē jau tiku pazudināta. Tu taču negribēsi, lai tas notiek vēlreiz?

— Es labprāt pazudinātu tevi gultā, — viņš teica.

— Pret to man nebūtu iebildumu. Tam jau mēs esam radītas. Rīt lidmašīna būs klāt.

— Kā tu to zini?

— Esmu pārliecināta. Tai katrā ziņā jānāk. Zēni jau ir sagatavojuši malku un zāli dūmu ugunskuriem. Es šodien vēlreiz aizgāju paskatīties. Tur ir pietiekami daudz vietas, kur nosēsties, un ugunskuri būs abos laukuma galos.

— Kāpēc tu domā, ka tā atlidos tieši rīt?

— Esmu par to pārliecināta. Jau sen tai vajadzēja būt klāt. Pilsētā salāpīs tavu kāju, un tad mēs atkal pamēģināsim viens otru pazudināt. Tikai ne tā, kā tu mani šodien, — ar vārdiem.

— Vai nevajadzētu iedzert? Saule jau norietējusi.

— Vai tu domā, ka drīksti?

— Noteikti!

— Tad dzersim abi. Molo, atnes viskiju un sodu! — viņa sauca.

— Labāk apvelc savus moskītu zābakus, — viņš aizrādīja.

— Vispirms man jānomazgājas.

Viņi dzēra, kamēr sabiezēja krēsla, un, kad gandrīz neko vairs nevarēja redzēt un bija par tumšu, lai šautu, kāda hiēna šķērsoja klajumu, dodamās apkārt pakalnam.

— Šī riebekle te klejo katru vakaru, — vīrietis ierunājās. — Katru vakaru jau divas nedēļas no vietas,

— Tā ir tā pati, kas pa naktīm kauc. Traucēt tas mani netraucē, bet cik pretīgs dzīvnieks tomēr ir tāda hiēna.

Un, kamēr viņi dzēra un sāpju nebija, vienīgi neērtības sajūta, kas rodas, guļot vienā stāvoklī, un kamēr zēni aizkūra ugunskuru un ēnas lēkāja uz telšu sienām, viņš juta, ka pamazām samierinās ar šo dzīvi, kas īstenībā bija tikai labprātīga padošanās apstākļiem. Helēna patiešām ir ļoti laba. Pēcpusdienā viņš bija izturējies cietsirdīgi un netaisni. Helēna bija lieliska sieviete, patiesi apbrīnojama. Un šajā mirklī viņš pēkšņi saprata, ka mirs.

Šī atziņa pāršalca kā brāzma, taču ne kā vēja vai ūdens brāzma, — tā apņēma viņu kā smirdošs tukšums, un dīvainā kārtā kaut kur uz šī tukšuma robežas pavīdēja hiēna.

— Kas ir, Harij? — sieviete iejautājās.

— Nekas, — viņš atbildēja. — Labāk sēdi te, vēja pusē.

— Vai Molo pārmainīja apsējus?

— Jā. Man tagad ir borskābes komprese.

— Kā tu jūties?

— Tāds kā nespēks.

— Es iešu nomazgāties, — viņa sacīja. — Tas nebūs ilgi. Tad paēdīsim un nesīsim tavu gultu iekšā.

«Labi, ka mēs izbeidzām ķildu,» viņš nodomāja. Ar šo sievieti viņš nebija daudz strīdējies, turpretī ar tām, kuras mīlēja, bija dzīvojis vienās ķildās, tā ka beidzot strīdi kā rūsa saēda visu to, kas viņus saistīja. Viņš bija mīlējis pārāk dziļi, prasījis pārāk daudz un pats visu izpostījis.

Viņš atcerējās, kā pēc ķildas Parīzē viens pats bija devies uz Konstantinopoli. Tur viņš dzīvoja izvirtīgi, bet pēc tam, redzēdams, ka šādi nevar aizdzīt vientulību un tā kļūst vēl nepanesamāka, rakstīja viņai — tai pirmajai, kura viņu pameta, — ka nekad nav spējis viņu aizmirst…

Kā sažņaugusies sirds, kad reiz šķitis, ka redzējis viņu pie «Regence», kā dažkārt viņš sekojis pa bulvāri gluži svešai sievietei, kas bijusi mazliet līdzīga viņai, baidīdamies pārliecināties, ka maldījies, baidīdamies zaudēt sajūtu, ko šis tuvums deva. Ka visas tās, ar kurām viņš bija gulējis, tikai vēl asāk lika izjust viņas trūkumu. Ka tam, ko viņa darījusi, nebija nozīmes, jo viņš nespēja sevi izdziedināt no šīs mīlestības. Viņš rakstīja šo vēstuli klubā pilnīgi skaidrā prātā un nosūtīja to uz Ņujorku, lūgdams atbildi adresēt uz redakciju Parīzē. Tas likās droši. Un šajā vakarā, kad viņš ilgojās pēc viņas tik ļoti, ka jutās gandrīz slims, viņš, klaiņodams gar Taksimu, satika kādu meiču un aizveda to vakariņās. Vēlāk viņi aizgāja uz citu vietu padejot, bet meiča dejoja slikti, un viņš to nomainīja pret kādu temperamentīgāku armēņu staiguli, kas dejojot tik dedzīgi kļāvās klāt, ka gandrīz apdedzināja viņu ar savu augumu. Viņš to ar skandālu bija atņēmis kādam angļu artilēristam. Artilērists izsauca viņu ārā, un tumsā abi kāvās uz ielas bruģa. Viņš tam divas reizes spēcīgi iezvēla pa žokli, bet, tā kā artilērists nekrita, viņš saprata, ka paredzama nikna cīņa. Artilērists iesita viņam pa vēderu, tad pa aci. Viņš vēlreiz gāza ar kreiso roku un trāpīja, tad artilērists uzklupa viņam, sagrāba aiz svārkiem un noplēsa piedurkni, bet viņš tam iebelza divas reizes pa ausi un, atgrūzdams no sevis, gāza ar labo. Artilērists krita, atsizdamies ar galvu pret bruģi, un viņš ar meiču laidās projām, jo dzirdēja tuvojamies militāro patruļu. Viņi iesēdās taksometrā un brauca gar Bosforu uz Rimilihisu, apmeta tur loku un tad pa nakts vēsumu devās atpakaļ un likās gultā, un viņa izrādījās tieši tikpat pārbriedusi, cik izskatījās, tomēr ar gludu, patīkamu, rožu ziedlapiņām līdzīgu ādu, gludu vēderu, lielām krūtīm, un spilvens viņai apakšā nebija jāliek. Viņš aizgāja, pirms viņa bija pamodusies, rīta krēslā izskatīdamās diezgan nožēlojama, un ieradās Pera-Palasā ar zilu aci un svārkiem padusē, jo tiem trūka piedurknes.

Tai pašā vakarā viņš devās uz Anatoliju, un nu viņš atcerējās, kā vēlāk, ceļojuma laikā, veselu dienu bija braucis cauri magoņu laukiem, kuras tur audzēja opija iegūšanai; viņš atcerējās, cik dīvaina toreiz bija sajūta, kā mainījušies šķita attālumi šajā vietā, kur viņi devās uzbrukumā tikko atsūtīto grieķu virsnieku vadībā, kuri nenieka nejēdza, un kā artilērija bija šāvusi uz savējiem un angļu korespondents raudājis kā bērns.

Tajā dienā viņš pirmo reizi bija redzējis kritušos — baltos baleta svārciņos un kurpēs ar uzliektiem purngaliem un pušķiem. Turki neatlaidīgi mācās virsū, un viņš redzēja, kā svārciņos tērptie vīri metās bēgt, kā virsnieki šāva uz viņiem, bet vēlāk bēga paši, līdz krūtis sāka durt un mutē bija vara garša; viņi paslēpās aiz kādas klints, bet turki tuvojās arvien neatlaidīgāk. Vēlāk viņš redzēja skatus, kurus nevēlējās atcerēties, bet tad kļuva vēl ļaunāk. Pēc atgriešanās Parīzē viņš nespēja par to ne runāt, ne dzirdēt to pieminam. Un tur, kādā kafejnīcā pie tukšu apakštasīšu kaudzes, viņš reiz, garām iedams, bija redzējis amerikāņu dzejnieku ar muļķīgu izteiksmi kartupelim līdzīgajā sejā tērzējam par dadaistu kustību ar kādu rumāni, kas uzdevās par Tristanu Tcaru, vienmēr nēsāja

monokli un žēlojās par galvassāpēm; un, kad viņš bija dzīvokli kopā ar sievu, kuru atkal mīlēja, kad strīds bija

izbeigts un neprāts aizmirsies, un viņš priecājās, ka var būt mājās, no redakcijas atsūtīja pastu. Atbilde uz vēstuli,

kuru viņš bija rakstījis, tika pasniegta tajā rītā uz paplāksnes, un, ieraugot šo rokrakstu, viņš jutās kā ar aukstu ūdeni apliets un mēģināja pabāzt vēstuli zem kādas citas. Bet sieva jautāja: «No kā tā ir, mīļais?» Un tā, tikko sācies, viss atkal izbeidzās.

Viņš atcerējās gan jaukos brīžus, kurus bija pavadījis ar viņām visām, gan arī ķildas. Viņas arvien izraudzījās

visskaistākās vietas, lai ķildotos. Un kāpēc gan bija jāstrīdas tieši tad, kad viņš jutās vislabāk? Par to viņš nekad nebija rakstījis, jo sākumā nevēlējās nevienu aizskart, un vēlāk šķita, ka ir arī diezgan daudz cita, par ko rakstīt. Tomēr viņš bija cerējis reiz to vēl izdarīt. Bija tik daudz ko teikt. Viņš bija redzējis, ka pārmainās pasaule, ne tikai

notikumi vien, kaut arī to nebija mazums, tāpat kā ļaužu, taču viņš spēja saskatīt vissmalkākās pārmaiņas un atcerējās, kā šie cilvēki bija izturējušies dažādos laikos. Viņš pats bija daļa no visa, kas notika viņa acu priekšā, un viņa pienākums bija to aprakstīt. Bet nu viņš to vairs neizdarīs.

— Kā tu jūties? — viņa jautāja, pēc vannas iznākdama no telts.

— Labi.

— Vai tu nevarētu tagad paēst? — Aiz viņas stāvēja Molo ar saliekamo galdiņu un otrs zēns ar traukiem.

— Es gribu rakstīt, — viņš teica.

— Tev jaieēd buljons, lai saglabātu spēkus.

— Es šonakt miršu, — viņš sacīja. — Spēki man vairs nav vajadzīgi.

— Lūdzu, Harij, iztiksim bez melodrāmas, — viņa sacīja.

— Vai tad tavs deguns vairs neko nesaož? Esmu sapuvis jau līdz pusciskai. Kāda velna pēc man vēl vajadzīgs šis buljons? Molo! Atnes viskiju un sodu!

— Lūdzu, iedzer buljonu, — viņa maigi teica.

— Labi.

Buljons bija par karstu. Viņam vajadzēja turēt tasi, kamēr tas mazliet atdziest, pēc tam viņš paklausīgi izdzēra to.

— Tu esi lieliska sieviete, — viņš teica. — Nepievērs man uzmanību.

Viņas pazīstamā, mīļā seja raudzījās viņā tāpat kā no žurnāla «Spur» un«Town and Country» lappusēm, vienīgi dzeršanas un kaislību pēdas bija mazliet skaidrāk samanāmas, bet «Town and Country » lasītājiem nebija jausmas par lieliskajām krūtīm, par rokām, kas tā prata glāstīt, un par daudz ko citu, un, redzot viņas pazīstamo, jauko smaidu, viņš atkal juta nāvi tuvojamies. Šoreiz tā nenāca kā brāzma. Drīzāk kā viegla dvesma, kurā sveces liesma noplaiksnās un tad izstiepjas gara.

— Saki, lai pēc kāda brītiņa iznes manu moskītu tīklu un pakarina pie koka, un liec sakurt lielāku uguni. Šonakt es neiešu teltī. Nav vērts pārvietoties. Nakts ir skaidra. Lietus nebūs.

Tad tā piezogas nāve — kā čuksts, kuru tu pats nedzirdi. Bet strīdu vairs nebūs. To viņš varēja apsolīt. Šo vienīgo pārdzīvojumu, kuru viņš vēl nekad nebija izjutis, viņš nevēlējās sabojāt. Bet kas lai zina? Cilvēks taču sabojā itin visu. Viņš tomēr mēģinās to nedarīt.

— Stenografēt tu laikam neproti?

— Neesmu mācījusies, — viņa teica.

— Nekas.

Un nebija jau arī laika, kaut gan viss šķita tik skaidrs, ka to varētu izteikt vienā rindkopā, vajadzēja tikai prast.

Kalnā pie ezera stāvēja no netēstiem baļķiem celta māja ar baltu kaļķu javu aizziestām šķirbām. Pie durvīm staba galā bija piestiprināts zvans, ar kuru aicināja ļaudis azaidā. Aiz mājas sākās lauki, bet aiz laukiem mežs. Sudrabainu papeļu rinda stiepās no mājas līdz dokam. Arī visgarām zemesragam auga papeles. Gar meža malu ceļš veda augšup kalnos, un gar šo ceļu viņš bija lasījis mellenes. Tad māja nodega un līdz ar māju arī visas šautenes, kas bija karājušās uz briežu kājām virs kamīna, un vēlāk stobri ar magazīnās sakusušu svinu un apdegušām laidēm mētājās pelnos, kurus izlietoja sārma pagatavošanai lielajos čuguna ziepju katlos, bet, ja vectēvam lūdza, lai ļauj ar stobriem paspēlēties, viņš atbildēja «nē». Tās vēl arvien bija viņa šautenes, un viņš nekad nenopirka sev citas. Un arī medībās vairs negāja. Māju uzcēla no jauna tai pašā vietā, šoreiz no tēstiem baļķiem, un nokrāsoja baltā krāsā, un no lieveņa varēja redzēt papeles un ezeru lejā, bet šauteņu vairs nebija. To šauteņu stobri, kuras bija karājušās uz briežu kājām pie sienas vecajā mājā, gulēja uz pelnu kaudzes, un neviens tos neaiztika.

Pēc kara viņi Melnajā mežā nomāja strautu, kur dzīvoja foreles, un tur varēja nokļūt pa diviem ceļiem. Viens veda pa ieleju lejup no Tribergas un apkārt pa koku apēnoto, balto lielceļu, tad pa taciņu, kas vijās augšā caur kalniem, garām daudzām mazām fermām ar augstām Švarcvaldes ēkām, līdz beidzot šķērsoja strautu. Tur sākās zvejošana.

Varēja arī iet augšup pa stāvo nogāzi līdz meža malai, pāri priedēm apaugušajām kalnu virsotnēm līdz pļavmalai, tad lejup pāri pļavai līdz tiltam. Gar strauta malu auga bērzi, tas bija neliels, šaurs, bet dzidrs un straujš, ar atvariem tajās vietās, kur ūdens bija iegrauzies zem bērzu saknēm. Viesnīcas īpašniekam Tribergā bija ienesīga sezona. Tas bija ļoti patīkami, un mēs visi bijām labi draugi. Nākamajā gadā sākās inflācija, un, tā kā iepriekšējā vasarā nopelnītās naudas nepietika, lai iepirktu krājumus un atkal atvērtu viesnīcu, īpašnieks pakārās.

To visu viņš vēl būtu varējis nodiktēt, bet kā gan varēja diktēt par Kontreskarpa laukumu, kur puķu pārdevēji turpat uz ielas krāsoja savas puķes un krāsa tecēja pa ietvi līdz autobusu stāvvietai, par vecajiem vīriem un sievām, kas vienmēr bija apreibuši no vīna un vīnogu izspaidām, par nosalušiem bērniem ar pilošiem deguniem, par sasmakušu sviedru, nabadzības un dzēruma smaku Amatieru kafejnīcā, par ielasmeitām «Bal Musette» bārā, virs kura viņi toreiz dzīvoja. Par durvju sardzi, kas savā istabiņā kavēja laiku republikāniskās gvardes kavalēristam, kura kaska ar zirgu saru pušķi priekšā gulēja uz krēsla. Un par iemītnieci no gaiteņa otras puses, kuras vīrs bija sacīkšu riteņbraucējs, un tās prieku tajā rītā piena veikalā, kad, atvērusi «L`Auto» lappuses, tā ieraudzīja, ka distancē Parīze — Tura, savās pirmajās lielajās sacensības, viņš ieguvis trešo vietu. Tā bija nosarkusi un smējusies, un tad, asarām plūstot, devusies augšā ar dzelteno sporta laikrakstu rokā. «Bal Musette» turētājas vīrs bija taksometra šoferis, un, kad viņam, Harijam, vajadzēja agri aizlidot, tas viņu modināja, klauvēdams pie durvīm, un pirms došanās projām viņi ceļakājai izdzēra pa glāzei baltā vīna pie cinkotās bāra letes. Toreiz viņš pazina visus kaimiņus savā kvartālā, jo viņi visi bija nabadzīgi.

Šajā rajonā dzīvoja divēju tipu ļaudis: dzērāji un sportisti. Dzērāji centās noslīcināt savu nabadzību alkoholā, sportisti atviegloja sirdi treniņos. Tie bija komunāru pēcteči un politikā orientējās bez grūtībām. Tie zināja, kas nošāva viņu tēvus, radiniekus, brāļus un draugus, kad versaliešu karaspēks ieņēma pilsētu pēc Komūnas krišanas un kad tulznainas rokas, žokejcepure vai kāda cita strādnieka cilvēka pazīme jau bija pietiekams vainas pierādījums, lai sodītu ar nāvi. Un šajā nabadzībā, šajā kvartālā iepretim «Boucherie Chevaline»[102] un vīnu kooperatīvam viņš bija sācis savu rakstnieka darbu, kam gribēja veltīt visu mūžu. Nevienu Parīzes daļu viņš nemīlēja tā kā šo — kā šos kuplos kokus, vecās mājas ar balto apmetumu un brūni krāsotajiem pamatiem, garos, zaļos autobusus apaļajā laukumā, purpursarkano puķu krāsu uz ietves, stāvo nogāzi lejup uz upi Kardināla Lemuāna ielā un pretējā pusē — Muftāra ielas saspiestību un šaurību, ielu, pa kuru varēja nokļūt pie Panteona, un kādu citu, pa kuru viņš vienmēr brauca ar velosipēdu, — vienīgo asfaltēto ielu visā rajonā, kas tik gluda gulēja zem riepām, ielu ar šaurajām, augstajām mājām un lēto viesnīcu, kurā bija miris Pols Verlēns. Viņu dzīvokli bija tikai divas telpas, un par sešdesmit frankiem mēnesī viņš vēl īrēja istabu viesnīcas augšējā stāvā, kur strādāja un no kurienes varēja pārredzēt jumtus, dūmeņus un visus Parīzes kalnus.

Pa dzīvokļa logiem bija redzams tikai malkas un ogļu tirgotāja pagalms. Viņš pārdeva arī vīnu, sliktu vīnu. Un vēl — zeltītā zirga galva virs «Boucherie Chevaline» durvīm, zeltaini dzeltenie un sarkanie zirgu rumpji vaļējā skatlogā un zaļi krāsotais kooperatīvs, kur viņi pirka vīnu, lētu un labu. Un vairāk nekas, vienīgi māju sienas un kaimiņu logi. To pašu kaimiņu, kuri nakti — kad uz ielas gulēja kāds žūpa, vaidēdams un stenēdams tajā tipiskajā franču ivresse[103], par kuru daži apgalvo, ka tas neeksistējot, — atvēra logus, tā ka bija dzirdamas klusinātas balsis.

—Kur policists? Kad viņa nevajag, viņš ir klāt kā likts. Bet tagad droši vien guļ pie kādas durvju sardzes. Gādājiet šurp kārtībnieku! — Tad kāds izgāza spaini ūdens pa logu un vaidi aprima. — Kas tas? Ūdens? Redz, cik prātīgi! — Un logi aizvērās.

Marija, mājkalpotāja, kas pa dienu apkopa viņa dzīvokli, bija nemierā ar astoņu stundu darba dienu: — Ja vīrs strādā līdz sešiem, viņš ceļā uz māju gan iedzer kādu mazumiņu, taču necik nenotērē. Bet, ja viņš strādā līdz pieciem, tad piesūcas katru vakaru un no naudas ne vēsts. Un kas cieš no šitādas darba laika saīsināšanas? Mēs, strādnieku sievas.

— Vai nevēlies vēl buljonu? — sieviete atkal jautāja.

— Nē, paldies. Bet tas bija lielisks.

— Nu, vēl mazu drusciņu!

— Dod man labāk viskiju un sodu.

— Bet tas tev laupa spēku.

— Jā. Tas laupa man spēku. Koula Portera vārdi un mūzika. Jo kopā nesam šo grēku.

— Man patīk, ka tu dzer, tu taču zini.

— Nu protams. Tikai tas laupa man spēku.

«Kad viņa aizies,» viņš domāja, «tad dzeršu, cik gribēsies. Ne tik, cik gribēsies, bet tik, cik tur būs.» Ak, kā viņš bija noguris, šausmīgi noguris. Jānosnaužas mazliet. Viņš gulēja nekustīgi un nāves tuvumu vairs nejuta. Droši vien tā bija iegriezusies kādā citā ielā. Tā brauca pajūgos, ar velosipēdiem un klusi, klusi slīdēja pa ietvi.

Nē, viņš nekad nebija rakstījis par Parīzi. Par to Parīzi, kuru mīlēja. Un kur tad viss pārējais, ko viņš nekad nebija uzticējis papīram?

Ranča ar sudrabaini pelēkajām salvijām, straujais, dzidrais ūdens apūdeņošanas kanālos un lucernas sulīgais zaļums. Taka veda augšup kalnos, un lopi vasarā bija tramīgi kā brieži. Bet, kad tos rudenī dzina lejā, viss bars, saceldams putekļu mākoni, maurodams un maudams lēni virzījās uz priekšu. Aiz pakalniem vakara gaismā asi iezīmējās virsotnes siluets, un viņš jāja lejup pa taku spožajā mēness gaismā, kas lija pār ieleju. Tad viņš atcerējās, ka reiz aklā tumsā bija devies lejā cauri mežam, turēdamies zirgam pie astes, atcerējās visus tos stāstus, ko bija gribējis uzrakstīt.

Kaut vai par plānprātiņu zēnu, kuru viņi reiz atstāja rančā, piekodinādami, lai nevienam neļauj ņemt sienu, un par to, kā vecais nelietis no Forkas, pie kura zēns reiz kalpoja un kurš to bieži dauzīja, garām ejot, gribējis paņemt barību. Zēns liedzies dot, un vecais vīrs solījies viņu atkal iekaustīt. Tad zēns paņēmis no virtuves šauteni un nošāvis veco, tiklīdz tas grasījies iet šķūnī, un, kad viņi atgriezās, sasalušais līķis, suņu apgrauzts, jau veselu nedēļu bija nogulējis aplokā. To, kas no viņa bija atlicis, zēns palīdzēja satīt segā un uzsiet uz ragavām, tad, piesprādzējuši slēpes, viņi vilka ragavas līdz ceļam un pa to sešdesmit jūdzes lejup līdz pilsētai, kur zēnu nodeva varas iestādēm. Zēnam nebija ne jausmas, ka to arestēs. Pārliecināts, ka pildījis savu pienākumu un ka cilvēks blakus viņam ir draugs, zēns domāja, ka saņems atalgojumu. Viņš palīdzēja vilkt veco vīru uz pilsētu, lai visi zinātu, ka tas bijis slikts cilvēks un gribējis zagt sienu, un, kad šerifs zēnam uzlika roku dzelžus, viņš nespēja ticēt savām acīm. Tad viņš sāka raudāt. Tāds bija viens stāsts, kuru vajadzēja uzrakstīt. Bet par dzīvi tur augšā viņam būtu pieticis vielas vismaz divdesmit labiem stāstiem, taču uzrakstīts nebija neviens. Kāpēc?

— Tu viņiem pastāsti, kāpēc, — viņš sacīja.

— Ko lai pastāstu, mīļais?

— Neko.

Viņa vairs tik daudz nedzēra, kopš viņi bija kopā. Taču, ja arī vēl varētu dzīvot, viņš nekad nerakstītu par šo sievieti, to viņš tagad zināja. Ne par šo, ne citām viņai līdzīgām. Bagātās bija garlaicīgas un vai nu pārāk daudz dzēra, vai arī bez mēra aizrāvās ar visādām spēlēm. Viņas bija garlaicīgas un maz atšķīrās cita no citas. Viņš atcerējās nabaga Džulianu un tā romantisko bijību pret viņām, atcerējās, kā tas reiz bija iesācis kādu stāstu ar vārdiem: «Paši bagātākie nav līdzīgi tev un man.» Un kāds bija teicis Džulianam: «Nu, protams, viņiem vairāk naudas.» Taču Džulians nesaprata šo joku. Viņš uzskatīja, ka bagātnieki ir īpaša, ar noslēpumainu burvību apveltīta cilvēku suga, un, pārliecinājies, ka tā nav, viņš to smagi pārdzīvoja, tāpat kā visas neveiksmes.

Viņš bija nicinājis tos, kas padodas izmisumam. Pasaulē jāskatās vaļējām acīm. Un viņš bija pārliecināts, ka spēj tikt pāri visam, jo tas, pret ko esam vienaldzīgi, nevar mūs aizskart.

Tā. Un tagad viņš būs vienaldzīgs pret nāvi. Vienīgais, no kā viņš baidījās, bija sāpes. Viņš spēja paciest sāpes ne sliktāk par citiem, ja tās nebija ilgstošas un nenokausēja, taču šīs te bija briesmīgas, bet, kad jau likās, ka ilgāk tas vairs nav izturams, tās mitējās.

Viņš atcerējās, kā reiz artilērijas virsnieku Viljamsonu ievainoja vācu patruļas rokas granāta, kad tas nakti caur dzeloņstieplēm atgriezās ierakumos, un kā tas spalgā balsi kliedza un lūdzās, lai to nonāvē. Viņš bija resns vīrs, ļoti drosmīgs un labs virsnieks, lai arī liels fantazētājs. Bet tajā nakti viņš karājās dzeloņstieplēs, un raketes gaismā varēja saskatīt, ka viņa iekšas izgāzušās uz stieplēm, un vajadzēja lietot nazi, lai viņu atsvabinātu. Nošauj mani, Harij! Dieva dēļ, nošauj mani! Reiz viņi bija disputējuši par to, ka dievs nekad neuzliek cilvēkam vairāk, nekā tas spēj panest, un kāds bija izvirzījis teoriju, ka nāve iestājoties, tiklīdz sāpes sasniegušas zināmu pakāpi. Bet viņš nespēja aizmirst Viljamsonu un šo nakti. Sāpes nenogalināja Viljamsonu, iekams viņš tam neiedeva visas morfija tabletes, ko bija taupījis pats sev, un arī tās neiedarbojās uzreiz.

Taču patlaban nemaz nebija grūti, un, ja vēlāk nekļūs sliktāk, tad nav par ko raizēties. Vienīgi labāku sabiedrību gan varētu vēlēties.

Viņš mazliet padomāja par ļaudīm, ko būtu gribējis redzēt savā tuvumā,

Nē, viņš nolēma, ja visu dara pārāk ilgi un ar novēlošanos, tad nevar gribēt, lai citi cilvēki vēl būtu tur, kur tu viņus atstāji. Tie ir aizgājuši. Viesības beigušās, un tu esi viens ar mājasmāti.

Miršana man sāk apnikt tāpat kā viss pārējais, viņš nodomāja.

— Tas ir garlaicīgi, — viņš skaļi teica.

— Kas, mīļais?

— Viss, kas velkas pārāk ilgi.

Viņš paraudzījās viņas sejā, kas skaidri izcēlās pret ugunskura liesmām. Viņa bija atlaidusies krēslā, gaisma apmirdzēja patīkamos, bet jau asi iezīmētos vaibstus, un varēja redzēt, ka viņai nāk miegs. Tepat netālu aiz gaismas loka dzirdēja hiēnas riebīgos smieklus.

— Es rakstīju, — viņš teica. — Bet tagad esmu noguris.

— Vai tu domā, ka varēsi gulēt?

— Protams. Bet kāpēc tu neej pie miera?

— Man patīk pasēdēt pie tevis.

— Vai nemani neko savādu? — viņš jautāja.

— Nē. Tikai nāk miegs.

— Bet es manu, — viņš teica.

Viņš tikko bija jutis nāvi atkal tuvojamies.

— Zini, vienīgais, kā man nekad nav trūcis, ir ziņkārība, — viņš sacīja.

— Tev nekad nekā nav trūcis. Tu esi vispilnīgākais cilvēks, kādu man nācies sastapt.

— Ak dievs! — viņš iesaucās. — Cik maz gan sievietes sajēdz. Kas tā ir? Jūsu tā saucamā intuīcija?

Tieši tajā brīdi nāve bija pienākusi un nolikusi galvu gultas kājgalī, un viņš sajuta tās elpu.

— Netici tām muļķībām par izkapti un galvaskausu, — viņš sacīja. — Tikpat labi tie var būt divi policisti uz velosipēdiem vai putns. Vai arī radījums ar platu hiēnas purnu.

Nu tā atkal pievirzījās tuvāk, kļūdama bezveidīga. Tā aizņēma vienīgi telpu.

— Dzen to projām!

Tā negāja, bet pavirzījās vēl mazliet tuvāk,

— Cik tev pretīga elpa, — viņš tai teica, — Tu smirdošā riebekle!

Nāve pienāca vēl tuvāk, un, manīdama, ka viņš nespēj ar to vairs sarunāties, tā līda augstāk un augstāk; tagad viņš mēģināja to aizraidīt klusēdams, bet tā pieplaka viņam pavisam klāt, ar savu svaru uzguldamās uz krūtīm, un, kamēr tā tur glūnēdama tupēja un viņš nespēja ne pakustēties, ne parunāt, sieviete ieteicās:

— Bvana ir aizmidzis. Ienesiet viņu ar visu gultu teltī, tikai uzmanīgi!

Viņš nespēja pateikt, lai dzen nāvi projām, un tā tupēja, kļūdama arvien smagāka un neļaudama elpot. Bet, tikko viņi pacēla gultu, kļuva vieglāk, un smagums no krūtīm novēlās.

Bija rīts, gaisma uzaususi jau labi sen, un viņš izdzirda rūcam lidmašīnu. Tā izskatījās pavisam maziņa, tad apmeta plašu loku, un zēni izskrēja ārā un aizdedzināja ugunskurus, uzliedami tiem petroleju un sakraudami virsū zāli, tā ka līdzenuma abos galos pacēlās dūmu stabi, un rīta vējiņš pūta tos uz nometnes pusi. Lidmašīna apmeta vēl divus lokus, šoreiz zemāk, tad slīdēja lejup, izlīdzināja gaitu un viegli nosēdās, un šurpu steidzās viņa vecais draugs Komptons, ģērbies platās, vaļīgās biksēs, tvīda žaketē, ar brūnu filca cepuri galvā.

— Kas noticis, veco zēn? — Komptons jautāja.

— Slikti ar kāju, — viņš atbildēja. — Vai iekodīsi brokastis?

— Paldies. Tikai tēju. Tu zini, atlidoju ar Naktstauriņu. Kundzi nevarēšu aizvest. Tur tikai viena vieta. Bet jūsu kravas mašīna jau ir ceļā.

Helēna bija paaicinājusi Komptonu sānis un kaut ko viņam stāstīja. Komptons atgriezās vēl mundrāks nekā iepriekš.

— Mēs tevi tūlīt iecelsim lidmašīnā, — viņš teica. — Un pēc kundzes es atbraukšu otrreiz. Baidos, ka Arušā vajadzēs nolaisties, lai uzņemtu degvielu. Labāk nekavēsimies.

— Un kā ar tēju?

— Taisnību sakot, nemaz tā īsti negribas.

Zēni pacēla saliekamo gultu un nesa to apkārt zaļajām teltīm, lejup gar klinti un ārā uz līdzenumu, garām ugunskuriem, kas tagad vējā spoži liesmoja, jo zāle bija sadegusi, un tālāk uz mazo lidmašīnu. Bija grūti viņu iecelt, bet, kad tas bija izdarīts, viņš atlaidās ādas atzveltnī, un kāja palika izstiepta taisni uz priekšu gar Komptona sēdekli. Komptons iedarbināja motoru un ierāpās iekšā.

Viņš pamāja Helēnai un zēniem, un, kad klaboņa pārvērtas pazīstamajā dārdoņā, Komptons, izvairīdamies no meža cūku rakumiem, apgrieza mašīnu, un tā rēkdama un kratīdamas noskrēja attālumu starp abiem ugunskuriem, tad, pēdējo reizi palēkdamās, pacēlās gaisā, un viņš redzēja viņus visus apakšā stāvam un mājam, redzēja nometni kalna pakājē, kas tagad izskatījās gluži plakans, plašo līdzenumu, koku pudurus, biezokni, kas šķita pieplacis pie zemes un kur tagad skaidri bija saskatāmas zvēru takas, kuras veda uz izsusējušām dzeršanas vietām, un kādu ūdens krātuvi, par kuru viņš agrāk nekā nebija zinājis. Zebru mazās, apaļās muguras un gnu, kas izskatījās kā punkti ar lielām, apaļām galvām, garās rindās šķērsoja līdzenumu, atgādinot pirkstus, kas tiecas augšup. Kad pāri slīdēja lidmašīnas ēna, dzīvnieki izklīda, izskatīdamies pavisam sīciņi, bet viņu skrējienam trūka straujuma; cik tālu vien acis sniedza, līdzenums bija dzeltenīgi pelēks, un sev priekšā viņš redzēja tvīda žaketē tērpto Kompija muguru un brūno filca cepuri. Tad viņi bija virs pirmajiem pakalniem, pa kuru nogāzēm augšup devās gnu, bet drīz vien lidmašīna jau atradās virs kalniem, kuri pēkšņi skatienam pavēra savas zaļiem mežiem apaugušās dzīles un blīvām bambusu audzēm klātās nogāzes, tad sekoja necaurejams mežs ar ieplakām un virsotnēm, kas it kā izzuda, tiklīdz lidmašīna atradās virs tām, beidzot pakalni kļuva lēzenāki, un atkal sākās līdzenums, saulē nokaitis un sarkanīgi brūns, lidmašīna sāka svaidīties karstā gaisa viļņos, un Kompijs skatījās atpakaļ, lai redzētu, kā viņš jūtas. Tālumā jau tumsa citi kalni.

Un tad viņi vairs nelidoja taisni uz priekšu, uz Arušu, bet pagriezās pa kreisi. Kompijs, acīm redzot, bija aprēķinājis, ka degvielas pietiks, un, paskatoties lejup, viņš pamanīja sārtu, trīsošu mākoni, kas slīdēja pār zemi un sijājās gaisā kā pirmās negaidītās sniega pārslas pirms vētras, un viņš saprata, ka no dienvidiem nāk siseņi. Tad lidmašīna pacēlās augstāk un, kā likās, devās uz austrumiem, bet pēkšņi viss satumsa, un ap viņiem plosījās vētra; lietus gāza tā, ka šķita — viņi lido cauri ūdenskritumam; tad tas bija garām, un Kompijs, pagriezis galvu, plati pasmaidīja un norādīja ar roku, un tur priekšā, aizsegdama visu pārējo, — plaša kā pati pasaule — liela, augsta un neticami balta saules staros slējās Kilimandžāro stūrainā virsotne. Un tad viņš saprata, ka dodas tieši uz turieni.

Tajā brīdī hiēna nakts tumsā mitējās smilkstēt un izgrūda savādu raudulīgu skaņu, gandrīz vai cilvēka balsi. Sieviete to dzirdēja un nemierīgi sakustējās, tomēr nepamodās. Viņa sapņoja, ka atrodas savā mājā Longailendā un bija viņas meitas debijas priekšvakars. Nezin kāpēc arī tēvs bija tur un izturējās ļoti rupji. Tad troksnis, ko sacēla hiēna, kļuva tik skaļš, ka viņa pamodās, brīdi nesaprazdama, kur atrodas, un viņai bija bail. Viņa paņēma kabatas spuldzi un apgaismoja otru gultu, ko zēni bija ienesuši iekšā, kad Harijs aizmiga. Skaidri varēja saskatīt viņa apveidu zem moskītu tīkla, tikai kāju viņš nezin kāpēc bija izbāzis ārā, un tā karājās lejup gar gultas malu. Apsēji bija atrisuši, un viņa nespēja uz tiem skatīties.

— Molo! — viņa sauca. — Molo! Molo! — Tad iekliedzās: — Harij, Harij! — Un arvien skaļāk: — Harij! Dieva dēļ, Harij!

Atbildes nebija, un nedzirdēja arī elpu.

Ārpusē hiēna izgrūda tās pašas dīvainās skaņas, kas viņu bija atmodinājušas. Taču sirds sita tik skaļi, ka viņa tās nedzirdēja.

MŪSU LAIKOS

Tulkojusi Vizma Belševica („Kaķis lietū”) Tulk. Džesija Dzērve

SMIRNAS OSTĀ

— Patiešām savādi, — viņš sacīja, — ka kliedz viņi vienmēr pusnaktī.

Nezinu, kāpēc viņi kliedza tieši pusnakts stundā. Mēs bijām ostā, bet viņi visi uz mola, un pusnakti viņi sāka kliegt. Lai viņus nomierinātu, mēs uzlaidām viņiem prožektoru. Ar to bija līdzēts. Mēs divas reizes nospīdinājām molu no viena gala līdz otram, un viņi apklusa. Reiz, kad es biju mola komandas priekšnieks, pie manis briesmīgā sašutumā ieradās turku virsnieks, viens no mūsu matrožiem esot šo ļoti apvainojis. Es, protams, sacīju viņam, ka to puisi nosūtīs uz kuģi un bargi sodīs. Es prasīju, lai turks parāda vainīgo. Viņš uzrādīja kādu lielgabalnieku, klusu, lādzīgu zēnu. Turks sacīja, ka zēns viņu drausmīgi un vairākkārt apvainojis; mēs izskaidrojāmies ar tulka palīdzību. Nebija domājams, ka lielgabalnieks pietiekami zinātu turku valodu, lai pateiktu kaut ko apvainojošu. Es izsaucu viņu un sacīju: — Tas ir tāpat vien, ja jūs gadījumā būtu runājis ar kādu turku virsnieku.

— Neesmu runājis ne ar vienu no viņiem, ser.

— Biju par to pilnīgi pārliecināts, — es teicu, — bet labāk ejiet uz kuģi un šodien krastā vairs nerādieties.

Tad es teicu turkam, ka tas zellis ir nosūtīts uz kuģi un tur ar viņu izrīkosies visai bargi. Pareizāk sakot, nežēlīgi. Turks varen priecājās. Nu mēs bijām lieli draugi.

— Visbriesmīgākais, — viņš teica, — ir sievietes ar beigtiem zīdaiņiem. Nekādi nevar panākt, lai sievietes atdod bērnu līķus. Viņas tev staigās ar beigtu bērnu veselu nedēļu. Neatdos ne sitamas. Neko ar viņām nevar iesākt. Beidzot jāatņem ar varu. Un tad vēl bija joki ar vienu veceni, neiedomājams gadījums. Kad es to pastāstīju ārstam, viņš sacīja, ka es melojot. Mēs dzinām šos nost no mola, vajadzēja aizvākt līķus, un vecā gulēja uz tādām kā nestuvēm. Man prasīja, vai es uz viņu nepaskatīšoties. Es paskatījos, un, kā es paskatījos, tā šī nomira un uzreiz stīva. Pasita kājas gaisā, saliecās viduklī — un uz vietas stīva. Tik stīva, it kā jau vakar mirusi. Uz vietas beigta un stīva. Tā es dakterim arī izstāstīju, bet viņš teica, ka tas esot neiespējami.

Viņi visi drūzmējās uz mola, bet ne tā kā zemestrīces vai līdzīga posta reizē, jo ar turku neko nevarēja zināt. Neviens nevarēja paredzēt, ko vecais turks atkal izdomās. Atcerieties, kā mums aizliedza ienākt ostā un novākt līķus! Torīt man bija dūša papēžos. Lielgabalu turkam pietika, lai sviešus izsviestu mūs laukā. Mēs nolēmām stūrēt iekšā cieši gar molu, noenkuroties un atklāt uguni pa turku kvartāliem pilsētā. Viņi mūs iztriektu no ostas, bet mēs saārdītu pilsētu uz velna paraušanu. Bet viņi tikai izšāva pāris tukšu lādiņu, kad mēs nācām iekšā. Ieradās pats Kemals un atcēla turku komandantu. Par tiesību pārkāpšanu vai kaut ko tamlīdzīgu. Par daudz bija saņēmis galvā! Tas varēja beigties ar lielu ļembastu.

Atcerieties vien to ostu… Kas tur tikai nepeldēja pa ūdens virsu! Pirmo reizi mūžā pa naktīm sāku murgot. Sievietes turpat arī dzemdēja — un tas nebija tik briesmīgi kā sievietes ar beigtiem bērniem. Sievietes dzemdēja it mierīgi. Taisni brīnums, ka reti kāda no viņām nomira. Viņām uzsedza kaut ko un atstāja. Viņas vienmēr ielīda vistumšākajā kaktā un tur dzemdēja. Kad viņas aizveda no mola, viņas vairs ne no kā nebaidījās.

Grieķi arī bija gaiši zēni. Evakuēdamies no Smirnas, viņi nevarēja paņemt līdzi savus nastu nesējus, nu tad viņi vienkārši salauza mūļiem priekškājas un nogrūda tos seklajā ūdeni. Visi tie mūļi ar salauztām kājām kārpījās seklajā ūdenī. Jauks skatiņš. Kur nu vēl jaukāks, ka es jums saku.

PIRMĀ NODAĻA. INDIĀŅU CIEMATS

Visi bija piedzērušies. Visa baterija piedzērusies un klunkurēja uz priekšu pa tumšo ceļu. Mēs gājām uz Šampaņu. Leitnants pat jāšus nevarēja noturēties uz ceļa, dzinās iekšā tīrumos un izskaidrojās ar savu zirgu; «Es esmu piedzēries, ka es tev saku, mon vieux[104], piedzēries. pilns kā mārks!» Mēs gājām tā visu nakti, un adjutants jāja blakus manai virtuvei un plijās virsū; «Izdzēsiet uguni! Tas ir bīstami. Mūs pamanīs.» Mēs bijām piecdesmit kilometrus no frontes, bet adjutants uztraucās par manas virtuves uguntiņu. To ceļu mēs jauki nostaigājām. Es toreiz biju virtuves kaprālis.

Laiva jau bija ezera krastā. Blakus stāvēja un gaidīja divi indiāņi.

Niks ar tēvu apsēdās pakaļgalā, indiāņi atgrūda laivu no krasta, un viens ķērās pie airiem. Tēvocis Džordžs sēdēja otrā laivā. Jauns indiānis atgrūda laivu un arī ķērās pie airiem.

Laivas peldēja tumsā. Niks dzirdēja otrās laivas duļļus čīkstam gabaliņu pa priekšu, miglā. Indiāņi airēja strupiem, asiem rāvieniem. Niks atlaidās pusguļus pret tēva roku. Uz ūdeņiem bija auksts. Viņu indiānis airēja ļoti dūšīgi, tomēr otra — miglā neredzamā laiva visu laiku turējās viņiem priekšā.

— Kurp mēs braucam, tēt? — Niks jautāja.

— Pāri pie indiāņiem. Tur ciemā kāda sieva ir ļoti slima.

— Ā, — sacīja Niks.

Līča viņā malā otrā laiva jau bija uzvilkta krastā. Tēvocis Džordžs tumsā smēķēja cigāru. Jaunais indiānis uzvilka arī viņu laivu smiltīs. Tēvocis Džordžs iedeva katram indiānim pa cigāram.

No krasta viņi nogriezās rasas piemirkušajā pļavā pakaļ jaunajam indiānim, kas nesa vējlukturi. Tad viņi nonāca mežā un pa taciņu izkļuva uz ceļa, kas aizvijās pakalnos. Uz ceļa likās gaišāk, jo koki pa abām pusēm bija izcirsti. Jaunais indiānis apstājās, nopūta vējlukturi, un tad viņi visi atkal gāja tālāk pa ceļu.

Aiz ceļa līkuma viņus riedams sagaidīja suns. Priekšā spīdēja būdiņu ugunis, tur dzīvoja indiāņi, baļķu tēsēji. Vēl daži suņi metās viņiem pretim. Indiāņi aiztrieca tos atpakaļ pie būdām. Tuvākās būdas logā dega uguns. Durvīs stāvēja veca sieva ar lampu rokā.

Iekšā uz dēļu nāras gulēja jauna indiāniete. Viņa mocījās jau divas dienas. Visas ciema vecenes bija izpūlējušās viņai palīdzēt. Vīrieši bija sagājuši uz ceļa, tur viņi sēdēja un pīpēja, lai būtu tālāk no dzemdētājas kliedzieniem. Viņa iekaucās taisni tad, kad Niks ar abiem indiāņiem iegāja pakaļ tēvam un tēvocim Džordžam būdā. Viņa gulēja uz apakšējās nāras un zem segas izskatījās milzīga. Viņas galva bija pagriezta sānis. Uz augšējās nāras gulēja viņas vīrs. Pirms trim dienām viņš bija smagi savainojis kāju ar cirvi. Viņš sūca pīpi. Istabā drausmīgi smirdēja.

Nika tēvs teica, lai uzliek ūdeni, un, kamēr tas sildījās, runāja ar Niku.

— Šai sievietei būs bērns, Nik, — viņš sacīja.

— Zinu, — atbildēja Niks.

— Neko tu nezini, — tēvs teica. — Klausies, ko tev saka. To, kas pašlaik notiek, sauc par dzīšanos. Bērns grib tikt laukā, un viņa grib dabūt bērnu laukā. Visi viņas muskuļi sasprindzinās un dzen bērnu. Katrā dzīšanās reizē viņa kliedz, tas ļoti sāp.

— Saprotu, — sacīja Niks.

Sieviete atkal sāka kliegt.

— Tēt, vai viņai nevar kaut ko iedot, lai viņa tā nebļauj? — Niks jautāja.

— Nē. Man nav nekā pret sāpēm, — tēvs atbildēja. — Bet viņas kliegšana pati par sevi neko nenozīmē. Un tāpēc, ka nenozīmē, es neliekos par to ne zinis.

Vīrs uz augšējās nāras pagriezās pret sienu.

Kāda sieviete no virtuves uzsauca ārstam, ka ūdens ir jau karsts. Nika tēvs izgāja virtuvē un salēja pusi lielā katla bļodā. Katlā viņš sameta dažādus instrumenus, ko iztina no drāniņas.

— Tie ir jānovāra, — viņš sacīja un sāka mazgāt rokas bļodā, berzdams tās ar ziepju gabalu, ko pats bija atnesis līdzi. Ilgi un pamatīgi mazgādams rokas, tēvs runāja:

— Redzi, Nik, bērnam vajag nākt laukā ar galvu pa priekšu, bet gadās, ka viņš nāk savādāk. Tādās reizēs iespējamas lielas nepatikšanas. Varbūt man vajadzēs taisīt viņai operāciju. Nu, pēc brītiņa mēs to redzēsim.

Kad rokas bija pietiekami mazgātas, viņš gāja iekšā un ķērās pie darba.

— Vai tu nenoņemtu segu, Džordž? — viņš jautāja. — Man labāk to neaiztikt.

Vēlāk, kad viņš sāka operēt, tēvocis Džordžs un trīs indiānietes turēja dzemdētāju. Viņa iekoda tēvocim Džordžam rokā, un tēvocis Džordžs iebļāvās: «Suns no meitieša!» — un abi jaunie indiāņi, kas bija veduši viņu pāri ezeram, smējās. Niks turēja tēvam bļodu. Tas vilkās ļoti ilgi.

Tēvs saķēra bērnu, uzšāva pa dibenu, lai sāk elpot, un pasniedza vecenei.

— Redzi, tas ir puika, Nik, — viņš teica. — Kā tev patīk būt par asistentu?

Niks atbildēja: — Nekas, tīri labi! — Viņš turēja galvu tā, lai nebūtu jāredz, ko tēvs dara.

— Tā, cauri ir, — noteica tēvs un iesvieda kaut ko bļodā.

Niks neskatījās uz to.

— Vēl daži adatas dūrieni, — sacīja tēvs. — Gribi, skaties, negribi, neskaties. Man te jāaizšuj tas griezums.

Niks neskatījās. Viņa ziņkārība nu jau labu laiku bija pārgājusi.

Tēvs bija beidzis un piecēlās. Tēvocis Džordžs un trīs indiāņi arī piecēlās. Niks iznesa bļodu virtuvē.

Tēvocis Džordžs pētīja savu roku. Jaunais indiānis smīnēja.

— Es tev tur uzliešu ūdeņraža pārskābi, — ārsts sacīja.

Viņš noliecās pār indiānieti. Viņa nu gulēja mierīgi, aizvērtām acīm. Viņa bija ļoti bāla. Viņa neko nezināja par bērnu un nejuta, kas ap viņu notiek.

— Es atnākšu no rīta, — ārsts sacīja un atliecās taisni,

— Ap pusdienlaiku ieradīsies kopēja no Sentignesas, viņai būs līdzi viss, kas vajadzīgs.

Viņš bija uzbudināts un runīgs kā futbolists ģērbtuvē pēc spēles.

— Tas ir gabaliņš medicīnas žurnāliem, Džordž, — viņš teica, — Ķeizargrieziens ar kabatas nazi un šuves ar kaltētām dzīslām.

Tēvocis Džordžs stāvēja, atslējies pret sienu, un skatījās uz savu roku.

— Tu jau arī esi varens ķirurgs, — viņš teica.

— Jāpaskatās uz laimīgo tēvu. No šīm jaukajām ģimenes lietām viņi parasti cieš vissmagāk, — sacīja ārsts.

— Gods kam gods, viņš turējās brīnum mierīgi.

Viņš atvilka segu no indiāņa galvas. Roka ieķēra kaut kādā slapjumā. Viņš pakāpās uz apakšējās nāras malas, pacēla lampu un skatījās. Indiānis gulēja ar seju pret sienu. Rīkle bija pārgriezta no vienas auss līdz otrai. Asins peļķe bija sakrājusies tur, kur nāra ielīka zem viņa miesas smaguma. Galva gulēja uz kreisās plaukstas. Blakus starp segām atvērts bārdasnazis ar asmeni uz augšu.

— Ved Niku laukā, Džordž, — teica tēvs.

To viņš pateica par vēlu. Virtuves durvīs stāvot, Nikam bija labi redzama augšējā nāra, kur tēvs piecēla lampu un pagrieza indiāņa galvu.

Ausa jau rīts, kad viņi pa meža ceļu gāja atpakaļ uz ezeru.

— Man ļoti žēl, ka es paņēmu tevi līdz, Nikij, — teica tēvs, viņa pēcoperācijas uzbudinājums bija pārgājis.

— Nevajadzēja tev to redzēt.

— Vai sievietēm vienmēr tik grūti dzemdēt? — Niks jautāja.

— Nē, šis bija pavisam ārkārtējs gadījums.

— Kāpēc viņš pārgrieza rīkli, tēt?

— Nezinu, Nik. Laikam nevarēja izturēt.

— Vīrieši bieži dara pašnāvību, tēt?

— Nē, ļoti reti, Nik.

— Un sievietes?

— Tikpat kā nekad.

— Bet dažreiz tomēr?

— Jā. Dažreiz tomēr.

— Tēt?

— Jā.

— Kur palicis tēvocis Džordžs?

— Tūlīt būs atpakaļ.

— Mirt ir grūti, tēt?

— Nē, man liekas, pavisam viegli, Nik. Kā pagadās.

Viņi sēdēja laivā, Niks pie stūres, tēvs airos. Pāri pakalniem cēlās saule. Palēcās asaris, ūdenim pārslīdēja apaļi loki. Niks vilka roku pa ūdeni. Tas likās silts rīta asajā drēgnumā.

Agrajā rīta stundā uz ezera, sēdēdams laivā pie stūres, ar tēvu airos, Niks pavisam noteikti zināja, ka viņš nekad nemirs.

OTRĀ NODAĻA. ĀRSTS UN ĀRSTA SIEVA

Lietus aizmiglotie Adrianopoles minareti slējās pār dūksnaino zemieni. Karagačas ceļš mudžēja pajūgos turpat vai trīsdesmit jūdžu garumā. Bifeļi un vērši vilka ratus pa dubļaino ceļu. Ne gala, ne malas. Tikai vezumi un vezumi — kāda nu kuram tā mantība. Veči un vecenes, līdz ādai izmirkuši, slāja gar ceļa malām un skubināja lopus. Maricas dzeltenā straume bija sakāpusi gandrīz līdz pašām tilta malām. Uz tilta blīvējās vezumi, pa starpām spiedās uz priekšu arī kamieļi. Bēgļu barus dzina un vadīja grieķu kavalēristi. Starp matračiem, spoguļiem, šujmašīnām un paunām vezumos sēdēja sievietes un bērni. Kāda sieva dzemdēja, blakus meitene bija pārklājusi viņu ar segu un raudāja. Meitenei bija bail skatīties. Lietus lija bez apstājas visu evakuācijas laiku.

Diks Boultons bija atnācis no indiāņu ciema sazāģēt baļķus Nika tēvam. Līdzi viņam bija dēls Edijs un vēl viens indiānis, Billijs Teibšovs. Viņi ienāca no meža puses pa sētas vārtiem. Edijs nesa pār plecu garu zāģi. Zāģis šūpojās Edijam aiz muguras un pie katra soļa nosmilkstēja. Billijs Teibšovs nesa divus lielus ķekšus. Dikam padusē bija trīs cirvji.

Diks pagriezās un pievēra vārtus. Tie divi jau gāja lejā uz ezermalu, kur smilšu sērēs gulēja baļķi.

Baļķi bija atklīduši no lielajām plostu grēdām, ko tvaikonis «Magic » vilka pāri ezeram uz zāģētavu. Baļķi bija izskaloti krastā un turpat arī paliktu, kamēr «Magic » pēc kāda laika atsūtītu laivu ar pludinātājiem, kas uzmeklētu baļķus, iedzītu katrā pa dzelzs gredzenam, izvilktu tos ezerā un sasietu jaunā plostā. Bet pludinātāji tikpat labi varēja arī nemaz neierasties, jo dažu baļķu dēļ neatmaksājās sūtīt veselu laivu ar vīriem. Un, ja neviens pēc baļķiem neatbrauktu, tie skalotos krastmalas slapjajā sērē, kamēr sapūtu.

Nika tēvam vienmēr likās, ka tā arī notiks, un viņš tad nolīga ciema indiāņus ar zāģi un cirvjiem, lai viņi atnāk un sataisa sīkāku malku pavardam un lielās pagales kamīnam.

Diks Boultons apmeta līkumu mājai un gāja lejā uz ezeru. Tur, gandrīz pavisam smiltīs iegrimuši, gulēja četri skābaržu baļķi. Edijs iekāra zāģi koka pazarē. Diks nolika uz laipām trīs cirvjus. Diks bija metiss, bet daudzi ezermalas fermeri domāja, ka patiesībā viņš ir baltais. Viņš bija neiedomājami slinks, bet, ja tomēr ķērās kādreiz pie darba, tad strādāja kā zvērs. Viņš izvilka no kabatas tabakas vīkšķi, nokoda gabalu un sāka pļāpāt ar Ediju un Billiju Teibšovu odžibveju valodā.

Viņi iecirta ķekšus pirmajā baļķī un atspērās pret tiem, lai izkustinātu baļķi no smiltīm. Tad viņi ar visu svaru uzgūlās ķekšu kātiem. Baļķis pagriezās smiltīs. Diks Boultons atskatījās uz Nika tēvu.

— Tīri nostrādāts, dok, — viņš teica, — brangus baļķēnus jums patrāpījies nospert.

— Tādus vārdus gan tu varēji nelietot, Dik, — iebilda ārsts. — Baļķi paši izpeldēja krastā.

Edijs un Bills Teibšovs bija izcēluši baļķi no slapjajām smiltīm un vēla to uz ūdens pusi.

— Veļ tik iekšā! — Diks Boultons uzsauca.

— Kāpēc jūs tā darāt? — jautāja ārsts.

— Jānoskalo smiltis. Citādi piedzīs zāģi. Un jāredz arī, kam tas baļķis pieder, — Diks atbildēja.

Baļķis jau skalojās ezerā. Edijs un Bills Teibšovs, karstajā saulē svīzdami, uzgūlās ķekšiem. Diks notupās smiltīs un skatījās pēc īpašuma zīmes, ko baļķa galā atstāj cirtējs.

— Vaita un Maknellija baļķis, — viņš paziņoja, pieceldamies un notraukdams smiltis no biksēm.

Ārsts jutās ļoti neērti.

— Tad jau labāk nezāģējiet, Dik, — viņš strupi noteica,

— Neņemiet nu ļaunā, dok, — sacīja Diks. — Neņemiet ļaunā. Man vienalga, kam jūs to baļķi nozagāt. Nav mana darīšana.

— Ja jūs uzskatāt, ka tie baļķi ir zagti, tad ņemiet savus rīkus un ejiet, kur nākuši, un baļķi lai paliek, — ārsts teica. Viņš bija nosarcis līdz ausīm.

— Neleciet uz pannas, dok, — Diks teica. Viņš izspļāva tabakas sulu uz baļķa. Spļaudeklis notecēja un izplūda ūdenī. — Jūs zināt tikpat labi kā es, ka tie baļķi ir zagti. Bet man tas ir galīgi vienalga.

— Jo labāk. Zagti. Savāciet savus dzelžus un taisieties, ka tiekat.

— Bet, dok …

— Savāciet savus krāmus un lasieties projām.

— Paklausieties, dok…

— Ja tu man te vēl dokosi, es tev ietriekšu zobus rīklē.

— Nu, nu, dok, gan jau neietrieksit…

Diks Boultons noskatījās uz ārstu. Diks bija varens vīrs. Un viņš pats to labi zināja. Viņam patika izvicināt dūres. Viņš bija sajūsmā. Edijs un Bills Teibšovs atspiedās pret ķekšiem un skatījās uz ārstu. Ārsts košļāja bārdaino apakšlūpu un skatījās uz Diku Boultonu. Tad viņš pagriezās un gāja pa nogāzi augšā uz māju. Pat no muguras varēja redzēt, ka viņš pārskaities. Indiāņi noskatījās, kā viņš uzkāpa kalnā un iegāja pa durvīm mājā.

Diks kaut ko sacīja odžibveju valodā. Edijs iesmējās, bet Bills Teibšovs izskatījās ļoti nopietns. Viņš nesaprata angļu valodu, bet visu ķildas laiku svīda baiļu sviedrus. Viņš bija resns, šķidrām ķīniešu ūsiņām uz virslūpas. Viņš pacēla abus ķekšus. Diks savāca cirvjus, un Edijs nocēla zāģi no zara līkuma. Viņi kāpa augšā, tad apkārt mājai un izgāja pa sētas vārtiem. Diks atstāja vārtus vaļā. Bills Teibšovs atgriezās un pievēra. Indiāņi nozuda mežā.

Mājās, savā istabā uz gultas malas apsēdies, ārsts ieraudzīja pie galda kājas medicīnas žurnālu kaudzīti. Pat bandroles žurnāliem nebija noņemtas. Ārsts noskaitās.

— Tu vairs neiesi atpakaļ pie baļķiem, mīļais? — jautāja sieva no savas guļamistabas, kur viņa gulēja nolaistu aizkaru pustumsā.

— Nē!

— Kas noticis?

— Saplēsos ar Diku Boultonu.

Ā, — teica sieva, — Jācer, ka tu biji savaldīgs?

— Nē! — atcirta ārsts.

— Piemini vārdus: vīrs, kas savu garu valda, ir stiprāks par vīru, kas cietokšņus ieņem, — sacīja sieva. Viņa sastāvēja «Kristīgās zinātnes biedrībā». Uz viņas galdiņa pustumšajā istabā gulēja Bībele, «Zinātnes un veselības» sējums un Kristīgās zinātnes žurnāls.

Vīrs neatbildēja. Viņš sēdēja gultā un tīrīja bisi. Bāza aptverē smagas, dzeltenas patronas, tad kratīja atkal laukā. Patronas izbira pa segu.

— Henriji — sieva pasauca. Pēc brīža vēlreiz: — Henrij!

— Jā, — ārsts atbildēja.

— Tu pasacīji Dikam kaut ko tādu, ka viņš sadusmojās?

— Nē, — ārsts teica.

— Kas tad īsti notika, mīļais?

— Nekas sevišķs.

— Pastāsti man, Henrij. Lūdzu, nevajag no manis slēpt. Par ko jūs saķildojāties?

— Redzi, Diks man ir parādā krietnu žūksni naudas par to, ka es izārstēju viņa sievai plaušu karsoni, un ķilda viņam bija vajadzīga, lai neatstrādātu parādu.

Sieva klusēja. Ārsts rūpīgi slaucīja bisi ar lupatu. Viņš sadzina patronas atpakaļ magazīnā. Pasēdēja ar bisi klēpī. Viņš ļoti mīlēja savu medību bisi. Tad no pustumšās istabas atkal atskanēja sievas balss:

— Dārgais, es nekādi nespēju ticēt, ka cilvēks varētu kaut ko tādu izdarīt.

— Tiešām?

— Jā. Es neticu, ka cilvēks tīšām būtu tā izdarījis.

Ārsts piecēlās un ieslēja bisi kaktā aiz skapja.

— Tu iesi laukā, mīļais? — sieva jautāja.

— Vajadzētu mazliet pastaigāt, — ārsts atbildēja.

— Ja redzēsi kaut kur Niku, pasaki, lai viņš ienāk pie manis, labi? — sieva sacīja.

Ārsts izgāja uz lieveņa. Ārdurvis skaļi aizcirtās. Līdzi durvju piecirtienam ārsts dzirdēja sievas nopūtu.

— Piedod, — viņš sacīja, iedams gar viņas istabas aizsegto logu.

— Nekas, mīļais! — viņa atsaucās.

Saules tveicē viņš izgāja pa vārtiem uz taciņas, kas veda uz hemloku mežu. Mežā bija vēsi pat tik karstā dienā. Tur viņš ieraudzīja dēlu; atspiedies pret koka stumbru, Niks sēdēja un lasīja.

— Māte sacīja, lai tu ieejot pie viņas, — teica ārsts.

— Bet es gribu tev līdzi! — sacīja Niks,

Tēvs paskatījās uz viņu.

— Labi, nāc arī, — tēvs teica. — Dod man to grāmatu, iebāzīšu kabatā.

— Tēt, es zinu, kur ir melnās vāveres, — Niks sacīja.

— Labi, — teica tēvs. — Iesim paskatīsimies,

TREŠĀ NODAĻA. KAUT KAS BIJA CAURI

Mēs bijām kādā Monsas dārzā. Baklijs ar savu patruļu atgriezās no upes viņējā krasta. Pirmais vācietis, ko dabūju redzēt tuvumā, rāpās pāri dārza sētai. Mēs pagaidījām, lai viņš pārceļ kāju, un tad nokniebām. Viņš bija apkāries ar pamatīgu uzkabi un izskatījās bezgala izbrīnījies, kad nozvēlās dārzā. Tad vēl trīs kāpa pāri sētai. Mēs viņus nošāvām. Tā viņi visi kāpa.

Kādreiz Hortonsbeja bija kokzāģētavu pilsēta. Nevienam, kas tur dzīvoja, negāja secen milzīgo zāģu gaudošana ezermalas kokzāģētavā. Tad kādu gadu baļķi vairs nepienāca un nebija, ko zāģēt. Līcī iegriezās baļķu šoneri un savāca pārpalikumus, kas bija nokrauti zāģētavas pagalmā. Aptēsto baļķu grēdas arī aizveda. Lielās kokzāģētavas mašīnas un iekārtu, visu, ko vien varēja saukt par kustamu mantu, tās pašas zāģētavas strādnieki izvāca un sakrāva šonerī. Šoneris izgāja no līča ezera plašumos ar tēstu baļķu piedzītu tilpni un aizveda līdzi arī abus lielos zāģus, baļķu piestumjamos ratiņus, visus veltņus, riteņus, dzensiksnas un metāla daļas. Krava bija pārstiepta ar brezentu un cieši nosieta ar virvēm. Šoneris pilnās burās izgāja ezerā, nesdams uz borta visu, kas ļāva zāģētavai saukties par zāģētavu un Hortonsbejai — par pilsētu.

Vienstāva barakas, ēdnīca, zāģētavas veikals, kantoris un pati zāģētava stāvēja tukši un pamesti ar zāģu skaidām piešķiestajā, purvainajā ezermalas pļavā.

Pēc desmit gadiem no zāģētavas nekas vairs nebija palicis pāri, vienīgi balti kaļķotu pamatu drupas purvāja krūmu jaunaudzē, kurai patlaban slīdēja garām Nika un Mardžorijas laiva. Viņi zvejoja ar velci gar kanāla malu, kur aiz smilšu sēkļa spēji sākās melns divpadsmit pēdu dziļums. Viņi vilka velci pa ceļam uz zemesragu, kur taisījās likt naktsāķus forelēm.

— Mūsu vecās drupas, Nik, — Mardžorija teica.

Niks airēdams pameta acis uz baltajiem akmeņiem krūmu zaļumā.

— Jā, tās pašas, — viņš sacīja.

— Tu vēl atceries zāģētavu? — Mardžorija jautāja.

— Atceros gan, — Niks atbildēja.

— Izskatās drīzāk pēc pilsdrupām, — Mardžorija ieminējās.

Niks neteica neko. Viņi aizīrās garām zāģētavai, visu laiku turēdamies krasta tuvumā. Tad Niks pagrieza laivu šķērsām pāri līcim.

— Nekožas, — viņš izmeta.

— Nē, — Mardžorija piekrita. Viņa uzmanīgi sekoja velcei, arī runādama ar Niku. Viņai patika makšķerēt. Viņai patika makšķerēt kopā ar Niku.

Turpat blakus laivai no ūdens palēcās liela forele. Niks uzgūlās labajam airim, lai pagrieztu laivu un pievilktu auklu ar ēsmu tuvāk foreles medību vietai. Foreles mugurai virs ūdens parādoties, uz visām pusēm pašķīda grunduļi. Nosprakstēja vien, it kā upē būtu iemesta skrošu sauja. Otrā pusē laivai sakūla ūdeni vēl viena forele.

— Barojas, — teica Mardžorija.

— Bet ēsmu neņem, — teica Niks.

Viņš airēja tā, lai velce apmestu loku foreļu vietai, un tad pagrieza laivu uz zemesraga smaili. Mardžorija sēdēja nekustīgi, kamēr laiva atdūrās pret krastu.

Viņi uzvilka laivu krastā, un Niks izcēla spaini ar dzīviem asariem. Asari peldēja spainī. Niks izķēra trīs uzreiz un paguva nogriezt tiem galvas un nokasīt zvīņas, kamēr Mardžorijai, ar abām rokām pa spaini plunčājoties, beidzot izdevās notvert vienu, nogriezt tam galvu un notīrīt. Niks paskatījās uz viņas zivi.

— Apakšējo spuru nevajadzēja griezt nost, — viņš sacīja. — Ēsmai jau tāpat derēs, tomēr ar apakšējo spuru ir labāk.

Viņš izdūra āķi cauri notīrīto asaru astēm. Katrai pavadiņai bija divi āķi. Mardžorija atīrās no malas, turēdama auklu zobos un skatīdamās uz Niku, kas stāvēja ar makšķeres kātu krastā un ritināja vaļā spoli.

— Nu jau būs labi! — viņš uzsauca.

— Mest iekšā? — jautāja Mardžorija, turēdama auklu.

— Jā. Lai iet!

Mardžorija izsvieda auklu pār laivas malu un noskatījās, kā ēsma grimst ūdenī.

Viņa piebrauca malā pēc otras auklas un izmeta arī to. Katra kāta galu Niks piespieda ar smagu dēļa gabalu, lai labāk turas, un apakšā arī pasprauda mazākus koka klucīšus pareizākam slīpumam. Viņš pagrieza atpakaļ spoļu rokturus, stingri novilkdams auklas starp krastu un kanāla smilšaino dibenu, kur bija izmesta ēsma, un nospieda sprūdu. Meklējot dziļumā barību, forele sagrābtu ēsmu, mestos projām, attītu auklu, drošinātājs nolaistos, un spole iedžinkstētos.

Mardžorija paīrās atpakaļ, lai nesajauktu auklas. Mardžorija spēcīgi vilka airus, un laiva slīdēja gar krastu. Aiz laivas stiepās sīkas viļņu vīles. Mardžorija izkāpa no laivas, un Niks uzvilka laivu augstu malā.

— Kas noticis, Nik? — Mardžorija jautāja.

— Pats nezinu, — sacīja Niks, lasīdams malku ugunskuram.

Uguni viņi sakūra no izskalotiem kokiem. Mardžorija atnesa no laivas segu. Vakara vējš dzina dūmus uz zemesragu, tāpēc Mardžorija noklāja segu starp ezeru un ugunskuru. Mardžorija nosēdās uz segas ar muguru pret uguni un gaidīja Niku. Viņš pienāca un nometās viņai blakus uz segas. Aiz muguras viņiem bija ar briksnāju noaugušais zemesrags, priekšā līcis ar Hortonas strauta ieteku. Vēl nebija gluži tumšs. Ugunskura gaisma pletās līdz ūdenim. Viņi varēja redzēt slīpi pār tumšo ūdeni iespraustos tērauda makšķerkātus. Tērauds mirguļoja ugunskura atspīdumā,

Mardžorija izkravāja vakariņu grozu.

— Tā kā negribas, — teica Niks.

— Nāc vien kaut ko ieēd, Nik.

— Lai notiek.

Viņi ēda klusēdami un skatījās uz abiem makšķerkātiem un ugunskura atspulgu ūdenī.

— Šonakt būs mēness, — teica Niks. Viņš skatījās pāri līcim uz pakalniem, kas arvien asāk iezīmējās pret debesīm. Tātad aiz pakalniem cēlās mēness.

— Es to zināju, — Mardžorija teica laimīgā balsī.

— Tu vienmēr visu zini, — sacīja Niks.

— Ai, Nik, lūdzu, nevajag! Lūdzu, lūdzu, neesi tāds!

— Ko es tur varu darīt? — Niks teica. — Tu zini. Tu vienmēr visu zini. Tur jau ir tā nelaime. Un tu labi zini, ka tā tas ir.

Mardžorija neko neatbildēja.

— Pats es tev visu esmu iemācījis. Nu tu visu zini. Vai ir kas tāds, ko tu nezinātu?

— Aizvāzies, — teica Mardžorija. — Mēness lec.

Viņi sēdēja uz segas nesaskardamies un skatījās mēness lēktā.

— Labāk jau nerunā muļķības, — teica Mardžorija, — pasaki skaidri un gaiši, kas tev kaiš.

— Nezinu.

— Protams, zini.

— Nē, nezinu,

— Saki vien laukā.

Niks skatījās uz mēnesi, kas cēlās pār pakalniem.

— Apnicis.

Niks baidījās skatīties uz Mardžoriju. Tad tomēr paskatījās. Mardžorija sēdēja ar muguru pret viņu. Niks skatījās viņai mugurā. — Apnicis, un cauri. Viss apnicis.

Viņa neko neteica. Niks turpināja: — Iekšā it kā būtu kaut kas pārtrūcis, pie visiem velniem! Es nezinu, Mārdž. Nezinu, ko tev sacīt.

Viņš skatījās viņas mugurā.

— Mīlēt arī apnicis? — jautāja Mardžorija.

— Jā, — Niks teica. Mardžorija piecēlās. Niks palika sēžam, galvu rokās iespiedis.

— Es ņemšu laivu, — Mardžorija ierunājās. — Tu varēsi aiziet kājām gar krastu.

— Labi, — Niks sacīja. — Es nostumšu tev laivu.

— Nepūlies, iztikšu, — viņa teica. Viņa aizslīdēja laivā pa mēnesnīcas apspīdēto līci. Niks gāja atpakaļ pie ugunskura, nogūlās uz vēdera un iespieda seju segā. Viņš dzirdēja pār ūdeni Mardžorijas airu šļakstus.

Tā viņš gulēja ilgi. Viņš gulēja tā, kamēr dzirdēja Billa soļus iznākam klajumā no meža. Viņš dzirdēja, ka Bills apstājas pie ugunskura. Bills neaiztika viņu.

— Šī aizgāja gan? Bills jautāja,

— Jā, projām ir, — Niks atbildēja, vaigu no segas nepaceldams.

— Ar skandālu?

— Nē, bez skandāla.

— Nu, un kā tev ir ap dūšu?

— Ej projām, Bill! Paejies nostāk uz kādu brīdi.

Bills izvilka no groza sviestmaizi un aizgāja pārlūkot makšķeres.

CETURTĀ NODAĻA. TRĪS DIENU VĒTRA

Bija velnišķīgi karsta diena. Mēs nosprostojām tiltu ar tādu barikādi, ka labāku ne iedomāties nevar. Sapnis, ne barikāde. Kāda nama sētas lielie čuguna vārti. Izkustināt tos nevarēja, mēs brīvi šāvām cauri, bet viņiem vajadzēja kāpt pāri. Tiešām — sapnis, ne barikāde. Viņi gan sadūšojās rausties pāri, bet mēs viņus kniebām nost jau no četrdesmit soļiem. Gan metās uzbrukumā visi, gan virsnieki vieni paši gar to stīvējās. Pilnīgi nepārvarams šķērslis. Virsnieki viņiem bija gods godam. Kā mēs pārskaitāmies, kad dabūjām zināt, ka flangs ir apiets un mums jāatkāpjas!

Lietus norima, kad Niks iegriezās ceļā, kas gāja cauri dārzam. Augļi bija novākti, un rudens vējš šalca kailajos kokos. Niks noliecās un pacēla no ceļmalas ābolu, kas, lietus noskalots, spīdēja brūnajā zālē. Viņš iebāza ābolu lietus mēteļa kabatā.

Cauri dārzam ceļš izveda viņu pakalnā. Tur stāvēja māja ar klaju lieveni, no skursteņa kāpa dūmi. Tālāk bija garāža, vistu kūts un krūmājs, kas it kā ar biezu dzīvžogu apjoza meža malu. Niks noskatījās uz lielo koku galotnēm, kas šūpojās vējā. Sākās pirmā rudens vētra.

Kad Niks nāca pāri laukam, mājas durvis atvērās un parādījās Bills. Viņš stāvēja uz lieveņa un skatījās.

— Re, Vimidžs! — Bills teica.

— Sveiks, Bill! — Niks uzsauca, kāpdams uz lieveņa.

Viņi stāvēja blakus un raudzījās pāri laukiem, pāri ābeļdārzam, ceļam un ielejas tīrumiem uz mežaino zemesragu. Vējš pūta no ezera puses. Viņi redzēja viļņus putojam gar Desmitjūdžu ragu.

— Pūš kā traks, — Niks teica.

— Tā viņš pūtīs kādas trīs dienas, — sacīja Bills.

— Tavs vecais mājās? — Niks jautāja,

— Nē. Aizgāja pašaudīt. Nāc iekšā!

Niks iegāja istabā. Kamīnā dega lielas pagales, Dūmenī gaudoja vējš. Bills pievēra durvis.

— Iedzersim? — viņš jautāja,

Viņš izgāja virtuvē un atgriezās ar divām glāzēm un ūdens krūzi. Niks pasniedzās pēc viskija pudeles, kas stāvēja uz kamīna plaukta.

— Šito? — viņš jautāja.

— To pašu, — atteica Bills.

Viņi sēdēja pie uguns un dzēra īru viskiju ar ūdeni.

— Kas par smalku dūmu garšu, — Niks sacīja, skatīdamies ugunī caur glāzi.

— Tas no kūdras, — Bills atbildēja.

— Kūdra nu gan nevarētu tikt viskijā, — teica Niks.

— Vai nav vienalga, — Bills sacīja.

— Tu vispār esi redzējis kūdru? — Niks jautāja.

— Nē, — Bills atzinās.

— Es arī ne, — teica Niks.

Viņa kurpes pret uguni izstieptajās kājās sāka kūpēt.

— Labāk jau velc kurpes nost, — Bills sacīja.

— Man nav zeķu kājās.

— Met kurpes nost un žāvē, zeķes es tev sadabūšu, — Bills teica. Viņš uzkāpa bēniņos, un Niks dzirdēja, kā viņš tur pa augšu staigā. Bēniņi bija tieši zem jumta spārēm, Bills ar tēvu un pie gadījuma arī Niks tur reizēm pārgulēja. Bēniņu dibenā bija drēbju kambaris. Kad lietus tecēja cauri jumtam, viņi tikai pabīdīja gultas tālāk un aizklāja ar impregnētām segām.

Bills atgriezās ar biezām vilnas zeķēm.

— Tik vēlu rudenī vairs nevajadzētu vilkt kurpes basās kājās, — viņš teica.

— Riebjas līst atkal zeķēs, — Niks atbildēja. Viņš uzvilka zeķes, atgāzās krēslā un saslēja kājas uz kamīna režģiem.

— Ielieksi robu, — Bills teica. Niks pārcēla kājas uz kamīna malas.

— Ir ko palasīt? — viņš jautāja.

— Tikai avīze.

— Kā sviežas «Kardināliem»?

— Pagrūda divas spēles «Gigantiem»,

— Tad viņiem vāks.

— Viņi tāpat vien padevās, — Bills sacīja. — Kamēr Makgrovs var nopirkt jebkuru no līgas beisbolistiem, viņi ir droši.

— Visus jau nu Makgrovs nevar nopirkt, — Niks iebilda.

— Viņš pērk tos, kurus grib, — teica Bills, — vai arī sakūda pret līgu tā, ka līga pati šos viņam piespēlē.

— Kā Heiniju Zimu, — Niks piekrita.

— Kas viņam par labumu no tā āmurgalvas?

Bills piecēlās.

— Asais sitējs, — Niks iebilda. Kamīna karstums svilināja viņam pēdas.

— Aizsardzībā viņš arī ir nazis, — Bills sacīja. — Un tomēr komandai viņa dēļ jāpaspēlē.

— Varbūt tieši tāpēc viņš Makgrovam vajadzīgs, — Niks smīnēja.

— Varbūt, — piekrita Bills.

— Tur vienmēr ir kāds āķis, visu mēs nevaram zināt, — sacīja Niks,

— Protams. Bet, tādā ūķī dzīvojot, mēs tomēr zinām diezgan daudz.

— Kā ar zirgiem, — labāk likt uz tiem, ko ne redzējis neesi.

— Tā ir.

Bills nocēla viskija pudeli. Viņa lielā plauksta aptvēra visu pudeli. Viņš ielēja viskiju Nika pastieptajā glāzē.

— Cik ūdens?

— Tikpat.

Viņš nosēdās uz grīdas pie Nika krēsla.

— Bet vareni, ka sākas rudens vētras, vai ne? — teica Niks.

— Lieliski.

— Skaistākais laiks visā gadā, — Niks sacīja.

— Dzīvot tagad pilsētā būtu tīrā riebeklība, — Bills teica.

— Man gan gribētos noskatīties beisbola čempionātu, — iebildās Niks.

— Nu, ap šo laiku viņi vienmēr maisās pa Ņujorku vai Filadelfiju, — Bills sacīja. — Mums no tā ne silts, ne auksts.

— Interesanti tomēr, vai «Kardināli» tiks kādreiz pirmajā vietā.

— Savā mūžā mēs to nepiedzīvosim.

— Tad nu gan viņi trakotu!

— Vienreiz jau trakoja, atceries, pirms tās vilciena katastrofas.

— Jā, velns… — Niks atcerēdamies novilka.

Pie loga bija galds, uz kura gulēja atvērta grāmata, nolikta, kad Bills gāja pie durvīm; viņš pasniedzās pēc tās. Turēdams glāzi vienā rokā un grāmatu otrā, viņš atkal atspiedās pret Nika krēslu,

— Ko tu lasi?

— «Ričardu Feverelu».

— To es nespēju sagremot.

— Ko tu, — Bills sacīja. — Nemaz nav slikta, Vimidž.

— Tev ir kāda, ko es neesmu lasījis? — jautāja Niks.

— «Mīlu mežā» esi?

— Uhu. Kur šie katru nakti liek gultā kailu zobenu.

— Pārākā grāmata, Vimidž.

— Kolosāla. Es tikai nevaru saprast, kāds viņiem labums no tā zobena. Zobenam tad vajadzētu visu laiku būt ar asmeni uz augšu, ja zobens guļ plakaniski, tam var mierīgi velties pāri, un nekas jauns nenotiks.

— Tas ir simbols, — Bills sacīja.

— Droši vien, — Niks piekrita, — bez praktiskas nozīmes.

— «Drošsirdību» lasīji?

— Tā ir varena, — sacīja Niks. — Asā grāmata. Kur viņa paša vecais šim visu laiku pa pēdām. Vai tev nav vēl kaut kas no Volpola?

— «Tumšais mežs», — Bills atbildēja. — Kaut kas par Krieviju.

— Ko viņš zina par Krieviju?

— Nemāku teikt. Ar tiem zeļļiem nekad neko nevar zināt. Varbūt viņš tur bijis bērnībā. Baigo čugunu lej.

— Man ļoti gribētos viņu redzēt, — Niks teica.

— Man atkal gribētos redzēt Čestertonu, — Bills sacīja.

— Iedomājies, ka viņš tagad būtu šeit! — Niks iztēlojās. — Rīt pat mēs viņu parautu līdzi uz makšķerēšanu.

— Varbūt viņam nemaz nepatīk makšķerēt?

— Noteikti patīk, — teica Niks. — Viņš ir puika uz goda. Atceries «Lidojošo karogu»?

Ja tev viskija vietā ko citu

Kaut vai debesu eņģelis sniedz,

Saki paldies par laipnību viņam

Un to glāzi pret sienu triec.

— Pareizi, — sacīja Niks. — Kā puika viņš sit Volpolu pušu.

— Noteikti sit pušu, — Bills piekrita. — Bet Volpols ir labāks rakstnieks.

— Nezinu, — Niks sacīja. — Čestertons ir klasiķis.

— Volpols arī ir klasiķis, — Bills neatlaidās.

— Kaut viņi abi būtu šeit, — teica Niks. — Mēs ietu makšķerēt visi kopā.

— Liksimies pilni — Bills sacīja.

— Lai notiek! — atsaucās Niks.

— Mans vecais neko neteiks.

— Tu domā? — jautāja Niks.

— Es zinu, — atbildēja Bills.

— Es jau esmu maķenīt ieskurbis, — Niks sacīja.

— Nu, ko tu, nemaz, — teica Bills,

Viņš uzslējās no grīdas un pasniedzās pēc viskija pudeles. Niks pastiepa glāzi. Viņš skatījās, kā Bills lej viskiju.

Bills pielēja glāzi līdz pusei.

— Ūdeni pieliesi pats, — viņš teica. — Pudelē ir vēl vienai reizei.

— Vairāk nav? — jautāja Niks.

— Cik uziet, bet manam vecajam nepatīk, ka taisa vaļā neaizsāktās.

— Protams, — Niks teica.

— Par žūpām kļūstot tie, kas taisot vaļā pudeles, tā domā mans vecais, — Bills paskaidroja.

— Prāta vārdi! — Niks iesaucās. Šī atziņa bija viņu negaidīti iespaidojusi. To viņš nebūtu iedomājies. Viņam vienmēr bija licies, ka par žūpām kļūst tie, kas dzer vienatnē.

— Kā iet tavam vecajam? — viņš ar cieņu apvaicājās.

— Kas šim kaiš, — atbildēja Bills. — Reizēm gan viņam uznāk, bet citādi nekas.

— Velna puika tavs vecais, — teica Niks. Viņš ielēja glāzē ūdeni no krūzes. Tas lēni sajaucās ar viskiju. Viskija bija vairāk nekā ūdens.

— Jā, lai man galvu nocērt, — sacīja Bills.

— Mans vecais arī ir lādzīgs, — Niks teica.

— Tiesa kas tiesa, — piekrita Bills.

— Viņš nekad mūžā neesot dzēris, — Niks paziņoja svinīgi, it kā pavēstīdams zinātnisku atklājumu.

— Nu jā, viņš ir ārsts. Mans vecais ir gleznotājs. Tā ir liela starpība.

— Viņš ir daudz ko zaudējis, — Niks bēdīgi nopūtās.

— Nevar zināt, — teica Bills, — Zaudējumi vienmēr izlīdzinās ar ieguvumiem.

— Viņš saka pats, ka zaudējis, — Niks atzinās.

— Manam vecajam arī nav viegli gājis, — teica Bills.

— Jā, cik garš, tik plats, — sacīja Niks.

Viņi sēdēja, skatīdamies ugunī un apdomādami šo dziļo patiesību.

— Es atnesīšu vēl kādu pagali no palieveņa, — Niks piedāvājās. Ugunī skatīdamies, viņš bija pamanījis, ka liesma plok. Gribējās pierādīt, ka viņš var ne tikai dzert, bet arī turēt un vēl būt saimnieks. Lai arī viņa tēvs nav ne mutē ņēmis, bet Billam neizdosies viņu piedzirdīt ātrāk, nekā pats būs pilns.

— Ņem kādu no tām lielajām skābarža šķilām, — Bills teica. Viņš arī bija prātīgs un saimniecisks.

Niks nāca ar pagali cauri virtuvei un, garām iedams, nogrūda no galda katliņu. Viņš nolika pagali un pacēla katliņu. Tur bija mirkušas žāvētas aprikozes. Viņš rūpīgi uzlasīja no grīdas visas aprikozes, pat tās, ka bija pavēlušās zem plīts, un salika atpakaļ katliņā. Pie galda stāvēja spainis, no tā viņš uzlēja aprikozēm ūdeni. Viņš lepojās ar sevi, ka bijis tik kārtīgs un saimniecisks.

Viņš ienāca ar pagali, un Bills piecēlās no krēsla, lai palīdzētu iesliet to kamīnā.

— Varena pagale, — Niks sacīja.

— To es pietaupīju sliktam laikam, — Bills palielījās.

— Šitās pagales pietiks visam vakaram.

— Un no rīta vēl būs ogles jaunam iekuram, — Niks teica.

— Tur tev taisnība, — Bills piekrita. Saruna notika augstā līmenī.

— Dzersim vēl, — Niks sacīja.

— Man tā vien liekas, bufetē ir vēl kāda aizsākta, — Bills teica.

Viņš notupās kaktā pie bufetes un izvilka stūrainu pudeli.

— Skotu viskijs, — viņš sacīja.

— Es atnesīšu vēl ūdeni, — Niks teica. Viņš izgāja atkal virtuvē. Viņš pasmēla ar kausiņu auksto avota ūdeni no spaiņa un ielēja krūzē. Iedams atpakaļ uz viesistabu, viņš gāja garām ēdamistabas spogulim un ieskatījās tajā. Paša seja likās svešāda. Viņš uzsmaidīja sejai spogulī, un tā atņirdza pretim. Viņš pamirkšķināja sejai un gāja tālāk. Vispār tā nemaz nebija viņa seja, bet vienalga.

Bills jau bija pielējis glāzes.

— Nu, tas būs zirga spēriens, — teica Niks.

— Ne tādiem puikām kā mēs, — Bills sacīja.

— Uz ko mēs dzersim? — Niks jautāja, paceldams glāzi.

— Uz makšķerēšanu, — Bills sacīja.

— Priekā! — teica Niks. — Kungi, uz makšķerēšanu!

— Lai dzīvo makšķerēšana! — sacīja Bills. — Vienmēr un visur!

— Augstas laimes makšķerēšanai! — kliedza Niks.

— Makšķerēšana ir labāka par beisbolu, — Bills turpināja.

— Ne salīdzināt nevar, — Niks teica. — Ko mēs te pirmīt vispār muldējām par beisbolu.

— Aiz pārskatīšanās, — sacīja Bills. — Beisbols ir tikai tādiem lamzakiem, kas citu neko nejēdz.

Viņi dzēra līdz dibenam.

— Un tagad uzdzersim Čestertonam!

— Un Volpolam, — Bills piemetināja.

Niks ieleja viskiju. Bills piešļāca ūdeni. Viņi saskatījās. Viņi jutās brīnišķīgi.

— Kungi, — teica Bills. — Uz Čestertona un Volpola veselību!

— Pieņemts, džentlmeņi! — atsaucās Niks.

Viņi dzēra. Bills piepildīja glāzes. Viņi nosēdās mīkstajos krēslos pie kamīna.

— Tu prātīgi darīji, Vimidž, — Bills sacīja.

— Ko īsti? — jautāja Niks.

— Ka atšuvies no Mārdžijas, — atbildēja Bills.

— Domāju gan, — Niks teica.

— Tas bija vienīgais glābiņš. Citādi tu vis te nesēdētu, bet rautos melnās miesās, lai iesistu naudiņu kāzām.

Niks klusēja.

— Pietiek vīrietim apprecēties, un ar viņu ir cauri, — Bills turpināja. — Tad vairs nav uz ko cerēt. Beigts un pagalam. Tukša vieta. Paskaties vien uz tiem precētajiem!

Niks klusēja.

— Viņus var pazīt no pirmā acu uzmetiena, — Bills sprieda. — Uzreiz tāds taukaini precēts apaļums. Tie ir pagalam.

— Tā ir, — teica Niks.

— Laikam jau riebīgi ap dūšu, kad skuķis tā jāpamet, — prātoja Bills. — Bet iegrābies pa laiciņu citā, un atkal viss kārtībā. Iegrābies vai līdz ausīm, tikai neļaujies izpostīt savu dzīvi,

— Jā, — Niks piekrita.

— Precēdams viņu, tu būtu noprecējis visu to ģimeni. Iedomājies vien viņas māti un to zelli, ko šī apņēma!

Niks pamāja.

— Iedomājies, ka viņi dienām un naktīm maisās pa tavu māju, pa svētdienām tev jāiet pie viņiem uz pusdienām vai jālūdz viņi pie sevis un mīļā sievasmāte visu laiku urda Mārdžiju, ko šai darīt un kā izrīkoties.

Niks sēdēja un neteica neko.

— Tu tiki cauri ar veselu ādu, — Bills sacīja. — Nu viņa varēs apprecēt kādu no sev līdzīgiem, būs pie vietas un laimīga. Eļļa un ūdens nav jaucami, un ar cilvēkiem ir tāpat, iedomājies vien, ja es apprecētu Idu, nu, to kas strādā pie Stratona. Viņa jau droši vien būtu gribētāja.

Niks neatbildēja. Reibums likās pārgājis, un nu vairs nebija nekā. Arī Billa nebija. Viņš pats te nesēdēja pie ugunskura, nedz arī taisījās rīt ar Billu un viņa tēvu makšķerēt. Viņš nebija piedzēries. Viss bija pagalam. Viņš zināja tikai to, ka agrāk viņam bija Mardžorija un nu vairs nav. Mardžorija aizgāja, nu jā, pats jau dzina. Tikai tas bija svarīgi. Varbūt viņš nekad vairs Mardžoriju neredzēs. Droši vien nekad. Viss bija pagalam un cauri.

— Iedzersim vēl, — Niks teica.

Bills ielēja viskiju. Niks piepilināja mazliet ūdens.

— Ja tā būtu turpinājies, mēs te šovakar nesēdētu, — Bills sacīja.

Taisnība jau bija. No sākuma viņš domāja braukt mājās un iestāties kādā darbā. Tad plānoja visu ziemu pavadīt Šarlevuā, lai būtu tuvāk Mārdžai. Nu viņš vispār vairs nezināja, ko pasākt.

— Varbūt mēs pat rīt neietu kopā makšķerēt, — Bills teica. — Nē, tu pareizi darīji.

— Es citādi nevarēju, — Niks sacīja.

— Zinu. Tā parasti notiek, — piekrita Bills.

— Pēkšņi viss bija cauri, — Niks turpināja. — Pats nezinu, kāpēc. Es tur neko nevarēju darīt. Tā kā šī vētra: trīs dienās visas lapas ir nost.

— Kas bijis, izbijis. Un cauri, — Bills teica.

— Tā bija mana vaina, — sacīja Niks..

— Vai nav vienalga kā vaina? — atvaicāja Bills.

— Laikam jau patiešām vienalga, — teica Niks.

Galvenais, ka Mardžorija bija aizgājusi un viņi nekad vairs neredzēsies. Viņš bija piestāstījis Mardžorijai pilnu galvu, kā viņi ceļos pa Itāliju un cik viņiem tur būs labi. Un kur tikai abi neizbraukās. Nu viss bija pagalam. Un viņš pats arī kļuvis tāds kā tukšāks.

— Ja nu tas ir cauri, pārējais nav svarīgi, — Bills teica. — Ka es tev saku, Vimidž, man visu to laiku bija nemierīgs prāts. Tu darīji pareizi. Viņas mātei tas, protams, briesmīgi ķērās pie dūšas. Viņa jau bija izbazūnējusi puspasaulei, ka jūs esat saderinājušies.

— Mēs nebijām saderinājušies, — Niks iebilda,

— Visiem zināms, ka bijāt.

— Ko lai dara, — Niks sacīja. — Nebijām.

— Vai tad jūs netaisījāties precēties? — Bills jautāja.

— Taisījāmies. Bet saderināti nebijām, — atbildēja Niks.

— Kāda tur starpība? — indīgi apvaicājās Bills.

— Nezinu. Starpība ir.

— Neredzu gan, — teica Bills.

— Piķis ar viņu, — sacīja Niks. — Liksimies pilni.

— Lai notiek, — Bills teica. — Un pamatīgi pilni.

— Piedzersimies un tad iesim peldēties, — Niks sacīja.

Viņš izdzēra savu glāzi vienā rāvienā.

— Sirds sāp par Mārdžu, — viņš teica. — bet ko es varēju darīt? Tu pazīsti viņas māti,

— Baigā vecene, — sacīja Bills.

— Un pēkšņi viss bija cauri, — Niks atkārtoja. — Man nevajadzēja par to runāt.

— Tu jau nerunāji, — Bills mierināja. — Es runāju, un nu es arī esmu beidzis. Mēs nekad vairs par to nerunāsim. Un tu labāk izmet no galvas. Citādi vēl skriesi pie viņas atpakaļ.

Tas Nikam nebija ienācis prātā. Viss likās tik nenovēršami beidzies. Tā bija ideja. Nikam uzreiz kļuva vieglāk.

— Protams. No tā neviens nav drošs.

Viņš atkal bija laimīgs. Nekas nebija pagalam. Jau sestdien viņš varēja aizbraukt uz pilsētu. Šodien bija ceturtdiena.

— Tāda iespēja ir vienmēr, — viņš teica.

— Tev jābūt ļoti piesardzīgam, — Bills brīdināja.

— Es būšu piesardzīgs, — Niks atbildēja.

Viņš jutās laimīgs. Nekas nebija pagalam. Nekas nebija zaudēts. Sestdien viņš brauks uz pilsētu. Viņam bija daudz vieglāk nekā tad, kad Bills vēl nebija sācis runāt. Vienmēr varēja atrast kādu izeju.

— Ņemsim bises un iesim uz zemesragu, varbūt satiksim tavu veco, — Niks sacīja.

— Lai notiek.

Bills nocēla no sienas divas medību bises. Viņš atvēra patronu kārbu. Niks uzvilka lietus mēteli un kurpes. Kurpes bija sakaltušas pavisam stīvas. Viņš vēl jutās dzēris, bet galva bija skaidra.

— Kā tu jūties? — Niks jautāja.

— Lieliski. Taisni tā, kā vajadzīgs. — Bills aizpogāja vamzi.

— Nebija nekādas jēgas dzert.

— Galīgi nekādas. Varējām tūlīt iet laukā.

Viņi izgāja laukā. Vējš bija izvērsies īstā viesulī.

— Putni būs sagūluši zālē, — Niks piezīmēja.

Viņi gāja lejā uz dārziem.

— Es šorīt redzēju sloku, — Bills teica.

— Varbūt laimēsies izcelt, — sacīja Niks.

— Tādā vējā nevar šaut, — Bills atbildēja.

Ārā visa tā Mardžorijas būšana nelikās tik traģiska. Tā nelikās vairs pat neko svarīga. Vējš aizpūta visu.

— Pūš taisni no lielā ezera, — Niks teica.

Viņi dzirdēja pa vējam bises būkšķi.

— Mans vecais, — sacīja Bills. — Viņš ir lejā, purvā.

— Iesim pa šo ceļu, — teica Niks.

— Labāk pa lejas pļavu, varbūt kaut ko izceļam, — sacīja Bills.

— Lai notiek, — Niks piekrita.

Nekas vairs nebija svarīgs. Vējš izpūta visu no galvas. Uz pilsētu jau varēja aizbraukt jebkuru sestdienu. Tādu iespēju der pataupīt katram gadījumam.

PIEKTĀ NODAĻA. ČEMPIONS

Sešus ministrus nošāva pusseptiņos no rīta pie slimnīcas sienas. Pagalms bija vienās peļķēs. Pagalma bruģis bija nobiris ar slapjām rudens lapām. Lielus lija aumaļām. Slimnīcas logi bija aiznagloti. Viens no ministriem bija slims ar tīfu. Divi kareivji iznesa viņu pa kāpnēm ārā lietū. Tie mēģināja nostādīt viņu pie sienas, bet viņš nošļuka un apsēdās peļķē. Pārējie pieci mierīgi stāvēja pie sienas. Beidzot virsnieks teica kareivjiem, ka nav vērts sliet viņu kājās. Pēc pirmās zalves viņš sēdēja ūdenī ar galvu uz ceļgaliem.

Niks piecēlās. Liekas, nekas viņam nekaitēja. Viņš paskatījās uz sliedēm un pēdējā vagona uguntiņām, kas nozuda pagriezienā. Pa abām uzbēruma pusēm bija ūdens, tālāk tamarisku purvs.

Viņš aptaustīja ceļgalu. Bikšu stara bija pārplēsta un āda nobrāzta. Rokas arī noskrambātas, panadzes piedzītas ar smiltīm un izdedžiem. Pa uzbēruma nogāzi Niks nokāpa pie ūdens un nomazgāja rokas. Mazgāja ilgi aukstajā ūdenī, lai dabūtu laukā netīrumus no panadzēm. Viņš pietupās un nomazgāja arī ceļgalu.

Draņķis tas bremžu pārraugs. Lai tikai Niks viņu kādreiz satiek. Neizspruks. Un Niks viņu pazīs kā raibu suni. Smalki viņš bija izrīkojies.

— Panāc šurp, zēniņ, — viņš bija teicis, — es tev kaut ko paradīšu.

Un Niks bija uz to iekritis. Kā pēdīgais vientiesis. Otrreiz viņu tā vairs neviens nepaķers.

— Panāc šurp, zēniņ, es tev kaut ko parādīšu! — Un tad grūdiens, un Niks četreniski izlidoja uzbēruma malā.

Niks paberzēja aci. Pamatīgs bumbulis. Nu viņam būs zila acs. Jau sāka sāpēt. Ak, tu naģes dēls tāds!

Ar pirkstu galiem viņš taustīja uzpampušo aci. Kas gan beigu beigās bija zila acs? Nekas vairāk nebija noticis. Viņš vēl bija lēti ticis cauri. Ja varētu redzēt, kā tā acs izskatās. Ūdens atspīdumā laikam gan neizdotos neko sablenzt. Bez tam metās jau tumsa un viņš bija tālu no jebkuras apdzīvotas vietas. Niks noslaucīja rokas biksēs, piecēlās un kāpa atkal augšā.

Viņš gāja pa sliedēm. Uzbērums bija stingrs, smiltis un grants blīvi sablietētas starp gulšņiem, un iet bija viegli. Kā labs lielceļš tas veda caur purvu. Niks gāja uz priekšu. Vajadzēja meklēt kaut kur pajumti.

Preču vagonā Niks bija ielēcis netālu no Voltonas, kur vilciens palēnināja gaitu. Kalkaska palika aiz muguras, kad sāka krēslot. Tagad viņš, liekas, bija netālu no Manselonas. Kādas trīs četras jūdzes cauri purvam. Viņš gāja, cenzdamies likt kājas gulšņu starpās, purvs kūpēja spokainā miglā. Acs sāpēja, un viņš bija izsalcis. Viņš gāja tikai uz priekšu, aiz muguras palika jūdze pēc jūdzes. Vienīgi purvs gar uzbēruma malām nemainījās.

Priekšā bija tilts. Niks gāja tam pāri, zoles dobji dunēja pa metālu. Lejā cauri tērauda gulšņu spraugām melnoja ūdens. Niks paspēra vaļēju kāsi, un tas noplaukšķēja ūdenī. Aiz tilta sākās paugurājs. Augsti un tumši tas slējās gar uzbēruma malām. Tālāk uz priekšu Niks ieraudzīja ugunskuru.

Viņš piesardzīgi virzījās uz uguns pusi. Ugunskurs laikam dega lejā, uzbēruma nogāzes malā. Niks redzēja tikai atspīdumu. Sliežu ceļš stiepās caur pakalniem, un tur, kur dega ugunskurs, gaisma šķita papletusi ieleju līdz pašam mežam. Niks klusi nokāpa no uzbēruma un iegriezās mežā, lai tuvotos ugunskuram no koku aizsega. Tas bija skābaržu mežs, un zem Nika kājām sprakšķēja skābaržu riekstiņi. No mežmalas ugunskura gaisma likās ļoti spilgta. Pie uguns sēdēja cilvēks. Niks stāvēja aiz koka un skatījās. Likās, ka cilvēks ir viens. Viņš sēdēja, galvu rokās iespiedis, un lūkojās ugunī. Niks paspēra dažus soļus uz priekšu un iznāca gaismas lokā.

Vīrs sēdēja un skatījās ugunī. Viņš nesakustējās arī tad, kad Niks pienāca pavisam klāt.

— Sveiki! — teica Niks.

Vīrs pacēla acis.

— Kur tu tā norāvies? — viņš jautāja.

— No bremžu pārrauga.

— No tā, kas uz preču vilciena?

— Jā.

— To mirlu es redzēju, — vīrs teica. — Vilciens te pagāja garām pirms kādas stundas pusotras. Šis slāja pa vagona jumtu, berzēja rokas un dziedāja.

— Īsts mirla!

— Laikam bija priecīgs, ka nogrūdis tevi, — vīrs nopietni sacīja.

— Gan es viņam atdarīšu.

— Mauc viņam ar pusķieģeli, kad gadīsies pa sviedienam, — vīrs ieteica.

— Parūpēšos, lai gadās.

— Tu esi kauslis, ko?

— Nē, — Niks atbildēja.

— Visi puikas ir kaušļi.

— Kādreiz jākļūst gribot negribot.

— Un ko tad es saku?

Vīrs paskatījās uz Niku un pasmaidīja. Ugunskura gaismā Niks ieraudzīja sakropļotu seju. Deguns bija ielauzts, no acīm palikušas greizas šķirbas, lūpas dīvaini izrieztas. Visu to Niks neaptvēra uzreiz, viņš tikai redzēja, ka seja ir ķēmīgi sakropļota. Kā rupji krāsota maska. Uguns gaismā tā izskatījās nedzīva.

— Ko, vai neesmu daiļš no vaiga? — vīrs apvaicājās.

Niks jutās neērti.

— Ne visai, — viņš atbildēja.

— Paskaties uz šito! — vīrs norāva cepuri.

Viņam bija tikai viena auss. Tā pati uzpampusi un cieši pieplakusi galvai. Otras vietā ķēmīgs stumbenis.

— Esi kaut ko tādu redzējis?

— Nē, — teica Niks. Viņam kļuva mazliet nelabi.

— Es varu turēt, — vīrs sacīja. — Kā tu domā, puikiņ, es varu turēt?

Uz galvošanul

— Visi viņi ir rokas pret mani aplauzuši, — vīrelis lielījās, — bet neko nevar man padarīt!

Viņš paskatījās uz Niku. — Piesēsties, — viņš teica. — Ēst gribi?

— Nerūpējieties, — Niks sacīja. — Es eju uz pilsētu.

— Paklau, — vīrs teica, — vari saukt mani par Edu.

— Lai notiek!

— Paklau, — vīrs turpināja, — man nav visi mājās.

— Kā tā?

— Es esmu traks.

Viņš uzlika cepuri. Nikam sanāca smiekli.

— Nekas jums nekaiš.

— Nē, kaiš gan. Es esmu traks. Paklau, tu kādreiz esi bijis traks?

— Nē, — Niks atbildēja. — Kā tas izpaužas?

— Nezinu, — Eds sacīja. — Kad cilvēkam uznāk trakums, viņš pats neapjēdz, ka ir traks. Tu taču mani, jādomā, pazīsti?

— Nē.

— Es esmu Eds Frensiss,

— Dieva goda vārds?

— Netici?

— Ticu.

Niks juta, ka vīrelis nemelo.

— Tu zini, kur ir mans spēks?

— Nē, — teica Niks.

— Manā lēnajā sirdī. Piecdesmit pukstienu minūtē. Paraugi.

Niks vilcinājās.

— Še roka, — vīrs pastiepa to Nikam. — Ņem aiz locītavas. Uzliec pirkstus te!

Mazā vīreļa locītava bija plata un muskuļaina. Niks juta zem pirkstiem lēnus pulsa sitienus.

— Pulkstenis tev ir?

— Nē.

— Man arī nav, — Eds sacīja. — Bez pulksteņa nekas nesanāk.

Niks palaida locītavu.

— Paklau, — vīrelis iesaucās, — ņem ciet! Tu skaitīsi pulsu, es skaitīšu līdz sešdesmit.

Juzdams lēnos, stingros pukstienus zem pirkstiem, Niks sāka skaitīt. Vīrelis lēnām skaitīja balsī; viens, divi, trīs, četri, pieci… un tālāk.

— Sešdesmit! — Eds nobeidza. — Minūte. Un cik tev sanāca?

— Četrdesmit, — sacīja Niks.

— Pareizi! — Eds staroja. — Sirds man nekad nesteidzas.

No dzelzceļa uzbēruma kāds noskrēja un nāca pa klajumu uz ugunskuru.

— Hello, Bag! — Eds uzsauca.

— Hello! — Bags atbildēja. Tā bija nēģera balss. Arī no gaitas Niks jau bija nopratis, ka tas ir nēģeris. Pašlaik bija redzama tikai viņa mugura, noliekusies pār uguni. Tad viņš atslējās taisni.

— Tas ir mans draugs Bags, — teica Eds. — Viņš arī ir traks.

— Prieks iepazīties, — Bags sacīja. — No kurienes jūs, lūdzu, bijāt?

— No Čikāgas, — Niks atbildēja.

— Jauka pilsēta, — Bags teica. — Es lāgā nesaklausīju jūsu vārdu.

— Adamss. Niks Adamss.

— Viņš apgalvo, ka nekad neesot bijis traks, — Eds paziņoja.

— Viņam vēl visa dzīve priekšā, — nēģeris sacīja. Viņš pie ugunskura tina vaļā kādu sainīti.

— Kad mēs kaut ko ieēdīsim, Bag? — bokseris jautāja.

— Tūlīt.

— Ēst gribas, Nik?

— Kā vilkam.

— Dzirdēji, Bag?

— Es vienmēr visu dzirdu.

— Ne jau to es tev jautāju.

— Jā. Es dzirdēju, ko džentlmenis teica.

Bags lika pannā šķiņķa šķēles. Kad panna sakarsa, tauki sāka sprēgāt, un Bags, uz savām garajām nēģera kājām pār uguni uzkucies, apgrieza šķiņķi un iesita olas pannā, grozīdams to no viena sāna uz otru, lai olas pludotu taukos.

— Vai jūs nenogrieztu kādu šķēli maizes, mister Adams, tur somā ir, — Bags atskatījās no ugunskura.

— Protams.

Niks uztaustīja somā maizes klaipu. Viņš nogrieza sešas šķēles. Eds noskatījās, kā viņš griež, un paliecās uz priekšu.

— Dod man savu nazi, Nik, — viņš teica.

— Nedodiet, nedodiet! — iesaucās nēģeris. — Turiet labi cieši savu nazi, mister Adams!

Bokseris atkal apsēdās.

— Vai jūs nepasniegtu man maizi, mister Adams? — nēģeris palūdza. Niks pienesa viņam maizi.

— Jums garšo šķiņķa taukos mērcēta maize? — nēģeris apvaicājās.

— Un kā vēl!

— Tas paliks uzkodām. Sāksim ar gaļu. Lūdzu!

Nēģeris izcēla šķiņķa šķēli, uzplāja to uz rieciena un virsū uzlika olu.

— Pārklājiet otru šķēli, lūdzu, un pasniedziet misteram Frensisam.

Eds paņēma sendviču un sāka ēst.

— Pieraugiet, ka ola neiztek, — nēģeris brīdināja. — Un šī te jums, mister Adams. Pārējais man.

Niks iecirta zobus sendvičā. Nēģeris sēdēja viņam pretim blakus Edam. Karstais, ceptais šķiņķis ar olu garšoja brīnišķīgi.

— Misters Adamss patiešām ir izsalcis, — nēģeris sacīja. Mazais vīrelis ar Nikam pazīstamo boksa eksčempiona vārdu klusēja. Viņš nebija pavēris muti, kopš nēģeris neļāva dot viņam nazi.

— Drīkstu jums piedāvāt taukos mērcētu šķēli? — Bags vaicāja.

— Liels paldies!

Mazais, baltais vīrelis skatījās uz Niku.

— Jūs arī vēlaties kādu šķēli, mister Edolf Frensis? — nēģeris pastiepa pannu.

Eds neatbildēja. Viņš skatījās uz Niku.

— Mister Frensis, — nēģeris laipnā balsī atgādināja.

Eds neatbildēja. Viņš skatījās uz Niku.

— Es ar jums runāju, mister Frensis, — nēģeris pacietīgi atkārtoja.

Eds vēl arvien skatījās uz Niku. Cepuri viņš bija savilcis uz acīm. Niks jutās neomulīgi.

— Kāda velna pēc tu te uzkūlies? — no cepures apakšas atskanēja griezīgs uzbļāviens Nikam.

— Ko tu īsti iedomājies, velns tevi rāvis? Puņķu tapa tu! Lien, kur viņu neviens nav saucis, rij cita ēdienu un, kad viņam paprasa nazi, tad nezina, kur būtu slēpis savu puņķaino degunu!

Viņš nikni blenza uz Niku, seja nobālusi, acis zem cepures malas tikko samanāmas.

— Vanckars tu esi, nekas vairāk. Ko tu te līdi, tevi kāds sauca?

— Neviens.

— Skaidrs, ka neviens. Un neviens neprasa, lai tu te paliec. Uzkuļas, izšaipās par manu seju, smēķē manus cigārus, dzer manu šņabi un vēl ceļ degunu gaisā! Tu varbūt domā, ka tas tev tā paies?

Niks neatbildēja. Eds uzslējās kājās.

— Ka es tev saku, puņķainais Čikāgas vanckar! Ar vienu sitienu tev tas trumulis būs no pleciem nost. Saprati?

Niks kāpās atpakaļ. Mazais vīrelis lēnām nāca viņam virsū, smagi izsperdams kreiso kāju un labo pievilkdams klāt.

— Sit pirmais! — Viņš pameta ar galvu. — Izmēģini roku!

— Es nemaz negribu jums sist.

— Nu nē, tu man neizlocīsies. Bez kāviena tu neizspruksi. Sit, ka tev saka!

— Liecieties mierā! — Niks teica.

— Nu tad labi, vanckar!

Vīrelis nolaida acis uz Nika kājām. Kamēr viņš skatījās zemē, nēģeris, kas bija nācis viņam pa pēdām, kopš viņš bija piecēlies no ugunskura, atvēzējās un iezvēla viņam pa pakausi. Vīrelis sabruka, un Bags nosvieda zālē lupatā ievīstītu policista nūjiņu. Vīrelis gulēja uz mutes zālē. Nēģeris pacēla mazo vīreli, tā galvai bezpalīdzīgi ļengājoties, un aiznesa pie uguns. Viņa seja bija briesmīga, acis vaļā. Bags uzmanīgi noguldīja viņu zālē.

— Vai jūs nebūtu tik laipns, mister Adams, un nepasniegtu spaini? — viņš palūdza. — Baidos, ka būšu iesitis mazliet par stipru.

Nēģeris iešļāca ar plaukstu mazliet ūdens vīrelim sejā un viegli paraustīja aiz auss. Acis aizvērās.

Bags piecēlās.

— Viss kārtībā, — viņš sacīja, — Neuztraucieties. Man ļoti žēl, mister Adams.

— Nekas. — Niks skatījās lejā uz mazo vīreli. Viņš ieraudzīja zālē nūjiņu un pacēla to. Tās lokanais rokturis vaļīgi iegula plaukstā. Melnā āda bija nodilusi, smagais gals aptīts ar mutautiņu.

— Vaļa bārdas rokturis. — Nēģeris pasmaidīja. — Tagad tādus vairs netaisa. Es nezināju, vai jūs tiksit ar viņu galā, un negribēju arī, lai jūs viņu vēl vairāk sakropļojat.

Nēģeris atkal pasmaidīja.

— Bet pats jūs viņam sitāt.

— Es zinu, kā jāsit. Viņš to nemaz neatcerēsies. Kad viņam uznāk, vajag izsist to trakumu laukā.

Niks vēl arvien skatījās uz vīreli, kas aizvērtām acīm gulēja zālē pie ugunskura. Bags piemeta žagarus ugunī.

— Nemaz neuztraucieties par viņu, mister Adams. Tā viņš ir gulējis neskaitāmas reizes.

— Kāpēc viņš sajuka prātā? — Niks jautāja.

— Ai, tas ir garš stāsts, — nēģeris, gar uguni rosīdamies, atbildēja. — Negribat kādu krūzīti šīs kafijas, mister Adams?

Viņš pasniedza Nikam krūzi un sakārtoja mēteli, kas bija palikts nesamaņā guļošajam vīrelim pagalvī.

— Pirmkārt, viņš ir pārāk bieži dauzīts. — Nēģeris iedzēra malciņu kafijas. — Jau no tā vien viņš kļuva krietni dumjāks. Tad par menedžeri viņam bija paša māsa, un avīzes ļoti aizkustinoši rakstīja par brāļiem un māsām, un kā viņa mīl savu brāli, un kā viņš mīl savu māsu, un, kad viņi Ņujorkā apprecējās, sākās lielas nepatikšanas.

— Es atceros to skandālu.

— Kā nu ne. Protams, brālis un māsa viņi bija no baltās ķēves septītā augumā, bet publikai tas ļoti nepatika, sākās nesaskaņas, un kādu dienu viņa aizgāja uz neatgriešanos.

Viņš iedzēra kafiju un noslaucīja lūpas ar sārto plaukstu.

— Tad viņš arī sajuka. Gribat vēl kafiju, mister Adams?

— Paldies.

— Es viņu pāris reižu esmu redzējis. Ļoti skaista sieviete. Līdzīga viņam kā dvīņu māsa. Viņš jau arī ir glīts cilvēks, nebijis tikai tas ģīmis tā samīcīts.

Viņš apklusa. Stāsts likās beidzies.

— Kur jūs iepazināties?

— Satiku viņu cietumā, — nēģeris atbildēja. — Viņš kopš māsas aiziešanas uz cilvēkiem vien metās visu laiku, līdz viņu beidzot iespundēja. Es tur sēdēju par slepkavību.

Viņš pasmaidīja un ar maigumu balsī turpināja:

— Man viņš tūlīt iepatikās, un, laukā ticis, es viņu uzmeklēju. Viņam patīk domāt, ka es arī esmu traks, lai jau domā vien. Man atkal patīk būt kopā ar viņu, patīk braukāt un redzēt pasauli, un ar viņu man nevajag zagt, lai klejotu. Man patīk dzīvotkā džentlmenim.

— Un ko jūs abi vispār darāt?

— Neko. Tāpat vien klejojam. Viņam ir nauda.

— Viņš savā laikā gan milzīgi daudz pelnīja?

— Kā nu ne. Tikai viņš ir jau visu notriecis. Vai arī viņam atņēmuši. Tagad to naudu sūta viņa.

Nēģeris sabikstīja uguni.

— Briesmīgi skaista sieviete, — viņš sacīja. — Un līdzīga viņam kā dvīņu māsa.

Nēģeris paskatījās uz mazo vīreli, kas, smagi elpodams, gulēja zemē. Viņa gaišie mati bija sakrituši uz pieres.

Sakropļotā seja nemaņas mierā izskatījās bērnišķīga.

— Es varu viņu pamodināt jebkurā brīdī, mister Adams. Neņemiet ļaunā, jums tagad vajadzētu iet. Man nepatīk būt neviesmīlīgam, bet, jūs ieraugot, viņš var atkal satraukties. Man negribas viņu sist, bet nekas cits neatliek, kad viņam uznāk. Tāpēc es cenšos turēt viņu tālāk no cilvēkiem. Jūs neņemsit ļaunā, vai ne, mister Adams?

Nē, nē, nav par ko pateikties. Es jau būtu jūs brīdinājis, bet izskatījās, ka jūs esat viņam ļoti iepaticies, un es cerēju, ka viss beigsies labi. Pāris jūdžu tālāk ir pilsēta. Saucas Manselona. Visu labu. Es tik labprāt lūgtu jūs pārnakšņot kopā ar mums, bet par to nevar būt ne runas.

Varbūt paņemsit līdz kādu šķēli maizes ar šķiņķi? Nē?

Tiešām, paņemiet gan! — visu to viņš pateica zemā, glāsmainā, laipnā balsī.

— Nu jauki! Uz redzēšanos, mister Adams! Lai jums labi klājas un laimīgu ceļu!

Niks pameta ugunskuru un gāja pāri klajumiņam uz dzelzceļa uzbērumu. Tumsā nonācis, viņš apstājās un ieklausījās. Zemā, glaudīgā nēģera balss runāja. Vārdus Niks nevarēja saklausīt. Tad viņš dzirdēja mazo vīreli sakām: — Man šausmīgi sāp galva, Bag.

— Tūlīt pāries, mister Frensis, — nēģera balss mierināja. — Iedzeriet tikai krūzi karstas kafijas.

Niks uzkāpa augšā pa uzbērumu un devās pa sliedēm uz priekšu. Roka viņam izrādījās šķiņķa maize, viņš iebāza to kabatā. Kamēr ceļš vēl nebija nogriezies aiz kalna, viņš laiku pa laikam paskatījās atpakaļ uz ugunskura atspīdumu mežmalā.

SESTĀ NODAĻA. ĻOTI ĪSS STĀSTIŅŠ

Niks sēdēja, atzvēlies pret baznīcas sienu, viņš te bija atvilkts no ielas, kur vēl sprakstēja ložmetēju kārtas. Kājas neveikli izplestas. Viņš bija ievainots mugurā. Seja sviedros un netīra. Saule spīdēja acīs. Diena bija ļoti karsta. Izsvaidītajās patronās pie sienas ar plato muguru uz augšu gulēja Rinaldi. Niks degošām acīm skatījās uz priekšu. Pretējās mājas sārtā siena bija izgruvusi līdz pašam jumtam, pāri ielai karājās salauzīta dzelzs gulta. Mājas ēnā uz gruvešiem gulēja divi krituši austrieši. Tālāk uz ielas bija vēl citi līķi. Ielu cīņa gāja uz beigām. Pretī veiksmīgam noslēgumam. Kuru katru brīdi varēja parādīties sanitāri ar nestuvēm. Niks pagrieza galvu un paskatījās lejā uz Rinaldi. — Senta[105], rinaldo, senta! Mēs abi esam noslēguši separātu mieru. — Rinaldi gulēja pašā svelmē un smagi elpoja. — Mēs neesam patrioti. — Niks novērsās, izmocīdams smaidu. Rinaldi bija bezcerīgs sarunu biedrs.

Karstā Padujas vakarā viņu iznesa uz jumta, un viņam pavērās skats pāri pilsētas namiem. Debesīs šaudījās svīres. Pēc brītiņa satumsa, un tad sāka šaudīties prožektori. Citi nogāja lejā ar visām pudelēm. Viņi ar Lūsiju dzirdēja viņus zem balkona tērzējam. Lūsija apsēdās uz gultas malas. Viņa bija vēsa un svaiga nakts sutoņā.

Lūsija jau trešo mēnesi dežurēja pa naktīm. Viņai to labprāt atļāva. Kad viņu operēja, Lūsija pati sagatavoja viņam operācijas galdu; tur neiztika bez jokiem par draudzeni ar naktspodu. Viņš iegrima narkozē, cenzdamies noturēt sevi grožos, kad nāks virsū dumjās pļāpāšanas brīdis. Ticis uz kruķiem, viņš staigāja, mērīdams temperatūru, lai Lūsijai nevajadzētu celties no gultas.

Slimnieku nebija daudz, un visi to zināja. Lūsiju mīlēja visi. Iedams atpakaļ pa slimnīcas gaiteņiem, viņš domāja par Lūsiju savā gultā.

Pirms atgriešanās frontē viņi aizgāja uz Domu un lūdza dievu. Tur bija mijkrēslis un klusums, un arī citi dievlūdzēji. Viņi gribēja apprecēties, bet nepietika laika uzsaukšanai, un viņiem nebija dzimšanas apliecību. Viņi jau tāpat jutās kā precēts pāris, bet viņiem gribējās, lai arī citi to zina un lai tas būtu droši.

Lūsija rakstīja viņam daudz vēstuļu, kuras viņš nesaņēma līdz pamiera noslēgšanai. Piecpadsmit vēstules atnāca uz fronti, viņš izšķiroja tās pēc datumiem un lasīja cauri visas pēc kārtas. Visas bija par slimnīcas dzīvi un kā viņa viņu mīl, kā nevar bez viņa dzīvot un cik drausmīgi garas ir naktis bez viņa.

Pēc pamiera viņi nolēma, ka viņš brauks mājās un meklēs darbu, lai viņi var apprecēties. Lūsija vēl neatgrieztos, kamēr viņš nebūtu dabūjis kārtīgu darbu, lai varētu viņu sagaidīt Ņujorkā. Protams, Amerikā viņš nedzertu un nepītos ne ar kādiem draugiem vai draudzenēm. Tikai gādātu darbu, lai apprecētos. Vilcienā no Padujas uz Milānu viņi saķildojās par to, ka Lūsija negrib braukt līdzi uzreiz. Kad vajadzēja šķirties Milānas stacijā, viņi gan saskūpstījās, bet ķilda nebija beigusies. Viņš aizbrauca saīdzis par tādu atvadīšanos.

Viņš brauca uz Ameriku ar Genujas tvaikoni. Lūsija atgriezās Pordenonē, kur patlaban atklāja jaunu slimnīcu. Tur visu laiku lija lietus, bija vientulīgi, un pilsētā bija nometināts Arditi bataljons. Lietainās, dubļainās pilsēteles ziemas garlaicībā bataljona komandieris sāka romāniņu ar Lūsiju, viņa līdz tam nevienu itālieti nebija pazinusi un beidzot aizrakstīja uz Ameriku, ka viņu mīlestība bijusi tikai bērnišķa aizraušanās. Viņai esot ļoti žēl, un viņš droši vien nesapratīšot, bet gan jau ar laiku sapratīšot un vēl būšot viņai pateicīgs, un viņa cerot pavisam necerēti uz pavasara pusi apprecēties. Viņa mīlot viņu kā agrāk, bet esot sapratusi, ka tā ir bērnišķīga aizraušanās. Viņa cerot, ka viņš dzīvē tālu tikšot, viņa tam nemaldīgi ticot. Viņa zinot, ka tā būšot labāk.

Majors neapprecēja Lūsiju ne pavasarī, ne kādā citā gadalaikā. Lūsija nesagaidīja atbildi vēstulei, ko bija rakstījusi uz Čikāgu. Toties viņš drīz dabūja gonoreju no universālveikala pārdevējas, ar ko bija vizinājies taksī pa Linkolna parku.

SEPTĪTĀ NODAĻA. KAREIVJA DZIMTĀ PUSE

Visu laiku, kamēr artilērijas uguns šķaidīja Fosaltas ierakumus, viņš gulēja, zemei pieplacis, svīda un lūdzās: —. Jēzu Kristu, liec, lai es palieku dzīvs. Dārgais Jēzu, liec, lai es palieku dzīvs. Lūdzu, lūdzu, Kristu, lūdzu, Kristu! Ja tu neļausi mani nokaut, es darīšu visu, ko tu liksi. Es ticu tev, es teikšu, es sludināšu visai pasaulei, ka tu esi vienīgais un viss. Lūdzu, lūdzu, dārgais Jēzu! — Apšaude aizvirzījās tālāk pa frontes līniju. Mēs ķērāmies pie ierakumu labošanas, no rīta uzlēca saule, diena bija tveicīgi rāma, priecīga un gaiša. Nākošo vakaru Mestrā atgriezies, viņš meitenei, ar kuru kāpa augšā uz Villa Rosu, neko nesacīja par Jēzu. Un nekad nevienam neko nesacīja.

Krebss aizgāja uz fronti no Kanzasas metodistu koledžas. Tā laika fotogrāfijā viņš redzams kopā ar saviem kursa biedriem, un visiem viņiem vienāda augstuma un piegriezuma apkakles. Viņš iestājās flotē 1917. gadā un neatgriezās Savienotajās Valstīs, kamēr 1919. gada vasarā neatgriezās 2. divīzija no Reinas.

Viņš bija nofotografējies pie Reinas ar divām vācu meitenēm un kādu kaprāli. Krebss un kaprālis likās izauguši no formas tērpiem. Vācu meitenes bija neglītas. Reinu uz fotogrāfijas nevarēja redzēt.

Ap to laiku, kad Krebss atgriezās savā dzimtajā pilsētā Oklahomas štatā, varoņu sumināšana jau bija pieklususi. Viņš bija atgriezies pārāk vēlu. Visiem pilsētas iedzīvotājiem, kas pārnāca no kara, rīkoja svinīgas sagaidīšanas. Tajās bija laba tiesa kara histērijas. Tagad sākās reakcija. Ļaudīm likās gandrīz vai smieklīgi, ka Krebss atgriezies tik vēlu, vairākus gadus pēc kara beigšanās.

Sākumā Krebsam, pārlaidušam Bello meža ierakumus, Suasonas, Šampaņas, Senmijelas un Argonas kaujas, vispār negribējās runāt par karu. Vēlāk viņam tāda vēlēšanās radās, bet neviens vairs negribēja klausīties. Viņa dzimtā pilsēta bija dzirdējusi pārāk daudz šausmu stāstu, lai patiesie notikumi vēl atstātu kādu iespaidu. Krebss saprata, ka vajag melot, lai kāds tevī klausītos, bet, pāris reižu samelojis, arī sāka just riebumu pret karu un kara stāstiem. Riebums, ko viņš tik bieži bija jutis frontē, ar jaunu spēku pārņēma viņu tāpēc, ka viņš bija spiests melot. Tas laiks, kuru atceroties viņš juta iekšēju mieru un skaidrību, tas tālais laiks, kad viņš darīja vienīgo, ko pieklājas darīt vīrietim, darīja viegli un bez piespiešanās, jau sākumā zaudēja visu savu vērtību, bet pēc tam aizmirsās pavisam.

Viņš meloja sīkumos, pierakstīdams sev to, ko bija darījuši, redzējuši vai dzirdējuši citi, un uzdodams par patiesību fantastiskus, visās frontēs pārstāstītus atgadījumus. Bet arī šie meli biljarda istabā nevienu nepārsteidza. Paziņas, saklausījušies izsmeļošus stāstus par vācu sievietēm, kas bijušas ar ķēdēm piekaltas pie ložmetējiem Argonas mežā, nespēja novērtēt viņa vienkāršos stāstus par nepieķēdētiem vācu ložmetējniekiem. Var jau būt, ka šos ložmetējniekus viņi ignorēja aiz tīra patriotisma.

Krebsam apriebās pārspīlēt un izdomāt, un, tikai nejauši saticies ar īstu frontinieku, papļāpājis ar viņu kādu brīdi deju vakara smēķētavā, viņš atkal bija vecs kareivis starp kareivjiem, kas, tāpat kā viņš, frontē bija jutuši tikai vienu — nepārtrauktas, šķebīgas bailes.

Visu atvasaru viņš pavadīja dīkdienīgi, no rītiem ilgi gulēja, tad gāja uz pilsētas bibliotēku pēc kādas grāmatas, pusdienas ēda mājās, lasīja uz lieveņa, kamēr apnika, un no pēcpusdienas karstuma glābās pilsētas biljarda zāles krēslainajā klusumā. Viņam patika spēlēt biljardu.

Pa vakariem viņš vingrinājās klarnetes spēlē, paklaiņoja pa pilsētu, palasīja un gāja gulēt. Abu jaunāko māsu acīs viņš vēl arvien bija varonis. Māte būtu nesusi viņam brokastis pie gultas, ja vien viņš gribētu. Māte nāca bieži, kad Krebss vēl bija gultā, un lūdza, lai pastāsta par karu, bet viņas uzmanības ilgam laikam nepietika. Tēvs bija nerunīgs.

Pirms aiziešanas uz fronti Krebsam nekad neļāva ņemt ģimenes automašīnu. Tēvs bija nekustamo īpašumu aģents un gribēja, lai mašīna būtu pie rokas vienmēr, kad ievajadzētos aizvest kādu klientu uz apskatāmo zemes gabalu. Mašīna parasti stāvēja pie Pirmās Nacionālās bankas nama, kur tēvam otrajā stāvā bija kantoris. Mašīna bija tā pati vecā arī tagad pēc kara.

Pilsētā nekas nebija mainījies, vienīgi mazās meitenītes bija izaugušas lielas. Bet viņas dzīvoja sarežģītā, pašām vien zināmu draudzību un nesaskaņu pasaulē, un Krebsam trūka apņēmības šajā svešajā pasaulē ielauzties. Skatīties uz meitenēm viņam patika. Pilsētā bija loti daudz skaistu meiteņu. Mati gandrīz visām bija īsi apcirpti. Kad viņš aizgāja karā, tik īsi apgrieztiem matiem staigāja bērni vai arī pārāk uzņēmīgas skuķes. Toties visas meitenes valkāja svīterus un blūzes ar apaļām apkaklītēm. Tāda bija mode. Krebsam patika skatīties no lieveņa uz meitenēm, kas staigāja pa ielas otru pusi. Viņam patika nolūkoties, kā meitenes staigā koku paēnā. Viņam patika apaļās apkaklītes virs svīteriem. Patika viņu zīda zeķes un lēzenās kurpītes. Patika viņu īsi apcirptie mati un gaita.

Pilsētas centrā viņas nelikās tik pievilcīgas. Grieķu kafejnīcas saldējuma zālē viņas Krebsam pavisam nepatika. Patiesībā jau viņam neko no meitenēm nevajadzēja. Viņas bija pārāk neizprotamas. Un vēl kaut kas. Neskaidra vēlēšanās pēc savas meitenes viņam bija, bet kur visi pūliņi, lai pie tādas tiktu! Viņš gribēja meiteni, bet negribēja noņemties diezin cik ilgu laiku, lai kādu iegūtu. Negribēja visas tās mīlestības spēlē pieņemtās viltībiņas. Negribēja nosist laiku ar meitenes lenkšanu. Negribēja vairs melot. Tā visa tāds skuķis nebija vērts.

Viņš baidījās no sekām. Viņš negribēja nekā tāda, kam varētu būt sekas. Viņš gribēja dzīvot bez sarežģījumiem. Turklāt viņam meitene tik ļoti nemaz nebija vajadzīga. Armijā viņš bija iemācījies iztikt. Varēja jau plātīties, ka tev noteikti vajadzīga sieviete. Gandrīz vai visi tā plātījās. Bet tie bija meli. Sieviete nebija vajadzīga. Jocīgi gan. Sākumā puiši plātās, ka meitenes viņiem neko nenozīmē, ka viņi par meitenēm vispār nedomā un negrib viņām ne pieskarties. Vēlāk plātās, ka nevar iztikt bez sievietēm, ka visu laiku sievieti vien grib un bez sievietes nevar aizmigt.

Arī tikai meli. Kā viens, tā otrs. Sievietes nav vajadzīgas, ja par viņām nedomā. Un armija pieradina nedomāt. Agri vai vēlu tāpat kāda uzrodas. Kad tu esi pa īstam nobriedis sievietei, tu viņu dabū. Par to nemaz nav jādāmā. Brīdi agrāk vai vēlāk viņa parādīsies. Arī to viņš bija iemācījies armijā.

Viņš gribētu meiteni, kas atnāktu pati un neprasītu skaistus vārdus. Bet te, mājās, tas bija pārāk sarežģīti. Kaut ko tādu viņš vairs nedabūtu cauri. Tas nebija pūliņu vērts. Ar francūzietēm un vācietēm bija citādi. Tur nebija vajadzīga visa tā runāšana. Viņu valodu neprotot, varēja iztikt bez vārdiem. Viss bija vienkārši un draudzīgi. Viņš domāja par Franciju, tad sāka domāt par Vāciju. Vislabāk viņam patika Vācija. Viņam nemaz negribējās braukt projām. Negribējās atgriezties mājās. Tomēr — mājās viņš nu bija. Un sēdēja te uz lieveņa.

Viņam patika meitenes, kas staigāja pa ielas otru pusi. Krebsam viņas likās skaistākas par franču un vācu meitenēm. Bet viņu pasaule nebija Krebsa pasaule. Labi jau būtu, ja kāda no šīm meitenēm piederētu viņam. Bet tas neatmaksājās. Visas viņas bija kā viena modeļa kopijas. Modelis viņam patika. Tas bija aizraujoši skaists. Bet viņš negribēja visus tos augstos vārdus. Tik stipri viņš nevienu no šīm meitenēm nekāroja. Paskatīties jau bija patīkami, kāpēc ne? Bet citādi neatmaksājās. īpaši tagad, kad bija tik labi un mierīgi.

Viņš sēdēja uz lieveņa, lasīdams grāmatu par karu. Tas bija vēsturisks apcerējums, un viņš lasīja par kaujām, kurās pats bija piedalījies. Kaut ko tik interesantu viņš nekad nebija lasījis. Žēl tikai, ka nebija vēl vairāk karšu. Viņš domās izbaudīja prieku, ar kādu lasīs visas turpmākās labās kara grāmatas, kas iznāks ar pamatīgām, sīki detalizētām kartēm. Nu tikai viņš sāka pa īstam saprast karu. Viņš savā laikā bija krietns kareivis. Bet tā bija pavisam cita lieta.

Kādu rītu, kad viņš jau veselu mēnesi bija nodzīvojis mājās, istabā ienāca māte un apsēdās uz viņa gultas malas. Viņa nogludināja priekšautu.

— Es vakar runāju ar tēvu, Harold, — viņa sacīja.

— Tēvs atļāva tev ņemt pa vakariem mašīnu.

— Jā? — vaicāja Krebss, nebūdams vēl īsti pamodies.

— Ņemt mašīnu, tu saki?

— Jā. Tēvs jau arī visu laiku domājis, ka pa vakariem tu varētu ņemt mašīnu, kad vien gribi, un tā mēs norunājām.

— To nu gan tu viņam iestāstīji, — teica Krebss.

— Nē. Tēvs pats piedāvāja, kad mums iznāca runāšana.

— Jā. Bet es lieku galvu ķīlā, ka tu viņu pielauzi, — Krebss piecēlās gultā sēdus.

— Vai nenāksi lejā paēst brokastis, Harold? — māte jautāja.

— Tikko būšu apģērbies, — Krebss atbildēja.

Māte izgāja no istabas, un viņš dzirdēja lejā sprakstam pannu, kamēr mazgājās, skuvās un ģērbās, lai noietu ēdamistabā uz brokastīm. Kad viņš jau ēda, māsa ienesa pastu.

— Sveiks, Hari! — viņa uzsauca. — Vecā miegamice! Drīz tu pavisam vairs necelsies augšā.

Krebss paskatījās uz māsu. Jauka meitene. Viņa mīļākā māsa.

— Avīzes ir? — viņš jautāja.

Māsa pasniedza «Kansas City Star», viņš norāva brūno bandroli un uzšķīra sporta lappusi. Viņš atlocīja avīzi, nolika to pret ūdens krūzi un piespieda klāt ar biezputras šķīvi, lai varētu ēzdams lasīt.

— Harold, — māte uzsauca no virtuves durvīm, — lūdzu, nesaburzi avīzi! Tēvs nevar lasīt saburzītu.

— Es nesaburzīšu, — Krebss sacīja.

Māsa apsēdās pretim pie galda un skatījās uz Krebsu, kamēr viņš lasīja.

— Mums šodien skolā būs beisbola sacīkstes, — viņa sacīja, — es būšu metēja.

— Lieliski, — Krebss teica, — kā sviežas jūsu komandai?

— Es metu labāk par puikām. Es iemācīju arī citiem skuķiem visu, ko tu man rādīji. Bet nekāda lielā labuma no viņām nav.

— Jā? — teica Krebss.

— Es meitenēm sacīju, ka tu esi mans pielūdzējs. Tu esi mans pielūdzējs, Hari?

— Kā bankā.

— Bet brālis nevar būt pa īstam pielūdzējs, tāpēc ka brālis?

— Nezinu.

— Zini gan. Bet tu būtu mans pielūdzējs, ja es būtu liela un tev patiktu?

— Noteikti. Tu jau tagad esi mana meitene.

— Es patiešām esmu tava meitene?

— Protams.

— Tu mani mīli?

— Uhu!

— Tu mani mīlēsi mūžīgi?

— Mūžīgi un trīs dienas.

— Tu nāksi šodien paskatīties, kā es spēlēju?

— Varbūt.

— Nē, tu mani nemīli. Ja tu mani mīlētu, tu gribētu atnākt un paskatīties, kā es spēlēju beisbolu.

Krebsa māte iznāca no virtuves ēdamistabā. Viņa ienesa šķīvi ar divām ceptām olām un kraukšķīga bekona šķēlēm un vēl šķīvi ar griķu pankūkām.

— Ej nu laukā, Helēnīt, — viņa teica. — Man jāparunājas ar Haroldu.

Viņa nolika Krebsam priekšā olas ar bekonu un ienesa kļavu sīrupa krūzi pankūkām. Tad viņa piesēdās pie galda pretim Krebsam.

— Tu varētu gan uz brītiņu nolikt avīzi, — viņa sacīja.

Krebss salocīja avīzi un nolika.

— Vai tu esi jau izdomājis, ko darīt tālāk, Harold? — viņa jautāja, noņemdama acenes.

— Nē, — Krebss atbildēja.

— Vai nebūtu jau laiks? — Mātes tonis nebija dzēlīgs. Viņa gluži vienkārši bija norūpējusies.

— Neesmu par to padomājis.

— Vaiga sviedros mums būs savu maizi ēst, — sacīja māte, — laiskām rokām nav paliekamas vietas dieva valstībā.

— Es neesmu dieva valstībā, — Krebss atteica.

— Mēs visi dzīvojam viņa valstībā.

— Kā parasti tādās reizēs, Krebss jutās neērti un dusmojās.

— Man tā sāp sirds par tevi, Harold, — māte turpināja. — Tu esi neaizsargāts pret pasaules kārdinājumiem. Es zinu, cik vīrieši ir vāji. Es nevarēju aizmirst, ko jūsu mīļais vectētiņš, mans tēvs, stāstīja par pilsoņkaru, un lūdzu dievu par tevi. Es lūdzu par tevi dienām un naktīm, Harold.

Krebss skatījās, kā šķīvī sasalst tauki.

— Tēvs arī ir noraizējies, — māte runāja tālāk. — Viņš baidās, ka tu esi zaudējis godkārību, ka tev dzīvē nav vairs noteikta mērķa. Čārlijs Saimonzs, arī puisis tavos gados, dabūja labu darbu un taisās precēties. Visi puiši ir iekārtojušies, katram gribas kaut ko sasniegt, tu redzi, pat tādi zēni kā Čārlijs Saimonzs ir nostājušies uz ceļa, lai kļūtu par derīgiem sabiedrības locekļiem.

Krebss klusēja.

— Neskaties tā, Harold, — māte sacīja. — Tu zini, kā mēs tevi mīlam un tikai tevis paša labā es saku, kā tas ir. Tēvs nebūt nevēlas ierobežot tavu brīvību. Viņš domā, ka vajadzētu dot tev mašīnu. Ja vēlies vizināties ar kādu jauku meiteni, mums par to būs tikai prieks. Mēs gribam, lai tu izklaidējies. Bet tev jāsāk strādāt, Harold. Tēvam vienalga, kur tieši. Katrs darbs ir godājams, viņš saka. Bet kaut kas tev jādara. Viņš lūdza, lai es ar tevi šorīt parunāju, un vēlāk tu uzietu pie viņa kantorī, labi?

— Tas ir viss? — jautāja Krebss.

— Jā. Vai tad tu nemīli savu māti, dēliņ?

— Nē, — Krebss teica.

Māte skatījās uz viņu pāri galdam. Acīs iespīdējās asaras. Viņa sāka raudāt.

— Es nevienu nemīlu, — sacīja Krebss.

Tas nelīdzēja. Viņš neprata pateikt tā, lai viņa saprastu. Muļķīgi bija vispār kaut ko sacīt. Viņš nodarīja veltas sāpes mātei. Viņš piegāja un saņēma mātes roku. Viņa raudāja, iespiedusi galvu delnās.

— Es tā negribēju, — viņš teica. — Es vienkārši noskaitos. Es nedomāju sacīt, ka nemīlu tevi.

Māte joprojām raudāja. Krebss uzlika roku viņai uz pleca.

— Vai tad tu man netici, māt?

Māte pakratīja galvu.

— Lūdzu, lūdzu, nevajag, māmiņ. Tici man!

— Labi, — māte, asarās smakdama, atbildēja. Viņa pacēla acis. — Es tev ticu, Harold!

Krebss noskūpstīja viņas matus. Māte pacēla seju pret viņu.

— Es esmu tava māte, — viņa teica. — Es nēsāju tevi uz rokām, kad tu biji pavisam maziņš.

Krebss juta tādu kā šķebīgu nelabumu.

— Es zinu, māmiņ, — viņš sacīja. — Centīšos būt tev labs dēls.

— Vai tu nenomestos man blakus ceļos un nenoskaitītu lūgšanu? — māte jautāja.

Abi nometās ceļos pie ēdamistabas galda, un Krebsa māte lūdza dievu.

— Un tagad tu, Harold, — viņa teica.

— Es nevaru, — Krebss atbildēja.

— Pamēģini, Harold.

— Nevaru.

— Vai lai es noskaitu lūgšanu tavā vietā?

— Jā.

Tad māte noskaitīja lūgšanu viņa vietā, viņi piecēlās, Krebss noskūpstīja māti un izgāja no mājas. Viņš tā bija centies dzīvot bez sarežģījumiem. Aizkustināts viņš nejutās ne mazākā mērā. Viņam bija žēl mātes, un māte bija piespiedusi viņu melot. Viņam jāiet uz Kanzassitiju un jādabū darbs, tad viņai būs miers. Pirms aizbraukšanas droši vien būs vēl kāda scēna. Iet pie tēva uz kantori viņš netaisījās. Viņam gribējās, lai dzīve ritētu mierīgi. Jau sāka likties, ka tā arī būs. Nu viss bija pagalam. Jāaiziet labāk uz skolu un jāpaskatās, kā Helēna spēlē beisbolu.

ASTOTĀ NODAĻA. REVOLUCIONĀRS

Divos naktī divi ungāri ielauzās tabakas veikalā Piecpadsmitās ietas un Lielās avēnijas stūri. Drevitss un Boils atbrauca policijas fordā no Piecpadsmitās ielas iecirkņa. Ungāri ar savu kravas mašīnu patlaban stūrēja atpakaļgaitā no škērsieliņas. Boils izšāva uz to, kas sēdēja pie stūres, un tad uz otru, kas bija kravas kastē. Drevitss pārbijās, ieraudzījis, ka abi ir beigti.

—Pie velna, Džimij, — viņš teica, — to gan tev nevajadzēja darīt. Mēs iekulsimies baigās nepatikšanās.

—Zagt viņi līda? Līda! — sacīja Boils. — Kaut kādi mērkaķa itālieši viņi bija? Bija! Kāds idiots taisīs viņu dēļ skandālu?

—Var jau būt, ka tev šoreiz taisnība, — teica Drevitss, — bet šaudams tu vēl nemaz nezināji, ka tie ir itālieši.

—Un tikai! — sacīja Boils. — Tos mērkaķa itāliešus es pa jūdzi pazīstu.

1919. gadā viņš braukāja pa Itālijas dzelzceļiem ar partijas līdzdotu vaskadrānas kvadrātiņu, uz kura ar ķīmisko zīmuli bija uzrakstīts, ka uzrādītājs smagi cietis no baltajiem Budapeštā un biedrus lūdz sniegt viņam iespējamo palīdzību.

Tas viņam noderēja biļetes vietā. Viņš bija ļoti bikls un pavisam jauniņš, un dzelzceļnieki nodeva viņu no vienas brigādes otrai. Viņam nebija naudas, staciju bufetēs viņu ielaida aiz letes un tur pabaroja.

Viņš bija sajūsmā par Itāliju. Tā esot brīnišķīga zeme, viņš teica. Visi cilvēki tik sirsnīgi. Viņš pabijis daudzās pilsētās, staigājis, skatījies gleznas. Viņš bija sapircies Džoto, Mazačo un Pjero della Frančesko reprodukcijas un nēsāja tās visur līdzi, «Avanti» lapā ietītas. Manteņa viņam neesot paticis.

Boloņā viņam vajadzēja pieteikties, un es viņu paņēmu līdzi uz Romaņu, kur man vajadzēja satikties ar kādu cilvēku. Mūsu kopīgais brauciens bija jauks. Bija pats septembra sākums, un garām slīdēja saulaini lauki. Viņš bija ungārs, ļoti glīts zēns, un ļoti bikls. Hortija vīri bija ar viņu nejauki apgājušies. Viņš maz par to runāja. Lai kādi būtu bijuši notikumi Ungārijā, viņš ticēja pasaules revolūcijai.

— Kā ar revolucionāro kustību Itālijā? — viņš jautāja.

— Pavisam bēdīgi, — es atbildēju.

— Ar laiku izveidosies, — viņš mierināja. — Jums te ir visas iespējas. Itālija ir vienīgā zeme, par kuru var nešaubīties. Tieši ar Itāliju viss sāksies.

Es neteicu neko.

Boloņā viņš atvadījās no mums, lai brauktu uz Milānu un tālāk uz Aostu, no kurienes viņam vajadzēja pāri kalnu pārejai nokļūt Šveicē. Es ieminējos par Manteņas gleznām Milānā. — Nē, — viņš bikli iebilda, viņam nepatīkot Manteņa. Es uzrakstīju, kur Milānā paēst, un vēl dažu biedru adreses. Viņš sirsnīgi pateicās, bet domās jau bija tālu, tālu prom kaut kur pie kalnu pārējas. Viņam gribējās pāriet robežu, kamēr laiks vēl jauks. Viņam patika kalni rudenī. Lionā šveicieši bija iesēdinājuši viņu cietumā, tas bija pēdējais, ko es par viņu dzirdēju.

DEVĪTĀ NODAĻA. ELIOTA KUNGS UN ELIOTA KUNDZE

Pirmais matadors dabūja ragu labajā rokā, un pūlis viņu izsvilpa. Otrais matadors paslīdēja, vērsis iecirta ragu viņam vēderā, matadors karājās ragā ar vienu roku, ar otru aizspiedis brūci, vērsis trieca viņu pret barjeru, un rags izslīdēja, viņš gulēja smiltīs, tad grīļaini, kā līdz nemaņai piedzēries, slējās augšā, mēģināja izrauties, kad viņu jau nesa projām, un kliedza pēc zobena, līdz zaudēja samaņu. Tad iznāca jauns zēniņš, viņam nu vajadzēja pieveikt piecus vēršus, jo vairāk par trim matadoriem nepieklājās, un pie pēdējā vērša viņš bija tā noguris, ka gandrīz nevarēja iedurt zobenu. Viņš tikko spēja pacelt roku. Viņš mēģināja piecas reizes, un publika

pacietīgi gaidīja, jo tas bija labs vērsis, un viņi gribēta redzēt, kurš kuru pieveiks, un zēns viņu beidzot pieveica. Tad viņš nosēdās smiltīs un sāka vemt, viņu piesedza ar apmetni, bet pūlis rēca un svieda arēnā visu, kas gadījās pa ķērienam.

Eliota kungs un Eliota kundze loti centās tikt pie bērna. Viņi centās tik bieži, cik vien Eliota kundze varēja izturēt. Viņi centās Bostonā, kur bija tikko salaulāti, un centās vēlāk uz kuģa. Uz kuģa viņi gan nevarēja censties pārāk bieži, jo Eliota kundze bija pavisam slima. Viņa bija slima un, kad viņa bija slima, tad tik ļoti slima, cik slimas var būt vienīgi dienvidu sievietes. Tādas jau Amerikas dienvidu sievietes ir. Kā visas dienvidu sievietes Eliota kundze strauji sabruka no jūras slimības, nakts braucieniem un pārāk agras celšanās rītos. Uz kuģa daudzi noturēja viņu par Eliota māti. Citi, kas zināja, ka viņi ir precējušies, toties domāja, ka Eliota kundze gaida bērnu. Patiesībā viņai gluži vienkārši bija četrdesmit gadi. Viņas gadi uzreiz kļuva redzami, kad sākās ceļojuma grūtības.

Viņa bija likusies daudz jaunāka, pareizāk sakot, viņa bija nenosakāma vecuma sieviete, kad pēc ilgas pazīšanās, nejauša skūpsta kādu vakaru viņas tējas veikala dibenistabā un īsa romāna viņi apprecējās.

Pirms apprecēšanās Hjūberts Eliots bija juridisko zinātņu aspirants Harvardas universitātē. Viņš bija dzejnieks ar desmittūkstoš dolāru ienākumu gadā. Ātri un viegli viņš rakstīja garum garas poēmas. Viņam bija divdesmit pieci gadi, un viņš nekad nebija gulējis ar sievieti, pirms apprecēja Eliota kundzi. Viņš gribēja saglabāt nevainību, lai sievai dāvātu to pašu gara un miesas tīrību, ko sagaidīja no viņas. Un pats to dēvēja par šķīstu dzīvi. Viņam bija gadījies iemīlēties dažādās meitenēs, pirms viņš noskūpstīja Eliota kundzi, un viņš tām agrāk vai vēlāk atzinās, ka ir nevainīgs. Gandrīz katra meitene tad zaudēja jebkuru interesi par viņu. Viņš bija satriekts, pat šausmināts, redzot, ka meitenes saderinās un taisās precēties, labi zinādamas, kādos dubļos šie vīrieši pirms tam vārtījušies. Reiz viņš pat mēģināja kādu pazīstamu meiteni brīdināt no vīrieša, pierādīdams, ka jau koledžas gados tas bijis izvirtulis, viņa pūles beidzās ar visai nepatīkamu scēnu.

Eliota kundzes vārds bija Kornēlija. Viņa gribēja, lai vīrs viņu sauc par Kalutinu, kā viņa dēvēta savā ģimenē dienvidos. Māte apraudājās, kad viņš pēc kāzām atveda mājās Kornēliju, bet manāmi atplauka, uzzinājusi, ka jaunais pāris taisās dzīvot ārzemēs.

Kornēlija bija teikusi: — Manu jauko, mīļo zēn, — un apskāvusi viņu ciešāk, kad viņš bija pastāstījis, kā glabājis viņai savu nevainību. Viņa arī bija nevainīga. — Noskūpsti mani vēlreiz tā, — viņa sacīja.

Hjūberts paskaidroja, ka tā skūpstīt viņš iemācījies, klausīdamies, ko kāds puisis stāstījis par skūpstīšanos. Viņš bija sajūsmā par šo mēģinājumu, un viņi atkārtoja to, cik iespējams bieži. Dažkārt, kad viņi bija ļoti ilgi tā skūpstījušies, Kornēlija lūdza, lai viņš pastāsta vēlreiz, kā glabājis viņai savu nevainību. Šī atzīšanās deva viņai jaunus spēkus.

No sākuma Hjūbertam ne prātā nebija nācis precēt Kornēliju. Tādā plāksnē viņš nekad nebija par Kornēliju domājis. Viņi bija tikai labi draugi, bet kādu vakaru, kad abi dejoja pie gramofona viņas veikala dibenistabiņā, kamēr veikalā saimniekoja viņas draudzene, Kornēlija ieskatījās viņam acīs, un viņš Kornēliju noskūpstīja. Viņš nekādi nespēja atcerēties, kurā brīdī tieši tika nolemts precēties. Bet viņi apprecējās.

Kāzu nakti viņi pavadīja Bostonas viesnīcā. Abi jutās vīlušies, un Kornēlija beidzot aizmiga. Hjūberts nevarēja gulēt, izgāja no numura un staigāja šurp un turp pa gaiteni jaunajā džersija peldmētelī, ko bija iegādājies tieši kāzu ceļojumam. Staigādams viņš redzēja neskaitāmus kurpju pārus pie numuru durvīm — lielas kurpes blakus ar mazām kurpītēm. Tas lika viņa sirdij iepukstēties straujāk, viņš metās atpakaļ savā numurā, bet Kornēlija bija aizmigusi. Hjūbertam negribējās viņu modināt, un drīz viss bija atkal kārtībā, viņš mierīgi aizmiga.

Nākošajā dienā viņi apciemoja Hjūberta māti un vēl nākošajā dienā izbrauca uz Eiropu. Nu viņi būtu varējuši padomāt par bērnu, bet Kornēlija nemaz nebija tik bieži uz to noskaņota, lai gan bērnu viņi gribēja vairāk par visu pasaulē. Viņi izkāpa Šerbūrā un brauca uz Parīzi. Viņi centās tikt pie bērna Parīzē. Tad viņi nolēma braukt uz Dižonu, kur darbojās vasaras universitāte un kur jau bija aizbraukuši daudzi no viņu kuģa biedriem. Dižonā viņiem nebija ko darīt. Hjūberts gan uzrakstīja vairākas poēmas, un Kornēlija tās pārrakstīja uz mašīnas. Visas poēmas bija ļoti garas. Viņš bija ārkārtīgi neiecietīgs pret mašīnraksta kļūdām un vienas kļūdas dēļ lika viņai pārrakstīt veselu lappusi. Viņa dabūja krietni noraudāties, un viņi vairākkārt centās tikt pie bērna, pirms aizbrauca no Dižonas.

Viņi atgriezās Parīzē, kur bija atgriezušies arī vairums viņu ceļojuma draugu. Dižona visiem bija apnikusi, toties tagad viņi varēja lielīties, ka pēc Harvardas, Kolumbijas vai Vohašas koledžām papildinājušies Dižonas universitātē. Daudzi no viņiem labprātāk brauktu uz Langedoku, Monpeljē vai Prepinjanu, ja tur būtu universitātes. Bet visas šīs vietas bija pārāk tālu. Dižona turpretim tikai nepilnu piecu stundu attālumā no Parīzes, un vilcienā bija restorānvagons. Viņu iemīļotā vieta bija «Cafй du Dome ». Nevis «Rotonda» otrā pusē ielai, jo tur vienmēr bija pārāk daudz ārzemnieku, bet drīz pēc tam Elioti ar «New York Herald » sludinājuma palīdzību noīrēja chвteau [106] Turīnā. Eliotam nu bija daudz draugu, kas visi bez izņēmuma jūsmoja par viņa dzeju, bet Eliota kundze pierunāja vīru ataicināt no Bostonas savu draudzeni, kas toreiz bija strādājusi tējas veikalā. Kad ieradās draudzene, Eliota kundze manāmi atplauka, un dažu labu reizi abas krietni izraudājās. Draudzene bija dažus gadus vecāka un sauca Kornēliju par dārgumiņu. Arī viņa bija no ļoti senas dienvidu ģimenes.

Viņi trīs un vēl daži Eliota draugi, kas sauca viņu par Hjūbiju, apmetās Turīnas pilī. Turīna izrādījās vienmuļš, svelmains līdzenums, ļoti līdzīgs Kanzasai. Eliotam nu pietika poēmu jau veselai grāmatai. Viņš gribēja to izdot

Bostonā, nosūtīja čeku izdevējam un kārtoja līgumu.

Diezgan drīz sākās draugu bēgšana uz Parīzi. Turīna nebija attaisnojusi viņu cerības. Drīz visi draugi bija

pārsviedušies pie bagāta, jauna, neprecēta dzejnieka viņa jūrmalas mītnē Truviļā. Tur viņi visi bija ļoti laimīgi.

Eliotam vajadzēja palikt Turīnas pilī, jo viņš to bija noīrējis uz visu vasaru. Eliota kungs un Eliota kundze sirsnīgi centās tikt pie bērna savas lielās, karstās guļamistabas lielajā, cietajā gultā. Eliota kundze bija ievingrinājusies rakstīt, neskatīdamās uz klaviatūru, bet konstatēja, ka tā iet gan ātrāk, toties kļūdu vairāk. Tagad jau gandrīz visus manuskriptus pārrakstīja draudzene. Viņa rakstīja glīti un ātri, un šis darbs likās visai patīkams. Eliots bija pasācis dzert balto vīnu un uzturējās savā istabā. Pa naktīm viņš rakstīja dzejas un no rītiem izskatījās ļoti saguris. Lielajā viduslaiku gultā Eliota kundze tagad gulēja ar draudzeni. Abas bieži vien nobirdināja pa asarai. Vakariņas visi trīs ēda pils dārzā zem platāna, šalkoja silts vakara vējiņš, Eliots sūca balto vīnu, Eliota kundze pļāpāja ar draudzeni, un viņi visi bija ļoti laimīgi.

DESMITĀ NODAĻA. KAĶIS LIETŪ

Baltajam zirgam sita pa kājām, kamēr viņš pacēlās uz ceļiem. Pikadors sakārtoja kāpšļus, pievilka sedulkas siksnu un ielēca seglos. Zirga iekšas karājās kā zilgans saišķis un kratījās uz priekšu un atpakaļ, kad zirgs sāka rikšot, mono[107] dzīts, kuri sita viņam pa kājām ar rīkstēm. Krampjainos rikšos zirgs skrēja gar barjeru. Tad uzreiz apstājās kā sastindzis, un viens no mono satvēra iemauktus un aizveda viņu tālāk. Pikadors iecirta piešus zirgam sānos, pieliecās un padraudēja vērsim ar pīķi. No ievainojuma starp zirga priekškājām nemitīgā straumē plūda asinis. Zirgs trīcēja un grīļojās. Vērsis nevarēja izšķirties — uzbrukt vai ne.

Viesnīcā bija apmetušies tikai divi amerikāņi. Viņi nepazina neviena no tiem, ko sastapa kāpnēs, iedami uz savu istabu vai nākdami no tās. Viņu istaba atradās otrajā stāvā, ar logiem pret jūru. Pa logiem varēja redzēt arī pilsētas parku un pieminekli kritušajiem karavīriem. Parkā bija lielas palmas un zaļi soli. Jaukā laikā tur vienmēr sēdēja kāds gleznotājs ar savu molbertu. Gleznotājiem patika palmas un viesnīcu spilgtās krāsas pretim jūrai un dārzam. Itālieši brauca šurp no liela tāluma paskatīties kritušajiem karavīriem uzcelto pieminekli. Tas bija no bronzas un lietū laistījās. Lija lietus. Lietus lāses pilēja no palmu lapām. Uz grantētajiem celiņiem sakrājas peļķes. Lietū jūras viļņi sašķīda pret krastu visā garumā, atslīdēja atpakaļ un tad atkal uzplūda līdz krastam, un atkal lietū sašķīda pret krastu visā garumā. Laukumā pie kritušo karavīru pieminekļa vairs nebija neviena automobiļa. Laukuma otrā pusē kafejnīcas durvīs stāvēja viesmīlis un lūkojās tukšajā laukumā.

Amerikāniete stāvēja pie loga un skatījās ārā. Apakšā, tieši zem viņu loga, zem viena no zaļajiem nolijušajiem galdiņiem tupēja kaķis. Kaķis centās iegrozīties tā, lai tam virsū nelītu lietus.

— Es noiešu lejā un paņemšu kaķīti, — amerikāniete sacīja.

— To izdarīšu es, — vīrs, gultā gulēdams, teica.

— Nē, es iešu pati. Nabaga kaķītis paglābies no lietus zem galda.

Vīrs lasīja, gultā atlaidies, palicis zem galvas abus spilvenus.

— Tikai nesalīsti, — viņš teica.

Amerikāniete nokāpa lejā, vestibilā, un, kad gāja garām rakstāmpultij, viesnīcas saimnieks piecēlās un palocījās. Rakstāmpults atradās vestibila tālākajā stūrī. Saimnieks bija vecs un ļoti stalts.

— Il piove[108] 1 — amerikāniete sacīja. Viņai viesnīcas saimnieks patika.

—Si, si, Signora, brutto tempo. Ļoti slikts laiks.

Viņš stāvēja pie rakstāmpults krēslainā vestibila tālākajā stūrī. Amerikānietei viņš patika, Viņai patika ārkārtīgā nopietnība, ar kādu saimnieks uzklausīja katru sūdzību. Viņai patika tā cienījamais izskats. Viņai patika, kā viņš centās tai pakalpot. Viņai patika tas, kā viņš bija iejuties viesnīcas saimnieka lomā. Un viņai patika viņa vecā smagnējā seja un lielās rokas.

Par saimnieku jūsmodama, viņa atvēra durvis un palūkojās ārā. Tagad lija stiprāk. Kāds vīrietis lietus mēteli mugurā gāja pāri tukšajam laukumam uz kafejnīcu. Kaķim vajadzēja būt labajā pusē. Varbūt viņš būs palīdis zem karnīza. Viņai tā durvīs stāvot, aiz muguras kāds atvēra lietussargu. Tā bija istabene, kas uzkopa viņu istabas.

— Nesalīstiet, — viņa smaidīdama teica itāliski. Protams, viņu bija sūtījis viesnīcas saimnieks.

Istabenei turot pār galvu lietussargu, viņa aizgāja pa grantēto celiņu līdz savas istabas logam. Galds tur bija, lietū spilgti zaļš nolijis, bet kaķa vairs nebija. Pēkšņi viņa sajuta vilšanos. Istabene paskatījās viņai acīs.

—Ha perduto qualque cosa, Signora?[109]

— Te bija kaķis, — jaunā amerikāniete sacīja.

— Kaķis?

— Si, il gatto.

— Kaķis? — istabene iesmējās. — Kaķis lietū?

— Jā, — viņa teica, — zem galda. — Un tad piebilda: — Ai, es viņu tā gribēju. Es tā gribēju sev kaķīti.

Kad viņa runāja angliski, istabenes seja saspringa.

— Iesim, Signora, — viņa teica. — Mums jāiet iekšā. Jūs salīsit.

— Laikam gan, — amerikāniete sacīja.

Viņas aizgāja atpakaļ pa grantēto celiņu un iegāja pa durvīm. Istabene palika ārpusē aizvērt lietussargu. Kad amerikāniete gāja cauri vestibilam, padrone, pie sava gaida stāvēdams, atkal palocījās. Kaut kas viņas krūtīs ietrīsējās. Padrones klātbūtnē viņa jutās gaužām niecīga, bet arī gaužām nozīmīga. Īsu mirkli viņai likās, ka viņa ir ārkārtīgi nozīmīga. Tad viņa uzkāpa augšā pa kāpnēm. Atvēra istabas durvis. Džordžs gulēja gultā un lasīja.

— Vai kaķi dabūji? — viņš jautāja, nolikdams grāmatu.

— Viņš bija aizgājis.

— Kur tad šis varēja palikt? — vīrs teica, atpūtinādams acis no lasīšanas.

Viņa apsēdās uz gultas malas.

— Es viņu tā gribēju, — viņa teica. — Pati nezinu, kāpēc. Bet es tā gribēju to nabaga kaķīti. Nav jau nekāds prieks tādam nabadziņam tupēt lietū.

Džordžs jau atkal lasīja.

Viņa piegāja pie tualetes galdiņa, apsēdās pie spoguļa, paņēma mazu spogulīti un aplūkoja pati savu attēlu. Apskatīja profilu — vispirms no vienas, tad no otras puses. Pēc tam apskatīja pakausi un kaklu.

— Kā tev šķiet, vai man nevajadzētu ataudzēt garus matus? — viņa jautāja, savā attēlā skatīdamās.

Džordžs pacēla galvu un palūkojās uz viņas pakausi, kur mati bija apcirpti īsi kā zēnam.

— Man patīk tādi paši.

— Bet man tie ir apnikuši, — viņa teica, — Man apnicis izskatīties kā zēnam.

Džordžs pagrozījās gultā. Kopš sieva bija sākusi runāt, viņš nenovērsa no viņas acu.

— Tā tu izskaties sasodīti daiļa, — viņš teica.

Viņa nolika spogulīti uz tualetes galda, piegāja pie loga un paskatījās ārā. Sāka jau tumst.

— Gribu atsukāt matus stingri un gludi atpakaļ un savīt uz pakauša lielā mezglā, tā, lai to var aptaustīt, viņa teica. — Gribu kaķīti, lai tas sēž man klēpī un murrā, kad to glāstu.

— Tā? — Džordžs no gultas atsaucās.

— Un gribu ēst pati pie sava galda, pati ar saviem nažiem un dakšiņām, un gribu, lai deg sveces. Un gribu, lai ir pavasaris, un gribu pie spoguļa sukāt matus, un gribu kaķīti un kādu jaunu tērpu.

— Ak, labāk jau nu apklusti un pameklē sev ko lasāmu, — Džordžs teica. Viņš jau atkal lasīja.

Amerikāniete skatījās ārā pa logu. Tagad jau bija pavisam tumšs, un palmu lapās vēl aizvien čabinājās lietus.

— Bet es tomēr gribu kaķi, — viņa sacīja. — Es gribu kaķīti. Es to gribu tūlīt pat. Ja nevaru dabūt garus matus vai ko citu jauku, tad gribu vismaz kaķi.

Džordžs neklausījās. Viņš lasīja savu grāmatu. Viņa skatījās ārā pa logu, kur laukumā jau sāka iedegties spuldzes.

Kāds klauvēja pie durvīm.

— Avanti ! — Džordžs teica. Viņš pacēla galvu.

Durvīs stāvēja istabene. Rokās viņa turēja lielu, raibu kaķi, sev cieši klāt piespiedusi. Kaķis smagi nokārās viņai pār roku.

— Atvainojiet, — viņa sacīja. — Padrone lika man to atnest senjorai.

VIENPADSMITĀ NODAĻA. NEATĻAUTĀ LAIKĀ

Pūlis kliedza visu laiku, svilpdams un aurodams meta arēnā maizes gabalus, spilvenus, tukšas vīna pudeles. Beidzot vērsis bija tā noguris no neveiksmīgiem dūrieniem, ka saļima ceļos un izstiepās zemē, un viens no kvadriljas vīriem nobeidza viņu ar puntillo. Pūlis iegāzās arēnā un metās uz torero, divi vīri viņu sagrāba un turēja, viņam nogrieza bizīti un vicināja gaisā, tad to paķēra kāds puika un aizskrēja. Pēc tam es redzēju viņu kafejnīcā. Viņš bija sīks vīriņš melnīgsnēju seju, galīgi piedzēries, un sacīja: — Galu galā tā man nav pirmā reize. Neesmu jau nekāds lielais matadors!

Par četrām lirām, ko Peduči bija nopelnījis, uzrakdams viesnīcas dārzu, viņš krietni piedzērās. Viņš ieraudzīja jauno džentlmeni nākam pa celiņu un izteica dažus noslēpumainus mājienus. Jaunais džentlmenis atbildēja, vēl neesot paēdis, bet pēc pusdienām būšot gatavs gājējs. Pēc minūtēm četrdesmit vai stundas.

Krodziņā pie tilta viņš dabūja uz krīta vēl trīs glāzes grapas, jo lika noprast, ka pēcpusdienā viņam būs droša peļņa. Diena bija vējaina, mākoņu starpās pa brīdim uzspīdēja saule, kad tā pazuda, īsām šaltīm nolija lietus. Brīnišķīgs laiciņš foreļu zvejai.

Jaunais džentlmenis iznāca no viesnīcas un apvaicājās par makšķerēm. Varbūt viņa sieva varētu paņemt makšķeres un nākt līdzi? — Jā, — Peduči piekrita, — lai viņa nāk mums pakaļ. — Jaunais džentlmenis iegāja viesnīcā aprunāties ar sievu. Tad viņi ar Peduči gāja lejā pa ceļu. Džentlmenim plecā bija soma. Peduči ieraudzīja sievu alpīnistu zābakos un zilā beretē, tikpat jauniņu kā viņas vīrs, iznākam uz ceļa ar saliekamām makšķerēm, pa vienai katrā rokā. Peduči bija neapmierināts, ka viņa turas tik tālu. — Sinjorīna! — viņš uzsauca, pamirkšķinādams jaunajam džentlmenim. — Nāciet šurp pie mums! Nāciet šurp, sinjora! Iesim visi kopā! — Peduči gribēja, lai viņus visus trīs redz kopā staigājam pa Kortino ielām.

Sieva tomēr turējās pa gabalu un izskatījās diezgan sapīkusi. — Sinjorīna, — maigi atkārtoja Peduči, — nāciet pie mums! — Jaunais džentlmenis atskatījās un kaut ko uzsauca. Sieva pielika soli un panāca viņus.

Ar katru, ko viņi satika uz pilsētiņas galvenās ielas Peduči smalki apsveicinājās. — Buun’ di[110] Arturo . — Viegls cepures pacēliens. Bankas ierēdnis noskatījās uz viņiem no kafejnīcas durvīm. Cilvēki, kas pa trim vai četriem stāvēja pie veikaliem, pablenza uz viņiem. Vīri kaļķa putekļiem notraipītās jakās, jaunās viesnīcas pamatu racēji, atlieca muguru un nolūkojās, kā viņi paiet garām. Neviens neatsaucās ne ar vārdu, ne zīmi, vienīgi pilsētas ubags, izģindis vecis ar piespļaudītu bārdu, vienīgi viņš pacēla cepuri, kad šie trīs gāja garām.

Peduči apstājās pie veikala, kura logā bija izstādītas pudeles, un izvilka no vecā frenča kabatas savu tukšo grapas pudeli. — Kaut ko iedzert, mazliet marsalas sinjorai, drusciņ, drusciņ padzerties! — Viņš paskaidroja savu domu ar pudeles vēzieniem. Šī viņam bija brīnumjauka diena. — Marsala, jums garšo marsala, sinjorīna? Drusciņ marsalas?

Sieva stāvēja ar uzmestu lūpu. — Tu nu gan esi atradis īsto! — viņa teica. — Es nesaprotu ne vārda, ko viņš buldurē. Un galīgi piedzēries arī.

Jaunais džentlmenis izlikās nedzirdam, ko Peduči saka. Viņš klusībā prātoja, ko viņam atgādina vārds «marsala».

Nu jā, tas bija Maksa Bīrboma iemīļotais vīns.

— Geld[111] — Peduči beidzot izgrūda, paraustīdams jauno džentlmeni aiz piedurknes. — Lire . [112] — Viņš izmocīja smaidu, negribēdams pārāk uzmākties un tomēr panākt savu.

Jaunais džentlmenis izvilka no kabatas portfeļa desmit liru zīmi un iedeva viņam. Peduči uzkāpa pie «Vietējo un ārzemju vīna» veikala durvīm. Veikals izrādījās slēgts. — Līdz diviem ciet, — kāds, garām ejot, nicīgi izmeta. Peduči nāca lejā pa kāpnēm. Viņš bija sarūgtināts. — Nekas, — viņš sacīja, — dabūsim «Konkordijā».

Visi trīs blakus viņi aizsoļoja līdz «Konkordijai». Uz «Konkordijas» lieveņa, kur bija nokrautas sarūsējušas ragaviņas, jaunais džentlmenis jautāja: — «Was wollen sie?[113] — Peduči pasniedza viņam vairākkārt salocīto naudas zīmi. — Neko, — viņš teica, — kaut ko mazliet. — Viņš jutās neērti. — Marsalu varbūt. Es nezinu. Marsalu?

«Konkordijas» durvis aizcirtās aiz jaunā džentlmeņa un viņa sievas. «Trīs marsalas,» jaunais džentlmenis sacīja meitenei aiz letes. — «Jūs gribējāt teikt, divas?» viņa pārvaicāja. — «Nē,» viņš atbildēja, «vienu a vecchio[114] »

«Ak tā,» meitene iesmējās, «a vecchio!» Un gāja pēc pudeles. Viņa ielēja kaut ko duļķainu trīs glāzēs. Sieva sēdēja pie galdiņa zem statņa, kurā stāvēja ap koka kātiem saritinātas avīzes. Jaunais džentlmenis nolika viņai priekšā glāzi. — Labāk iedzer, — viņš teica, — varbūt tad tev būs priecīgāks prāts. — Viņa sēdēja un skatījās glāzē. Jaunais džentlmenis ar glāzi izgāja laukā pie Peduči, bet vecā tur nebija.

— Nezinu, kur viņš palicis, — atgriezdamies telpā ar glāzi rokā, viņš teica.

— Viņš gribēja vismaz kortelīti, — sacīja sieva.

— Cik maksā ceturtdaļlitra? — jaunais džentlmenis jautāja meitenei.

— Bianco?[115] Vienu liru.

— Nē, marsalas. Lejiet šīs arī klāt, — viņš teica, pasniegdams abas glāzes, ko bija ņēmis sev un Peduči. Viņa salēja tās pa piltuvi ceturtdaļlitra mēriņā. — Un pudeli, ar ko aiznest, — jaunais džentlmenis piebilda.

Meitene aizgāja meklēt pudeli. Tas viss viņu ļoti uzjautrināja.

— Man žēl, ka tu esi tik nelāgā omā, Tīnij, — viņš sacīja. — Piedod, ka biju rupjš pie galda, man nevajadzēja tā runāt. Mēs taču parasti saprotamies, tikai sākam no pretējiem viedokļiem.

— Tas nav svarīgi, — viņa atbildēja. — Tas viss nemaz nav svarīgi.

— Tev nav auksti? — viņš jautāja. — Tev vajadzēja vilkt biezāko svīteri.

— Es uzvilku veselus trīs.

Meitene atgriezās ar tievu, brūnu pudeli un pārlēja marsalu tajā. Jaunais džentlmenis samaksāja vēl piecas liras. Viņi izgāja pa durvīm. Pārdevējai nāca smiekli. Peduči ar makšķerēm staigāja pa aizvēja pusi ielas viņā galā.

— Ejam, — viņš teica. — Makšķeres nesīšu es. Visi jau tāpat redz. Neviens mums nepiesiesies. Man te Kortinā vispār neviens nepiesienas. Man ir pazīšanās pilsētas valdē. Es esmu vecs karavīrs. Pilsētā mani ciena. Es tirgojos ar vardēm. Kas par to, ka patlaban aizliegts makšķerēt? Bleķis. Tīrais bleķis. Kas tur kādam daļas? Krietnas foreles, ka es jums saku. Milzums foreļu.

Viņi gāja pa nogāzi lejā uz upi. Pilsēta palika aiz muguras. Saule atkal bija pazudusi mākoņos, un smidzināja lietus. — Tā tur, — Peduči rādīja uz meiteni mājeles durvīs, kam viņi gāja garām, — ir meine Tochter.[116]

— Viņa doktors? — sieva nesaprata. — Viņš taisās mūs vest pie sava ārsta?

— Viņš sacīja vāciski «Tochter» — meita, — vīrs paskaidroja.

Redzot, ka Peduči rāda uz viņu, meitene iebēga mājā.

Viņi gāja lejā cauri nogāzes laukiem un tad nogriezās gar upes krastu. Peduči, zīmīgi mirkšķinādams, aizgūtnēm pļāpāja. Blakus ejot, vējš nesa virsū viņa smirdīgo elpu jaunajai sievietei. Vienreiz Peduči pat iegrūda dunku viņai sānos. Kādu laiku viņš tērgāja vietējā izloksnē, tad pārgāja uz Tiroles vācu dialektu. Viņš lāgā nezināja, kuru jaunais džentlmenis un viņa sieva saprot labāk, tāpēc pļāpāja abās valodās. Ievērojis, ka jaunais džentlmenis izmet: «Jā, jā!» — viņš pavisam pārgāja uz tiroliešu valodu. Jaunais džentlmenis un viņa sieva nesaprata neko.

— Visa pilsēta mūs redzēja ejam ar makšķerēm. Iespējams, ka upes apsardze mums jau seko. Nevajadzēja man iepīties šajā nelāgajā lietā. Bez tam vecais idiots ir pilns kā mārks.

— Un, protams, tik daudz dūšas tev nebūs, lai grieztos atpakaļ, — sacīja sieva. — Tev, protams, jāiet vien tālāk.

— Kāpēc lai tu neietu atpakaļ? Ej atpakaļ, Tīnij!

— Es palikšu pie tevis. Ja jau cietums, tad sēdēsim abi.

Viņi nokāpa lejā pa krasta krauju, un Peduči vēja piepūstā frencī apstājās un rādīja uz straumi. Tā bija brūna un duļķaina. Pa labi krastā slējās atkritumu kaudze.

— Pasakiet man to itāliski! — palūdza jaunais džentlmenis.

— Un' mezz’ ora. Piu d’ un’ tnezz’ ora . [117]

— Viņš saka, vēl pusstundas gājiens. Ej atpakaļ, Tīnij! Tu tikai saaukstēsies vējā. Diena ir draņķīga, un nekā interesanta te šā vai tā nebūs.

— Labi, — viņa atteica un kāpa augšā pa zāļaino krastu.

Peduči bija lejā pie ūdens un neko nemanīja, kamēr viņa nebija gandrīz jau nozudusi aiz kraujas. — Frau! — viņš sauca pakaļ. — Frau! Frдulein! Neejiet projām!

Nu viņa vairs nebija redzama.

— Projām ir! — nogaudās Peduči. Tas viņu satrieca.

Viņš noņēma gumijas saites no izjaukto makšķeru dalām un sāka likt kopā.

Jūs taču sacījāt, ka vēl pusstunda, ko iet?

— Jā. Tur tālāk ir laba vieta. Bet šī arī ir laba.

— Patiešām?

— Protams. Tur ir labi, un te ir labi.

Jaunais džentlmenis apsēdās krastā un salika makšķeri, pieskrūvēja spoli un izvilka auklu caur gredzentiņiem. Viņš jutās nelāgi un baidījās, ka kuru katru brīdi krastā parādīsies upes apsardze vai sašutušu pilsētnieku bariņš, pāri pakalnam vīdēja pilsētiņas jumtu kores un zvanu tornis. Viņš atvēra kārbu ar pavadiņām. Peduči pieliecās, iegrūda savu cieto, aprepējušo īkšķi kārbā un samudžināja miklās pavadiņas.

— Svins jums ir?

— Nē.

— Te vajadzīgs svins. — Peduči uztraucas. — Jums vajadzīgspiombo[118] . Piombo. Mazliet piombo. Šiten te! Gabaliņu virs āķa, citādi ēsma peldēs pa virsu. Vajag! Tikai mazdrusciņ piombo!

— Varbūt jums ir?

— Nē. — Viņš izmisīgi rakņājās pa kabatām. Izčamdīja katru gruzi netīrā frenča oderē. — Man nav. Mums vajag piombo.

— Tad jau mēs nevaram makšķerēt, — teica jaunais džentlmenis, tīdams auklu atpakaļ un izjaukdams makšķeri. — Dabūsim piombo un atnāksim rīt.

— Caro[119] , jums vajag drusciņ piombo. Citādi aukla peldēs pa virsu! — Peduči lielā diena norietēja viņa acu priekšā. — Jums vajag drusku piombo. Tikai drusciņ — un diezgan. Makšķeres jums pavisam jaunas, bet svina nav. Es būtu paķēris līdzi. Bet jūs teicāt, ka jums pašam viss ir.

Jaunais džentlmenis skatījās kūstoša sniega pieduļķotajā straumē. — Skaidrs, — viņš sacīja, — dabūsim svinu un makšķerēsim rīt.

— Cikos no rīta? Jūs tikai pasakiet!

— Septiņos.

Parādījās saule. Atkal bija silti un jauki. Jaunais džentlmenis jutās atvieglots. Viņš vairs nepārkāpa likumu.

Krastā sēdēdams, viņš izvilka marsalas pudeli un pasniedza Peduči. Peduči sniedza to atpakaļ. Jaunais džentlmenis ierāva malku un atkal deva pudeli Peduči. Peduči vēlreiz pastiepa to atpakaļ. — Dzeriet, — viņš sacīja, dzeriet, tā ir jūsu marsala. — Pēc neliela malka jaunais džentlmenis atdeva pudeli. Peduči nopētīja to pret gaismu. Tad veikli apsvieda pudeli ar dibenu gaisā. Sirmas spalvas kakla rievās šūpojās līdzi katram malkam, acis kā piekaltas pudeles dibenam. Viņš izdzēra visu. Saule spīdēja, viņam dzerot. Brīnišķīgi. Šī tomēr bija viņa lielā diena. Laimīgā diena.

— Senta, caro![120] Rīt septiņos. — Viņš jau vairākas reizes bija nosaucis jauno džentlmeni par caro, un — nekas. Krietna marsala! Viņa acis staroja. Priekšā vēl daudz tādu dienu. Sākot ar septiņiem no rīta.

Viņi kāpa nogāzē uz pilsētas pusi. Jaunais džentlmenis gāja pa priekšu. Viņš jau bija krietnu gabaliņu augstāk. Peduči uzsauca:

— Klau, caro, vai jūs neiedotu man piecas liras?

— Par šodienu? — jaunais džentlmenis sarauca uzacis.

— Nē, ne par šodienu. Dodiet man šodien uz rītu. Es tad visu sagādāšu. Pane, salami, formaggio[121] , labas uzkodas mums visiem. Jums, man un sinjorai. Ēsmu, ņurņikus, ne tikai tārpus vien. Varbūt es dabūšu mazliet marsalas. Par piecām lirām. Piecas liras par visām pūlēm.

Jaunais džentlmenis ieskatījās savā kabatas portfelī, izvilka vienu divu liru zīmi un divas pa vienai.

Tencinu, caro, tencinu, — Peduči teica tādā tonī, kā pateiktos viens Karltonkluba biedrs otram par pasniegtu «Morning Post» numuru. Tā tik bija dzīve! Pietiek urbināt ar dakšām sasalušos mēslus viesnīcas dārzā! Dzīve nu pavērās pavisam citā krāšņumā.

— Nu tad līdz septiņiem no rīta, caro, — viņš teica, uzbliezdams jaunajam džentlmenim pa muguru. — Tieši septiņos!

—Varbūt es neiešu, — sacīja jaunais džentlmenis, bāzdams maku kabatā.

— Ko jūs! — iesaucās Peduči. — Man būs ņurņiki! Salami un viss cits. Jums, man un sinjorai. Visiem trim.

DIVPADSMITĀ NODAĻA. UZ SLĒPĒM CAURI SNIEGĀJIEM

Tie, kam gadījās sēdēt pietiekami tuvu, varēja pat dzirdēt, kā Viljalta lamā un ķircina vērsi, un, kad vērsis metās uz priekšu, viņš stingri kā ozols vēja brāzmā atliecās — kājas cieši kopā, muleta zemu nolaista un zobens slaidā vēzienā atvirzīts aiz muguras. Tad viņš atkal uzbrēca vērsim, savicināja muletu, cieši sakļautās kājās turēdamies, pasvērās sānis, kad vērsis uzbruka, muleta plīvoja, un pūlis rēca pie katra viņa auguma atlieciena.

Mirklis pirms nāves dūriena bija īss. Vērsis, naidā zvērodams, skatījās uz viņu. Viņš izvilka zobenu no muletas krokām, paslēja pret vērsi un sauca: —Toro! Toro! — un metās vērsis, un metās Viljalta, un uz mirkli abi saplūda vienā. Viljalta saplūda ar vērsi, un viss bija cauri. Viljalta stāvēja taisni, un starp vērša lāpstiņām rēgojās zobena sarkanais rokturis. Stāvēja abi, Viljalta pacēlis roku sveicienā pūlim, un vērsis uz ļimstošām kājām, stingri skatīdamies uz viņu un savās asinīs smakdams.

Troses dzelzceļa vagons pēdējo reizi noraustījās un apstājās. Tālāk tas vairs netika, ceļš bija pavisam aizputināts. Vējš bija nomēzis klajo kalna nogāzi un pārvilcis sniegu ar cietu sērsnu. Niks bagāžas vagonā iezieda slēpes, iestiprināja zābakus dzelžos un savilka sprādzes. Viņš sāniski izlēca no vagona uz cietās sērsnas, izlīdzināja slēpes, saliecās un, slēpju kokus aiz sevis vilkdams, laidās lejā pa nogāzi.

Lejāk pa balto klajumu aizzibsnīja Džordžs — gan parādīdamies, gan atkal pazuzdams. Izrāvies pēkšņā nogāzes līkumā, Niks šāvās lejā, domu vairs nebija, tikai miesa reiba skurbinoša lidojuma izjūtā. Izrāviens neliela paugurā, un tad sniegs zem slēpēm spēji šāvās atpakaļ, un Niks arvien ātrāk, ātrāk un ātrāk brāzās lejā pa pēdējo, garo, stāvo slīpumu. Satupies tā, ka gandrīz vai sēdus sēdēja uz slēpēm, cenzdamies turēt smaguma centru pēc iespējas zemāk, sniegam brāzmojot kā viesulī, viņš juta, ka uzņēmis pārāk lielu ātrumu. Viņš tomēr necentās to samazināt. Izturēt un nepadoties! Tad mīksta sniega plankums ieplaciņā, kur vējš nebija ticis klāt, saķepa zem kājām, slēpēm klaudzot, Niks kūleņoja lejā — tā laikam jūtas aizšauts trusītis, — tad iestiga ar kājām gaisā un sniega piedzītu degunu un ausīm.

Džordžs stāvēja gabaliņu lejāk, ar plaukstām dauzīdams sniegu no vējjakas.

— Skaisti tu zvēlies! — viņš uzsauca Nikam. — Tur tas ķēpīgais sniegs! Es arī nobliezos tikpat glīti.

— Un kas tur tālāk? — Niks pamāja ar slēpi, vēl arvien gulēdams uz muguras un ķepurodamies augšā.

— Jāturas visu laiku pa kreisi. Līdzens, skaists laidiens, tikai lejā vajadzēs kristiāniju, tur ir žogs.

— Pagaidi mirklīti, laidīsimies reizē.

— Nē, tu pirmais, es gribu paskatīties, tev tas skaisti iznāk.

Niks Adamss pabrauca garām Džordžam — uz viņa platajiem pleciem un gaišajos matos vēl bija sniegs, — tad Nika slēpes ieslīdējās — un viņš šāvās lejā, svelpjošu sniega kristālu virmā uzlidodams un krizdams augšā un lejā pa viļņoto nogāzi. Viņš visu laiku turēja pa kreisi un galā, jau taisni uz žogu lidodams, cieši saspieda ceļgalus, izlieca ķermeni, asi pasvērās pa labi un, palēninādams gaitu, izbrauca starp nogāzes slīpumu un dzeloņstiepļu žogu.

Viņš atskatījās uz kalnu. Džordžs nāca lejā, pietupies telemarka pozīcijā, viena kāja uz priekšu un saliekta, otra atpakaļ, slēpju koki slējās kā tievas kukaiņa kājas, uzsizdami baltus mutulīšus tur, kur sadūrās ar sniegu, līdz beidzot pāri galvai sniega mākonī, kurā nospulgoja tikai slēpju koku gali, Džordžs ar skaistu līkumu bija klāt.

— Nobijos no kristiānijas, — Džordžs teica, — pārāk dziļš sniegs. Bet tev iznāca skaisti.

— Ar manu kāju nevar taisīt telemarku, — Niks sacīja.

Niks piespieda ar slēpi dzeloņstieples, un Džordžs pārbrauca pāri. Niks stūmās viņam pakaļ pa ceļu. Ceļgalos mazliet saliektām kājām viņi laidās pa gludo ceļu cauri priedājam. Tālāk ceļš bija ledus gludumā, baļķu vezumu noslidināts un viscaur oranžos un tabakas dzeltenos plankumos. Slēpotāji turējās sniega strēlē gar pašu malu. Ceļš ar asu slīpumu nolaidās pie strauta un atkal slējās stāvus pakalnā. Meža malā jau varēja saredzēt garu ēku ar zemu, vēja izplūkātu jumtu. Cauri kokiem tā izskatījās dzeltena. Tuvāk pienākot, varēja atšķirt zaļi krāsotus slēģus. Krāsa lobījās nost. Niks atkabināja dzelžus ar slēpju koku galu un paspēra slēpes nost.

— Augšā varam arī uznest, — viņš teica.

Viņš kāpa ceļa stāvumā ar slēpēm pār plecu, cirzdams papēžu naglas noledojušā takā. Aiz muguras viņš dzirdēja Džordža elpu un papēžu cirtienus. Viņi atslēja slēpes pie viesnīcas sienas, notīrīja viens otram sniegu no biksēm, tīri nodauzīja zābakus un gāja iekšā.

Iekšā bija pavisam tumšs. Istabas kaktā spīguļoja liela podiņu krāsns. Griesti bija zemi. Gar sienām stiepās gludi soli un tumši, vīna noplankumoti galdi. Pie krāsns sēdēja divi šveicieši ar pīpēm un duļķaina jauna vīna kausiem. Puiši novilka vējjakas un apsēdās pie sienas iepretim krāsnij. Otrā istabā balss aprāva dziesmu, un meiča zilā priekšautā iznāca apvaicāties, ko viņi dzers.

— Pudeli sionieša, — teica Niks, — kā tu domā, Džidži?

—Lai notiek, — Džordžs atbildēja. — Tu labāk saproti no vīniem. Man visi garšo.

Meiča aizgāja.

— Nekas nav labāks par slēpošanu, vai ne? — Niks ierunājās. — Par to sajūtu, kad sāc lidot lejā pa garu nogāzi.

— Uhu, — piekrita Džordžs. — Prieks atcerēties.

Meiča ienesa vīnu, un viņi sāka cīnīties ap korķi. Beidzot Niks dabūja pudeli vaļā. Meiča izgāja, un otrā istabā atkal sāka vāciski dziedāt.

— Tie daži korķa krikumi būs jāpiecieš, — teica Niks,

— Diez vai te kādi cepumi arī ir?

— Tūlīt uzzināsim.

Apteksne ienāca, un Niks ievēroja zem priekšauta izspīlētu grūtnieces vēderu. Savādi gan, ka nepamanīju to, kad viņa ienāca pirmo reizi, viņš nodomāja.

— Ko jūs dziedājāt? — viņš jautāja apteksnei.

— No operas. Vācu operas. — Viņa nelikās noskaņota tālākai sarunai. — Ja vēlaties, ir ābolu rausis.

— Neteiksim, ka viņa būtu pārāk laipna.

— Ko tu gribi. Viņa mūs nepazīst un varbūt domā, ka mēs ņirgājamies par viņas dziedāšanu. Dzimtajā pusē viņa droši vien runājusi vāciski, te viņai neierasti, bēdīgi, un tad vēl bērns būs, bet vīra nebūs, un tas atkal bēdīgi.

— Kā tu zini, ka viņa nav precējusies?

Gredzena nav. Un te jau, velns parāvis, neviena līdz kāzām savu nevainību nesaglabā.

Durvis atvērās, un, kājas dauzīdami, no ceļa sanāca iekšā meža cirtēji, mitrās drēbes kūpēja istabas siltumā. Apteksne ienesa meža cirtējiem trīs litrus jaunā vīna, viņi sasēdās ap diviem galdiem, noņēma cepures un klusi smēķēja, cits atzvēlies pret sienu, cits atspiedis elkoņus uz galda. Brīžiem, kad ragavās iejūgtie zirgi svaidīja galvas, ārā asi aizdžinkstējās zvārgulīši.

Džordžs un Niks bija laimīgi. Viņi bija ļoti pieķērušies viens otram. Un zināja, ka priekšā vēl garais atpakaļceļš.

— Kad tev jāatgriežas universitātē? — jautāja Niks,

— Jau šovakar, — Džordžs atbildēja. — Man jāpaspēj uz desmitiem četrdesmit, tad pienāk vilciens no Montrē.

— Kaut tu varētu palikt, mēs aizlaistu rīt uz Dāndilisu.

— Ko lai dara, jātiek pie gara gaismas, — sacīja Džordžs. — Vai nebūtu jauki, Nik, ja mēs vēl varētu abi paklaiņot? Paņemtu slēpes, aizbrauktu ar vilcienu līdz kādai labi slaidai nogāzei, tad lejā pa ceļam mēs nevienu krodziņu nelaistu garām, un tā pa Oberlandi līdz Valē un cauri visai Engadīnai tukšām rokām, tik vien kā ar instrumentiem, pāris svīteriem un pidžamām mugursomās, un velns lai rāvis tās skolas gudrības!

— Jā, un izstaigāt tā visu Švarcvaldi. Kas tur par jaukām vietām!

— Tur tu pagājušo vasaru makšķerēji, vai ne?

— Jā.

Viņi ēda rausi un izdzēra atlikušo vīnu.

Džordžs atspiedās pret sienu un pievēra acis.

— No vīna es vienmēr tā jūtos, — viņš teica.

— Slikti? — Niks jautāja.

— Nē. Labi, bet jocīgi.

— Ir piedzīvots, — Niks sacīja.

— Kā nu ne! — atsaucās Džordžs.

— Ņemsim vēl vienu? — Niks jautāja.

Manis dēļ ne, — teica Džordžs.

Tā viņi sēdēja, Niks, atspiedis elkoņus uz galda, Džordžs, atzvēlies pret sienu.

— Helēnai būs bērns? — Džordžs ievaicājās, atsliedamies no sienas atpakaļ pie galda.

— Jā.

— Kad?

— Uz vasaras beigām.

— Tu esi priecīgs?

— Tagad — jā.

— Jūs atgriezīsities štatos?

— Domāju gan.

— Tu to gribi?

— Nē.

Helēna grib?

— Nē.

Džordžs klusēja. Viņš skatījās tukšajā pudelē un tukšajās glāzēs.

Riebīgi ap dūšu, ko? — viņš jautāja.

Nē. Ne gluži.

— Kāpēc ne gluži?

— Nezinu.

— Jūs tur štatos slēposit? — Džordžs jautāja.

— Nezinu, — Niks atbildēja.

— Kalni nav nekādi labie, — Džordžs sacīja.

— Nav, — Niks piekrita. — Pārāk klinšaini, pārāk noauguši ar mežiem un pārāk tālu arī.

— Jā, — teica Džordžs, — kā jau Kalifornijā.

— Kā jau visur, kur man bijis jādzīvo.

— Jā, — Džordžs piekrita, — tāda ir dzīve.

Šveicietis piecēlās, samaksāja un gāja laukā.

— Kaut mēs būtu šveicieši, — Džordžs teica,

— Viņiem visiem ir kākslis, — Niks sacīja.

— Kaut kā neticu, — Džordžs teica.

— Es arī, — atbildēja Niks.

Viņi iesmējās.

— Varbūt mēs nekad vairs kopā neslēposim, Nik, — sacīja Džordžs.

— Tas nevar būt, — teica Niks. — Tad nemaz nav vērts pasaulē dzīvot.

— Gan mēs vēl paslēposim, — teica Džordžs.

— Gan jau, — Niks atsaucās.

— Mums derētu nodot tādu zvērestu, — teica Džordžs. Niks piecēlās. Aizsprādzēja vējjaku. Pasniedzās pāri

Džordžam un paņēma pie sienas pieslietos slēpju kokus. Viņš iecirta slēpju koka smaili grīdā.

— Kāda jēga no zvērestiem, — viņš sacīja.

Viņi atvēra durvis un izgāja laukā. Bija ļoti auksts. Sniegs pārvilcies ar cietu sērsnu. Ceļš vijās augšā pa kalnu uz priežu mežiem.

Viņi paņēma slēpes, kas bija noslietas pie viesnīcas sienas. Niks uzvilka cimdus. Džordžs jau bija izgājis uz ceļa ar slēpēm pār plecu. Atpakaļ viņi vēl varēja doties kopā.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA. MANS VECAIS

Es dzirdēju pa ielu veļamies bungu dārdoņu, tad flautas un stabules, un tad dejodami ielā sagruva arī viņi paši. Iela uzreiz bija pilna. Maera ieraudzīja viņu, un tad ieraudzīju arī es. Kad mūzika apklusa un dejotāji satupās zemē, tupēja arī viņš, mūzikai atkal ieskanoties, viņš lēca augšā un dejoja citiem līdzi. Viņš bija galīgi piedzēries.

—Ej tu viņu pievākt, — teica Maera. — Mani viņš neieredz.

Tā nu es gāju lejā, panācu dejotājus un noķēru viņu, kad viņš tupēja zemē, gaidīdams mūziku, un teicu: — Ejam, Luis! Dieva dēj, tevi šo pēcpusdienu vēl gaida vērši. — Viņš neklausījās manī, viņš klausījās tikai, kad sāks spēlēt.

Es teicu: Nemuļķojies, Luis. Iesim atpakaļ uz viesnīcu.

Tad iedārdējās mūzika, viņš pielēca kājās, aizbēga no manis un sāka dejot. Es sagrābu viņu aiz rokas, viņš izrāvās un uzkliedza: — Liec man mieru! Aizgādnis uzradies!

Es gāju uz viesnīcu, un Maera stāvēja uz balkona, skatīdamies, vai es vedu viņu atpakaļ. Ieraudzījis mani vienu, viņš pazuda un sašutis skrēja lejā.

—Ko tu galu galā gribi no tumša Meksikas mežoņa? — es teicu.

—Jā, — Maera sacīja, — un kas durs viņa vēršus, kad viņš būs uzrāvies uz raga?

—Jādomā, ka mēs, — es teicu.

—Jā, mēs! — brēca Maera. — Mēs dursim visu mežoņu vēršus, visu žūpu vēršus, visu to rio-rio dejotāju vēršus! Kā tad! Mēs dursim! Visus pēc kārtas. Jā! Jā! Jā!

Kā es tagad noprotu, mans vecais bija no tās mīklas, no kuras cep mazus, tumīgus resnīšus, ar tādiem ir pilna pasaule, bet viņš, protams, nekad tāds nekļuva, varbūt vienīgi mazlietiņ uz pašām beigām, un arī tad tas viņam neko nekaitēja, jo viņš piedalījās tikai lēkšanā pār šķēršļiem, un tur svars neko daudz nenozīmē. Atceros, kā viņš vilka vējjaku uz diviem svīteriem un tad vēl pamatīgu vilnas kamzoli pāri, un lika man skriet viņam līdzi pašā priekšpusdienas karstumā. Dažkārt viņš, tikko no Turīnas atbraucis, jau četros no rīta ņēma ormani un laida uz Racco staļļiem, dabūja tur kādu ādeni treniņa izjādei, un rīta agrumā, kad zāle vēl pilna rasas un saule tikai taisās uz lēkšanu, man vajadzēja novilkt viņam zābakus, lai viņš pārauj čības un uzģērbj visus savus svīterus, un tad mēs varējām sākt.

— Nāc nu, sīkais, — viņš mēdza teikt, cilādamies pirkstgalos pie žokeju ģērbtuves durvīm, — jāsāk kustēties.

Vispirms mēs — vecais glīti pa priekšu — rikšos apmetām riņķi pa hipodroma celiņu, tad ārā pa vārtiem, pa kokiem nostādīto ceļu, kas veda laukā no Sansiro. Uz ceļa priekšā izrāvos es, un es toreiz biju krietns skrējējs, bet vecais vieglā riksī turējās man aiz muguras, un pēc brīža, kad es atkal atskatījos, viņš sāka svīst. Sviedros mirkdams, viņš skrēja un skatījās manā mugurā, un ikreiz, kad es palūkojos atpakaļ, viņš man uzsmaidīja: — Dūšīgi svīstu, ko? — Un, kad smaidīja mans vecais, neviens gan nespētu nesmaidīt pretim. Mēs skrējām arvien tālāk un tālāk uz kalniem, līdz kamēr mans vecais iebļāvās: — Hei, Džo! — Es paskatījos atpakaļ, un viņš jau sēdēja zem koka, un dvielis vairs nebija apsiets viņam ap vidu, bet karājās kaklā.

Es nācu un nosēdos viņam blakus, bet viņš izvilka no kabatas lecamauklu un sāka lēkt, sviedri pludoja pa viņa seju, baltajos ceļa putekļos šmīkstēja aukla, saule cepināja arvien karstāk, un viņš lēkāja sparīgāk un sparīgāk pa ceļa malu. Ka es jums saku, tur bija ko paskatīties, kad mans vecais ņēmās ar lecamauklu. Viņš lika tai zibēt un virpuļot vai lēni locīties visādās cilpās. Būtu jūs redzējuši, kā uz viņu blenza tie itāliešu lauķi, vilkdamies uz pilsētu ar saviem lielo, balto vēršu aizjūgiem. Viņi, protams, lūrēja tā, it kā mans vecais būtu traks. Tad mans vecais sāka tik neganti griezt auklu, ka viņi apstājās kā zemē ierakti un acis vien bolīja, kamēr atjēdzās, sabļāva uz vēršiem, sabikstīja viņus un vilkās tālāk.

Kad es tā sēdēju un noskatījos, kā mans vecais cīkstas karstajā saulē, es jutu, cik viņš man mīļš. Jocīgs jau viņš bija, kad tik vareni pūlējās, lēkšana beidzās vienmēr ar dūcošu, nepārtrauktu auklas virpuli, kas lika sviedriem kā ūdenim aumaļām pludot pār seju, tad viņš pakāra auklu kokā un ar dvieli un svīteri ap kaklu nosēdās man blakus, atspiedis muguru pret stumbru.

— Elles darbs tāda tauku dzīšana, Džo, — viņš, atmetis galvu un pievēris acis, dziļi elpu vilkdams, sacīja, — nav vairs kā puikas gados, — Tad, lai pavisam neatdzistu, viņš slējās augšā un mēs rikšos laidām atpakaļ uz staļļiem. Tā viņam bija jānopūlas. Ar svaru viņam no sākta gala nedienas. Citi žokeji nodzina svaru ar jāšanu vien. Žokejs katrā jājienā zaudē ap kilogramu svara, bet mans vecais bija kā aizkaltis, viņš netika vaļā no kilogramiem bez šīs skriešanas un lēkšanas.

Atceros, kā reiz Sansiro mazais Buzoni staļļu žokejs Regoli nāca no aplokiem uz bāru padzerties; viņš bija tikko nosvēries un gāja, plīkšķinādams pātagu pa zābakiem, un mans vecais, arī nupat nosvēries, iznāca ar segliem padusē sarkans, sašļucis, pārāk apspīlētā žokeja tērpā un skatījās pāri uz Regoli, kas spirgts un zēniski slaids stāvēja bāra verandā, un es jautāju: «Kas noticis, tēt?» — jo man likās, ka Regoli viņam ko nodarījis, bet viņš tikai skatījās, tad izmeta: «Pie visiem velniem!» — un aizgāja uz ģērbtuvi.

Jā, laikam jau mums būtu bijis labāk palikt Milānā, jāt Milānā un Turīnā; ja vispār ir kādi viegli jājamceļi, tad šie divi. — Tīrā pianola, Džo, — mēdza sacīt mans vecais, kāpdams pie staļļiem no uzvarējušā zirga pēc nieka jājiena, kas šiem itālīšiem likās žokeja mākslas kalngals.. Es reiz apvaicājos par to. — Šis celiņš it kā pats tevi nes. Bīstams jau ir tikai ātrums, kas uzņemts pirms lēciena, Džo. Mēs te nekādu īpašu ātrumu neuzņemam, un lēcieni arī nav grūti. Jā, tikai ātrums, par lēcieniem nav ko galvu lauzīt.

Tik elegantu hipodromu kā Sansiro es savu mūžu nebiju redzējis, bet vecais gaudās — te esot suņa dzīve. Mētāties no Mirafjores uz Sansiro un atpakaļ, gandrīz katru dienu darbā un pa vakariem kratīties vilcienā.

Es jau arī biju traks uz zirgiem. Kaut kas neizsakāms, kad viņi parādās un pa celiņu nāk uz starta stabu. Nāk it kā dejodami, saspringtiem muskuļiem, un žokeji no visa spēka tur pavadas, bet varbūt arī palaiž vaļīgāk, lai zirgi mazliet paskrien. Un, kad viņi jau ir pie barjeras, prātā var sajukt! Īpaši Sansiro hipodromā — lielais, zaļais lauks, kalnu galotnes tālumā, tas resnais itālietis — starteris ar savu garo pātagu, un žokeji rosās ap zirgiem, un tad barjeras lente trūkst, atskan zvans, zirgu mudžeklis raujas uz priekšu un sāk sadalīties pa kārtai. Nu, jūs jau zināt, kā tas notiek. Stāvot tribīnē, ar binokli var redzēt tikai juceklīgo izrāvienu, iešķindas zvans — un liekas šķindam veselu mūžību, un viņi, jau apmetuši pirmo apli, izšaujas pagriezienā. Ne, tam nekas nevar līdzināties, vismaz man tā liekas.

Bet mans vecais kādu dienu ģērbtuvē, vilkdams mugurā ielas drēbes, sacīja: — Šie jau nav nekādi zirgi, Džo. Parīzē tādus aizvestu pie dīriķa — un arī tikai ādu un pakavu dēļ. — Tas bija todien, kad viņš dabūja Komerciālo prēmiju, izraudamies pēdējos simt metros ar tādu spēku, ka viņa Lantorns likās izlidojam kā korķis no pudeles.

Un tūlīt pēc Komerciālās prēmijas saņemšanas mēs pametām Itāliju. «Galerijā» pie galdiņa mans vecais, Holbruks un kāds resns itālietis salmu cepurē, visu laiku slaucīdams mutautā svīstošo seju, par kaut ko strīdējās. Viņi runāja franciski, un tie divi par kaut ko uzbruka manam vecajam. Beidzot mans vecais vairs neteica ne vārda, tikai sēdēja un skatījās uz Holbruku, un tie abi bruka viņam virsū, gan viens runāja, gan otrs, un resnais itālietis visu laiku jaucās Holbrukam pa vidu.

— Aizej un nopērc man «Sportsman», labi, Džo? — mans vecais sacīja, dodams man pāris soldu un nenovērsdams acis no Holbruka.

Es aizgāju līdz operas laukumam un nopirku avīzi, bet, atgriezies «Galerijā», negāju viņiem klāt un paliku pa gabaliņu stāvam, lai nejauktos, mans vecajs, krēslā atgāzies, virpināja pirkstos karotīti un skatījās kafijas tasē, bet Holbruks ar resno itālieti stāvēja kājas, un resnais slaucīja sviedrus un kratīja galvu. Es pienācu, un mans vecais izlikās, it kā tie divi nemaz te nestāvētu, un jautāja: — Gribi saldējumu, Džo? — Holbruks paskatījās no augšas uz manu veco un lēni noskaldīja: — Ak tu, kuņas dēls! — Un abi ar resno itālieti aizgāja gar galdiņiem projām.

Mans vecais sēdēja un it kā pat uzsmaidīja man, bet bija bāls, kā uz miršanu, un man kļuva nelabi aiz bailēm, jo es jutu, ka te kaut kas ir noticis, jo citādi neviens gan nevarētu nosaukt manu veco par kuņas dēlu un aiziet, it kā nekas nebūtu bijis. Mans vecais uzšķīra «Sportsman» un kādu brīdi papētīja handikapus, un tad sacīja: — Visādi gadās šajā pasaulē, Džo. — Un pēc trim dienām ar vilcienu Turīna — Parīze mēs ar saviem čemodāniem atstājām Milānu uz visiem laikiem; to, kas čemodānos nesagāja, mēs jau bijām izūtrupējuši pie Ternera staļļiem.

Mēs iebraucām Parīzē agri no rīta — garā netīrā stacijā, mans vecais teica, tā esot Lionas stacija. Pēc Milānas Parīze likās drausmīgi liela. Milānā katrs gājējs devās kādā noteiktā virzienā un tramvaji brauca noteikta virzienā, un nekāda jucekļa, bet Parīze bija kā sapiņķerēts kamols, ko neviens nevarētu atšķetināt. Ar laiku man iepatikās Parīze, vismaz pa daļai, un dzirdēju arī runājam, ka nekur zirgu sacīkstes neesot tik spožas kā Parīzē. Viss bija atkarīgs no sacīkstēm, un vienīgi uz tām varēja paļauties — ja autobusi gāja, tad, protams, hipodroma virzienā, ja tie katru dienu lauzās cauri visam šim mudžeklim, tad lai nokļūtu hipodromā. Es nekad pa īstam neiepazinu Parīzi, jo mēs ar veco tikai reizi vai divas nedēļā iebraucām no Mezonas, un viņš tad ar citiem mezoniešiem vienmēr sēdēja Cafй de la Paix, tajā, kas Operas pusē, un man liekas, tā bija dzīvākā vieta Parīzē. Bet jocīgi gan, ka tik lielai pilsētai kā Parīze nav savas «Galerijas», ko?

Nu tad mēs apmetāmies Mezonlafitā, kaut kādas Meijera kundzes pansijā, tur jau dzīvoja gandrīz visi, izņemot tos, kas Šantijī. Kolosālākā vieta šī Mezona, tādā es vairs savu mūžu neesmu dzīvojis. Pilsētele pati par sevi nekas sevišķs, bet kas tur par ezeru un vienreizējais mežs, mēs ar citiem puikām tur dauzījāmies no rīta līdz vakaram, šāvām putnus, mans vecais man uztaisīja tādu kaķeni, ka tik turies, daudz putnu notriecām, bet tā žagata bija pārākā par visiem citiem. Diks Etkinsons ar manu kaķeni vienreiz pat trusīti nošāva, mēs šo nolikām zem koka, paši turpat apsēdāmies, Dikam bija cigaretes, bet trusītis kā šaujas augšā, kā speras krūmos, mēs pakaļ, bet kur tu vairs atradīsi! Jā, Mezonā mums gāja augsti. No rītiem Meijera kundze padeva man brokastis, un es varēju dauzīties apkārt visu dienu. Franciski runāt es iemācījos pavisam ātri. Viegla valoda.

Tikko mēs bijām apmetušies Mezonā, vecais pieprasīja no Milānas savu licenci un ļoti nervozēja, kamēr tā nebija pienākusi. Viņš ar savu kompāniju parasti sēdēja pie kāda «Cafй de Paris» galdiņa, jo daudzi no tiem, kurus viņš pazina no pirmskara laikiem, kad strādāja Parīzē, tagad bija apmetušies Mezonā, un sēdēt kafejnīcā viņi varēja, cik uziet, jo pēc deviņiem, kad rīta kopšanās staļļos ir cauri, žokejiem nav vairs ko darīt. Savus ādeņus viņi arī izskraidina jau no rīta — pirmo partiju pussešos, otro astoņos. Tas nozīmē agru celšanos un arī agru gulētiešanu. Ja žokejs pie kāda strādā, viņš vis nevar staigāt apkārt dzerdams, tos, kas vēl puikas gados, uzmana treneris, pieaugušajiem jāprotas pašiem. Tāpēc, ja žokejs ir brīvs, viņš ar savu kompāniju sēž kafejnīcā, un tā viņi var nīkt stundām pie pudeles vermuta un zeltera, pļāpāt, stāstīt anekdotes un spēlēt biljardu, «Cafй de Paris» viņiem ir kā klubs vai kā «Galerija» Milānā. Nu, protams, ne gluži kā «Galerija», jo tur visi grozās un staigā apkārt, bet te sēž pie galdiņiem.

Savu licenci mans vecais dabūja gan. Atsūtīja bez vārda runas, un viņš dažas reizes piedalījās sacīkstēs. Visādās provinces pilsētiņās kā Amjenā un tamlīdzīgi, bet pastāvīgu angažementu dabūt viņam nelaimējās. Manu veco visi mīlēja, lai kad es no rīta neiegrieztos kafejnīcā, vienmēr redzēju kādu ar viņu sadzeram, mans vecais vis nebija sīkstulis kā tie silē kodēji, kas savu pirmo dolāru iepelnīja Senluisas Pasaules izstādē deviņsimt ceturtajā gadā. Tā parasti sacīja mans vecais, kad gribēja pakaitināt Džordžu Bernu. Tikai zirgus manam vecajam neviens nezin kāpēc nedeva.

Katru dienu mēs no Mezonas braucām ar tramvaju uz kādām sacīkstēm, un tas bija visinteresantākais. Biju priecīgs, kad beidzās vasaras sezona un zirgi atgriezās no Duviļas. Lai gan tas nozīmēja, ka dauzīšanās ar puikām pa mežu ir galā, jo mums nu vajadzēja braukāt uz Engienu, Tramblē vai Senklū un vērot viņus no treneru un žokeju soliem. Tādā kompānijā es, protams, iemācījos pazīt zirgus un sacīkstes, bet galvenais tomēr bija tas, ka mēs braucām katru dienu.

Atceros, kā mēs vienreiz bijām Senklū. Tās bija lielas rikšošanas sacīkstes par divsimttūkstoš frankiem astoņos gājienos, un lielais favorīts bija Ksars. Mēs ar veco aizgājām uz aploku pie zirgiem, un, kad es jums saku, tādus zirgus neviens no jums nebūs redzējis. Šis Ksars bija liels, pāls ērzelis, kā radīts aulekšiem. Taisni neiedomājams zirgs! Viņu veda apkārt aplokam, un, kad viņš, galvu noliecis, pagāja mums garām, man aizžņaudzās elpa, tik skaists viņš bija. Nekad nav bijis pasaulē tik kalsna, lieliska, skrējienam dzimuša zirga. Viņš nedīžājās, neslējās pakaļkājās un nezibsnīja mežonīgas acis kā ar visādu draņķi apdzirdītie zirgi ūtrupēs, viņš gāja mierīgi, viegli un rāmi cilādams kājas, it kā apzinādamies katru kustību. Vēlāk pūlis bija tik biezs, ka es vairs neredzēju viņu, tikai kājas un kaut ko dzeltenu, un mans vecais lauzās cauri pūlim uz žokeju ģērbtuvi, kas bija tālāk, aiz kokiem, es lauzos viņam pakaļ, un tur arī drūzmējās liels pūlis, bet pie durvīm stāvēja vīrs ar katliņu galvā, viņš pamāja manam vecajam, un mēs gājām iekšā, žokeji tur sēdēja un ģērbās, cits vilka kreklu pāri galvai, cits stiepa kājā zābaku, karstais, sasmakušais gaiss oda pēc sviedriem un zābaksmēra, un pa logiem skatījās iekšā cilvēki.

Mans vecais apsēdās blakus Džordžam Gārdneram, kas patlaban spīlēja kājās bikses, un mierīgā balsī bez kādiem aplinkiem jautāja: — Kas būs ar favorītu? — Jo Džordžs, ja bija sacītājs, tad sacīja uzreiz, un, ja ne, tad ne.

— Nevinnēs, — Džordžs pavisam klusi izmeta, noliekdamies un aizpogādams bikšu stilba apakšējo pogu.

— Kas tad? — čukstus jautāja mans vecais, pieliekdamies tik tuvu, lai neviens nedzirdētu.

— Kerkobīns, — Džordžs atbildēja, — un, ja tā būs, pietaupi man arī pāris biļešu.

Mans vecais atkal kaut ko parastā skaļumā sacīja Džordžam, un Džordžs it kā pa jokam atsaucās: — Derēt es tev neiesaku ne uz vienu, tici manam vārdam! — Un mēs gājām laukā un spraucāmies cauri pūlim uz simtfranku kasi. Bet es sapratu, ka joki vairs nav, jo Džordžs bija Ksara žokejs. Pa ceļam vecais nopirka dzelteno likmju tabuliņu, un tur bija rakstīts, ka par Ksaru dod tikai 5 pret 10, par Sefizidotu 3 pret 1 un pašās beigās par to Kerkobīnu 8 pret 1. Mans vecais uzlika piecus tūkstošus par Kerkobīnu ordinārā un vienu tūkstoti dubultajā, un mēs kāpām tribīnē, lai ieņemtu labāku vietu, kur visu var redzēt.

Mēs bijām iespiesti pūlī; iznāca vīrs garos svārkos, pelēkā cilindrā un satītu pātagu rokā, viņam pakaļ staļļu puiši aiz iemauktiem citu pēc cita izveda zirgus ar žokejiem seglos. Lielais, pālais Ksars nāca pa priekšu. Pirmajā acu uzmetienā viņš nemaz nelikās tik liels, vajadzēja ieskatīties viņa garajās kājās, muskuļos un kustībās. Nē, patiešām, tādu zirgu es savu mūžu nebiju redzējis. Mugurā Ksaram sēdēja Džordžs Gārdners, lēnā gaitā viņi sekoja vīram pelēkajā cilindrā, kas soļoja pa priekšu kā cirka staļļmeistars. Ksaram, kas nāca līganā solī, saules staros zeltaini laistīdamies, sekoja stalts melnis ar skaistu galvu, uz viņa jāja Tommijs Arčibalds, pēc meļņa rindā cits pakaļ citam nāca vēl pieci zirgi, lēniem soļiem viņi gāja gar tribīnēm uz svariem. Mans vecais sacīja, tas melnais tad arī esot Kerkobīns, es apskatīju viņu — skaists zirgs, neko teikt, bet Ksaram jau nu nevarēja ne blakus stāties.

Skatītāji kliedza un aplaudēja Ksaram, kad viņš nāca garām, un bija par ko, patiešām lielisks zirgs. Zirgu rinda apmeta loku pa apļa otru pusi un atkal tuvojas tribīnēm, kad staļļmeistars lika zirgu puišiem laist viņus pa vienam vaļā, lai viņi noauļo gar tribīnēm uz startu un visi var viņus labi apskatīt. Nepaspēja viņi ne lāgā tikt līdz startam, kad atskanēja gonga sitiens, zirgi šāvās uz priekšu un bija jau tālu, lauka viņā pusē, vesels mudžeklis sīku rotaļu zirdziņu, kas meta pirmo loku. Es skatījos binoklī, un Ksars bija krietni iepakaļ, bet pa priekšu skrēja kāds bēris. Loks nu bija apmests, un, pakaviem rībot, viņi brāzās mums garām, un Ksars tad bija pavisam aizmugurē, bet pirmais slaiki nesās Kerkobīns. Šaušalīga jušana, kad viņi tā nobrāžas garām, un atliek tikai noskatīties, kā viņi ir projām un kļūst arvien mazāki un mazāki, sajūk vienā kamolā uz pagrieziena, tad iznāk atkal uz taisnes — un šurp, un lamāties gribas tik briesmīgi, ka smoc vai nost. Beidzot viņi iznāca pēdējā taisnē, un tas Kerkobīns izrāvās priekšā. Visi izskatījās kā pa galvu dabūjuši, kā slimi un tikai kunkstēja: «Ksar!» — un pakavu rīboņa vēlās uz mūsu pusi arvien tuvāk un tuvāk, un tad tumšo mutuli manā binoklī pēkšņi pāršķēla dzeltena švīka ar zirga galvu galā, un visi bļāva kā traki: «Ksar!» Nekas uz pasaules nav skrējis tā, kā skrēja Ksars, iedzīdams Kerkobīnu, un tas savukārt auļoja tik ātri, cik ātri vien var auļot melns zirgs, kam žokejs pletnē vai dzīvību laukā, un vienu brīdi viņi turējās blakus, galva pie galvas, kaut gan izskatījās, ka Ksars skrien divreiz ātrāk, tik gari bija viņa aulekši, tik spriegi izstiepts kakls, bet stabam viņi paskrēja garām cieši blakus, un, kad izkāra numurus, pirmais bija divnieks, un tas nozīmēja, ka uzvarējis Kerkobīns.

Man iekšā viss drebēja un bija tā jocīgi, bet mūs, pūlī iespiestus, jau nesa lejā pa kāpnēm pie dēļa, kur būs izkārts, cik maksās par Kerkobīnu. Sacīkstēs skatīdamies, es, godīgi runājot, biju pavisam aizmirsis, cik daudz naudas mans vecais licis uz Kerkobīnu. Tik ļoti man gribējās, lai Ksars uzvar. Bet nu jau viss bija cauri un prieks, ka esam vinnējuši.

— Varenas sacīkstes, vai ne, tēt? — es sacīju.

Viņš tā jocīgi uz mani paskatījās, atstūmis katliņu pakausī. — Džordžs Gārdners patiešām ir nepārspējams žokejs, — viņš atbildēja. — Jābūt lielam meistaram, lai neļautu Ksaram uzvarēt.

Protams, es visu laiku zināju, ka tur kaut kas nav kārtībā. Bet mans vecais to pateica tik skaidri un gaiši, ka man no sacīkstēm vairs nebija nekāda prieka, un to prieku man vairs nespēja atdot nekas — ne izmaksas zvans, ne skaitļi uz dēļa, kas vēstīja, ka par Kerkobīnu maksā 67.50 pret 10. Apkārt visi runāja: «Nabaga Ksars! Nabaga Ksars!» Un es domāju, kaut es būtu žokejs un varētu jāt uz Ksara, nevis tas neģēlis. Bija tik savādi domāt par Džordžu Gārdneru kā par neģēli, man viņš vienmēr bija paticis, bez tam viņš pateica mums uzvarētāju, un tomēr man bija skaidrs, ka nelietis nu viņš ir.

Pēc šīm sacīkstēm manam vecajam bija varens žūksnis naudas, un viņš sāka biežāk braukāt uz Parīzi. Ja sacīkstes bija Tramblē, tad mūsējie atpakaļceļā uz Mezonlafitu izsēdināja viņu pilsētā, un mēs tad sēdējām «Cafй de la Paix» nojumē un skatījāmies uz garāmgājējiem. Nenoskatīties! Cilvēki plūda straumēm, un visādi tipi nāca klāt un gribēja pārdot mums šādus tādus niekus, un man patika sēdēt te ar savu veco. Kaut gan varētu būt vēl interesantāk. Nāca klāt tādi, kas piedāvāja spēļu trusīšus ar baloniņu saitītē, ja baloniņu spieda, trusītis lēca, mans vecais dzina velnu ar pārdevējiem. Franciski viņš runāja tikpat labi kā angliski, visi tie bulvāra zeļļi viņu pazina, jo žokeju nekad ar citiem nesajauksi, — bez tam mēs parasti sēdējām pie viena un tā paša galdiņa, un viņi bija pieraduši mūs te redzēt. Puikas tur pārdeva avīzes ar precību sludinājumiem un skuķi — gumijas olas, ja olu paspieda, no tās izlēca gailītis, un vēl tur lodāja glumš vecis ar Parīzes skatu kartēm, tās, protams, neviens netaisījās pirkt, tad viņš līda atkal un rādīja, kas paciņai apakšā, tur bija nepieklājīgas fotogrāfijas, daudzi rakājās pa tām un pirka.

Jā, kādi tikai tur nebija cilvēki! Ap vakariņu laiku parādījās sievietes, meklēdamas kādu, kas aizved uz restorānu un pabaro, viņas sējās klāt manam vecajam, un mans vecais atjokojās franču valodā, viņas tad paglaudīja manu galvu un gāja tālāk. Reiz pie blakusgaldiņa sēdēja amerikāniete ar meitiņu, abas ēda saldējumu, es visu laiku skatījos uz meiteni, viņa bija briesmīgi skaista, es uzsmaidīju viņai un viņa man, bet tas arī bija viss, jo vairāk es viņu nekad netiku redzējis, lai gan gaidīju viņu parādāmies katru dienu un lauzīju galvu, kā viņu uzrunāt un, ja mēs būtu pazīstami, vai amerikāniete laistu viņu man līdzi uz Oteiju vai Tramblē, bet es viņas nekad vairs neredzēju. Tagad es saprotu, ka labi vien bija, jo par piedienīgāko uzrunu es biju iecerējis: «Atvainojiet, bet varbūt es varētu jums nosaukt zirgu, kas šodien uzvarēs Engienā?» — un viņa galu galā būtu noturējusi mani par tādu, kas grib viņām ko noblēdīt, nevis pateikt īsto uzvarētāju.

Tā es ar savu veco allaž sēdēju «Cafй de la Paix» par lielu labpatiku viesmīlim, jo mans vecais dzēra viskiju, kas maksāja piecus frankus, un tas nozīmēja krietnu dzeramnaudu, kad saskaitīs šķīvīšus. Mans vecais dzēra vairāk nekā jebkad, bet viņš jau tagad nejāja un vēl atrunājās, ka viskijs nodzenot taukus. Es gan vēroju, ka viņš tomēr kļūst resnāks. No vecās kompānijas Mezonā bija pavisam nošķīries, likās, viņam daudz labāk patika sēdēt tā ar mani uz bulvāra. Bet viņš katru dienu spēlēja hipodromā. Pēc sacīkstēm, ja bija paspēlējis, mans vecais staigāja tāds sadrūmis, kamēr mēs nenosēdāmies pie sava parastā galdiņa un viņš neierāva pirmo viskiju, pēc tam viss bija atkal labi.

Viņš lasīja «Paris — Sport» , reizēm paskatījās pāri lapai uz mani un ķircinādamies apvaicājās: «Kur tad tava meitene, Džo?» — jo es viņam biju pastāstījis par meiteni, kas todien sēdēja pie blakusgaldiņa. Un es tad sarku, bet klusībā priecājos, ka mani ķircina par to meiteni. Tāda patīkama sajūta. — Turi acis pirkstos, Džo, — viņš sacīja, — gan tavs meitēns vēl atgriezīsies!

Par ko tik viņš mani neizprašņāja, bet, kad es atbildēju, bieži vien smējās. Tad viņš sāka stāstīt pats. Par sacīkstēm Ēģiptē vai Senmoricā uz ledus, toreiz, kad mana māte vēl nebija mirusi, vai par kara laikiem, kad Francijas dienvidos žokeji rīkoja sacīkstes tāpat vien, bez naudas, bez derībām, bez publikas — lai tikai nezaudētu formu. Citādi viss bija pa īstam, žokeji dzina zirgus uz velna paraušanu. Klausīties es varēju stundām, īpaši, kad mans vecais bija kādu glāzīti ierāvis. Viņš tad stāstīja, kā puikas gados Kentukijā gājis jenotu medībās un vispār par vecajiem, labajiem laikiem štatos, kad tur vēl nebija sākusies krīze. Un viņš tad sacīja: — Pagaidi tikai, Džo, kad man trāpīsies kārtīgs vinnests, tu atgriezīsies Amerikā un iesi tur skolā.

— Kāds man labums no tādas skolas, kur krīze? — es jautāju.

— Skola ir cita lieta, — viņš atbildēja, pasauca viesmīli, nomaksāja par šķīvīšu kaudzi, mēs ņēmām taksi, braucām uz Senlazāra staciju un kāpām vilcienā, kas gāja uz Mezonu.

Kādu dienu Oteijā mans vecais par 30000 frankiem nopirka šķēršļu jājiena uzvarētāju. Vajadzēja, protams, drusku pārsolīt, bet beidzot mans vecais viņu tomēr dabūja — un pēc nedēļas arī atļauju un krāsas. Nu, es tad gan biju lepns, ka manam vecajam pieder zirgs. Vietu zirgam izgādāja Čārlza Dreika staļļos, uz Parīzi mēs vairs nebraucām, mans vecais sāka atkal skriet un sviedrēties, un mēs abi bijām vienīgie Gilforda zirgu puiši. Par Gilfordu; sauca mūsu zirgu, viņš bija īru sugas un lieliski lēca pār šķēršļiem. Mans vecais rēķināja, ka, pats trenēdams un pats jādams, viņš labi nopelnīs. Es vai plīsu aiz lepnības un biju pārliecināts, ka Gilfords ir tikpat labs zirgs kā Ksars. Tas bija skaists, stalts bēris, drošs lēcējs un uz līdzena celiņa arī varēja skriet kā nelabais, ja viņu krietni palūdza.

Un kā es viņu mīlēju! Kad viņš pirmo reizi startēja 2500 metru šķēršļu skrējienā ar manu veco mugurā un pienāca trešais un mans vecais nosvīdis un starodams izkāpa no segliem un gāja svērties, es biju tik briesmīgi lepns, it kā šīs būtu bijušas vienīgās sacīkstes, kad viņš ierindojies starp pirmajiem. Saprotiet, ja kāds ilgu laiku nav jājis, tad gandrīz jau liekas, ka viņš to vispār nekad nav darījis. Tagad viss bija citādi, ne tā kā agrāk; Milānā mans vecais neuztraucās pat par lielām sacīkstēm, vinnēs vai nevinnēs, tas viņam bija vienalga, bet tagad pirms sacīkstes es visu nakti nevarēju aizmigt un zināju, ka mans vecais arī briesmīgi uztraucas, tikai neizrāda. Jāt pašam ar savu zirgu ir pavisam kas cits.

Otro reizi mans vecais ar Gilfordu startēja kādu lietainu svētdienu Oteijā — 4500 metru šķēršļu jājienā par Marata balvu. Tikko viņš izjāja, es metos augšā tribīnē ar jauno binokli, ko vecais bija man nopircis, lai es varu uz viņiem skatīties. Starts bija tālu, hipodroma viņā galā, un jau pašā sākumā pie barjeras izcēlās sajukums. Kāds zirgs melnos acu aizsegos visu laiku dīžājās, slējās pakaļkājās un pat uzgrūdās barjerai, bet es redzēju, ka mans vecais melnā cepurē un mūsu melnajā kamzolī ar balto krustu sēž uz Gilforda un glauda viņu. Tad viņi laidās aulekšos un nozuda aiz kokiem, zvans šķindēja kā plēsts, un aizcērtoties noklaudzēja kases lodziņi. Es tā uztraucos, ka man bija bail skatīties, un es nostādīju binokli uz to vietu aiz kokiem, kur viņiem vajadzēja atkal parādīties, un tur jau viņi parādījās arī, mūsu melnais kamzolis bija trešais, un zirgi pārlidoja grāvim kā putni, Tad viņi atkal pazuda un atkal parādījās nogāzē, zirgi viegliem, skaistiem, gariem soļiem skrēja lejā pa slīpumu, visi reizē līgani pārlēca žogu un blīvā pulkā laidās tālāk. Likās, ka varētu staigāt pa viņu mugurām, tik cieši blakus un tik vienmērīgi viņi auļoja. Tad zirgi pārlidoja lielajam īru dzīvžogam ar grāvi un kāds nokrita. Es nevarēju saredzēt, kas tieši, bet pēc mirkļa zirgs jau bija kājās un lēkšiem aizskrēja pa lauku, bet pārējie vēl arvien kopā aplieca garo, kreiso pagriezienu un iznāca uz taisnes. Viņi pārlēca mūrim un barā auļoja pa treku uz lielo ūdens grāvi taisni pretim tribīnēm. Es redzēju, kā viņi nesas, un uzsaucu savam vecajam, kad viņš jāja garām, viņš bija priekšā citiem par rumpja tiesu un turējās mazliet sānis, veikls kā pērtiķis, un zirgi brāzās uz grāvi. Visi reizē slējās pāri augstajam dzīvžogam pie grāvja, pēkšņi kaut kas nobrakšķēja, juka, divi zirgi rāvās sānis un auļoja tālāk, bet trīs palika guļam. Mans vecais nekur nebija redzams. Viens zirgs paslējās uz ceļgaliem, žokejs saķēra pavadu, ielēca seglos un, zirgu pletnēdams, aizjāja saņemt vietas naudu. Otrs zirgs bija piecēlies un, galvu mētādams, pavadām kuļājoties, auļoja projām viens pats, bet žokejs grīļodamies gāja gar treka malu uz sētas pusi. Tad Giltords pasliedamies novēlās nost no mana vecā, piecēlās un uz trim kājām lēca projām, pie ceturtās karājās atrauts pakavs, un mans vecais izstiepies gulēja augšpēdus zālē, un puse galvas viņam bija asinīs. Es metos lejā no tribīnes, ietriecos ļaužu pūlī un aizspraucos līdz reliņiem, bet tur mani nogrāba kruķis un nelaida vaļā, divi plecīgi sanitāri ar nestuvēm aizgāja pakaļ manam vecajam, bet hipodroma otrā malā aiz kokiem cieši cits pēc cita parādījās trīs zirgi un lēca pāri šķērslim.

Mans vecais jau bija beigts, kad sanitāri viņu atnesa, un, kamēr ārsts, iespraudis ausīs tās savas gumijas, vēl klausījās viņa sirdi, es dzirdēju ārā uz treka šāvienu, tas nozīmēja — tiek nošauts Gilfords. Kad manu veco nolika ambulances istabā, es nokritu viņam blakus, ieķēros nestuvēs un raudāju, un raudāju, un viņš bija tik bāls un svešs, tik drausmīgi nedzīvs, un tomēr es nevarēju nedomāt, — ja nu mans vecais tāpat ir miris, nebija nekādas vajadzības nošaut Gilfordu. Nags viņam būtu sadzijis. Es jau nezināju. Un es tik ļoti mīlēju savu veco.

Tad ienāca divi vīri viens paplikšķināja man pa muguru, noliecās, paskatījās uz manu veco, noņēma palagu no kušetes un pārklāja viņam pāri, otrs franču valodā runāja pa telefonu, pasūtīdams sanitāro mašīnu, kas aizvestu viņu uz Mezonu. Es nekādi nevarēju noturēties, raudāju pilnā kaklā, asaras žņaudza mani nost, tad ienāca Džordžs Gārdners, nosēdās man blakus uz grīdas, aplika man roku ap pleciem un sacīja: — Saņemies, Džo, veco zēn! Celies, iesim sagaidīt mašīnu!

Mēs ar Džordžu izgājām pie vārtiem un es pūlējos vismaz balsī neraudāt, un Džordžs slaucīja man seju savā mutautā, mēs atkāpāmies malā, kad pūlis sāka nākt laukā pa vārtiem, un, kamēr mēs gaidījām, lai visi iziet pa vārtiem, blakus mums apstājās kaut kādi divi tipi, un viens, biļešu žūksni pārskaitīdams, sacīja: — Nu tad Betlers vienreiz savu dabūja.

Otrs atbildēja: — Tā viņam, blēdim, vajadzēja. Prasīties prasījās pats uz savu galu.

— Vai es ko citu saku, — izmeta pirmais un pārplēsa biļetes uz pusēm.

Un Džordžs Gārdners paskatījās uz mani, vai esmu dzirdējis, un, protams, biju, un viņš teica: — Neklausies, ko tie stulbeņi tur gvelž. Tavs tēvs bija vīrs uz goda.

Patiešām nezinu, vai tā bija. Drīzāk gan likās — būtu viņi ķērušies klāt, nekas no cilvēka vairs nepaliktu pāri.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA. PIE BIGRIVERAS. I

Maera gulēja nekustīgi, galvu rokās ieslēpis, ar seju smiltis. Silti un lipīgi pludoja asinis. Katru reizi viņš juta raga tuvošanos. Brīžiem vērsis tikai pagrūda viņu ar pieri. Tad rags izgāja viņam cauri, un Maera pat juta, kā raga gals ietriecas smiltis. Kāds bija nogrābis vērsi aiz astes. Uz vērsi kliedza, vicināja viņam apmetni gar purnu. Tad vērša vairs nebija. Kaut kādi vīri pacēla Maeru uz rokām un skriešus nesa gar barjeru uz vārtiem, tad zem tribīnēm un pa garo pazemes eju uz ambulances istabu. Maeru nolika gultā, un viens no vīriem aizgāja pēc ārsta. Ārsts skriešus atskrēja no aploka, kur bija šuvis ciet vēderus pikadora zirgiem. Uzreiz viņš nevarēja ķerties klāt, vajadzēja nomazgāt rokas. Augšā tribīnēs pāri viņu galvām auroja pūlis. Maera gribēja kaut ko sacīt, bet juta, ka nevar parunāt. Maera juta, ka viss ap viņu kļūst lielāks un lielāks, un tad mazāks un mazāks. Tad atkal lielāks un lielāks, un lielāks un mazāks, un mazāks. Tad viss sāka joņot ātrāk un ātrāk kā pēkšņi paātrināta kinolente. Un tad viņš bija jau miris.

Vilciens nozuda pagriezienā, kur sliedes aizliecās ap izdeguša meža klātu pakalnu. Niks apsēdās uz brezenta maisa ar gultas piederumiem, kuru viņam nupat bija izmetuši pa vagona durvīm. Pilsētas nebija, vispār nekā nebija, tikai sliedes un izdegusi zeme. No trīspadsmit krodziņiem gar Senejas vienīgo ielu vairs ne zīmes. Tikai viesnīcas pamati rēgojās virs zemes. Kails, uguni saplaisājis mūris. Tas arī bija viss, kas palicis pāri no pilsētas Senejas. Pat zemes virsējā kārta bija pārvērtusies pelnos.

Niks noskatījās uz izdegušo nogāzi, kur bija cerējis ieraudzīt pilsētas izklaidus celtos namiņus, un tad gāja pa sliedēm uz tilta pusi. Vismaz upe bija savā vietā. Tā mutuļoja ap tilta balstiem. Niks lūkojās dzidrajā ūdenī, brūnā no upes dibena rūsganajiem oļiem, viņš redzēja foreles, kas, spuras vicinot, nekustīgi turējās straumē. Ja viņas pa brīdim asā leņķī mainīja stāvokli, tad vienīgi, lai vēl drošāk noturētos straujajā ūdenī. Niks ilgi skatījās uz viņām.

Niks no tilta vēroja, kā viņas stāv ūdenī, ieurbušās ar deguniem straumē, daudz foreļu, kuru apveidus gan deformēja atvara uzvelvētais spogulis, kas bija radies, ūdenim blīvējoties ap tilta balstiem. Atvara dibenā turējās lielās foreles. Sākumā Niks viņas nemaz nepamanīja. Tad viņš ieraudzīja zivis pašā dzelmē — lielās foreles, kas pūlējās noturēties pret straumi ūdens strūklu sagrieztajos grants un smilšu virpuļos.

Niks skatījās no tilta atvarā. Bija karsta diena. Pret straumi lidoja zivju dzenis. Sen jau Niks nebija skatījies ūdenī un vērojis foreles. Šīs te bija varenas. Kad zivju dzeņa ēna noslīdēja augšup pa straumi, liela forele izšāvās tai pakaļ, lēcienu varēja redzēt tikai zivs atspīdumā, kad viņa, saulē nomirdzējusi, iegriezās atkal ūdenī; un tad izskatījās, it kā šis foreles atspīdums zem ūdens slīdētu nevarīgi pa straumei, atpakaļ uz savu atvaru pie tilta, lai nostiprinātos tur — atkal ar degunu pret straumi.

Nikam sažņaudzās sirds, vērojot foreles kustības. Senās izjūtas atkal nāca atpakaļ.

Viņš pagriezās un noskatījās upes plūdumā. Straume vēlās pa oļaino gultni plata, ar sēkļiem un lielu akmeņu pauriem, bet tur, kur upe meta līkumu, bija iegrauzusi dziļu atvaru.

Niks gāja atpakaļ pa gulšņiem pēc sava maisa, kas bija nomests pelnos sliežu malā. Viņš bija laimīgs. Viņš sakārtoja siksnas un cieši savilka sprādzes, un, iebāzis rokas plecu siksnās, uzvēla maisu mugurā, lai pleciem būtu vieglāk, galvu viņš atspieda platajā pieres siksnā. Un tomēr maiss bija par smagu. Daudz, daudz par smagu. Rokā Niks nesa ādas futrāli ar makšķerkātiem un salīcis, lai galvenais smagums būtu augstāk, uz pleciem, viņš devās uz priekšu pa ceļu, kas gāja līdztekus dzelzceļa stigai, atstādams saules satviecētās pilsētas krāsmatas, tad nogriezās sānceļā, kas, izmetis līkumu starp diviem augstiem ugunsgrēkā apdegušiem pakalniem, veda projām no dzelzceļa stigas. Viņš gāja pa ceļu, un mugura viņam sāpēja no smagās nastas. Ceļš visu laiku cēlās kalnup. Kāpt kalnā bija grūti. Visa miesa sāpēja, saule plaucēja, un tomēr Niks bija laimīgs. Viss bija palicis kaut kur aiz muguras — nepieciešamība domāt, nepieciešamība rakstīt, daudzas un dažādas nepieciešamības. Tas viss bija aiz muguras.

Pa to laika sprīdi, kopš viņš bija izkāpis no vilciena un pa bagāžas vagona spraugu izlidoja viņa maiss, pasaule bija kļuvusi citāda. Un nebija nemaz tik svarīgi, ka nodegusi Seneja un meži, kas tai apkārt. Viss tāpat nevarēja nodegt. To Niks droši zināja. Dienasvidus tveicē svīzdams, viņš slāja pa ceļu kalnup, lai tiktu pāri pauguru grēdai, kas šķīra dzelzceļu no mežainā līdzenuma.

Ceļš gāja augšā un lejā, tomēr galvenokārt augšā. Niks kāpa. Beidzot ceļš, ilgi vijies gar paugura sānu, bija galā. Niks atspiedās pret celmu un izjūdzās no sava nesamā. Priekšā, cik tālu vien acis sniedza, stiepās līdzens priedulājs. Ugunsgrēka nopostītā zeme bija palikusi pauguru grēdas kreisajā pusē. Pāri sīkā priedulāja klajam vietumis slējās augstu priežu skupsnas. Tālumā pa kreisi aizvijās upe. Niks pārlaida skatienu upes līnijai, tā dzirksteļoja saulē.

Priekšā līdz pašai pamalei, kur zilganā virknē stiepās Augšezera augstienes pakalni, bija viens vienīgs līdzenums. Tālajā tveices ņirboņā pakalnu rinda bija miglaina un grūti saskatāma. Pārāk cieši skatoties, tā pazuda pavisam. Bet, ja uzmeta tikai neviļus mirkli, tur jau tie bija — zilie kalnu augstumi.

Niks apsēdās zemē pie apgruzdējuša celma un aizsmēķēja cigareti. Maiss bija uzsliets uz celma pa tvērienam, ar visu dobuli, ko tajā bija iespiedusi Nika mugura. Niks sēdēja un smēķēja, skatīdamies pāri mežainajiem klajiem.

Karte viņam nebija vajadzīga. Noteikt atrašanās vietu viņš varēja pēc upes.

Smēķēdams un sēdēdams ar izstieptām kājām, viņš ieraudzīja sienāzi, kas rāpās no zemes uz viņa vilnas zeķes. Sienāzis bija melns. Kāpdams kalnā, viņš bija iztramdījis daudz sienāžu no ceļa putekļiem. Visi viņi bija melni. Tie nebija lielie sienāži, kam uzlidojot no melno virsspārnu čaulas izspurdza dzelteni melnie vai sarkani melnie apakšējie spārni. Šie bija parastie, sīkie, tikai kvēpaini melnā krāsā. Niks bija brīnījies par viņiem visu ceļu, patiešām, lauzījis galvu par sienāžiem. Tagad, skatīdamies uz melno sienāzīti, kas knibināja vilnas zeķi, Niks saprata, ka sienāži kļuvuši melni, dzīvojot pārogļotā zemē. Ugunsgrēks te laikam bija pagājušo gadu, bet sienāži vēl arvien bija melni. Viņš prātoja, cik ilgi viņi vēl tādi paliks.

Niks uzmanīgi pastiepa roku un saņēma sienāzi aiz spārniem. Sienāzis spirinājās ar visām četrām kājām, bet Niks apgrieza viņu un nopētīja joslaino vēderu. Jā, tas arī bija melns, tikai mirdzošs, nevis nespodrs kā galva un mugura.

— Lido vesels, sienāzi, — Niks sacīja, pirmo reizi ierunādamies balsī, — taisies, ka tu tiec.

Viņš pasvieda sienāzi gaisā un noskatījās, kā tas aizplanē pāri ceļam un nometas uz apgruzdējuša celma.

Niks piecēlās. Viņš atslēja muguru pret maisu, kas bija nostādīts uz celma, un iemauca rokas plecu siksnās. Viņš stāvēja ar maisu plecos kalna galā, skatīdamies pāri līdzenumam uz tālo upi, tad nogriezās no ceļa un sāka kāpt pa nogāzi lejā. Izdegusī zeme bija tīkama soļiem. Kādus divsimt jardus lejāk izdeguma josla beidzās. Ejot ap potītēm sitās mīkstās irbulenes, vietām pār plašo viļņaino smilšu klaju slējās sīku priedīšu puduri, zeme bija atkal zaļa un dzīva.

Virzienu Niks nosacīja pēc saules. Viņš zināja, ap kuru vietu vēlas iziet pie upes, un gāja pa priedāju, kāpdams lēzenos pauguros, lai ieraudzītu priekšā atkal tādus pašus paugurus vai reizēm blīvu kāda tāla meža salu pa labi vai pa kreisi. Viņš noplūca dažus irbuleņu zariņus un pabāza zem plecu siksnām. Siksnas saberza tos, un ejot ap Niku nemitīgi vēdīja irbuleņu smarža.

Viņš bija noguris un sakarsis, ejot pa klajo nelīdzeno tīreli, kur nebija nekādas ēnas, Jebkuru brīdi viņš varētu gluži vienkārši nogriezties pa kreisi un iziet pie upes. Tālāk par jūdzi nevarētu būt. Bet viņš turējās tomēr uz ziemeļiem, lai iznāktu pie upes tik tālu augšup pa straumi cik vienā dienā var noiet.

Jau labu laiku pa viļņoto klajumu ejot, Niks redzēja priekšā vienu no augsto priežu salām. Niks nokāpa palejā, uzkāpa atkal paugurā un nogriezās uz priežu sila pusi.

Meža smalksnes zem priedēm nebija. Koku stumbri slējās vai nu taisni gaisā, vai mazliet ieslīpi. Stumbri bija kaili un brūni, bez zariem. Zari pletās augstu pie pašām galotnēm. Savijoties galotnes vietumis meta biezu ēnu par brūno sila zemi. Zeme ap kokiem bija kaila. Tā bija brūna un slīdīga zem kājām. Nobirušo skuju paklājs pletās tālāk par pašiem zariem. Koki bija izauguši lielāki, zari uzkāpuši augstāk, ielaižot sauli klajās vietās, kas agrāk bija ēna. Gabalu tālāk skujainā sila zeme izbeidzās, kā ar nazi nogriezta, un sākās irbuleņu zaļums.

Niks nometa maisu un atlaidās ēnā. Viņš gulēja uz muguras un skatījās priežu galotnēs. Tā guļot, vislabāk atpūtas kakls, mugura un krusti. Zeme mīksti piekļāvās mugurai. Cauri zaru vijumiem Niks skatījās debesīs, tad aizvēra acis. Atkal atvēra un paskatījās galotnēs. Tur augšā priežu zaros šņāca vējš. Viņš atkal aizvēra acis un aizmiga.

Niks pamodās stīvs, sāpošiem kauliem. Saule jau bija gandrīz norietējusi. Maiss bija smags, un siksnas sāpīgi griezās miesā, kad viņš atkal pacēla savu nesamo. Salīcis zem maisa, viņš pacēla futrāli ar makšķerkātiem un pāri irbuleņu klajam gāja no sila taisni uz upi. Viņš zināja, ka tālāk par jūdzi tā nebūs.

Pa celmainu nogāzi Niks nokāpa pļavā. Gar pļavas malu tecēja upe. Niks bija priecīgs, ka ticis pie upes. Viņš gāja pa pļavu uz augšu. Pa zāli brienot, bikses samirka rasā. Tūlīt pēc dienas tveices bija izkritusi bagātīga rasa. No upes neatskanēja ne šļakstiens. Straume vēlās pārāk ātri un līdzeni. Pļavas malā, pirms uzmeklēja augstāku, sausāku vietu teltij, Niks pastāvēja un noskatījās, kā upē lēkā foreles. Zivis lēca pēc kukaiņiem, kas ar saules rietu nāca no purva upes viņējā krasta. Foreles šāvās laukā no ūdens un ķēra kukaiņus. Kamēr Niks gar upes malu pārgāja pāri mazajam pļavas stūrim, no ūdens izšāvās daudz foreļu. Tagad laikam kukaiņi bija nosēdušies uz ūdens, jo foreles šķita barojamies tāpat, gaisā nelecot.

Cik tālu vien Niks varēja saskatīt, foreles uzpeldēja un meta lokus pa pašu ūdens virspusi, izskatījās, it kā būtu sācies lietus.

Aiz upmalas pļavas gabala un purva slīkšņas slējās mežaini smilšu kalni. Tur Niks nosvieda maisu un makšķerkārbu, skatīdamies pēc kāda līdzenāka laukumiņa. Viņš bija ļoti izsalcis un gribēja iekārtot apmetni, pirms ķērās pie ēdiena gatavošanas. Starp divām priedītēm zeme likās pavisam gluda. Niks izvilka no maisa cirvi un atcirta divus no zemes palīdušus sakņu ķeburus. Nu līdzenais laukumiņš bija pietiekami liels gulēšanai. Smiltis viņš nolīdzināja tāpat ar plaukstu, bet irbuleņu krūmeļus izrāva ar visām saknēm. Rokas svaigi smaržoja pēc irbulenēm. Viņš piemīdīja līdzi ar saknēm izrautos zemes kukuržņus. Negribējās gulēt uz visādiem grubuļiem. Kad zeme bija pietiekami gluda, viņš noklāja trīs segas. Pirmo, ko klāja tieši uz zemes, viņš salocīja divkārt. Abas pārejās uzsedza pa virsu.

Viņš atšķēla ar cirvi gaišu šķilu kādam priedes celmam un iztēsa mietiņus teltij. Mietiņiem vajadzēja būt gariem un stingri turēties zemē. Kad arī telts bija izņemta un noklāta zemē, pret priedīti atslietais maiss izskatījās krietni mazāks. Pie vienas priedes stumbra Niks piesēja virvi, kas turēja telts jumtu, savilka to, paceldams telti gaisā un virves galu aptina ap otru priedi. Telts karājās virvē kā brezenta palags uz veļas auklām. Telts pakaļgalu viņš paslēja uz maiksts, ko jau pa ceļam bija nocirtis, un tad izpleta telts sānus. Sānus viņš nostiepa stingri un mietiņus dzina zemē dziļi un pamatīgi ar cirvja pietu, kamēr pat virvju cilpas vairs nebija redzamas virs zemes un telts brezents bija nospīlēts kā bungu āda.

Telts vaļējo spraugu Niks aizvilka ar marli, lai nodrošinātos pret odiem. No maisa viņš izņēma šo to pagalvim derīgu un ielīda pa sava moskītu tīkla apakšu teltī. Caur brūno brezentu teltī sūcās dzeltenīga gaisma. Patīkami smaržoja pēc brezenta. Gaismā un smaržā bija kaut kas noslēpumains un mājīgs. Ielīdis teltī, Niks jutās laimīgs. Ne tāpēc, ka visu dienu būtu bijis nelaimīgs. Vienkārši — bija citādi. Nu viss bija padarīts. Dienā vēl tikai vajadzēja darīt. Tagad — padarīts. Nāciens bija smags. Viņš drausmīgi nogura. Un tomēr visu izdarīja. Uzcēla telti. Iekārtojās. Nekas viņam nedraudēja. Šī te bija laba vieta. Labu vietu viņš bija atradis. Savu mājvietu viņš bija ierīkojis pats. Nu viņš bija izsalcis.

Viņš izlīda pa odu plīvura apakšu atkal laukā. Ārā bija pavisam tumšs. Tad jau teltī likās gaišāk.

Niks aizgāja pie maisa, uztaustīja maisa dibenā tūtiņu ar naglām un izvilka vienu — labi garu. Viņš saņēma to pirkstos un, uzmanīgi turēdams, ar cirvja pietu iedzina priedes stumbrā. Uz naglas viņš pakāra maisu. Maisā bija visa viņa pārtika. Tagad tā bija uzvilkta augšā drošībā.

Niks bija izsalcis. Tik ļoti izsalcis kā, liekas, nekad vēl savā mūžā. Viņš atvēra kārbu cūkgaļas ar pupām un kārbu makaronu un izgāza konservus pannā.

— Kas paša sūri grūti stiepts, to pats arī drīkstu apēst, — Niks sacīja. Viņa balss skanēja ērmoti tumšajā mežā. Vairāk viņš nerunāja.

Iekuru ugunij viņš noplēsa ar cirvi no priedes celma. Virs liesmām uzrīkoja cepamās restes, restu četras kājiņas iedzina zemē tāpat ar kurpes purngalu. Uz restēm Niks uzlika pannu. Izsalkums plosīja viņu vēl negantāk. Pupas un makaroni sasila. Niks samaisīja tos uz pannas. Konservi sāka mutuļot, ar pūlēm uzdzīdami virspusē pa sīkam burbulim. Smaržoja lieliski. Niks izvilka tomātu mērces pudeli un nogrieza četrus riecienus maizes. Sīkie burbuļi kāpa arvien straujāk. Niks apsēdās pie ugunskura un nocēla pannu. Pusi no tās satura viņš izlēja alumīnija šķīvī. Ēdiens lēnām izplūda pa šķīvi. Niks zināja, ka vēl par karstu. Viņš uzlēja tomātu mērci. Bet zināja, ka pupas un makaroni vēl ir par karstu. Viņš skatījās ugunī, skatījās uz savu telti un gaidīja, negribējās samaitāt visu ēšanas prieku, izplaucējot muti. Savu mūžu viņam nebija izdevies ar baudu paēsties ceptus banānus, nekad nepietika pacietības pagaidīt, lai mazliet atdziest. Mēle viņam bija ļoti jutīga. Niks bija ļoti izsalcis. Viņš skatījās pāri upei, kur no tumstošā purva kāpa migla. Tad vēlreiz paskatījās uz telti. Nu būs. Viņš iegrāba no šķīvja pilnu karoti,

— Jēzuliņ, — Niks teica, — Jēziņ Kristiņ! — viņš svētlaimīgi sacīja.

Viņš izēda veselu šķīvi un tikai tad atcerējās maizi. Otro šķīvi Niks pieveica jau ar maizi piekodām un izslaucīja to ar garoziņu, ka spīdēja vien. Viņš nebija ēdis kopš tās kafijas tasītes un šķiņķa maizes Sentigneisas stacijas restorānā. Kaut ko tādu bija vērts izbaudīt. Tik drausmīgu izsalkumu viņš gan bija piedzīvojis arī agrāk, bet bez iespējas to remdināt. Viņš jau sen būtu varējis ierīkot apmetni, ja gribētu. Piedienīgu vietu gar upmalu bija, cik uziet. Bet labāk bija tā kā tagad.

Niks pabāza zem restēm vēl divas celma šķilas. Uguns uzliesmoja. Viņš bija aizmirsis pasmelties ūdeni kafijai. Izvilcis no maisa salocītu brezenta spaini, viņš lejā pa nogāzi un pāri pļavas stūrim gāja uz upi. Pretējais krasts grima baltā miglā. Viņš nometās uz ceļiem slapjā, aukstā krasta zālē un iegremdēja spaini straumē. Tas uzpūtās un smagi vilka roku līdzi straumei. Ūdens bija ledaini auksts. Niks izskaloja spaini un aiznesa to pilnu uz savu apmetni. Augšā nostāk no upes vairs nebija tik salti.

Niks iedzina vēl vienu pamatīgu naglu un uzkāra ūdens spaini. Kafijas kannu viņš piesmēla līdz pusei, piesvieda ugunij vēl dažas celma šķēpeles un uzlika kannu uz restēm. Viņš pēkšņi bija aizmirsis, kā jāvāra kafija. Toties atcerējās, ka strīdējies par to ar Hopkinsu — bet kādu paņēmienu viņš toreiz aizstāvēja? Viņš nolēma, ka ļaus tai uzvārīties. Ja padomā, tieši tas jau bija Hopkinsa paņēmiens. Ar Hopkinsu viņi savā laikā strīdējās par visu. Gaidīdams, kamēr kafija uzvārās, viņš atgrieza mazu aprikožu kārbiņu. Viņam patika atvērt konservus. Viņš izlēja aprikozes alumīnija krūzītē. Pieskatīdams kafiju, viņš nodzēra sīrupu ļoti uzmanīgi, lai neizlaistītu, tad nesteidzīgi apēda pašas aprikozes. Konservētas bija garšīgākas par svaigām.

Kamēr viņš skatījās, kafija uzvārījās. Vāciņš pacēlās, un kafija ar visiem biezumiem izšļācās pār kannas sānu. Niks noņēma to no uguns. Šo te varētu saukt par Hopkinsa uzvaru. Viņš iebēra cukuru tukšajā aprikožu krūzītē un ielēja mazliet kafijas, lai padziest. Kafijas kanna bija pārāk karsta, tāpēc viņš apņēma rokturi ar cepuri. Viņš neļaus biezumiem nosēsties kannā. Vismaz pie pirmās krūzītes ne. Ies Hopkinsa pēdās no sākuma līdz galam. Vecais Hops to godam pelnījis. Viņš bija nopietns kafijas vārītājs. Vispār viņš bija nopietnākais cilvēks, ko Niks jebkad pazinis. Ne drūms, bet tieši nopietns. Tas bija ļoti sen. Hopkinss runāja, nekustinādams lūpas. Spēlēja polo. Kļuva par miljonāru Teksasā. Un viņam vajadzēja aizņemties ceļanaudu uz Čikāgu, kad pienāca telegramma, ka viņa pirmais urbums uzsitis naftu. Viņš jau būtu varējis telegrafēt, lai atsūta naudu. Bet tas būtu pārāk lēni. Hopkinsa meiteni viņi saukāja par Blondo Venēru. Hops neņēma ļaunā, jo tā jau nemaz nebija viņa īstā meitene. Hopkinss teica, ka starp mums vīriešiem runājot, ar viņa īsto meiteni neviens tādus jokus neuzdrīkstētos dzīt. Tur viņam bija taisnība, Hops aizbrauca, kad pienāca telegramma.

Tas bija noticis pie Blekriveras. Telegramma bija nākusi astoņas dienas. Hopkinss atdeva Nikam savu koltu. Fotoaparātu viņš atdāvināja Bilam. Tas tika darīts, lai draugi viņu vienmēr atcerētos. Nākošajā vasarā viņi atkal salasījās kopā uz zveju. Hopkinss nu bija bagāts. Viņš gan būtu varējis nopirkt jahtu, un viņi varētu apbraukāt Augšezera ziemeļkrastus. Viņš bija aizkustināts, bet nopietns. Viņi atvadījās un jutās riebīgi. Brauciens bija samaitāts. Vairāk viņi Hopkinsu neredzēja. Tas bija pirms daudziem, daudziem gadiem pie Blekriveras.

Niks dzēra pēc Hopkinsa receptes vārīto kafiju. Kafija bija rūgta. Niks iesmējās. Labas beigas stāstam. Domas pārslēdzās darbam. Viņš zināja, ka varēs tās nobremzēt, nogurums bija pietiekami liels. Viņš izlēja no kannas kafiju, izkratīja biezumus ugunskurā. Aizkūpināja cigareti un ielīda teltī. Sēdēdams uz segām, viņš novilka kurpes un bikses, biksēs ietina kurpes un vīstokli nolika pagalvī, un palīda zem segām.

Pa telts spraugu viņš skatījās ugunskura spīdumā, ko vējš pa brīžam uzpūta gaišāku. Nakts bija klusa. Purvā bija pavisam kluss. Niks ērti izstiepās zem segas. Pie auss iedžinkstējās ods. Niks paslējās sēdus un uzrāva sērkociņu. Ods pieplacis brezentam virs viņa galvas. Niks žigli piegrūda viņam sērkociņu. Ods nošvirkstēja vien ugunī. Sērkociņš nodzisa. Niks atkal palīda zem segas. Viņš pagriezās uz sāna un aizvēra acis. Viņš bija miegains. Viņš juta miegu nākam. Viņš saritinājās zem segas un laidās miegā.

PIECPADSMITĀ NODAĻA. PIE BIGRIVERAS. II

Semu Kardinellu pakāra sešos no rīta cietuma gaiteni. Gaitenis bija augsts un šaurs, pa abām pusēm stiepās kameru rindas. Visas kameras bija pilnas. Cietumnieki te bija savesti uz pakāršanu. Pieci uz nāvi notiesātie vīri gaidīja pirmajās piecās kamerās. Trīs no pakaramajiem bija nēģeri. Viņi bija pārbijušies. Viens no baltajiem vīriem sēdēja uz lāviņas, iespiedis galvu rokās. Otrs gulēja uz mutes, satinis galvu segā.

Pie karātavām viņi iznāca caur sienas durvīm. Viņi bija seši vai septiņi kopā ar abiem priesteriem. Viņi nesa Semu Kardinellu. Tāds viņš bija jau no pieciem rītā.

Diviem sargiem vajadzēja turēt Semu aiz padusēm, kamēr viņam sēja kājas, un abi priesteri kaut ko čukstēja. «Turies kā vīrs, mans dēls!» sacīja viens no priesteriem. Kad pienesa kapuci, ko pārvilkt pār acīm, Sems Kardinella vairs nespēja novaldu tūpļa muskuli. Sargi palaida rokas vaļā un nosvieda viņu zemē. Viņiem riebās. — Varbūt pamēģināt ar krēslu, Bill? — uzraugs ievaicājās. — Jā, labāk atnesiet krēslu, — atbildēja vīrs ar katliņu galvā.

Kad visi atkāpās no smagās dzelzs un ozola lūkas, kas griezās uz lodīšu gultņiem, paaugstinājuma vidū uz krēsla palika sasietais Sems Kardinella ar cilpu kaklā un jaunākais priesteris, kas, nometies ceļos pie krēsla, turēja mazu krucifiksu. Lūkai krītot, priesteris tikko paspēja atlēkt atpakaļ.

No rīta saule jau bija uzlēkusi un karsēja telti. Niks izlīda laukā pa moskītu tīkla aizklāto telts spraugu paskatīties, kāds rādās rīts. Pirksti, pa tīkla apakšu ārā lienot, uzreiz saslapa rasā. Rokās Niks nesa bikses un apavus. Saule stāvēja tieši virs pakalna. Apkārt bija pļava, upe un purvs. Viņpus upes purva zaļumā baltoja bērzi.

Upes straujais tecējums rīta agrumā bija līdzens un dzidrs. Kādus divsimt jardus lejāk šķērsām pāri straumei gulēja trīs baļķi. Baļķu aizturētais ūdens bija gluds un dziļš. Niks noskatījās, kā pa baļķiem upei pāri pārtek ūdele un pazūd purvā. Niks bija kā noreibis. Viņu reibināja rīta svaigums un upe. Nepacietība bija pārāk liela, lai ēstu brokastis, tomēr viņš apzinājās, ka tas jādara. Viņš iekūra mazu uguntiņu un uzlika vārīties kafiju. Kamēr ūdens kannā sila, viņš paņēma tukšu pudeli un pa nogāzi nokāpa pļavā. Zāle vēl bija rasota, un Niks gribēja saķert sienāžus, pirms pļava būs izžuvusi saulē. Viņš uzgāja daudz labu sienāžu. Sienāži turējās smilgu pamatnēs. Citi karājās zāļu stiebros. Viņi bija auksti un slapji, aizlēkt viņi nevarēja, kamēr saule nebija viņus apžāvējusi. Niks lasīja sienāžus, izvēlēdamies vienīgi tos vidējos, brūnos, un bāza pudelē. Viņš apgrieza kādu baļķēnu un atrada zem tā patvērušos simtiem sienāžu. Īsta sienāžu pansija. Niks tur ielasīja pudelē kādus piecdesmit brūnos. Kamēr viņš to darīja, viens otrs no sienāžiem jau bija atsilis saulē un lēca projām. Lēcienā viņi iepleta spārnus. Sākumam viņi lēca tikai vienu reizi, zemē nokrituši, viņi sastinga kā beigti.

Niks labi zināja, ka tad, kad viņš būs paēdis brokastis, sienāži būs pašā žirgtumā. Rasai nožūstot, būtu vajadzīga visa diena, lai salasītu pudeli pieklājīgu sienāžu, un vēl daudzus viņš sašķaidītu, sviezdams tiem virsu cepuri. Viņš nomazgāja rokas straumē. Upes tuvums viņu uzbudināja. Tad viņš atgriezās pie telts. Sienāži jau stīvi kūņojās pa zāli. Pudelē, saules sasildīti, viņi lēkāja vienā kamolā. Niks aizsprauda pudeli ar priedes sprungulīti. Ar to pietika, lai sienāži netiktu ārā un arī gaiss ieplūstu pudelē.

Baļķēnu Niks bija atvēlis atpakaļ, tagad viņam bija zināma vieta, kur ik rītu salasīt sienāžus.

Niks atslēja pudeli ar lēkājošiem sienāžiem pret priedes stumbru. Žigli viņš iejauca ūdenī griķu miltus un krietni sakūla, ņemdams glāzi miltu uz glāzi ūdens. Kannā viņš iebēra sauju kafijas, uz karstās pannas uzsvieda un izslidināja sprakstošu tauku pikuci. Kūpošajā pannā viņš ielēja griķu mīklu. Taukiem spalgi sprēgājot, tā izplūda līdzeni kā lava. Griķu pankūkas malas kļuva arvien stingrākas, brūnākas un trauslākas. Virsma lēni kūsāja, mīklai čaugani uzbriestot. Niks pabāza zem pankūkas baltu priedes skalu. Viņš pasvēra pannu sānis, pankūka brīvi slīdēja. Labāk jau tomēr nemetīšu ar mešanu, viņš nodomāja. Viņš visā garumā pabāza zem pankūkas tīro, svaigo skalu un apsvieda to uz otru pusi. Pankūka nošvirkstēja vien.

Kad pirmā bija gatava, Niks atkal ietaukoja pannu. Viņš izcepa visu mīklu. Iznāca vēl viena liela pankūka un viena mazāka.

Lielo un mazāko Niks apēda ar ābolu želeju. Uz trešās Niks uzzieda želeju, pārlocīja pankūku uz pusēm, ietina pergamentpapīrā un iebāza jakas kabatā. Želejas burciņu viņš iebāza atpakaļ maisā un nogrieza maizi diviem sendvičiem.

Maisā viņš atrada lielu sīpolu. Viņš pārgrieza to uz pusēm un nolobīja zīdaino virsmiziņu. Tad sagrieza sīpolu šķēlēs un uztaisīja sīpolu sendvičus. Tos viņš arī ietina pergamentā un iepogāja otrā kabatā. Pannu viņš atstāja uz restēm ar dibenu uz augšu, iedzēra kafiju, saldu un dzeltenbrūnu no kondensētā piena, un uzkopa savu apmetni. Tā bija maza, jauka apmetne.

Niks izņēma no ādas futrāļa makšķerkātu, salika to un iebāza futrāli atpakaļ teltī. Viņš piestiprināja spoli un izvilka auklu caur gredzentiņiem. Verot viņam visu laiku vajadzēja ar vienu vai otru roku turēt auklu ciet, jo citādi tā varētu attīties atpakaļ jau no pašas svara vien. Tā bija smaga, dubulta spininga aukla. Niks kaut kad labi sen atpakaļ bija samaksājis par to astoņus dolārus. Tā bija taisīta, lai smagi atvēzētos gaisā un smagi, plakaniski izsviestu uz priekšu mušu, kam pašai svara nebija. Niks atvēra alumīnija kārbu ar pavadiņām. Pavadiņas bija saliktas starp mitrinātām flaneļa lupatiņām. Lupatiņas Niks bija samitrinājis ūdens dzesinātājā, braucot vilcienā uz Senigneisu. Valgajā flanelī turētās pavadiņas bija lokanas, un Niks attina vienu un ar cilpiņu piesēja smagās auklas galā. Pavadiņas galā viņš piestiprināja āķi. Āķis bija mazs, ļoti smalks un atsperīgs.

Niks bija to izņēmis no āķu grāmatiņas, sēdēdams ar makšķerkātu klēpī. Viņš pārbaudīja mezglu un kāta elastību, nostiepdams auklu. Bija patīkami just auklas spraigumu. Viņš piesargājās, lai neierautu āķi pirkstā.

Viņš gāja lejā uz upi, rokā turēdams makšķeri, bet sienāžu pudeli, siksnas cilpā iemetinātu, pakāris kaklā. Ķeseli viņš bija iekāris āķī pie jostas. Pāri plecam bija pārmests garš tukšs miltu maiss ar auklā iesietiem stūriem. Auklu viņš bija pārmetis pār plecu. Maiss kūļājās gar kājām.

Visu šo zvejas rīku zveņģēšanās darīja viņu vienlaik neveiklu un laimīgu. Sienāžu pudele sitās viņam pret krūtīm. Vējjakas kabatas spīlēja brokastu maize un āķu grāmatiņa.

Niks iebrida straumē. Tas bija satricinoši. Bikšu stilbi cieši apkļāvās kājām. Cauri kurpēm pēdas juta granti. Ceļoties gar lieliem, ādu ledaini kveldēja ūdens.

Spraigā straume likās piezīžamies pie kājām. Vietā, kur viņš bija iebridis, ūdens sniedzās pāri ceļgaliem. Viņš brida pa straumi. Grants slīdēja zem zolēm. Viņš paskatījās lejā uz mazajām ūdens vērpetēm, ko straume grieza ap viņa kājām, un izvilka sienāžu pudeles sprūdu.

Pirmais sienāzis izlēca pa pudeles kakliņu un iekrita ūdenī. Viņu ierāva virpulis, kas vērpās ap Nika labo kāju, un viņš atkal parādījās virspusē tikai krietnu gabaliņu tālāk. Ķepurodamies viņš laidās pa straumi. Viņš nozuda zibenīgā aplī, kas parādījās ūdens gludajā virsmā. Viņu bija aprijusi forele.

Pudeles kaklā pabāza galvu nākamais sienāzis. Osiņas šaudījās uz visām pusēm. Viņš jau bija izbāzis priekškājas un taisījās lēkt. Niks saņēma viņu aiz galvas un turēja tā, kamēr izdūra slideno āķi cauri sienāža zodam un rīklei līdz pašam pēdējam vēdera gredzenam. Sienāzis atspērās āķī ar priekškājām, spļaudams tam virsū brūnu sulu. Niks iesvieda viņu ūdenī.

Turot makšķeri labajā rokā, Niks laida auklu pakaļ straumes rautajam sienāzim. Kreisā roka ritināja no spoles auklu, lai tā tecētu brīvi. Viņš skatījās sīki ņirbīgajā straumē pakaļ sienāzim. Tad sienāzis pazuda.

Aukla noraustījās. Niks vilka saspringto auklu. Bija piekodusies pirmā zivs. Turēdams spēji atdzīvojušos makšķerkātu šķērsām straumei, viņš vilka auklu ar kreiso roku. Makšķere asi raustījās, forelei dzenoties pret straumi. Niks juta, ka tā ir maza forele.

Viņš pacēla makšķeri taisni gaisā. Makšķeres kāts saliecās.

Iešķērsu auklas slīpumam viņš redzēja ūdenī foreli sitamies ar galvu un visu ķermeni.

Niks pārtvēra auklu kreisajā rokā un sāka celt laukā foreli, kas gurdeni lauzās pret straumi. Zivs mugura bija dzidri lāsumaina kā pāri upes oļiem tekošs ūdens, sāni noplaiksnījās saulē. Iespiedis makšķeres kātu padusē, Niks noliecās un iegremdēja labo roku straumē. Viņš saņēma slapjos pirkstos foreli, kas vēl arvien spārdījās, izņēma āķi no mutes un iesvieda zivi atpakaļ upē.

Zivs grīļaini pagriezās pret straumi, tad nolaidās dibenā pie akmens. Niks, roku līdz elkonim ūdenī iebāzis, pasniedzās, lai pieskartos viņai. Forele stingri stāvēja akmens ēnā pār oļiem tekošajā ūdenī. Tikko viņa pirksti pieskārās forelei, pieskārās zem ūdens viņas sāna gludajam vēsumam, zivs aizbēga, pazuda dzelmes ēnā.

Nekas viņai nekaiš, Niks nodomāja. Viņa ir tikai nogurusi.

Viņš bija samērcējis roku, pirms pieskārās forelei, lai nenotrauktu maigo gļotu kārtiņu pāri zivs zvīņām. Ja foreli aiztiek ar sausu roku, pieskāriena vietā uzmetas baltā sēnīte. Senāk, kad viņam gadījās makšķerēt upēs, uz kurām makšķernieki dzinās kā apsēsti, Niks ik pa brīdim uzdūrās beigtām forelēm, kas bija gluži pūkainas no baltajam sēnītēm un ko straume sita pret klintīm vai vēderiem gaisā sanesa kādā lēnā atvarā. Nikam nepatika makšķerēt vienā upē ar citiem. Ja vien viņi nebija no paša kompānijas, viņi samaitāja visu.

Viņš brida lejup pa straumi, pāri ceļiem ūdenī, lai tiktu garām tiem piecdesmit sekluma jardiem, kas stiepās līdz straumei pārmestajiem baļķiem. Viņš nemauca ēsmu uz āķa un brizdams nesa to rokā. Viņš, protams, zināja, ka mazās foreles var saķert tepat seklumā, cik uziet, bet mazās viņš negribēja. Un šajā dienas laikā uz lielām forelēm seklās vietās nebija ko cerēt.

Tagad ūdens, dzeļoši auksts, sniedzās viņam jau līdz gurniem. Priekšā bija līdzenais, baļķu aizturētais ūdens klajs. Līmenis bija gluds un tumšs; upes kreisajā krastā bija pļavas slīkšņa, labajā krastā purvs.

Niks atliecās pret straumi un paņēma sienāzi no pudeles. Viņš uzsprauda to uz āķa un vēl uzspļāva — lai palaimētos. Tad viņš izvilka no spoles dažus jardus auklas un pasvieda sienāzi uz priekšu straujajā, tumšajā ūdenī. Sienāzis peldēja lejā uz baļķiem, tad auklas smagums novilka ēsmu zem ūdens. Niks turēja makšķeri labajā rokā, ļaudams auklai tecēt caur pirkstiem.

Aukla spēcīgi noraustījās. Niks piecirta, makšķeres kāts kļuva dzīvs un bīstams, līkumā saliecies, saspringtu auklu, kas sāka celties slīpi virs ūdens smagā draudīgā pretestībā. Niks juta, ka nupat, nupat pavadiņa var trūkt, un laida auklu vaļā.

Auklai zibenīgi atšķetinoties, spole pļerkstoši nokaucās. Pārāk ātri. Niks nespēja sekot auklas skrējienam, aukla lidoja no spoles, un kaukoņa kļuva arvien spalgāka.

Kad parādījās spoles serde, Niks, sirdij stājoties no satraukuma, atliecās pret straumi, kas ledaini kāpa gar viņa gurniem, un stingri piespieda spoli ar kreiso roku. Iedabūt pirkstu spoles ritentiņā bija grūti.

Nospiežot sprūdu, aukla pēkšņi saspringa vēl vairāk, un aiz baļķiem augstu pacēlās liela forele. Zivij lecot, Niks pielieca makšķeres kātu zemāk. Bet, jau noliekdams makšķeri, lai kaut cik atslābinātu auklu, viņš juta, ka spraigums ir par lielu, aukla pārāk saspīlēta. Un tagad, protams, trūka pavadiņa. Tā bija nekļūdīgā sajūta, kad aukla pēkšņi zaudē spraigumu, kļūst sausa un cieta. Un tad sašļūk.

Ar aizkaltušu muti un smagu sirdi Niks tina auklu atpakaļ. Tik milzīgu foreli viņš nekad nebija redzējis. Kas viņas lēcienā bija par smagumu un nenovaldāmu spēku! Un kāds plats sāns, kā lasim.

Nikam drebēja roka. Viņš tina spoli lēnām. Satraukums bija bijis pārāk ass. Viņš juta slābu nelabumu, tagad būtu derējis apsēsties.

Pavadiņa bija trūkusi āķa mezgla vietā. Niks pasvārstīja to plaukstā. Viņš domāja par foreli, kas tagad kaut kur dzelmē, noslēpusies baļķu ēnas melnumā, stāv virs upes oļiem ar galvu pret straumi, un žoklī viņai āķis. Niks zināja, ka foreles zobi atkodīs āķa žuburus. Pats stumbenis paliks viņas žoklī. Un vēl viņš varēja saderēt, ka forele nu ir nikna. Tāda milzene lai nepārskaistos, Tā tikai bija forele. Pamatīgi viņa bija iekodusies. Cieta kā krams. Pats viņš arī bija kā krams, kamēr forele nenorāvās. Debesu dievs, kāda milzene. Debesu dievs, par tik lielu foreli es pat dzirdējis nebiju, kur nu vēl redzējis.

Niks izbrida krastā un stāvēja pļavā, ūdenim no biksēm tekot un piemirkušajām kurpēm žļurgstot. Viņš pagājās tālāk un apsēdās uz baļķiem. Asu pārdzīvojumu viņam nu bija diezgan.

Viņš šļirkstināja caur kāju pirkstiem ūdeni kurpēs un izvilka no krūšu kabatas cigareti. Aizsmēķējis viņš iemeta sērkociņu straujajā ūdenī aiz baļķiem. Sīka forele metās uz sērkociņu, kas novirpuļoja straumē. Niks iesmējās. Viņš gribēja izsmēķēt cigareti.

Viņš sēdēja uz baļķiem, smēķēja un žāvējās, gozēdams muguru saules siltumā, skatījās, kā upe tek uz meža pusi, pagriežas un ienirst meža zaļumā, skatījās uz dzirksteļainām, sīkām krācēm, ūdens nospīdinātiem akmens bluķiem, uz ciedrām un baltajiem bērziem krastā, baļķi bija sasiluši saulē un tīkami sēdēšanai, gludi, bez mizas, zem pirkstiem sila zīdaini pelēkā koksne; vilšanās sajūta pamazām pagaisa. Cik lēni tomēr gāja projām šī vilšanās, kas nāca tik spēji, ka sāpe iesitās plecos. Nu bija atkal labi. Makšķere gulēja turpat blakus uz baļķiem, Niks piesēja pavadiņas galā jaunu āķi, vilkdams dzīslas cilpu, kamēr tā sažņaudzās ciešā mezglā.

Viņš uzsprauda ēsmu, pacēla makšķeri un gāja uz baļķu viņējo galu, kur bija seklāks un varēja kāpt ūdenī. Zem un apkārt baļķiem bija dzelmenis. Pa purva puses sēkli Niks gāja gar krastu uz priekšu, līdz iznāca oļainās krāces sekluma.

Pa kreisi, kur pļava beidzās un sākās mežs, gulēja liela, ar saknēm izgāzta goba. Kritusi kādā vētrā, goba gulēja ar galotni mežā; dubļu pieķepušās saknes, jau pieaugušas ar zāli, kā paprāvs paugurs slējās pašā krastmalā. Apakšējas saknēs skalojās upe. No vietas, kur Niks stāvēja, viņš redzēja ūdens strūklu izdzītas — arī saknēm līdzīgas — vagas seklajā upes gultnē. Oļaina, kur viņš stāvēja, oļaina un lielu akmeņu pauros lejāk straume dziļajā dobulī ap izgāztās gobas saknēm saduļķojas un bija zaļu ūdenslēcu pārvilkta.

Niks atvēzēja makšķeri pāri plecam, un aukla slaidā lokā iemeta sienāzi dziļā ūdenslēcu paklāja spraugā. Forele piekodās, un Niks aizcirta.

Izstiepis makšķeri labi tālu uz izgāzta koka pusi un atspēries pret straumi, Niks foreli, kas visu laiku, makšķeres kātu liekdama, dzinās dziļumā, izveda no bīstamā ūdenszāļu mudžekļa atklātā ūdenī. Turēdams makšķeri, kas, gluži kā dzīva, lauzās pret straumi, Niks vilka foreli klāt. Zivs cīnījās, tomēr nāca tuvāk, makšķere gan it kā padevās viņas rāvieniem, reizēm makšķerkāta gals pat ienira ūdenī, bet pēc katra rāviena zivs izrādījās tuvāk. Pacēlis makšķerkātu virs galvas, Niks uzveda foreli virs ķeseles un izcēla no ūdens.

Forele smagi iegula ķeselē, cauri tīkla acīm ņirbēja plankumainā mugura un sudraba sāni. Niks noņēma, zivi no āķa, tīkami bija paturēt plaukstā viņas tvirto ķermeni ar stingriem sāniem un garo, izvirzīto apakšžokli un tad smagu un slidenu ielaist garajā maisā, kas no viņa pleca nokarājās ūdenī.

Niks papleta maisa augšgalu pret straumi, un maiss smagi pielija ar ūdeni. Tad uzslēja to taisni, atstājot tikai lejasgalu straumē, un ļāva ūdenim šļākties pa sāniem. Maisa dibenā bija liela forele — dzīva un tekošā ūdenī.

Niks brida lejup pa straumi. Maiss, smagi iegrimis ūdenī, novilka plecus.

Kļuva karsts, saule cepināja pakausi un kaklu.

Nikam nu bija viena pamatīga forele. Daudz viņam arī nemaz nevajadzēja. Straume te bija sekla un plata. Pa abiem krastiem auga koki. Kreisā krasta koki meta straumē īsas dienasvidus ēnas. Niks zināja, katra ēnā ir pa kādai forelei. Pēcpusdienā, kad saule kritīs no paugura puses, foreles slēpsies otrā krasta vēsajās ēnās.

Vislielākās, kā jau parasti, slēpsies krasta pacerēs. Blekriverā, piemēram, viņas vienmēr turas tieši gar krastu. Kad saule noriet, foreles izpeld straumes vidū. Taisni tad, kad ūdens, acis žilbinādams, zvēro saulrietā, liela forele var uzķerties jebkurā vietā, tikai tad makšķerēt gandrīz nav iespējams, jo ūdens klajs dzelstī acis kā spogulis saulē. Var, protams, pagriezties pret straumi, bet tādā upē kā šī vai Blekrivera brist pret straumi ir ļoti grūti, dziļākās vietās ūdens gāž vai no kājām nost. Makšķērēšana tik straujās upēs nav nekāds joks.

Niks brida pa seklumu tālāk, skatīdamies, vai neredzēs kaut kur pie krasta dziļākas dobes. Pašā krasta mālā, ar pazarēm straumi skardams, auga liels skābardis. Ūdens virpuļoja ap lapām. Tādās vietās vienmēr ir foreles.

Tomēr Nikam negribējās mest makšķeri šajā dobulī. Tas nozīmētu tikpat kā droši iepiņķēt auklu un āķi zaros.

Dziļums gan likās labs. Viņš iesvieda ūdenī sienāzi, straume to tūliņ norāva melnā dziļumā zem pārkarena zara. Aukla saspringa, un Niks aizcirta. Forele smagi uzšāvās no ūdens lapu un zaru mudžeklī. Aukla, protams, iepinās. Niks pievilka auklu, un forele norāvās. Viņš uztina auklu atpakaļ, saņēma āķi pirkstos un brida lejā pa straumi.

Priekšā pie paša kreisā krasta bija liela sieksta. Niks redzēja, ka vidus tai tukšs, ūdens negrieza virpuļus ap galiem, bet mierīgi plūda cauri, tikai gar siekstas malām mazliet ņirbēdams. Kļuva dziļāks. Dobās siekstas augšējais kūkums bija pelēks un sauss. Sieksta bija pa pusei ēnā.

Niks izvilka sprunguli no pudeles kakla, sprungulī bija ieķēries sienāzis. Viņš nocēla to, uzsprauda uz āķa un iemeta ūdenī. Makšķeri viņš nostiepa tā, lai sienāzis nokļūtu strūklā, kas plūda uz siekstas dobumu. Niks pielieca makšķeri vēl zemāk, un sienāzis iepeldēja. Spēcīgs rāviens. Niks vilka makšķeri klāt. Smagums bija tāds, ka varētu likties — āķis iecirties pašā siekstā, ja roka nejustu dzīvu pretestību.

Viņš mēģināja izvest zivi plašākā straumē. Gan smagi, bet zivs tomēr nāca.

Aukla pēkšņi atslāba, un Niks jau domāja, ka forele norāvusies. Tad ieraudzīja zivi straumē gandrīz sev blakus purinām galvu un pūlamies dabūt laukā āķi. Žokļi bija cieši sakniebti. Viņa cīnījās ar āķi dzidrajā straumē.

Tīdams spoli ar kreiso roku, Niks pacēla makšķeres kātu, lai aukla savilktos, un mēģināja pievest foreli pie ķeseles, bet viņa pašāvās sānis un pazuda, īsiem rāvieniem vilkdama auklu. Niks veda viņu ūdens virpuļos, ļaudams viņai raustīties, cik vien makšķeres lokanība ļāva. Viņš pārņēma makšķeri kreisajā rokā, pagrieza foreli pret straumi, pacēla viņu, smagu un raustīgu, gaisā un nolaida ķeselē. Viņš izcēla ķeseli no ūdens, forele spīlēja tīklu smagā puslokā, no ķeseles pilēja ūdens, viņš noņēma zivi no āķa un ielaida maisā.

Viņš pavēra maisa galu un palūkojās lejā uz abām lielajām forelēm, kas spārdījās maisa dibenā.

Pa ūdeni, kas kļuva arvien dziļāks, Niks aizbrida līdz caurajai siekstai. Viņš nocēla maisu pār galvu, un foreles noplaukšķēja vien, virspusē iznirstot, tad pakāra maisu tā, lai zivis būtu dziļi ūdenī. Viņš uzkāpa uz siekstas un apsēdās, no viņa biksēm un kurpēm šaltīm tecēja ūdens. Viņš nolika makšķeri, pavirzījās uz siekstas ēnaino galu un izvilka no kabatas sendvičus. Viņš iemērca tos aukstajā ūdenī. Straume aiznesa drupačas. Viņš apēda sendvičus un piesmēla pilnu cepuri ūdens, lai padzertos, bet ūdens iztecēja no cepures ātrāk, nekā viņš paspēja to izdzert.

Ēnā, uz siekstas sēžot, bija vēsi. Viņš izvilka cigareti un mēģināja uzraut sērkociņu gar siekstu. Sērkociņš ievilka vadziņu siekstas iztrupējušā pelēkumā. Niks pārliecās uz siekstas otru pusi, atrada cietāku vietu un uzrāva sērkociņu. Viņš smēķēja un skatījās upē.

Tālāk upe sašaurinājās un ieplūda purvā. Ūdens tur kļuva gludens un dziļš, purvs likās no vienas vietas noaudzis ar ciedrām, stumbri slējās cits pie cita, zarotnes savijušās. Tas purvs nebija izbrienams. Zari auga pārāk zemu. Būtu jārāpjas gandrīz vai pa zemi, lai tiktu uz priekšu. Nelauzīsies jau laušus caur zariem. Laikam tāpēc purva dzīvniekiem tik zemas kājas, Niks nodomāja.

Niks nožēloja, ka nav paņēmis līdzi kaut ko lasāmu. Viņš tagad labprāt būtu palasījis. Viņam nemaz negribējās dzīties purvā. Viņš paskatījās lejāk pa straumi. Pāri visai upei slīpi slējās varena ciedra. Aiz tās upe ietecēja purvā.

Nikam patlaban nekādi negribējās tur iet. Pretīgi bija pat iedomāties, kā viņš kultos līdz padusēm pa ūdeni un ķertu lielas foreles tikai tāpēc vien, lai izrādītos, ka viņas tur nevar ne malā dabūt. Krasti purvā bija kaili, lielo ciedru zarotnes savijušās pāri galvai; tikai vietumis tām cauri izlauzās pa saules lāsumam, zvejošana tādā pustumsā šajos straujajos, atvaramajos ūdeņos var beigties traģiski. Zveja purvā vispār ir bīstama. Niks negribēja uz to ielaisties. Šodien viņš tālāk nebridīs.

Viņš atvāza kabatas nazi un iecirta to siekstā. Tad viņš pacēla maisu, iebāza roku un izvilka vienu foreli. Turēdams to netālu no astes — tā turēt slidenu, kustīgu zivi ir ļoti grūti, — viņš trieca tās galvu pret siekstu. Forele noraustījās un sastinga. Niks nolika to ēnā uz siekstas un tāpat nosita arī otru. Viņš noguldīja abas blakus uz siekstas. Lieliskas foreles.

Niks iztīrīja zivis, uzšķērzdams tās no tūpļa līdz žokļa smailei. Visas iekšas ar žaunām un mēli izvēlās vienā gabalā. Abas foreles bija tēviņi; Niks izņēma garas, tīras un gludas pelēcīgu pieņu strēmeles. Patīkami, ka iekšas iznāk tik tīras un stingras. Niks izmeta ķidas krastā, lai tiek ūdelēm.

Viņš izmazgāja zivis strautā. Kad viņš turēja tās ūdenī ar mugurām uz augšu, foreles izskatījās kā dzīvas. Pat krāsu mirdzums vēl nebija sācis blāvot. Viņš nomazgāja rokas un noslaucīja gar siekstu. Tad viņš izklāja uz siekstas maisu, ietina iztīrītās zivis un vīstokli ielika ķeselē. Nazis vēl stāvēja, ietriekts ar asmeni siekstā. Niks notīrīja nazi gar koku un iebāza kabatā.

Niks uzslējās kājās, turēdams rokā makšķeri, ķesele smagi griezās plecā, tad nokāpa no siekstas ūdenī un brida malā. Izkāpis krastā, viņš taisni cauri mežam devās uz pauguriem. Viņš gāja uz savu apmetni. Viņš atskatījās. Cauri kokiem vīdēja upe. Priekšā vēl bija daudz dienu, lai pamakšķerētu purvā.

L’ENVOI

Karalis strādāja dārzā. Likās, viņam patiešām prieks mani redzēt. Mēs gājām pa dārzu. — Karaliene arī ir te, — viņš sacīja. Karaliene apgrieza rožu krūmu. — O, sveicināti, — viņa teica. Mēs apsēdāmies pie galda liela koka ēnā, karalis lika atnest viskiju ar sodu. — Viskijs mums vismaz ir labs, — viņš sacīja. Revolucionāru komiteja neļaujot viņam atstāt pils teritoriju, viņš stāstīja. — Plastirass laikam ir ļoti labs cilvēks, — viņš piebilda, bet raksturs gan viņam smags. Kaut gan vispār viņš darīja pareizi, ka nošāva tos tipus. Protams, tādās reizēs galvenais ir, lai tevi pašu nenošauj.

Mēs tā jauki un itin ilgi notērzējām. Kā visiem grieķiem, karalim ļoti gribējās nokļūt Amerikā.

UZVARĒTĀJS NEIEGŪST NEKO

Tulkojusi Vizma Belševica

PĒC VĒTRAS

Nekas jau nebija, liekas, runājām par punša taisīšanu, un tad mēs sākām kauties, un man paslīdēja kāja, un viņš nogāza mani zemē, ceļgalu uz krūtīm, un sagrāba mani aiz rīkles ar abām rokām, it kā gribētu nožņaugt pavisam, bet es pa to starpu mēģināju izvilkt no kabatas nazi, lai tiktu no viņa vaļā. Visi bija pārāk piedzērušies un nevarēja mūs izšķirt. Viņš žņaudza mani un dauzīja man galvu pret grīdu, un es izvilku nazi un atvāzu, un iecirtu šķērsām pa muskuli viņa rokā, un tad viņš palaida gan vaļā. Viņš vairs nebūtu varējis turēties, lai kā gribētu. Tad viņš apvēlās, sagrāba savu roku un sāka raudāt, un es teicu:

— Kāda velna pēc tev vajadzēja mani žņaugt?

Es biju gatavs viņu nosist. Veselu nedēļu pēc tam nevarēju rīt. Tik neganti viņš bija samurcījis manu rīkli.

Nu tad es gāju laukā, bet ap viņu bija salasījies vesels bars, un daži man sekoja, es apmetu līkumu, izgāju pie dokiem un tur satiku pazīstamu puisi, tas teica, ka nupat uz ielas viens esot noslepkavots. Es jautāju: «Kas to izdarīja?» — un viņš atbildēja: «Kas darīja, nezinu, bet beigts tas zellis ir uz galvošanu,» — un bija tumsa, ielas pārplūdušas ar ūdeni, gaisma nedega, logi izsisti, pa visu pilsētu laivas un izgāzti koki, gāzts, kas vien gāžams; es dabūju laiviņu un īros uz savu motoreni, atradu to turpat aiz Mango rifa, kur tai pienācās būt; manai motorenei nekas nebija noticis, tik vien kā pilna ūdens. Gan ar smelšanu, gan pumpēšanu dabūju to sausu; bija mēness nakts, tikai stipri mākoņaina, un vējš vēl it pamatīgs, bet es tomēr palaidu motoru un ar rīta gaismu jau biju laukā no Īsternharboras.

Brālīt balto, tā tik bija vētra! Mana laiva torīt izgāja pirmā, un tādu ūdeni gan neviens no jums nebūs redzējis. Viss vienās putās kā veļas baļļā, un, braucot no Īsternharboras uz Sautvestkī, krastu ne pazīt nevarēja. Bija tā, it kā no krasta uz jūru būtu izdzīts plats kanāls. Koki un kas vien ceļā gadījies — pa gaisu, kanāls gatavs, ūdens krīta baltumā un pilns visādas drazas; tur peldēja gan zari, gan veseli koki, gan beigti putni un visāda lūžņa. Rifa aizvēnī bija patvērušies puspasaules pelikānu un jūras putnu. Tie droši vien bija tur paglābušies jau laikus, manīdami, ka nāk vētra.

Es nodreifēju gar Sautvestkī visu dienu, bet neviens man nesekoja. Mana laiva torīt izgāja pirmā, un tad es ieraudzīju peldam takelāžas kokus, nopratu, ka avarējis kāds kuģis, un devos to uzmeklēt. Kuģi es atradu. Tas bija trīsmastu šoneris, un es redzēju virs ūdens takelāžas apaļkoku galus. Kuģis bija iegrimis pārāk dziļi, un nekādā mantā es tur iedzīvoties nevarēju. Tāpēc es stūrēju tālāk pameklēt kaut ko citu. Es biju pirmais jūrā un zināju, ka to, kas te gūstams, pats arī dabūšu. Es laidos pāri sēkļiem, kur biju pametis to trīsmastu šoneri, neko neatradu un ilgu laiku braucu tāpat tukšā. Es aizkūlos līdz plūstošajām smiltīm, tur arī neko neatradu un braucu tālāk.

Kad parādījās jau Rebekas bāka, es ieraudzīju putnu baru plēšamies uz ūdens, un es stūrēju paskatīties, kas tur ir, un putnu patiešām bija vesels mākonis.

Virs ūdens es ieraudzīju kaut ko masta kokam līdzīgu, un, kad piebraucu tuvāk, putni pacēlās gaisā un sāka riņķot pār mani. Ūdens te bija jau dzidrs, pār viļņiem slējās kaut kāds takelāžas koks, un, piebraucot tuvāk, es redzēju, ka zem ūdens ir tumšums, it kā gara, gara ēna, es stūrēju tieši pāri un ieraudzīju zem ūdens laineri, tas gulēja dibenā puspasaules garš. Es laidos laivā tam pāri. Kuģis gulēja uz sāna, un pakaļgals bija dziļi iegrimis. Visas lūkas bija ciet, ūdenī spīguļoja iluminatora stikli un kuģa varenais korpuss, te gulēja lielākais laineris, kādu man sava mūžā bija gadījies redzēt, es nobraucu tam pāri visa garumā, un, kad biju ticis galā un noenkurojies, es nolaidu ūdeni motorenes mazo laiviņu un īros uz priekšu, bet viss putnu bars griezās man apkārt.

Man bija zemūdens binoklis, tāds, ko lieto sūkļu. zvejā, bet roka tā drebēja, ka tik tikko varēju to noturēt. Visā kuģa garumā, cik acis sniedza, lūkas bija ciet, bet kāda no apakšējām gan laikam vaļā, jo no turienes ik pa brīdim uzpeldēja kaut kādi gabali. Kas īsti, nevarēja saprast. Tikai gabali. Pēc tiem tad arī dzinās putni. Tik daudz putnu kopā jūs gan nebūsit redzējuši! Viss putnu bars griezās man apkārt, neganti brēkdams.

Redzams viss bija skaidri un asi. Es skatījos uz apvelto kuģi, un zem ūdens tas likās vai veselu jūdzi garš. Kuģis gulēja uz tīras baltu smilšu sēres, un slīpi, kā kuģis bija zvēlies, no ūdens slējās baļķis — fokmasts vai kāds takelāžas koks. Kuģa pakaļgals nebija pārāk dziļi. Pakaļgalā es varētu nostāties uz nosaukuma burtiem, un galva man būtu virs ūdens. Bet tuvākais iluminators bija divpadsmit pēdu dziļumā. Es aizsniedzu to ar harpūnas kātu un mēģināju izsist stiklu, bet neizdevās. Stikls bija pārāk biezs. Es īros atpakaļ uz laivu, paņēmu uzgriežņa atslēgu un piesēju to harpūnas kāta galā, bet arī tā nevarēju iluminatoru izsist. Te nu es biju, skatīdamies binoklī uz laineri, ar visu, kas tur iekšā, pirmais, kas te ieradies, un kuģī tomēr netiku. Mantas tur kuģī vajadzēja būt vismaz uz kādiem pieciem miljoniem.

Man galva noreiba, iedomājoties vien, cik daudz tur visa kā iekšā. Tuvākajā iluminatorā kaut kas rēgojās, bet, kas īsti, es savā binoklī nevarēju saskatīt. Ar harpūnas kātu nekas neiznāca, es novilku drēbes, pastāvēju, pāris reižu dziļi ieelpoju, ieniru no pakaļgala ar uzgriežņa atslēgu rokā un laidos lejā. Kādu brīdi man izdevās noturēties pie iluminatora malas, es paskatījos iekšā un ieraudzīju tur peldam sievieti ar ūdenī izirušiem matiem. Es redzēju viņu rāmi peldam, divas reizes spēcīgi iesitu pa stiklu ar uzgriežņa atslēgu, sitienu troksnis atbalsojās man ausīs, bet stikls neplīsa, un man vajadzēja iznirt.

Es iekāros laiviņas malā un atelsos, un tad iekāpu, pāris reižu dziļi ievilku elpu un niru atkal. Es nolaidos lejā, cieši ieķēros iluminatora malā un no visa spēka triecu pret stiklu uzgriežņa atslēgu. Cauri stiklam es redzēju ūdenī peldam sievieti. Viņas mati, kādreiz cieši savīti ap galvu, nu atrisuši viļņojās ūdenī. Es redzēju gredzenus viņas pirkstos. Viņa bija pacēlusies pie paša iluminatora, un es divas reizes situ pa stiklu, bet stikls pat neiesprāga. Nirdams augšā, es nodomāju, ka netikšu galā, kārtīgi neievilcis elpu.

Es vēlreiz laidos lejā, un nu stikls iesprāga, bet tikai iesprāga, un, kad es izniru, man pa degunu tecēja asinis, un es stāvēju uz kuģa pūpes, atspiedis basās pēdas pret vārda burtiem, ar galvu virs ūdens un atpūtos, tad aizpeldēju pie laiviņas, ierāpos iekšā un sēdēju tur, gaidīdams, kamēr pāries galvassāpes, un skatīdamies lejā caur ūdens binokli, bet asins tecēja tik stipri, ka man vajadzēja binokli izskalot. Tad es atlaidos laiviņā uz muguras un paliku plaukstu zem deguna, lai apturētu asinis, un gulēju ar atmestu galvu, skatīdamies debesīs, kur man pāri un apkārt griezās miljoniem putnu.

Kad asinis nostājās, es vēlreiz paskatījos binoklī, tad aizairējos uz motorlaivu, lai mēģinātu sameklēt kaut ko smagāku par uzgriežņa atslēgu, bet neatradu galīgi neko, pat sūkļu ķeksi ne. Es griezos atpakaļ, ūdens kļuva arvien skaidrāks, un nu varēju redzēt visu, kas peldēja pār šo balto smilšu sēkli. Es skatījos, vai neparādīsies haizivis, bet nekur nemanīju. Haizivis varētu ieraudzīt jau pa lielu gabalu. Ūdens bija tik skaidrs un smiltis baltas. Laivā bija enkura kāsis, es to izlauzu un ņēmu līdzi, laizdamies pār bortu lejā. Kāsis rāva mani dziļumā, garām iluminatoram, es mēģināju kaut kur pieķerties, bet nevarēju un grimu, un grimu, slīdēdams gar kuģa izliekto sānu. Vajadzēja laist kāsi vaļā. Dzirdēju to noklaudzam atsitienā, un pēc tam, likās, pagāja vai vesels gads, kamēr tiku virs ūdens. Laiviņu vilnis bija aiznesis tālāk, un es peldēju uz to, asinīm pa degunu tekot, un man atlika vienīgi priecāties, ka nav haizivju, bet es biju noguris.

Galva vai plīsa no sāpēm, es gulēju laiviņā un atpūtos, un tad īros atpakaļ. Saule jau griezās uz pēcpusdienu. Es ieniru vēlreiz ar uzgriežņa atslēgu, bet neko nepanācu. Atslēga bija par vieglu. Nebija nekādas jēgas nirt bez krietna vesera vai cita kā pietiekami smaga īstam sitienam. Tad es piesēju uzgriežņa atslēgu harpūnas kāta galā un, binoklī skatīdamies, notēmēju uz iluminatora stiklu un dauzīju, kamēr atslēga notrūka, un es savā binoklī varēju skaidri un labi noskatīties, kā tā laižas dibenā gar kuģa sānu un nogrimst plūstošajās smiltīs. Nu es vairs neko nevarēju darīt. Atslēga bija pagalam, kāsis arī, un es īros atpakaļ uz motorlaivu. Es biju pārāk noguris, lai paceltu laiviņu uz klāja, un saule jau bija pavisam zemu. Putni arī posās uz krastu, pamezdami kuģi, un es stūrēju uz Sautvestkī, vilkdams laiviņu tauvā, un pāri man un pakaļ laidās putni. Es biju drausmīgi pārguris.

Naktī atkal sacēlās vējš un pūta veselu nedēļu. Nebija ko domāt par tikšanu pie kuģa. No pilsētas pie manis atnāca un pastāstīja, ka puisim, ko es sadūru, nekas nekaišot, tikai roka savainota, un es atgriezos pilsētā, un man vajadzēja iemaksāt piecsimt dolāru drošības naudas. Viss nokārtojās it labi, jo draugi no mūsu kompānijas apzvērēja, ka tas zellis nācis man virsū ar cirvi; bet pēc laika, kad nu varētu atgriezties pie kuģa, grieķi jau bija to uzlauzuši un aptīrījuši. Seifu viņi bija uzspridzinājuši ar dinamītu. Neviens tā arī neuzzināja, cik viņi tur sagrābušies. Kuģī bija zelts, un viņi dabūja to visu. Grieķi bija noplēsuši kuģi pa tīro. Bet es, kas pirmais to atradu, nedabūju ne plika centa.

Vispār ellīgi nelaimējās tam kuģim. Tik tikko tas izgājis no Havannas ostas, kad sākusies viesuļvētra, un kuģis vai nu nav vairs varējis tikt atpakaļ, vai īpašnieki nedevuši kapteinim iespēju tikt atpakaļ, un tad kapteinis nolēmis riskēt, un kuģim vajadzējis turpināt ceļu viesulī un tumsā, kamēr līcī starp Rebeku un Tortugasu tas iesēdies plūstošajās smiltīs. Varbūt tas bija zaudējis stūri. Varbūt neviens pat nestūrēja. Bet šā vai tā viņi nebūs zinājuši, ka tur ir plūstošās smiltis, un, kad kuģis uzsēdās uz sēkļa, kapteinis būs pavēlējis atvērt kingstonus, lai kuģis turētos stingri. Bet kuģis bija iestrēdzis plūstošajās smiltīs, un, tiklīdz atvēra kingstonus, pakaļgals iegrima un kuģis apvēlās uz sāna. Uz kuģa bija četrsimt piecdesmit pasažieru un apkalpe, un turpat viņiem arī vajadzēja vēl būt, kad es to atradu. Kingstonus laikam atvēra tūlīt, tikko kuģis uzsēdās uz sēkļa, un jau pēc brīža plūstošās smiltis to novilka dibenā. Tad, acīm redzot, sprāga tvaika katli, un sprādzienā radās tie vēlāk uzpeldējušie gabali. Dīvaini tikai, ka toreiz nebija haizivju. Un vispār nevienas zivs. Ja būtu bijušas, es tās būtu redzējis pret šīm tīrajām, baltajām smiltīm.

Nu te zivju bija, cik uziet, milzīgi jūras asari. Kuģa lielākā daļa jau bija zem smiltīm, un tur pa iekšu dzīvojās viņi, neredzēti lieli jūras asari. Dažs labs varētu svērt savas trīssimt vai četrsimt mārciņas. Vajadzēs izbraukt un kādu nozvejot. No vietas, kur kuģis nogrimis, var redzēt Rebekas bāku. Tagad nu te ir boja. Kuģis guļ pašā plūstošo smilšu sēres galā uz līča robežas. Vēl tikai kādi simt jardi, un kuģis būtu ticis cauri. Tumsā un vētrā viņi kļūdījās par tiem simt jardiem, un lietus lija tik briesmīgi, ka Rebekas uguni droši vien nevarēja redzēt. Un šitie jau arī neprot tādas lietas ievērot. Lielo laineru kapteiņi nav raduši trenkties pa līčiem tādā vējā. Kursu kuģis zināja, un esot tāds kompass, pēc kura kuģa stūre darbojoties pati. Vai kapteinis maz redzēja, kurp vētra viņus nes, un apjēdza, ka viņiem vēl izdotos tikt cauri? Bet var jau būt, ka viņi bija palikuši bez stūres. Šā vai tā, ja reiz viņi bija līcī, cits nekas neatlika kā vien drāzties taisni uz priekšu, uz Meksikas jūras līci. Jā, tas tik bija numurs, kad šitādā lietū un vētrā viņi iebliezās sēklī un kapteinis lika atvērt kingstonus.

Uz klāja tādā negaisā droši vien nebija ne dzīvas dvēseles. Visi noteikti bija lejā. Uz klāja jau neviens neizturētu. Un kas tad tur lejā nenotika, kuģim tik strauji grimstot! Es taču redzēju, kā pazuda smiltīs uzgriežņa atslēga. Avārijas brīdī kapteinis nevarēja zināt, ka apakšā ir plūstošās smiltis, ja vien nepazina šos ūdeņus. Viņš tikai noprata, ka apakšā nav klints. Viņš droši vien visu redzēja no tiltiņa. Viņam vajadzēja aptvert, kas noticis, kad kuģis grima. Interesanti, cik ilgu laiku tas prasīja? Un vai kapteinim bija palīgs? Vai viņi būtu palikuši uz tiltiņa, vai sagaidījuši bojā eju uz klāja? Līķi netika atrasti. Neviens vienīgs. Uz ūdens nekādi slīkoņi nepeldēja. Bet ar glābšanas jostām var aizpeldēt it tālu. Lai nu kā tur bijis, grieķi dabūja visu. Līdz pēdējam. Viņi bija pasteigušies. Noplēsuši kuģi pliku. Vispirms nāca putni, tad es, tad grieķi, un pat putniem tika vairāk nekā man.

SILTA, GAIŠA VIETA

Bija vēls un visi jau aizgājuši no kafejnīcas, palicis vienīgi kāds vecs vīrs, kas sēdēja elektriskās gaismas piespīdēta koka ēnā. Pa dienām iela bija putekļaina, bet naktīs putekļus pievildzināja rasa, un vecajam vīram patika sēdēt vēlu, jo viņš bija kurls un tagad baudīja nakts miera atšķirību no dienas nemiera. Abi viesmīļi kafejnīcā zināja, ka vecais nu ir drusku iereibis un tikmēr labs klients, bet, kad iedzers par daudz, var aiziet nesamaksājis, tāpēc jāuzmana.

— Pagājušo nedēļu viņš esot mēģinājis izdarīt pašnāvību, — viens viesmīlis teica.

— Kāpēc?

— Aiz bēdām.

— Par ko?

— Ne par ko.

— Kā tu zini, ka ne par ko?

— Viņam esot ļoti daudz naudas.

Viesmīļi sēdēja pie sienmales galdiņa blakus kafejnīcas durvīm un skatījās laukā uz terasi; visi galdiņi bija tukši, tikai pie tā viena nīka vecais vīrs viegla vēja šūpotās lapotnes ēnā. Meitene un kareivis pagāja garām pa ielu. Laternas gaisma nomirdzēja uz viņa apkakles numura. Meitene kailu galvu tecēja kareivim blakus.

— Viņu pievāks patruļa, — viens no viesmīļiem teica.

— Vai nav vienalga, ja viņš būs dabūjis to, ko gribēja?

— Labāk būtu taisījies nost no ielas. Uzrausies uz patruļas. Tā pagāja te garām pirms piecām minūtēm.

Vecais vīrs, kas sēdēja ēnā, paklaudzināja glāzi pret šķīvīti. Jaunākais viesmīlis devās pie viņa.

— Ko vēlaties?

Vecais vīrs pacēla acis. — Vēl vienu brendiju, — viņš sacīja.

— Jūs piedzersities, — viesmīlis iebilda. Vecais vīrs skatījās uz viņu. Viesmīlis aizgāja.

— Kvernēs te visu nakti, — viņš sacīja savam kolēģim. — Man nāk miegs. Nekad netieku gultā pirms trijiem. Labāk tad būtu viņnedēļ to pašnāvību izdarījis līdz galam.

Viesmīlis paņēma brendija pudeli un vēl vienu šķīvīti kafejnīcas bufetē un gāja laukā pie vecā vīra galdiņa. Viņš palika šķīvīti un pielēja pilnu glāzi brendija.

— Labāk tad būtu viņnedēļ to pašnāvību izdarījis līdz galam, — viesmīlis teica kurlajam vecim. Vecais vīrs pakustināja pirkstu.

— Vēl drusciņ, — viņš sacīja.

Viesmīlis pielēja glāzi tā, ka brendijs izšļācās pāri malai un pa kājiņu notecēja uz virsējā šķīvīša.

— Paldies, — vecais vīrs sacīja.

Viesmīlis ienesa pudeli atpakaļ kafejnīcā. Viņš atkal nosēdās pie galdiņa pretim savam kolēģim.

— Nu viņš ir pilnā.

— Viņš katru vakaru ir pilnā.

— Kāpēc viņš gribēja izdarīt pašnāvību?

— Kā lai es zinu.

— Ņēma striķi un pakārās.

— Kas pārgieza auklu?

— Brāļameita.

— Kāpēc viņa to darīja?

— Lai glābtu vecā dvēseli.

— Viņam daudz naudas?

— Cik uziet.

— Viņam vajadzētu būt ap gadiem astoņdesmit,

— Jā, mazāk es arī nedotu.

— Kaut jel viņš būtu gājis mājās. Nekad es netieku gultā pirms trim. Kas tas par laiku gulētiešanai?

— Viņš paliek nomodā tāpēc, ka viņam tā patīk.

— Viņš ir vientuļš. Es neesmu vientuļš. Man ir sieva, kas gaida mani gultā.

— Arī viņam reiz bija sieva.

— Tagad viņam no sievas vairs ne silts, ne auksts.

— Nevar zināt. Ar sievu viņš varbūt justos labāk,

— Brāļameita viņu aprūpē.

— Zinu jau. Tu sacīji, ka viņa pārgriezusi auklu.

— Es negribētu piedzīvot tādu vecumu. Veči ir riebīgi.

— Ne vienmēr. Šis večuks ir tīrīgs. Viņš dzer un ne piliena neizšļakstīs. Pat tagad, kad piedzēries. Paskaties uz viņu.

— Es negribu skatīties uz viņu. Kaut nu būtu vilcies mājās. Viņam jau nav nekādas daļas gar tiem, kas strādā.

Vecais vīrs pacēla acis no glāzītes, pārlaida tās skvēram, tad paskatījās uz abiem viesmīļiem.

— Vēl vienu brendiju, — viņš teica, rādīdams uz tukšo glāzi. Steidzīgais viesmīlis gāja pie viņa,

— Cauri, — viņš sacīja, neveidojot teikumu, kā to dara truli cilvēki, kad runā ar piedzērušiem vai ārzemniekiem. — Šovakar vairs ne. Slēdzam.

— Vēl vienu! — prasīja vecais vīrs,

— Nē. Cauri. — Viesmīlis noslaucīja galda stūri ar dvieli un pakratīja galvu.

Vecais vīrs piecēlās, lēni saskaitīja šķīvīšus, izvilka no kabatas ādas maku un samaksāja par izdzerto, atstājot puspesetas dzeramnaudai.

Viesmīlis noskatījās, kā viņš aiziet pa ielu, — ļoti vecs vīrs nedrošā, toties cieņas pilnā gaitā.

— Kāpēc tu neļāvi viņam palikt un dzert? — nesteidzīgais viesmīlis jautāja. Viņi nolaida aizvirtņus. — Vēl nav ne pusdivi.

— Es gribu mājās un gultā.

— Ko nozīmē viena stunda?

— Man vairāk nekā viņam.

— Stunda paliek stunda.

— Tu jau pats runā kā tāds vecis. Viņš var nopirki pudeli un dzert mājās.

— Tas nav viens un tas pats.

— Nav gan, — piekrita viesmīlis, kam bija sieva. Viņš negribēja būt netaisns. Viņš tikai steidzās.

— Un kā tu pats? Nebaidies pārnākt mājās pirms parastā laika?

— Tu grasies mani apvainot?

— Nē, hombre , [122] tikai pajokoju.

— Nebaidos, — steidzīgais viesmīlis atbildēja, pieturēdams slīdošo metāla aizvirtni. — Es viņai uzticos. Pilnīgi uzticos.

— Tev ir jaunība, uzticība un darbs, — sacīja vecākais viesmīlis. — Tev ir viss.

— Un kā tev trūkst?

— Visa, tikai darba ne.

— Tas pats vien ir, kas man.

— Nē. Uzticības man nekad nav bijis, un arī jauns vairs neesmu.

— Labi, labi. Nepļāpā niekus un slēdz ciet.

— Esmu no tiem, kam patīk vēlu kavēties kafejnīcā, — sacīja vecākais viesmīlis. — Kā visi tie, kam negribas iet gulēt. Kā visi tie, kam naktī vajadzīga gaisma.

— Es gribu tikt mājās un gultā.

— Mēs esam dažādi cilvēki, — vecākais viesmīlis teica. Viņš jau bija apģērbies, lai ietu mājās. — Atšķirība nav tikai jaunībā un uzticībā, kaut gan tās abas ir brīnišķīgas Katru nakti es negribot slēdzu durvis, jo var gadīties kāds, kam vajadzīga kafejnīca.

— Hombre , bodegas ir vaļā visu nakti.

— Tu nesaproti. Šī ir tīra un patīkama kafejnīca. Te ir ļoti gaišs. Gaisma ir tik jauka, un ir vēl arī koku ēnas.

— Ar labu nakti, — sacīja jaunākais viesmīlis.

— Ar labu nakti, — otrs atbildēja. Nodzēsdams elektrību, viņš turpināja sarunu pats ar sevi. Gaisma, protams, ir gaisma, bet vajag vēl, lai vieta būtu tīra un patīkama. Un nevajag mūziku. Noteikti nevajag mūziku. Cilvēks nevar ar cieņu stāvēt pie bāra letes, lai gan tas ir vienīgais, kas šajās stundās atliek. No kā viņš baidījās? Tās nebija ne bailes, ne drausmas. Tas bija tāpat vien, tīrs, pliks nekas, un viņš to zināja pārāk labi. Viss bija nekas, un arī cilvēks bija nekas. Tā nu tas bija, un neko citu nevajadzēja kā vien gaismu un vēl mazliet tīrības un kārtības. Viens otrs tā dzīvoja un pats to nemaz neapjauta, bet viņš zināja, ka viss ir nada y pues nada y nada y pues nada[123] . Mūsu nada, tu, kas esi nada, nada lai ir tavs vārds, lai nāk tava valstība nada, tavs nada lai notiek kā nada, tā uz nada. Mūsu dienišķo nada dod mums nada un piedod mums mūsu nada kā mēs nada saviem nada, un atpestī mūs no nada; pues nada. Svētīts lai ir nekas no nekā, nekas lai ar tevi… Viņš smīnēdams nostājās pie bāra letes ar spīdīgu tvaikspiedes kafijas mašīnu.

— Ko jums? — jautāja bārmenis.

— Nada.

— Otro loco mas , [124] — izmeta bārmenis un novērsās.

— Mazo tasīti, — teica viesmīlis.

Bārmenis ielēja viņam.

— Gaisma te spoža un jauka, tikai lete netīra, — sacīja viesmīlis.

Bārmenis paskatījās uz viņu, bet neatbildēja. Kādas var būt sarunas tik vēlu naktī.

— Gribat vēl vienu copita[125] ? — vaicāja bārmenis.

— Paldies, nē, — atbildēja viesmīlis un gāja laukā. Viņam nepatika bāri un bodegas. Tīra, gaiša kafejnīca bija pavisam kas cits. Nē, ko tur vairs prātot, jāiet mājās uz savu istabu. Viņš liksies gultā un beidzot ar rīta gaismu iemigs. Galu galā, viņš sacīja sev, tas varbūt ir tikai bezmiegs. Daudziem ir bezmiegs.

PASAULES GAISMA

Ieraudzījis mūs ienākam pa durvīm, bufetnieks paskatījās apkārt, pasniedzās un uzlika stikla kupolus abiem bezmaksas uzkodu traukiem.

— Dodiet man alu, — es teicu. Viņš ielēja, notrauca putas ar lāpstiņu un palika stāvam ar glāzi rokā. Es noliku uz dēļa piecu centu gabalu, un viņš piestūma man alu.

— Ko jums? — viņš prasīja Tomam.

— Alu.

Viņš atkal ielēja alu, norausa putas un, ieraudzījis naudu, pagrūda glāzi uz Toma pusi.

— Jums kas nepatīk? — apvaicājās Toms.

Bufetnieks neatbildēja. Jau skatīdamies pāri mūsu galvām uz vīru, kas nupat bija ienācis, viņš jautāja: — Ko jums?

— Viskiju, — vīrs teica. Bufetnieks izņēma pudeli, glāzīti un glāzi ūdens.

Toms pasniedzās un nocēla kupolu no uzkodu trauka. Bļodā bija sālītas cūku kājiņas un koka daikts, ko varēja ieplest kā šķēres un ar galu knaiblēm saņemt uzkožamo.

— Nē, — izmeta bufetnieks un uzlika kupolu atpakaļ uz bļodas. Toms turēja rokā koka šķēres. — Liec nost, — sacīja bufetnieks.

— Ej, tu pats zini, kur, — teica Toms.

Bufetnieks pastiepa roku pār leti, skatīdamies uz mums abiem. Es noliku piecdesmit centus uz letes, un viņš atsējās.

— Ko gribējāt? — viņš jautāja.

— Alu, — atbildēju es, un, pirms ielēja alu, viņš atsedza uzkodu traukus.

— Tava draņķīgā cūkas kāja smird, — Toms sacīja un izspļāva nokosto kumosu uz grīdas. Bufetnieks neko neteica. Vīrs, kas bija dzēris viskiju, samaksāja un neatskatīdamies izgāja laukā.

— Pats tu smirdi! — atcirta bufetnieks. — Visi jūs, vazaņķi, smirdat.

— Viņš mūs nosauca par vazaņķiem. — Toms pagriezās pret mani.

— Paklau! — es teicu. — Iesim projām.

— Lasieties pie visiem velniem, vazaņķi tādi! — sacīja bufetnieks.

— Pats teicu, ka mēs iesim, — es atbildēju. — Ne jau pēc tava rīkojuma.

— Bet mēs nāksim atpakaļ, — piedraudēja Toms.

— Nav nekāda nākšana, — bufetnieks noskaldīja.

— Saki jel viņam, cik viņš ir netaisnīgs — Toms teica man.

— Ejam, — es sacīju.

Ārā bija patīkama tumsa.

— Kas par elles ūķi šis varētu būt? — prātoja Tomijs.

— Nezinu, — es atbildēju. — Aiziesim uz staciju.

Mēs bijām ienākuši šajā pilsētelē no viena gala un taisījāmies laukā uz otru. Oda pēc ādām, miecējamām mizām un lielām zāģu skaidu kaudzēm. Metās krēsla, kad mēs ienācām, nu bija jau pavisam tumšs un auksts, un peļķēm uz ceļa sāka vilkties ledus gar malām.

Stacijā vilciena pienākšanu gaidīja piecas ielasmeitas, seši baltie vīri un četri indiāņi. Mazajā telpā bija šaurība, krāsns tveice un sīva dūmu smaka. Kad mēs ienācām, neviens nerunāja un kases lodziņš bija ciet.

— Durvis nevarējāt aiztaisīt? — kāds jautāja.

Es paskatījos, kas to būtu teicis. Viens no baltajiem.

Bikses viņam bija sabāztas mežinieka gumijas zābakos un mugurā rūtains krekls tāpat kā citiem, tikai viņš bija bez cepures, seja balta un arī rokas baltas un smalkas.

— Tiešām nevarat aiztaisīt?

— Protams, varu, — es sacīju un aizvēru durvis.

— Paldies, — viņš teica. Kāds no vīriem ieņirdzās.

— Esi kādreiz pinies ar pavāru? — viņš griezās pie manis.

— Nē.

— Pamēģini ar šito. — Viņš pameta skatienu uz pavāru. — Viņam patīk.

Pavārs, lūpas sakniebis, skatījās sānis.

— Viņš triepj citrona sulu uz rokām, — vīrs ņirgājās.

— Trauku ūdenī viņš tās nebāztu ne par kādu naudu. Paskaties vien, cik baltas!

Viena no ielenēm skaļi iesmējās. Tā bija resnākā ielene, kādu es savā mūžā biju redzējis, un lielākais sievišķis arī.

Un viņa bija ģērbusies tajā zīdā, kas laistās visādās krāsās. Vēl divas bija gandrīz tikpat resnas, bet šī lielā svēra droši vien kādas trīssimt piecdesmit mārciņas. Skatoties uz viņu, likās neticami, ka tāda vispār dzīvo pasaulē. Visām trim resnajām bija laistīgā zīda kleitas. Viņas sēdēja cieši blakus uz sola. Viņas bija milzīgas, Pārējās divas bija visparastākās ielenes ar ūdeņraža pārskābē balinātiem matiem.

— Paskatieties uz viņa rokām! — vīrs atkārtoja un pamāja ar galvu uz pavāra pusi. Resnā ielene atkal iesmējās tā, ka visa miesa nolīgojās.

Pavārs pagriezās pret viņu un noskaldīja? — Tu, resnais, riebīgais gaļas blāķi!

Viņa tikai smējās vien un kratījās.

— O, Jēzu, — viņa kunkstēja. Viņai bija jauka balss. — O, manu saldo Jēzuliņ!

Otras divas ielenes no tām lielajām sēdēja ļoti rātni un klusi, it kā neko daudz vis neapjēgtu, bet viņas bija raženas, gandrīz vai tikpat kuplas kā pati resnākā. Katrai no viņām bija krietni pāri par divsimt piecdesmit mārciņām. Tās divas parastās cienīgi klusēja.

No vīriešiem, bez pavāra un tā, kas runāja, te bija vēl divi meža cirtēji, viens klausījās kāri, bet kaunīgi, otrs likās sataisījies kaut ko sacīt, un vēl divi zviedri. Divi indiāņi bija piemetušies sola galā, viens atslējies pret sienu.

Tas, kurš bija sataisījies kaut ko sacīt, klusi pačukstēja man: — Ar šito laikam ir tā kā uzkāpt siena gubā.

Es iesmējos un pateicu tālāk Tomam.

— Dievs mans liecinieks, uz kaut kā tāda es nekad neesmu bijis, — viņš sacīja. — Paskaties tikai uz šīm trijām!

Tad ierunājās pavārs.

— Cik jums gadu, zēni?

— Man ir deviņdesmit seši, bet viņam sešdesmit deviņi, — atbildēja Tomijs.

— Ha! Ha! Ha! — resnā ielene nokratījās smieklos. Viņai patiešām bija skaista balss. Pārējās ielenes pat nepasmaidīja.

— Jums grūti būt pieklājīgiem? — sacīja pavārs. — Es jautāju pavisam draudzīgi.

— Mums ir septiņpadsmit un deviņpadsmit, — es teicu.

— Kas ar tevi notiek? — Tomijs pagriezās pret mani.

— Neuztraucies, viss kārtībā.

— Varat saukt mani par Alisi, — resnā ielene sacīja un atkal sāka kratīties.

— Tas ir jūsu vārds? — Tomijs jautāja.

— Jā, — viņa teica. — Alise. Vai ne? — Viņa pievērsās vīram, kurš sēdēja blakus pavāram.

— Alise. Kā tad.

— Tu to pati sev esi izdomājusi, — iejaucās pavārs.

— Tas ir mans īstais vārds, — sacīja Alise.

— Un kā sauc tās divas meičas? — prasīja Toms.

— Heizla un Etela, — Alise atbildēja. Heizla un Etela smaidīja. Viņas nebija neko atjautīgas.

— Kā sauc jūs? — es griezos pie vienas no blondīnēm.

— Frānsisa, — viņa teica.

— Frānsisa — un uzvārdā?

— Frānsisa Vilsone. Vai jums tas nav vienalga?

— Un kā sauc jūs? — es vaicāju nākamajai,

— Ak, neesiet nekaunīgs, — viņa atteica.

— Viņš tikai grib, lai mēs visi būtu pa draugam, — sacīja tas vīrs, kas runāja. — Tu negribi būt pa draugam?

— Nē! — balinātā atcirta. — Ar tevi ne.

— Viņa jau ir tāda dusmu pūce, — vīrs sacīja. — īsta maza dusmu pūcīte.

Blondīnes saskatījās un pakratīja galvu,

— Veca piepe no cilvēka, — viņa teica.

Alise atkal iesmējās, un kuplās miesas noļumēja vien.

— Te nav nekā jocīga, — sacīja pavārs. — Jūs tikai smejaties un smejaties, bet te nav nekā, par ko smieties.

Uz kuru pusi dodamies, jaunie cilvēki?

— Un jūs pats uz kuru pusi? — atvaicāja Toms.

— Domāju aizbraukt uz Kadilaku, — pavārs teica.

— Esat tur bijuši? Tur man dzīvo māsa.

— Viņš pats ir māsa, — teica meža cirtējs ādas biksēs,

— Tu beigsi vai nebeigsi? — pavārs noprasīja.

— Vai mēs nevaram parunāt pieklājīgi?

— No Kadilakas bija Stīvs Kečels un Eds Volgasts arī, — piebilda kautrīgais vīrs.

— Stīvs Kečels! — viena no blondīnēm iesaucās spalgi, it kā šis vārds būtu uzvilcis viņā revolvera gaili.

— Viņa paša miesīgs tēvs viņu nošāva! Žēlīgais dievs, viņa paša tēvs! Tādu vīru kā Stīvs Kečels tagad vispār vairs nav pasaulē!

— Vai viņu nesauca Stenlijs Kečels? — jautāja pavārs.

— Ak, aizvāzies! — atcirta blondīne. — Ko tu zini par Stīvu? Stenlijs! Viņš nebija nekāds Stenlijs. Stīvs Kečels bija labākais un skaistākais vīrietis pasaulē. Savu mūžu neesmu redzējusi vīrietim tik tīru, tik skaistu miesu kā Stīvam Kečelam. Stīvam Kečelam neviens lai nenāk ne tuvumā. Gaita viņam bija kā tīģerim, un, naudu tērējot, — devīgāku roku neatrast.

— Jūs viņu pazināt? — kāds no vīriem jautāja.

— Vai es viņu esot pazinusi? Es viņu pazinusi? Vai es viņu esot mīlējusi? Jūs man to prasāt? Es pazinu viņu, kā jūs neesat pazinis nevienu cilvēku pasaulē, un es viņu mīlēju kā dievu. Viņš bija slavenākais, labākais un skaistākais vīrietis pasaulē, viņš, Stīvs Kečels, un viņa paša miesīgs tēvs nošāva viņu kā suni!

— Jūs bijāt viņam līdzi turnejā?

— Nē. Es viņu jau agrāk pazinu. Viņš bija vienīgais vīrietis, ko mūžā esmu mīlējusi.

Ikviens juta lielu cienību pret balināto blondīni, kas bija to visu pasludinājusi teatrāli augstā stilā, bet Alise jau atkal kratījās. Blakus viņai sēdēdams, es to tūlīt pamanīju.

— Jums vajadzēja apprecēties ar viņu, — pavārs sacīja.

— Man negribējās maitāt viņa karjeru, — ūdeņraža blondīne atbildēja. — Nedrīkstēju stāties viņam ceļā. Ne jau sieva bija viņam vajadzīga. Ak, mans dievs, tādu vīrieti!

— Jā, tur uz viņu bija prieks skatīties, — pavārs teica. — Bet, liekas, viņu nokautēja Džeks Džonsons?

— Ar viltību, — balinātā sacīja. — Tas melnģīmis viņu pārsteidza nesagatavotu. Viņš to lielo, melno bastardu Džeku Džonsonu jau bija notriecis zemē. Nēģerim gluži vienkārši palaimējās.

Kases lodziņš atvērās, un trīs indiāņi piegāja pie tā.

— Stīvs notrieca viņu zemē, — teica balinātā. — Viņš pagriezās un uzsmaidīja man.

— Cik sapratu, jūs nebijāt viņam līdzi turnejā, — kāds no vīriem iebilda.

— Aizbraucu tikai uz to maču. Stīvs pagriezās, lai man uzsmaidītu, un tas melnais elles kuņas dēls uzlēca un negaidīti sita. Stīvs varēja piekaut simtiem tādu kā tas melnais bastards!

— Viņš bija izcils bokseris, — meža cirtējs teica.

— Domāju gan, ka bija, — balinātā sacīja. — Domāju gan, ka tādu bokseru tagad vairs nav. Viņš bija kā dievs, patiešām kā dievs. Tik balts un tīrs, tik skaists un mierīgs, un straujš kā tīģeris vai zibens!

— Esmu redzējis viņu boksa filmās, — Toms ieminējās. Mēs visi bijām ļoti aizkustināti. Alises kuplās miesas kratījās, un es paskatījos un ieraudzīju, ka viņa raud.

Indiāņi bija izgājuši laukā uz perona.

— Viņš bija man vairāk nekā vīrs, — balinātā teica.

— Mēs bijām precēti dieva priekšā, un vēl tagad es piederu viņam un piederēšu vienmēr ar sirdi un dvēseli. Lai ņem manu miesu. Mana dvēsele pieder Stīvam Kečelam.

Dievs debesīs, tas bija vīrietis!

Mēs jutāmies drausmīgi. Bija tik smagi un neveikli.

Tad Alise, vēl arvien drebēdama raudās, ierunājās: — Tu esi neķītra mele, — viņa sacīja savā zemajā balsī. — Nekad mūžā tu neesi gulējusi ar Stīvu Kečelu, un tu pati to labi zini.

— Kā tu vari tā runāt? — balinātā lepni atvaicāja.

— Es runāju tāpēc, ka tā ir patiesība, — Alise neatlaidās. — Es te esmu vienīgā, kas pazina Stīvu Kečelu, es biju atbraukusi no Menselonas un iepazinos te ar viņu, tā ir patiesība, un tu zini, ka tā ir patiesība, un lai dieva zibens mani nosper, ja tā nav patiesība.

— Lai nosper mani arī, — piebilda balinātā.

— Tā ir patiesība, patiesība, patiesība, un tu to zini. Patiesība, nevis kaut kāds izdomājums, un es labi atceros, ko viņš man teica.

— Ko tad viņš tādu sacīja? — balinātā nevērīgi apvaicājās.

Alise raudāja un tā kratījās, ka viņai bija grūti parunāt.

— Viņš teica: «Tu esi salda meiča, Alis.» Taisni tā viņš teica.

— Meli.

— Taisnība gan, — sacīja Alise. — Tie bija viņa vārdi.

— Salti meli, — lepni teica balinātā.

— Kad es jums saku — taisnība, taisnība, taisnība, pie Jēzus un Marijas, svēta patiesība!

— Stīvs nevarēja tā sacīt. Tā viņš nemēdza runāt, — balinātā starodama teica.

— Taisnība gan, — sacīja Alise savā jaukajā balsī.

— Un man galīgi vienalga, vai tu tam tici vai netici. —

Viņa vairs neraudāja un bija pavisam mierīga.

— Pilnīgi neiespējami, ka Stīvs būtu lietojis tādus vārdus, — balinātā paziņoja.

— Lietoja gan, — Alise atkārtoja un pasmaidīja. — Un es atceros, kad viņš to teica, un toreiz es biju gan salda >

meiča, taisni tāda, kā viņš teica, un vēl tagad esmu saldāka par tevi, tu vecā, krunkaina sildāmpūšļa skranda.

— Tu nevari mani pat apvainot, — sacīja balinātā.

— Tāds strutu blāķis kā tu! Manas atmiņas pieder man.

— Nē, — Alise teica savā saldajā, maigajā balstiņā.

Nekādas atmiņas tev nepieder, varbūt vienīgi tās, kā tev nosēja olnīcas un kā tu sāki šņaukt kokaīnu vai vēl kādu draņķi. Visu citu tu esi tikai pa avīzēm sagrābstījusi. Es esmu tīra, un tu to zini, un vīriešiem es patīku, lai gan esmu tik resna, un arī to tu zini, un es nekad nemeloju, to tu tāpat zini.

— Liec mieru man un manām atmiņām, — balinātā sacīja. — Manām īstajām, skaistajām atmiņām.

Alise paskatījās uz viņu, tad uz mums, viņas sejā pagaisa sarūgtinājums, un nu tā bija visjaukākā seja, kādu man gadījies redzēt. Viņai bija skaista seja maigu, gludu ādu un piemīlīga balss, pati viņa bija jauka un tik sirsnīga. Bet, ak dievs, cik viņa bija resna! Viņa bija kā trīs sievietes uzreiz. Toms, pamanījis, kā es uz viņu skatos, teica: — Ejam. Mums jāiet.

— Ardievu, — sacīja Alise. Viņai patiešām bija skaista balss.

— Ardievu, — sacīju es.

— Uz kurieni jūs ejat, zēni? — jautāja pavārs.

— Uz otru pusi, — Toms atbildēja.

SVEIKI SVĒTKOS, DŽENTLMEŅI!

Tajos laikos attālumi bija citādi; vējš dzina visādu draņķi no pakalniem, kas tagad jau nolīdzināti ar zemi, un Kanzassitija bija ļoti līdzīga Konstantinopolei. Negribat — neticat. Neviens jau netic, bet tā tas patiešām bija. To pēcpusdienu sniga un agrās krēslas dēļ apgaismotajā automobiļu veikala skatlogā stāvēja viscaur sudrabā mirdzoša sacīkšu mašīna ar sudraba burtos kaltu Dans Argent uz motora pārvalka. Manuprāt, tas nozīmēja vai nu sudraba deju, vai sudraba dejotāju, un tā, mazliet svārstīdamies minējumos par uzraksta nozīmi, bet pacilātā jutoņā no mašīnas greznuma un sevī glaimots par personiskām svešvalodu zināšanām, es gāju pa ielu sniega virpulī. No Brāļu Vulfu bāra, kur Ziemassvētkos un Pateicības dienā dod tītara cepeti par brīvu, es biju ceļā uz slimnīcu kalnā, kas slējās pāri pilsētas dūmiem, ēkām un ielām. Slimnīcas uzņemšanas istabā sēdēja abi ambulances ķirurgi Fišers un Vilkokss — viens pie galda, otrs atzveltnī pie sienas.

Fišers bija kalsns, smilšpelēkiem matiem, plānām lūpām, smaidīgām acīm un kāršu spēlmaņa rokām. Vilkokss bija padrukns, melnīgsnējs un nēsāja līdzi rokasgrāmatu «Jaunā ārsta draugs un palīgs», kur bija uzskaitīti visi iespējamie slimību gadījumi ar to simptomiem un ārstēšanas pamācībām. Bija arī papildu rādītājs, kas pēc simptomiem ļāva uzstādīt diagnozi. Nākošajiem izdevumiem Fišers ieteica vēl vienu rādītāju, kas pēc slimnieka dzertajām zālēm palīdzētu noteikt viņa kaites un simptomus. Atmiņas uzsvaidzināšanai, kā pats sacīja.

Vilkokss sāpīgi pārdzīvoja šādas piezīmes par rokasgrāmatu, bet nespēja bez tās iztikt. Tā bija mīkstā ādas iesējumā, ērti iegūla svārku iekškabatā, un nopircis viņš to bija, paklausot kādam savam pasniedzējam, kas bija teicis: «Vilkoks, jums nav nekādu dotību ārsta darbam, un es darīju visu, kas manos spēkos, lai jūs netiktu pie diploma. Ja nu jūs tomēr esat kļuvis par šīs cēlās profesijas pārstāvi, cilvēcības vārdā iesaku jums apgādāties ar «Jaunā ārsta draugu un palīgu» un turēties pie tā, doktor Vilkoks. Iemācieties kaut vai to!»

Vilkokss neko neatbildēja, bet nopirka ādā iesieto rokasgrāmatu tajā pašā dienā.

— Ā, Horass! — Fišers iesaucās, kad es parādījos uzņemšanas istabā, kur oda pēc cigarešu dūmiem, jodoforma, karbola un pārkarsušiem radiatoriem.

— Džentlmeņi, — es teicu.

— Kas jauns Rialto? — Fišers jautāja. Viņa izteiksme allaž bija diezgan ekstravaganta, ko es uztvēru kā augstākās elegances izpausmi.

— Tītara cepetis pie Vulfa.

— Nobaudīji?

— Papilnam.

— Daudzus kolēģus tur satiki?

— Visus. Pilnā sastāvā.

— Īsta Ziemassvētku līksmība?

— Ne pārāk.

— Dakterim Vilkoksam te arī kaut kas no tās ticis, — teica Fišers. Vilkokss paskatījās uz viņu, tad uz mani.

— Gribi iedzert? — viņš jautāja.

— Paldies, nē, — es atbildēju.

— Ja ne, tad ne, — noteica Vilkokss.

— Horas, — Fišers sacīja, — ceru, tev nav iebildumu, ka saucu tevi par Horasu?

— Nē.

— Veco, labo Horas. Mums te bija ārkārtīgi interesants gadījums.

— Es pastāstīšu, — teica Vilkokss,

— Atceries to zelli, kas te bija vakar?

— Kuru?

— To, kas gribēja kļūt par einuhu.

— Jā. — Es biju te, kad viņš ieradās. Zēnam bija tā ap sešpadsmit. Viņš ienāca ar kailu galvu, bija ļoti satraukts un nobijies, bet apņēmības pilns. Viņš bija sprogainiem matiem, slaidi noaudzis un ļoti biezām lūpām.

— Par ko sūdzaties, jaunais cilvēk? — Vilkokss viņām jautāja.

— Vēlos, lai mani kastrē, — zēns atbildēja,

— Kāpēc? — jautāja Fišers,

— Es lūdzu dievu, daru visu, kas manos spēkos, bet nelīdz.

— Pret ko nelīdz?

— Pret briesmīgām miesaskārībām.

— Kādām briesmīgām miesaskārībām?

— Kas man uznāk. Un es nekādi netieku no tām vaļā. Es lūdzu dievu caurām naktīm.

— Kā tas notiek? — Fišers jautāja.

Zēns izstāstīja. Fišers teica: — Ar jums nenotiek nekas nedabisks. Tā jūsu vecumā jābūt. Tur nav nekā briesmīga.

— Tas ir no ļauna, — zēns sacīja. — Tas ir grēks pret šķīstību. Tas ir grēks pret mūsu kungu un pestītāju.

— Nē, — teica Fišers. — Tā ir dabiska parādība. Viss ir tā, kā tam jābūt, un vēlāk pats sapratīsit, ka esat dzimis laimīgs.

— Ak, jūs nesaprotat, — zēns iebilda.

— Paklausieties, — teica Fišers un šo to zēnam pastāstīja.

— Nē. Es negribu dzirdēt. Jūs nevarat piespiest mani klausīties.

— Lūdzu, uzklausiet mani, — atkārtoja Fišers.

— Tu esi sasodīti dumjš, — Vilkokss teica zēnam.

— Tātad jūs to nedarīsit? — zēns jautāja.

— Ko nedarīsim?

— Nekastrēsit mani?

— Klausieties, — teica Fišers. — Neviens jūs nekastrēs. Jūsu miesai nekas nekaiš. Jums ir laba un vesela miesa, un nedomājiet visādas blēņas. Ja esat dievticīgs, iegaumējiet — tas, par ko jūs sūdzaties, nav grēks, bet ceļš uz sakramenta piepildījumu,

— Nekas man nelīdz, — zēns teica. — Es lūdzu dievu caurām naktīm un lūdzu dienām arī. Tas ir grēks, pastāvīgs grēks pret šķīstību.

— Zini, ej tu labāk … — Vilkokss izmeta.

— Kad jūs tā runājat, es jūs vispār nedzirdu, — zēns ar pašcieņu sacīja Vilkoksam. — Lūdzu, vai jūs tomēr to neizdarītu? — viņš griezās pie Fišera.

— Nē, — atbildēja Fišers. — Es jums jau teicu, jaunais cilvēk.

— Svied viņu laukā! — Vilkokss sacīja.

— Es iešu tāpat, — zēns atbildēja. — Neaiztieciet mani. Es iešu tāpat.

Tas bija vakar ap pieciem pēc pusdienas.

— Un kas noticis? — es jautāju.

— Nu tad vienos naktī, — Fišers atbildēja, — mēs viņu saņēmām, bija sakropļojies ar bārdas nazi.

— Izkastrējies?

— Nē, — Fišers teica. — Viņš nemaz nezināja, ko nozīmē kastrācija.

— Viņš var nomirt, — Vilkokss sacīja.

— Kāpēc?

— Noasiņošana.

— Zēnu pieņēma šis krietnais ārsts, dakteris Vilkokss, mans kolēģis, un viņam neizdevās atrast tik ārkārtēju gadījumu savā grāmatā.

— Pie velna tavu muldēšanu! — Vilkokss izgrūda.

— Tā bija tikai draudzīga piezīme, — Fišers teica, skatīdamies uz viņa rokām, uz šīm rokām, kas gatavībā pakalpot un aiz necieņas pret federālajiem likumiem bijušas par cēloni daudzām nepatikšanām. — Horass var apstiprināt, tā bija tikai draudzīga piezīme. Jaunais cilvēks bija amputējies, Horas.

— Es tikai prasu, lai tu mani neizsmej, — Vilkokss sacīja. — Nav nekādas vajadzības ņirgāties par mani.

— Ņirgāties par jums, dakter, pašā mūsu pestītāja dzimšanas dienā?

— Mūsu pestītāja? Vai tad tu neesi ebrejs? — Vilkokss apvaicājās.

— Esmu gan. Esmu gan. Man tikai vienmēr tas iziet no prāta. Nekad neesmu tam piešķīris pienācīgu nozīmi. Bija tik laipni no tavas puses to atgādināt. Jūsu pestītājs. Pilnīgi pareizi. Jūsu pestītājs, neapšaubāmi jūsu pestītājs — un gaišās gaviles Palmu Svētdienā.

— Protams, tu jau esi viens ellīgi smalks kungs! — atcirta Vilkokss.

— Spoža diagnoze, dakter. Vienmēr esmu bijis ellīgi smalks. Droši vien daudz par smalku šim krastam. Pieraugi, lai arī tu tāds nekļūtu, Horas. Tev gan nav uz to īpašas tendences, bet reizēm es manu kaut ko tādu paspīdam. Toties kāda diagnoze — un vēl bez grāmatas!

— Ej tu ellē, — teica Vilkokss.

— Visam savs laiks, dakter, — Fišers sacīja. — Visam savs laiks. Ja tāda vieta pastāv, es noteikti tur iegriezīšos. Reiz man jau izdevās pa šķirbiņu palūrēt. Galīgi nekā, tikai piķis, goda vārds. Vairāk tur nebija ko redzēt. Un zini, ko jaunais cilvēks teica, kad šis krietnais dakteris viņu te saņēma? Viņš teica: «Es taču lūdzu, lai to izdarāt jūs. Es lūdzu jūs vairākkārt.»

— Un pašā Ziemassvētku dienā, — sacīja Vilkokss,

— Te šīs dienas svinīgums nekrīt svarā, — teica Fišers.

— Tev varbūt nekrīt, — uzsvēra Vilkokss.

— Dzirdi, Horas? — ievaicājās Fišers. — Dzirdi, ko viņš saka? Uztaustījis manu vārīgo vietu, manu, tā sacīt, Ahilla cīpslu, dakteris izmanto savas priekšrocības.

— Jā, tu jau esi tas labais, — Vilkokss teica.

JŪRA MAINĀS

— Nu labi, — vīrietis teica, — kā tad būs?

— Nē, — sacīja meitene. — Es nevaru.

— Ar to tu domāji, ka negribi?

— Nevaru, — sacīja meitene. — Tas ir viss, ko es domāju.

— Nē, tikai negribi.

— Lai būtu, — teica meitene. — Tu tāpat sagrozi visu pa savam prātam.

— Tas nav pa manam prātam. Gribētos gan, lai būtu.

— Diezgan ilgi jau ir bijis, — meitene atbildēja.

Bija agrs, un kafejnīca vēl tukša, tikai bārmenis un šie

divi, kas sēdēja stūrī pie galdiņa. Vasara gāja uz beigām, viņi abi bija tā iedeguši, ka neiederējās Parīzē. Meitene bija tvīda kostīmā, viņas maigā āda zeltaini brūna, blondie, īsi apgrieztie mati skaistā vilnī atliecās pār pieri. Vīrietis skatījās uz viņu.

— Es nositīšu to bābieti, — viņš teica.

— Lūdzu, nevajag, — sacīja meitene. Viņai bija ļoti trauslas rokas, un vīrietis skatījās uz tām. Slaidas, brūnas un ļoti skaistas rokas.

— Nositīšu. Dieva vārds, nositīšu.

— No tā tu laimīgāks nekļūsi.

— Vai tu nevarēji iegrābties kādā citā? Citu neķītrību nevarēji izdomāt?

— Laikam jau nevarēju, — meitene sacīja. — Un ko tu taisies darīt?

— Es jau teicu.

— Nē, es domāju nopietni.

— Nezinu, — viņš atbildēja. Meitene skatījās uz viņu un pastiepa plaukstu. — Nabaga veco Fil, — viņa sacīja. Vīrietis skatījās uz viņas rokām, bet viņas plaukstu nesaņēma.

— Nē, paldies, — viņš teica.

— Un nelīdzēs, ja es sacīšu, ka man ļoti žēl?

— Nē.

— Nedz arī, ja paskaidrošu, kā tas ir?

— Labāk man to nedzirdēt.

— Es tevi ļoti mīlu.

— Jā, tas nu ir pierādījies.

— Man loti žēl, — viņa teica, — ka tu nesaproti.

— Es saprotu. Tur jau ir tā nelaime. Es saprotu.

Tu saproti, — viņa piekrita. — Un tas, protams, ir vēl sāpīgāk.

— Noteikti, — viņš sacīja, skatīdamies meitenē. — Un es sapratīšu visu laiku. Dienām un naktīm. It sevišķi naktīm. Es sapratīšu. Par to tu vari nebēdāt.

— Man ļoti žēl, — viņa atkārtoja.

— Ja vēl būtu vīrietis …

— Nevajag. Tas nevarēja būt vīrietis. Tu labi zini. Kāpēc tu man netici?

— Joki gan, — viņš teica. — Ticēt tev. Patiešām jāsmejas.

— Man ļoti žēl, — viņa sacīja. — Tas ir viss, ko varu teikt. Bet, ja mēs saprotam viens otru, vai tad vērts izlikties, ka nesaprotam?

— Nav, — viņš atbildēja, — domāju, nav vērts.

— Es varētu atgriezties, ja tu mani gribi.

— Nē. Es tevi negribu.

Kādu laiku viņi neteica neko.

— Tu netici, ka es tevi mīlu, vai ne? — meitene jautāja.

— Nerunāsim muļķības, — vīrietis atteica.

— Tu patiešām netici, ka es tevi mīlu?

— Kāpēc tev to nepierādīt?

— Tāpēc, ka tu neesi tāds. Tu nekad neesi prasījis, lai es kaut ko pierādu. Tas nav pieklājīgi.

— Tu esi jocīga meitene.

— Toties tu ne. Tu esi lielisks cilvēks, un sirds man lūst no bēdām, ka es tā aizeju un atstāju tevi…

— Un tev tas, protams, jādara.

— Jā, tas man jādara, un tu to labi zini.

Vīrietis neko neatbildēja, meitene paskatījās uz viņu un atkal pastiepa roku. Bārmenis stāvēja letes gala stūrī.

Seja viņam bija tikpat balta kā baltais uzsvārcis. Viņš pazina šos abus un domāja — kas tas par skaistu jaunu pāri. Viņš bija redzējis daudzus skaistus jaunus pārus izšķiramies un saejam citos jaunos pāros, kas tik ilgi un skaisti vairs nenoturējās. Bet viņš tagad nelauzīja galvu par to, viņš domāja par zirgu. Pēc pusstundas viņam vajadzēja sūtīt kādu pāri ielai un noskaidrot, vai zirgs ir vinnējis.

— Vai tu nevarētu būt tik labs un vienkārši ļaut man aiziet? — meitene jautāja.

— Un ko tad es, tavuprāt, taisos darīt?

Divi vīri ienāca pa durvīm un piegāja pie bāra letes.

— Jā, ser, — bārmenis pieņēma pasūtījumu.

— Tu nevari man piedot? Tagad, kad tu visu zini? — meitene lūdza.

— Nē.

— Vai tiešām pēc visa, kas starp mums bijis, mēs pat nespējam saprast viens otru.

— Kad neķītrības greizais vieplis, — rūgti sacīja jauneklis, — tev ta-ta ta-ta sejā ņirdz, kā tur bija, kaut kas ta-ta un ta-ta glaudīsi pie sirds … — Visus vārdus viņš neatcerējās. — Citāti nav mana stiprā puse.

— Nelietosim vārdu «neķītrība», — viņa sacīja. — Tas neskan vairs pieklājīgi.

— Perversitāte, — viņš izlaboja.

— Džeims, — viens no klientiem uzrunāja bārmeni, — jūs ļoti labi izskatāties.

— Jūs arī izskatāties ļoti labi, — bārmenis atbildēja.

— Veco, labo Džeims, — teica otrs. — Tu esi atkal resnāks

— Tīrās šausmas, — piekrita bārmenis, — un kur man tie tauki rodas?

— Neaizmirsti pieliet brendiju, Džeims, — pirmais klients atgādināja.

— Nē, ser, — atsaucās bārmenis, — varat uz mani paļauties.

Vīri pie letes noskatījās uz tiem abiem, kas sēdēja pie galdiņa, un atkal pagriezās pret bārmeni. Skatīties uz bārmeni bija ērtāk un mierīgāk.

— Man labāk patiktu, ja tu nelietotu tādus vārdus, — sacīja meitene. — Nav nekādas vajadzības.

— Kā tad pavēlēsi man to nosaukt?

— Tev nekas nav jānosauc. Tev tas nav jāsauc nekādā vārdā.

— Bet šis vārds ir īstais.

— Nē, — teica meitene. — Cilvēks sastāv no visdažādākajām izjūtām. Tu vienmēr esi to zinājis. Un arī it labi tam pielāgojies.

— Tev nevajadzētu man to atgādināt.

— Tikai tā es varu tev izskaidrot.

— Lai nu paliek, — viņš teica. — Lai paliek.

— Tu spried galīgi nepatiesi. Es zinu. Tas ir nepatiesi. Bet es atgriezīšos. Ka es tev saku, atgriezīšos. Drīz vien atgriezīšos.

— Nē, tu to nedarīsi.

— Es atgriezīšos.

— Nē, neatgriezīsies. Vismaz ne pie manis.

— Tu redzēsi.

— Jā, — viņš sacīja, — tur jau ir tā nelaime. Droši vien tu nāksi atpakaļ.

— Protams, nākšu.

— Nu tad ej!

— Patiešām? — viņa vēl nespēja ticēt, bet viņas balss bija priecīga.

— Ej! — Paša balss viņam izklausījās sveša. Viņš skatījās uz meiteni, uz viņas lūpu līnijām un vaigu kaulu izliekumu, uz viņas acīm un pāri pierei kāpjošo matu vilni, uz viņas auss maliņu un kaklu.

— Nē, patiešām? Ak, tu esi tik ļoti mīļš, — viņa teica, — Tu esi man daudz par labu.

— Un, kad tu būsi atgriezusies, varēsi man visu sīki izstāstīt. — Viņa balss skanēja ļoti svešādi. Viņš pats to nepazina. Meitene uzmeta viņam īsu mirkli. Viņš likās par kaut ko izšķīries.

— Tu gribi, lai es eju? — viņa nopietni jautāja.

— Jā, — viņš nopietni atbildēja. — Taisnā ceļā. — Viņa balss bija pārvērtusies un mute pavisam sausa. — Tūlīt, — viņš teica.

Viņa piecēlās un strauji izgāja. Viņa neatskatījās. Viņš nolūkojas viņai pakaļ. Viņš pat vairs neizskatījās tāds, kāds bija pirms brīža, kad lika viņai iet. Viņš piecēlās no galdiņa, paņēma abus čekus un gāja ar tiem pie bāra.

— Es nu esmu cits cilvēks, Džeims, — viņš sacīja bārmenim. — Jūsu priekšā stāv pavisam cits cilvēks.

— Jā, ser? — atsaucās Džeimss.

— Neķītrība, — sacīja jaunais brūni iedegušais vīrietis, — ir viena savāda būšana, Džeims. — Viņš paskatījās laukā pa durvīm. Viņš redzēja meiteni aizejam pa ielu. Stikla atspīdums rādīja, ka viņš patiešām ir cits cilvēks. Abi vīri pie letes pavirzījās, lai dotu viņam arī vietu.

— Tur jums taisnība, ser, — piekrita Džeimss.

Pārējie divi pavirzījās vēl mazliet, tā, ka viņš nu varēja ierīkoties pavisam ērti. Jaunais vīrietis ieraudzīja sevi spogulī aiz bāra. — Es jau teicu, ka esmu kļuvis cits cilvēks, Džeims. — Skatīdamies spogulī, viņš redzēja, ka tā patiešām ir.

— Jūs ļoti labi izskatāties, ser, — sacīja Džeimss. — Jūs droši vien esat lieliski pavadījis vasaru.

KĀDI JŪS NEKAD NEBŪSIT

Uzbrukums bija sācies šķērsām pāri klajumam, atsities pret ložmetēju uguni no lielceļa un lauku māju pudura puses un, nesastapis nekādu pretestību pilsētā, aizsniedzis upes krastu. Braukdams pa ceļu ar divriteni, reizēm nokāpdams un stumdams savu braucamo tur, kur ceļš bija pārāk izdangāts, jau pēc tā vien, kā gulēja kritušie, Nikolass Adamss noprata, kas te noticis.

Tie gulēja gan pa vienam, gan pa vairākiem kopā lauka garajā zālē un gar ceļa malām, kabatas visiem izgrieztas uz āru, mušu virpuļi pāri, un ap katru līķi vai līķu grupu izsvaidīti papīri.

Zālē un labībā, gar ceļmalām un vietumis pat uz ceļa mētājās daudz visādu kara mantu: lauka virtuve, atvesta droši vien vēl tad, kad viss gāja gludi, daudz teļādās mugursomu, rokas granātas, bruņu cepures, šautenes, dažas ar laidēm gaisā, durkļi ietriekti dubļos — te laikam bija mēģināts ierakties, granātas, bruņu cepures, šautenes, sapieru rīki, munīcijas kastes, raķešu pistoles ar izsvaidītām patronām, sanitāru uzkabes, gāzu maskas, tukšās gāzu masku tvertnes, izšauto patrončaulu midzenī uz trim kājām pietupies ložmetējs, pilnās patronu lentes izlīdušas ārā no kārbām, tukša dzesināmā kanna blakus, aizslēgs norauts, ērmīgās pozās saļimusi apkalpe, un tai apkārt zālē atkal parastie papīri.

Tur bija lūgšanu grāmatas, grupu fotogrāfijas — ložmetējnieku vienība ierindā, visi iedeguši un priecīgi kā koledžas futbolkomanda gadskārtējās spēlēs; nu viņi sakņupuši un uzpūsti gulēja zālē; plaši izplatītās atklātnes, kas rādīja kareivi austriešu formā liecam sievieti atmuguriski gultā; figūras bija uzzīmētas visai izteiksmīgi, ļoti pievilcīgi krāsotas, un tām nebija nekā kopīga ar īsto izvarošanu, kad sievietes brunči uzrauti pāri mutei, lai apslāpētu kliedzienus, un reizēm pat kāds no biedriem sēž viņai uz galvas. Šo uzkurinošo kartīšu te bija ļoti daudz, acīm redzot, tās atgādātas šurp tieši pirms uzbrukuma. Nu tās izsvaidītas juku jukām ar pornogrāfiskām bildītēm, mazām ciema fotogrāfu knipsētām lauku meiteņu sejiņām, bērnu momentuzņēmumiem un vēstulēm, vēstulēm, vēstulēm. Ap kritušajiem vienmēr mētājās daudz papīru, šī uzbrukuma lūžņājs nebija nekāds izņēmums.

Te gulēja nesen kritušie, un neviens vēl nebija parūpējies par kaut ko citu kā tikai par līķu kabatām. Mūsējo līķu vai vismaz to, kas viņam šķitās esam mūsējo līķi, bija pārsteidzoši maz, Niks ievēroja. Viņu frenči tāpat bija vaļā un kabatas izgrieztas, un viņu pozas mēmi stāstīja par uzbrukuma veidu un gaitu. Karstums bija līķus uzpūtis, un visi nu bija vienādi, lai kāda to nacionālā piederība.

Pilsēta, acīm redzot, līdz pat pēdējam tika aizstāvēta no lielceļa puses, un austriešu, kam uz turieni atkāpties, bija palicis ļoti maz vai pat vispār neviena. Uz ielas gulēja tikai trīs līķi, un tie izskatījās it kā nošauti skrienot. Pilsētas namus bija saplosījusi artilērijas apšaude, ielas pielūžņotas ar apmetuma gabaliem un kaļķi, visur mētājās salauztas sijas un sašķīduši dakstiņi, ik uz soļa šāviņu bedres, malas daudzām bija dzeltenas no iprīta. Viss vienā jūklī ar lādiņu šķembām, ģipša un kaļķa baltumā vīdēja šrapneļi. Pilsētā nebija ne dzīvas dvēseles.

Niks Adamss nebija sastapis neviena dzīva cilvēka, kopš atstājis Fornači, kaut gan, braucot cauri šim lapu zaļumā grimstošajam novadam, bija pamanījis mīklenāju lapotņu aizsegā lielgabalus ceļa kreisajā pusē, pareizāk, noskārtis pēc karsta gaisa viļņošanās pār lapām tur, kur saule kveldēja metālu. Nu viņš devās cauri pilsētai, pārsteigts, ka atradis to pamestu, un izbrauca lejā uz ceļa, kas novijās zem upes kraujas. Aiz pilsētas bija kails, plašs klajums, pa kuru ceļš nosliecās lejup un atklāja viņa skatienam rāmo upes līci un pretējā krasta zemo izliekumu ar saulē balti sakaltušu zemi, tur bija taisījuši ierakumus austrieši. Upes leja bija tikpat sulīgi zaļa kā tad, kad viņš to redzēja pēdējo reizi, un, ieiedama vēsturē, nebija kļuvusi citāda.

Bataljons bija izvietojies kreisajā krastā. Kraujas virsotnē stiepās ierakumu bedres ar dažiem vīriem katrā. Niks ievēroja, ka ložmetēji ir uzstādīti un signālraķetes paslietas uz statņiem. Vīri krasta ierakumu bedrēs snauda. Neviens viņam neprasīja paroli. Viņš brauca tālāk, un, kad nonāca aiz ceļa līkuma krasta dūksnājā, jauns apakšleitnants, bārdas rugājiem noaudzis, iekaisušiem plakstiem un asiņu pielijušām acīm, pacēla pret viņu pistoli.

— Kas jūs esat?

Niks pateica.

— No kurienes man tas būtu zināms.

Niks uzrādīja viņam apliecību ar fotogrāfiju, kareivja numuru un trešās armijas zīmogu. Leitnants sagrāba dokumentu.

— To es paturēšu pie sevis.

— Nepaturēsit vis! — Niks atcirta. — Dodiet atpakaļ un vāciet nost savu dižgabalu! Tur, kur tam jābūt. Makstī.

— Kā lai es zinu, kas jūs esat?

— Apliecībā sacīts.

— Un ja apliecība ir viltota? Dodiet šurp to karti!

— Nemuļķojieties! — Niks jautri atsaucās. — Vediet mani pie sava rotas komandiera.

— Es nosūtīšu jūs uz bataljona štābu.

— Lai notiek, — Niks teica. — Klausieties, vai jūs nepazīstat kapteini Paravičini? Tāds slaids, ar mazām ūsiņām, izbijis arhitekts un runā angliski.

— Jūs viņu pazīstat?

— Mazliet,

— Kuru rotu viņš komandē?

— Otro.

— Viņš komandē bataljonu.

— Jauki, — teica Niks. Viņš jutās atvieglots, uzzinot ka Para ir sveiks un vesels. — Ejam uz bataljonu!

Kad Niks bija aiz pilsētas robežas, labajā pusē augstu gaisā virs kāda no sagrautajiem namiem izsprāga trīs šrapneļi, un pēc tam vairs nekādas apšaudīšanas nebija. Bet šī virsnieka seja izskatījās tā, kā izskatās cilvēka seja bombardēšanas ugunī. Tā bija tikpat saspringta, un arī balss neskanēja dabiski. Viņa pistole krita Nikam uz nerviem.

— Vāciet jel to nost, — viņš teica. — Starp jums un ienaidnieku ir vesela upe.

— Ja man būtu licies, ka esat spiegs, es būtu jūs nokniebis uz līdzenas vietas, — jaunākais leitnants sacīja.

— Lai nu paliek, — atteica Niks. — Ejam labāk uz bataljonu. — Šis virsnieks ļoti krita viņam uz nerviem.

Kapteinis Paravičini, majora vietas izpildītājs, kalsnāks un angliskāks kā jebkad, Nikam sveicinot, piecēlās no galda zemnīcā, kas arī bija bataljona štābs.

— Sveiks! — viņš iesaucās. — Gandrīz vai nepazinu. Kas tā tev par uniformu?

— Tādu nu man uzdeva mugurā,

— Prieks tevi redzēt, Nikolo.

— Jauki. Tu izskaties lieliski. Kāda bija kauja?

— Mēs iztaisījām ļoti smalku uzbrukumu. Patiešām. Ļoti smalku uzbrukumu. Es tev parādīšu. Skaties!

Viņš parādīja uz kartes, kā risinājies uzbrukums.

— Esmu ceļā no Fornači, — teica Niks. — Man skaidrs, kā tas noticis. Tas nudien ir bijis smalki.

— Tas bija kaut kas ārkārtējs. Visādā ziņā ārkārtējs. Tu esi piekomandēts pulkam?

— Nē. Man jāapgrozās visur un jāizrāda itāliešiem uniforma.

— Cik dīvaini.

— Ja viņi redzēs vienu vīru amerikāņu uniformā, tad. domājams, ticēs, ka drīz nāks pārējie.

— Bet kā viņi zinās, ka tā ir amerikāņu uniforma?

— Tu viņiem pateiksi.

— Ā! Tātad skaidrs. Es došu tev līdzi kaprāli, lai viņš tevi visiem izrāda, un tā tu apstaigāsi frontes līniju.

— Kā tāds draņķis no valdības vīriem, — teica Niks.

— Tu izskatītos daudz cienīgāks civilā. Tikai civilais uzvalks dod īstu cienīgumu.

— Ar katliņu galvā, — piebilda Niks.

— Vai ļoti pūkainā platmalē.

— Un manām kabatām vajadzētu būt pilnām ar cigaretēm, atklātnēm un tamlīdzīgām mantām, — Niks turpināja. — Un veselu somu ar šokolādes tāfelītēm. Es tās dalītu ar sirsnīgām uzrunām un uzpliķēšanu pa plecu. Bet man nav ne cigarešu, ne atklātnīšu, ne arī šokolādes. Un būs vien tāpat jāizlīdzas.

— Esmu pārliecināts, tava parādīšanās varen uzmundrinās kareivjus.

— Kaut jel tu nebūtu tik pārliecināts, — sacīja Niks.

— Man jau tāpat ir pietiekami riebīgi ap dūšu. Principā man būtu vajadzējis atvest tev kādu pudeli brendija.

— Principā! — atsaucās Paravičini un pirmoreiz pasmaidīja, rādot apdzeltējušus zobus. — Tavu skaistu teicienu! Negribi mazliet grapas?

— Nē, paldies, — Niks atbildēja.

— Tam nav ētera klāt.

— Vēl tagad garša mutē, — Niks spēji un visā pilnībā atcerējās.

— Man toreiz ne prātā neienāktu, ka tu esi dzēris, ja, atpakaļ braucot, tu nebūtu sācis mašīnā pļāpāt.

— Es pietempos katrā uzbrukumā, — Niks atzinās.

— Es toties nevaru, — teica Paravičini, — pirmajā ierāvu gan, pašā pirmajā, bet iedzīvojos tikai riebīgā vēmienā un negantās slāpēs pēc tam.

— Tev nebija nekādas vajadzības.

— Tu uzbrukumos esi daudz drošāks nekā es.

— Nē, — Niks teica, — es zinu, kāds patiesībā esmu, un tad labāk piemetos. Un nemaz nekaunos par to.

— Nekad neesmu redzējis tevi piedzērušu.

— Nē? — jautāja Niks. — Nekad? Arī tonakt ne, kad mēs braucām no Mestres uz Portograndi, es nolēmu likties gultā, noturēju velosipēdu par segu un uzvilku līdz pašam zodam?

— Tas nebija pirmajā līnijā.

— Nestāsti nu man, kāds es esmu, — Niks sacīja.

— Par šo tēmu man zināms jau pārāk daudz, lai vēl gribētos par to domāt,

— Tu varētu kādu laiciņu palikt tepat, — Paravičini piedāvāja, — Nosnaudies, ja patīk. Mūsu zemnīcai viņu lielgabali nav neko daudz kaitējuši. Patlaban ir pārāk karsts, lai ietu ārā.

— Man arī šķiet, ka nekādas steigas nav.

— Un kā tu vispār jūties?

— Lieliski. Esmu pilnīgi vesels.

— Nē, es domāju, pa īstam.

— Viss kārtībā. Tikai nevaru gulēt tumsā. Citādi nekas nekaiš.

— Man liekas, tev vajadzīga trepanācija. Neesmu ārsts, bet tik daudz saprotu.

— Dakteri toties nosprieda, ka labāk lai uzsūcoties tāpat, un tā arī palika. Kas vainas? Tev liekas, ka esmu traks, ko?

— Drīzāk gan zēns kā nagla.

— Elles ķēpa, ja papīros kādreiz ieraksta, ka esi bijis traks, — sacīja Niks. — Tādam neviens vairs lāgā neuzticas.

— Es tavā vietā nosnaustos, Nikolo, — teica Paravičini. — Šis te nav bataljona štābs parastajā nozīmē. Mēs te vienkārši gaidām, kad mums liks atkāpties. Neej laukā šajā karstumā — tas būtu muļķīgi. Liecies tepat uz lāviņas.

— Var jau pagulēt, — Niks piekrita.

Niks atlaidās uz lāviņas. Viņš bija saīdzis jau par to, ka patiešām jutās slikti, un vēl vairāk saīdzis, ka kapteinis Paravičini tūlīt pamanījis viņa sagurumu. Šī zemnīca nebija tik liela kā toreizējā, pēc 1899. gada paraugiem raktā, kur viņu vadam pirms uzbrukuma sākās histērija no pašu apšaudes, un Para vilka viņu sev līdzi laukā, lai parādītu kareivjiem, ka nekas viņiem nenotiks, un Nikam vajadzēja pārstiept bruņu cepures siksnu pāri zodam, lai lūpas nedrebētu. Zinot, ka viņi nenoturēsies, ja uzbrukums neizdosies. Zinot, ka viss tāpat ir viens vienīgs idiotisms. Ja tas tur nepārstās bļaut, krauj pa purnu, lai viņam ir kas cits, par ko domāt! Varētu kādu nošaut, bet nu jau par vēlu. Būs vēl sliktāk. Krauj viņam pa purnu. Jā, pārcelts uz pieciem divdesmit. Palikušas vairs tikai četras minūtes. Pa rīkli tam aptaurētajam pederastam, ar kāju pa pakaļu un laukā to stulbo ēzeli! Jūs domājat, viņi nāks uzbrukumā? Ja ne, nokniebiet divus trīs, laukā viņus vajag dabūt šā vai tā. Turieties aizmugurē, seržant! Kāda jēga skriet pa priekšu, lai ieraudzītu, ka neviens tev neseko? Trenciet viņu pa priekšu! Nolāpīts, kā šauj! Labi. Būs labi. Un tad, ieskatīdamies pulkstenī, mierīgā balsī, pavisam mierīgā balsī: «Savoja!» Un tad vēsu prātu uz priekšu, nepaspējis iekampt, — un tad jau bija par vēlu, zemnīcas griesti iebruka, viss stūris, nu šie spērās gan laukā, un viņš vēsu prātu, ne malka neiedzēris, vienīgo reizi pirms uzbrukuma neiedzēris, gāja augšā tur tajā nogāzē. Un, kad viņi nāca atpakaļ, izrādījās, ka hospitālis deg, citus ievainotos, liekas, pēc četrām dienām nosūtīja uz aizmuguri, citus tā arī nenosūtīja, mēs atkal gājām uzbrukumā un nācām atpakaļ, un atkāpāmies — vienmēr atkāpāmies. Un jocīgi gan — tur bija arī Gabija Delisa strausu spalvās; par savu mīļo lellīti viņš mani sauc, tadada, viņš saka, tu man prātus jauc, tadada, gan spalvās, gan pavisam bez, brīnišķīgā Gabija, un vēl mani sauca arī par Hariju Pilceru; un tajā stāvajā ceļā mēs parasti kāpām no taksīša laukā, ceļš tajā pakalnā man rādījās katru nakti, un pakalna galā Sacrй Coeur, balta, uzpūsta kā ziepju burbulis. Reizēm viņa meitene bija tepat blakus, reizēm atkal kādam citam blakus, un viņš nespēja to saprast, un pa naktīm upe likās platāka un mēmāka, un tur aiz Fosaltas tas dzeltenais, vītolos ieaugušais namiņš, ar zemu stalli un kanālu, neskaitāmas reizes viņš tur bijis, neko no tā nevērodams, bet nu tas rēgojās pa naktīm tik skaudri, ka viņam metās bail. Šī dzeltenā māja bija ieguvusi kaut kādu īpašu nozīmi un rādījās viņam katru nakti. Viņš pats to gribēja un tomēr baidījās, īpaši, kad laiva stāvēja kanālmalas vītolos un krasts bija savādāks nekā tai upei. Zema slīkšņa, vēl zemāka nekā tā pie Portogrande, kur viņi brida pa pārplūdušajām pļavām, šautenes virs galvām pacēluši, kamēr pakūlās zem ūdens ar visām šautenēm. Kas bija devis tādu pavēli? Viņš jau saprastu un atcerētos, tikai galvā viss bija sajucis. Tāpēc jau viņš taustījās atmiņā pēc katra sīkuma, centās šos sīkumus sasaistīt kopā kaut kādā secībā, bet viss atkal bezcerīgi sajuka, viņš gulēja uz lāvas bataljona blindāžā, Paravičini bija bataljona komandieros, un viņam mugurā šī idiotiskā amerikāņu forma. Viņš piecēlās sēdus un lūkojās apkārt; visi uz viņu skatījās. Paravičini bija izgājis. Viņš nogūlās atkal.

Sākās, kā vienmēr, ar Parīzi, bet tas viņu nebaidīja, vienīgi varbūt, kad viņa bija aizgājusi ar kādu citu vai kad viņi bažījās, ka būs atkal tas pats šoferis. Tikai tas viņu biedēja. Fronte ne. Fronte viņam vairs nerādījās sapņos, viņu baidīja tikai tas, ka viņš nekādi nevarēja tikt vaļā no garās, dzeltenās mājas un upes mainīgā platuma. Nu viņš atkal bija pie upes, izgājis cauri tai pašai pilsētai, bet mājas nebija. Upe arī citāda. Kur viņš tā gāja katru nakti, kas viņu biedēja, kāpēc vairāk nekā no viesuļuguns viņš baidījās no šīs mājas ar garo stalli un kanālu un pamodās aukstos šausmu sviedros?

Viņš pacēlās sēdus un piesardzīgi nolaida kājas pār lāvas malu, tās viņam notirpa katru reizi, kad ilgi bijušas izstieptas taisnas; paskatījās uz adjutantu, sakarniekiem un diviem raitniekiem, kas blenza uz viņu no durvīm, un uzlika galvā ar aizsargkrāsas drānu pārvilkto bruņu cepuri.

— Žēl, ka man nav šokolādes, pastkaršu un cigarešu, — viņš teica, — toties man ir uniforma.

— Majors drīz atgriezīsies, — teica adjutants. Šajā armijā adjutants nebija virsnieks, bet kaut kas seržantam līdzīgs.

— Šī forma nav vēl īsti precīza, — Niks sacīja, — bet zināmu priekšstatu rada. Drīz te ieradīsies vairāki miljoni amerikāņu.

— Jūs gribat teikt, ka te frontē būs amerikāņi? — jautāja adjutants.

— Pavisam noteikti. Īsti amerikāņi, divreiz garāki par mani, veselīgi, bezgala drosmīgi, cietu miegu, viņus nekad nevar ievainot, nedz kontuzēt, apbērt ar zemi, viņi nepazīst baiļu, nedzer, ir uzticīgi savām dzimtenes meitenēm, daudzi pat nemaz nezina, kas ir uts, lieliski zēni. Paši redzēsit.

— Jūs esat itālietis? — jautāja adjutants.

— Nē, amerikānis. Skatieties uz formu! To šuva Spaņjolīni, bet īsti precīza vēl nav.

— No Amerikas ziemeļiem vai dienvidiem.

— Ziemeļiem, — atbildēja Niks. Viņš juta, ka nāk atkal virsū. Vajadzēja nomierināties.

— Bet jūs runājat itāliski.

— Kāpēc ne? Jums kādi iebildumi pret to? Varbūt man nav tiesību runāt itāliski.

— Jums ir itāliešu medaļas.

— Tikai lentītes un dokumenti. Pašas medaļas vienmēr pienāk vēlāk. Vai arī jūs iedodat tās kādam paglabāt, un šis kāds kaut kur pazudis, vai arī pazaudējat kopā ar visu bagāžu. Milānā var nopirkt citas. Svarīgi ir tikai dokumenti. Nebēdājiet par medaļām, jums arī būs, kad pavadīsiet frontē ilgāku laiku.

— Es esmu Eritrejas kampaņas veterāns, — adjutants sausi atteica. — Kāvos pie Tripoli.

— Lieliski, ka esmu saticis vecu karavīru, — Niks pastiepa roku. — Tur noteikti gāja karsti. Es uzreiz pamanīju uzšuves. Vai jūs gadījumā nebijāt arī pie Karso?

— Mani nupat tikai iesauca. Nebija vēl pienākusi kārta manam gadagājumam.

— Es savā laikā toties biju par jaunu, — Niks sacīja, — un tagad ar mani ir cauri, nederu vairs.

— Ko tad jūs te darāt?

— Demonstrēju amerikāņu uniformu, — Niks atbildēja.

— Jums neliekas, ka tas būtu diezgan svarīgi? Apkakle mazliet spiež, bet drīz pār jums izgāzīsies veseli siseņu bari šādās formās. Sienāzis, pareizāk sakot, tas, ko mēs Amerikā saucam par sienāzi, patiesībā ir sisenis. Īstais sienāzis ir sīks, zaļš, samērā vārgs radījums. Nevajag viņu jaukt ar siseni vai cikādi, kas taisa ar pakaļkājām to dīvaini nepārtraukto skaņu, es tikai šo skaņu pašlaik īsti neatceros. Tā vien liekas, nupat ieskanēsies ausīs, bet atkal nekā. Jūs atvainosit, esmu mazliet novirzījies no sarunas temata.

— Uzmeklējiet majoru! — adjutants teica raitniekam.

— Cik noprotu, jūs esat bijis ievainots?

— Visdažādākās vietās, — Niks atbildēja. — Ja jūs interesē rētas, varu parādīt dažas visai oriģinālas, bet labāk parunāsim vēl par sienāžiem. Ko mēs saucam par sienāžiem, bet kas patiesībā ir siseņi. Kukaiņiem kādu laiku bija ļoti svarīga loma manā dzīvē. Jums būs interesanti to dzirdēt, un, kamēr es stāstīšu, jūs varēsit labi apskatīt uniformu,

Adjutants pamāja ar roku otrajam raitniekam, kas patlaban gāja ārā.

— Acu nenolaidiet no uniformas! Jūs jau zināt, to šuva Spaņjolīni. Jūs arī varat paskatīties, — Niks sacīja sakarniekiem. — Dienesta pakāpes man nav. Mēs esam padoti Amerikas konsulam. Viss, kā pieklājas, lai jums būtu ko redzēt. Skatieties vien droši! Es jums stāstīšu par Amerikas siseņiem. Mums tur vislabāk patīk tie vidējie, brūnie. Tie ilgāk turas ūdenī un zivīm arī labāk garšo. Lielajiem, kas lido ar tādu sausu tarkšķi, kādu taisa klaburčūskas, ir koši spārni, vai nu spilgti sarkani, vai dzelteni ar melnām iemalēm, bet tie košie spārni ūdenī šķīst, vispār draņķis ne ēsma, turpretī brūnais, vidējais, ir apaļš, stingrs, sulīgs, no sirds iesaku brūno, džentlmeņi, ja vien var ieteikt kaut ko tādu, ko jūs, džentlmeņi, pat redzējuši neesat. Bet nopietni brīdinu, ar rokām vai cepuri jūs nekad nenoķersit tik daudz šo kukaiņu, lai pietiktu vienai krietnai makšķerēšanai. Tā ir tīra, plika blēņošanās un laika nosišana. Nopietni, džentlmeņi, tā jūs neko nedabūsit. Vienīgais pareizais paņēmiens, ko vajadzētu mācīt visiem jaunajiem virsniekiem visās karaskolās — ja kāds grieztos pie manis, un iespējams, ka griezīsies, — ir tīkla vai brideņa lietošana — tādu sienāžu tīklu jūs viegli varat iztaisīt no visparastākā moskītu tīkla. Divi virsnieki izstiepj tīklu aiz abiem galiem, pareizāk sakot, katrs aiz sava gala saliecas, turot apakšējo stūri vienā rokā un augšējo stūri otrā, un skrien pret vēju. Sienāži, pa vējam lidodami, atsitas tīklā un iepinas. Patiešām, nav nekāda māksla ķert viņus veseliem bariem, un katram virsniekam, manuprāt, nepieciešams moskītu tīkls, ko jebkurā laikā var pielāgot sienāžu ķeršanai. Ceru, ka esmu izsacījies pietiekami skaidri, džentlmeņi? Ir kādi jautājumi? Ja sienāžu ķeršanas procedūrā jums vēl kaut kas nav skaidrs, lūdzu, uzdodiet jautājumus. Vaicājiet! Jautājumu nav? Ar to tad arī beigsim. Izcilā karavadoņa un džentlmeņa, sera Henrija Vilsona vārdiem runājot: «Džentlmeņi, vai nu jūs pavēlat, vai jums pavēl!» Atkārtoju. Džentlmeņi, ir viena lieta, ko man gribētos likt jums pie sirds. Kāda doma, ko jums vajadzētu paturēt prātā, pirms jūs atstāsit šīs telpas. Džentlmeņi, vai nu jūs pavēlat, vai jums pavēl. Tas ir viss, džentlmeņi. Uz redzēšanos!

Viņš noņēma savu apvilkto bruņu cepuri, uzlika atkal galvā un pieliecies izgāja pa blindāžas zemajām durvīm. Paravičini ar abiem raitniekiem nāca gar lielceļa malu. Saule svilināja, un Niks noņēma bruņu cepuri.

— Šitām gan būtu derējis pierīkot kādu dzesēšanas sistēmu, — viņš teica. — Šo es padzesēšu upē! — Viņš pagriezās uz krastu.

— Nikolo! — uzsauca Paravičini. — Nikolo! Kur tu iesi?

— Nav jau arī ko iet. — Niks nonāca lejā pa nogāzi, turēdams bruņu cepuri rokā. — Vai nu slapja, vai sausa, draņķis tāpat. Tu savējo valkā visu laiku?

— Visu laiku, — atbildēja Para, — Drīz mans pauris būs galīgi pliks. Iesim iekšā.

Blindāžā Para lūdza viņu apsēsties.

— Tu jau zini, ka nekāda labuma no tām nav, — Niks atsāka. — Es vēl atceros, cik droši mēs jutāmies, kad tikko bijām tās saņēmuši, bet pēc tam pārāk bieži gadījās redzēt šitos bleķa podus pilnus ar smadzenēm.

— Nikolo, — Para teica. — Man liekas, tev vajadzētu iet atpakaļ. Labāk nerādies ierakumos, kamēr tev nav visa, kas nepieciešams. Tev te nav ko darīt. Frontes līnijā, pat darīdams vajadzīgu darbu, tu pulcinātu ap sevi pārāk daudz kareivju, un tāds kareivju bariņš pievelk apšaudi. To es negribu.

— Es zinu, cik tas ir muļķīgi, — Niks atbildēja. — Tā nebija mana ideja. Dzirdēju, ka brigāde ir te, un nodomāju — satikšu tevi vai citu kādu no vecajiem puikām. Es jau būtu varējis braukt uz Zenzonu vai Sandonu. Nekaitētu aizlaist uz Sandonu, paskatīties uz veco, labo tiltu.

— Es negribu, ka tu te mētājies apkārt bez kādas vajadzības, — sacīja kapteinis Paravičini.

— Labi, — atbildēja Niks. Viņš juta, ka nāk atkal virsū.

— Tu saproti? — Paravičini jautāja.

— Protams, — Niks atteica. Viņš pūlējās atvairīt lēkmi.

— Tādas lietas jādara pa naktīm.

— Dabiski, — Niks sacīja. Viņš juta, ka nekas nelīdzēs.

— Saproti, es esmu bataljona komandieris, — Para teica.

— Kāpēc lai tu nebūtu? — Niks atjautāja. Tas ir vienkārši. Lasīt, rakstīt proti, vai ne?

— Jā, — Para lēnīgi piekrita,

— Vienīgā nelaime, ka tu komandē tikai tādu nieka bataljonu. Un, tiklīdz tas būs atkal liels un spēcīgs, tev dos to pašu veco rotu. Kāpēc jūs neapglabājat kritušos? Es redzēju, kā viņi te mētājas. Domā, liels prieks man bija uz viņiem skatīties? Jūs varētu gan atrast laiku aprakšanai, pašiem būtu labāk. Citādi saķersiet kādu sērgu.

— Kur tu atstāji savu velosipēdu?

— Pēdējā mājā.

— Tu esi pārliecināts, ka tas vēl tur ir?

— Neuztraucies, — Niks sacīja. — Tūlīt jau iešu.

— Atlaidies mazliet, Nikolo.

— Labi.

Viņš aizvēra acis, un viņam rādījās ne jau tas bārdainais vīrs, kas skatījās uz viņu pār šautenes tēmēkli, aizturējis elpu pirms gaiļa nospiešanas, ne baltais uzliesmojums un cietais, it kā rungas sitiens, ne salkanais kamols, ko, ceļos saļimdams, viņš izspļāva uz akmens, jau redzot, ka viņi paskrējuši garām, bet dzeltenā māja ar garo stalli un upi, svešādi platu un mēmu. — Ak dievs, — viņš iekunkstējās. — Es labāk iešu.

Viņš piecēlās.

— Es eju, Para, — viņš sacīja. — Jau pēc pusdienas būšu tur. Ja tur būs pagādāts kaut kas jēdzīgs, šonakt atvedīšu. Ja ne, tad kādu citu nakti.

— Braukšanai vēl ir par karstu, — teica kapteinis Paravičini.

— Nav ko bēdāt, — Niks sacīja. — Tagad kādu laiciņu būs miers. Drusciņ uznāca, bet tas nekas. Nu jau ar katru reizi vieglāk. Es laikus jūtu, kad nāk virsū, jo tad sāku pļāpāt.

— Es sūtīšu tev līdzi raitnieku.

— Labāk jau ne. Ceļu es zinu.

— Drīz būsi atpakaļ?

— Noteikti.

— Ļauj man sūtīt.,,

— Nē, — Niks atteica. — Izrādi man kaut cik uzticības.

— Labi. Nu tad, ciaou !

— Ciaou ! — teica Niks. Viņš gāja pa lielceļu atpakaļ uz vietu, kur bija atstājis divriteni. Pievakarē, kad kanāls paliks aiz muguras, ceļš būs ēnā. Tur pa abām pusēm sāksies apšaudē nenopostītu koku rindas. Tajā ceļa gabalā viņi reiz redzēja pa sniegu aizjājam trešā Savojas pulka jātniekus ar pīķiem. Ap zirgu purniem kūpēja elpas mākonīši. Nē, tas bija citur. Kur tas bija?

— Labāk iešu pēc tā sasodītā riteņa, — Niks sevī noteica. — Citādi vēl nomaldīšos ceļā uz Fornači.

MĪKSTAIS UN VIŅA MĀTE

Kad viņa tēvs nomira, viņš vēl bija tīrais zēniņš, un viņa menedžeris apbedīja nelaiķi beztermiņa kapā. Tas nozīmēja, ka nelaiķis tur varēs dusēt mūžīgi mūžos. Bet, kad nomira māte, menedžeris jau šaubījās — diez vai viņu mīlestība vienmēr tik karsta būs. Šie divi tad bija pārītis, jums par zināšanu, viņš ir mīkstais, tas viņš patiešām ir, un tā māti apbedīja tikai uz pieciem gadiem.

Nu, un, kad viņš atgriezās no Spānijas Meksikā, viņš saņēma pirmo pavēsti. Tur bija rakstīts, ka šis esot pirmais brīdinājums, nolīgtie pieci gadi ejot uz beigām un viņam esot jānokārto mātes palikšana kapā. Par beztermiņa kapu vajadzēja piemaksāt tikai divdesmit dolāru.

Kase toreiz bija manā ziņā, es sacīju — ļauj man to nokārtot, Pako. Bet nē, viņš teica, pats parūpēšoties. Pats visu nokārtošot, kā nākas. Tā esot viņa māte, un viņš gribot visu izdarīt pats.

Pēc nedēļas saņēma otro pavēsti. Es nolasīju to viņam priekšā un sacīju, ka, manuprāt, viņš taču esot jau to nokārtojis.

Nē, viņš teica, neesot vis.

— Ļauj man to izdarīt, — es piedāvājos. — Redzi, man te naudas diezgan.

Nē, viņš atteicās. Un lai viņu nemācot. Viņš pats parūpēšoties, kad būšot laiks. — Kāda jēga izdot naudu ātrāk, nekā tas nepieciešams?

— Lai nu tā būtu, — es sacīju, — Pielūko, ka neaizmirsti.

Viņam toreiz bija kontrakts uz sešām cīņām, četri tūkstoši peso par katru, un vēl benefice. Galvaspilsētā vien

viņš nopelnīja pāri par piecpadsmit tūkstošiem dolāru.

Viņš gluži vienkārši bija sīkstulis, ko tur runāt.

Pagāja vēl nedēļa — un trešā pavēste klāt, un es to viņam attiecīgi nolasīju priekšā. Tur bija sacīts, ka maksājums jānokārto līdz nākamai sestdienai, citādi viņa mātes kapu atraks un mirstīgās atliekas izmetīs kopējā kaulu bedrē. Viņš teicās visu nokārtot to pēcpusdienu, kad braukšot uz pilsētu.

— Kāpēc lai es to neizdarītu? — es jautāju viņam.

— Nebāz degunu manās darīšanās! — viņš atcirta. — Tās ir manas darīšanas, un es pats ar tām tikšu galā.

— Tiec arī, ja tu ņem ļaunā, — es sacīju. — Ej un kārto pats savas darīšanas.

Viņš paņēma no kases naudu, kaut gan pašam kabatā nekad nebija mazāk par simt peso, un sacījās visu nokārtot. Viņš aizgāja ar naudu, un es, dabiski, nodomāju, ka tagad reiz tā lieta būs galā.

Pēc nedēļas pienāca paziņojums, ka nav saņemta nekāda atbilde uz pēdējo brīdinājumu un tāpēc mātes pīšļi esot izsviesti kaulu izgāztuvē, kopīgajā kaulu bedrē.

— Dievs debesīs, — es teicu viņam, — tu taču solījies nomaksāt un vēl paņēmi naudu no kases, lai to izdarītu, un kas nu tagad noticis ar tavu miesīgu māti? Ak Jēziņ, padomā tikai! Tava miesīga māte kaulu izgāztuvē! Kāpēc tu neļāvi man to nokārtot? Es būtu aizsūtījis naudu jau pēc pirmās pavēstes.

— Nav tava darīšana. Tā ir mana māte.

— Mana darīšana tā tiešām nav, toties tava gan. Kāda virca tek tavās dzīslās, ka tu varēji tā izrīkoties ar savu māti? Tu vispār neesi pelnījis, ka tev būtu māte.

— Mana māte ir mana māte, — viņš teica. — Tagad man viņa ir vēl dārgāka. Man nav vairs jādomā, ka viņa guļ kaut kur vienā vietā, un jābēdājas. Nu viņa ir visur — kā gaiss, ko elpoju, kā putni gaisā un puķes uz zemes. Tagad viņa būs ar mani mūžīgi.

— Kungs Jēzu, — es sacīju, — tiešām, kādi mēsli tek tavās dzīslās. Man netīk ar tevi ne runāt.

— Viņa ir ap mani visur, — Pako teica. — Nu es nekad vairs nebūšu bēdīgs.

Tolaik viņš notrieca milzumu naudas ar sievietēm, lai izskatītos pēc vīrieša un pūstu ļaudīm miglu acīs, bet uz tiem, kas viņu pazina, šī plātīšanās nekādu iespaidu neatstāja. Viņš bija man parādā sešsimt peso, bet atdot neatdeva. — Kāpēc tu gribi to naudu uzreiz? — viņš brīnījās. — Tu man vairs neuzticies? Vai arī mēs neesam draugi?

— Nav runa par draudzību vai uzticēšanos, — es atbildēju. — Kamēr tu biji projām, es maksāju rēķinus no savas kabatas, tagad man vajadzīga nauda un tev jāatdod.

— Man nav.

— Ir gan, — es teicu. — Kasē patlaban tev ir nauda, un tu vari man samaksāt.

— Tā nauda man vajadzīga citām lietām, — viņš sacīja. — Tu nevari ne iedomāties, cik daudz man visādu izdošanu.

— Visu laiku, ko tu pavadīji Spānijā, es te biju pilnvarots maksāt katru rēķinu, kas pienāca uz tava vārda, un tu man netiki atsūtījis ne graša, kamēr biji projām, tavām vajadzībām es iztērēju vairāk nekā sešsimt peso no savas kabatas, nu man šī nauda vajadzīga pašam, atdot tu vari, un tev jāatdod.

— Es drīz atdošu, — viņš atbildēja, — tikai patlaban nevaru, man briesmīgi vajadzīga nauda.

— Kam?

— Paša vajadzībām.

— Kāpēc tu man neatdod kaut vai daļu?

— Nevaru, — viņš atbildēja. — Man tā nauda ir pārāk vajadzīga. Bet es tev atdošu.

Spānijā viņš bija uzstājies tikai divas reizes, ar to arī pieticis, spāņi it drīz sapratuši, kas viņš par putnu, bet viņš bija sašuvies septiņus jaunus matadora tērpus, un raugi — Pako ir un paliek Pako — iesaiņojis apģērbus tik nevīžīgi, ka atpakaļceļā četri no tiem samirkuši jūras ūdenī un nebija vairs mugurā velkami.

— Pie velna, — es teicu, — tu izbraukājies pa Spāniju. Tu noblandies tur veselu sezonu, bet arēnā izej tikai divas reizes. Visu savu naudu tu iegrūd kostīmos un kostīmus savukārt tu izpeldini sālsūdenī, nu tev nav ko valkāt. Tas ir viss, ko tu sezonā esi padarījis, un nu tu vēl te izrunājies kaut ko par savām darīšanām. Atdod man parādu, lai es tieku no tevis reiz vaļā.

— Es nevaru bez tevis iztikt, — viņš atbildēja. — Parādu es tev atdošu. Bet tagad man pašam vajadzīga nauda.

— Tev reiz briesmīgi bija vajadzīga nauda miesīgas mātes kapam, lai viņu neizrok laukā, vai ne? — es atgādināju.

— Esmu laimīgs, ka ar manu māti noticis tieši tā, — viņš atbildēja, — tu to nespēj saprast.

— Paldies dievam, ka nespēju, — es teicu. — Atdod man parādu, vai arī paņemšu to, kas man pienākas, no kases.

— Kasi turpmāk pārzināšu es, — viņš sacīja.

— Nemaz neceri, — es teicu.

To pašu pēcpusdienu viņš atstiepa pie manis kādu savas dzimtās puses zeņķi, kas mētājās te bez graša kabatā, un sacīja: — Šim zēnam vajadzīga ceļanauda, viņam mājās māte smagi saslimusi, — Skatieties un brīnieties, kaut kāds vazaņķis, ko viņš savu mūžu ne acīs nav redzējis, bet no dzimtās pilsētas, un ar to pietiek — un nu viņam vajadzēja sava tautieša acīs izrādīties par tādu diženu un devīgu matadoru.

— Iedod viņam piecdesmit peso no kases, — viņš izrīkoja.

— Nupat tu sacīji, ka tev nav naudas, ko man samaksāt, — es teicu. — Tagad tu taisies grūst piecdesmit peso šim zeņķim.

— Viņš ir no manas dzimtās pilsētas, — sacīja Pako. — Un viņš ir nelaimē.

— Kuņa no cilvēka, — es teicu. Es atdevu viņam kases atslēgu. — Ņem pats! Es braucu uz pilsētu.

— Nedusmojies, — viņš sacīja. — Parādu es tev tiešām atdošu.

Es izvedu mašīnu no garāžas, lai brauktu uz pilsētu. Tā bija viņa mašīna, bet es vadīju to labāk nekā viņš, un viņš to zināja. Vispār nebija nekā, ko es nedarītu labāk par viņu. To viņš arī zināja. Viņš neprata pat lasīt un rakstīt. Es devos uz pilsētu, lai apspriestos ar kādu juristu, kā man atdabūt no viņa savu naudu. Viņš iznāca un teica: — Es braukšu tev līdzi, un parādu es tev atdošu. Mēs esam labi draugi. Kāpēc mums plēsties?

Mēs iebraucām pilsētā, un pie stūres sēdēju es. Bet, pirms mēs pilsētā iebraucām, viņš izvilka divdesmit peso.

— Še tev nauda, — viņš sacīja.

— Tu, kuņa, kam pat mātes nav bijis, — es teicu un vēl pasacīju, kas viņš tāds ir un ko viņš lai dara ar saviem divdesmit peso. Tu iegrūdi piecdesmit peso tam vazaņķim un tagad piedāvā man divdesmit, būdams parādā sešus simtus? Es neņemšu no tevis ne pliku grasi. Iesāli savu naudu.

Es izkāpu no mašīnas, kabatā man nebija ne peso, un es pat nezināju, kur pārgulēšu nakti. Pēcpusdienā mēs ar kādu draugu aizbraucām pēc manām mantām. Kopš tās reizes līdz pat šim gadam netiku ar viņu ne vārda pārmijis. Šogad satiku viņu Madridē — slāja ar trim tādiem pašiem pa Via Grande uz kino «Kalleo». Šis, it kā nekas nebūtu bijis, sniedza man roku.

— Sveiks, Rodžer, veco zēn! — viņš teica. — Kā sviežas? Dzirdu, ka tu mani aprunājot? Taisot visādas nevalodas, ko?

— Es tikai saku — tu neesi no mātes dzimis, vairāk neko, — es atbildēju. Un tas bija drausmīgākais apvainojums, kāds vien atrodams spāņu valodā.

— Tiesa kas tiesa, — viņš sacīja. — Māmuļa, nabadzīte, man nomira tik maziņam, ka gandrīz liekas, it kā man mātes vispār nebūtu bijis. Tas ir tik bēdīgi.

Te nu jūs redzat mīksto. Kauna tādam nav. Ne par naga melnumu arī ne. Viņš tev šķaidīsies ar naudu aiz untuma vai plātības, bet parādus nemaksās. Netici — pamēģini no tāda izspiest, kas tev pienākas. Uz pašas Via Grande, viņa trīs draugu priekšā, es pateicu, kas viņš ir un ko es par viņu domāju, bet tas viņam nekas, arī vēlāk viņš satiekoties izlikās man par lielum lielu draugu. Patiešām, kādam draņķim jātek cilvēka dzīslās, lai viņš būtu tāds?

KĀDAS LASĪTĀJAS VĒSTULE

Viņa sēdēja savā guļamistabā pie galdiņa ar atlocītu laikraksta lapu priekšā un atrāvās no vēstules, vienīgi lai paskatītos pa logu sniega pārslās, kas krita uz jumta un turpat arī izkusa. Viņa rakstīja droši un mierīgi, bez kādas vajadzības svītrot vai labot.

Rounoka, Virdžīnija 1933. g. 6. februāri

Dārgo Dakter!

Vai drīkstu lūgt ļoti svarīgu padomu — man ir jāizlemj, un es nezinu, kam lai uzticos, saviem vecākiem nevaru jautāt, — es griežos pie Jums — un arī tikai tāpēc, ka mums nav personiski jāsatiekas — citādi vispār neuzdrīkstētos. Situācija ir tāda — 1929. gadā es apprecējos ar ASV armijas virsnieku, un tajā pašā gadā viņu aizsūtīja uz Ķīnu, Šanhaju, tur viņš dienēja trīs gadus, nu mans vīrs ir demobilizēts un pirms dažiem mēnešiem atgriezies — aizbraucis pie savas mātes uz Helēnu, tas ir Arkanzasā. Viņš atrakstīja man, lai braucu pie viņa, es aizbraucu un nezināju, ka viņš iet uz injekcijām, un, protams, jautāju, ko tas nozīmē, izrādījās, ka viņš ārstējas no kaut kādas slimības, es īsti nesapratu un varbūt neuzrakstīšu to vārdu pareizi, — bet, liekas, «sifiluss». Jūs jau sapratīsiet, kas tas ir, — un es gribētu zināt, vai droši varēšu atkal dzīvot ar vīru — neesmu bijusi ar viņu tuvās attiecībās kopš viņa atgriešanās no Ķīnas. Viņš apgalvo, ka pēc ārstēšanās viss būšot kārtībā, — kā Jums liekas? Mans tēvs gan ir vairākkārt sacījis, ka viņš labāk nomirtu uz vietas nekā saslimtu ar šo slimību. Es ticu tēvam, bet vēl vairāk man gribētos ticēt savam vīram. Lūdzu, lūdzu, atrakstiet, ko man darīt, — mums piedzima meitiņa, kamēr viņš bija Ķīnā.

Jau iepriekš pateicos un paļaujos uz Jūsu padomu. Ar cieņu — un parakstīja savu vārdu.

Varbūt viņš pateiks, kā pareizāk, sieviete nosprieda. Varbūt viņš to varēs. Šajā attēlā viņš izskatās pēc tāda, kas sapratīs. Viņš izskatās tik gudrs. Katru dienu viņš dod cilvēkiem padomus. Viņam vajadzētu zināt. Es gribu darīt, kā pareizi. Kaut gan to ilgo laiku. To bezgala ilgo laiku. Gadi un gadi. Ak dievs, cik gari gadi. Es jau saprotu, karavīram jāiet, kur viņu sūta, bet kāpēc viņam vajadzēja dabūt to slimību. Dievs kungs, kā man gribētos, lai tas nebūtu noticis. Es piedotu, ko viņš tur darījis. Lai tikai nebūtu saķēris to kaiti. Kāpēc tieši viņam vajadzēja to saķert? Es nezinu, ko iesākt. Dievs, kaut jel viņam nebūtu tās slimības. Kāpēc tieši viņam pielipa?

VELTĪJUMS ŠVEICEI

..

I DAĻA. MISTERA VĪLERA PORTRETS UZ MONTRĒ FONA

Stacijas kafejnīca bija gaiša un silta. Uz spoži noberztajiem koka galdiem stāvēja groziņi ar cepumiem spīdīga papīra maisiņos. Kokgriezumiem rotātās krēslu atzveltnes bija nodilušas un ērtas. Pie sienas karājās griezta koka pulkstenis, un telpas viņā galā bija bufetes lete. Aiz loga riņķoja sniega pārslas.

Divi nesēji sēdēja zem pulksteņa un dzēra jauno vīnu. Ienāca trešais un sacīja, ka Simplonas austrumu ekspresis par stundu aizkavējies Senmorisā. Viņš izgāja atkal ārā. Apteksne pienāca pie mistera Vīlera galdiņa.

— Ekspresis būs stundu vēlāk, ser, — viņa teica. — Atnest jums tasi kafijas?

— Jums liekas — es pēc tam varēšu aizmigt?

— Ka lūdzu? — pārjautāja apteksne.

— Atnesiet, — sacīja misters Vīlers.

— Lūdzu.

Viņa atnesa no virtuves tasi kafijas, un misters Vīlers skatījās pa logu, kā stacijas laternu gaismā virpuļo sniega pārslas.

— Bez angļu jūs runājat vēl kādās valodās? — viņš jautāja apteksnei.

— Jā, ser. Vāciski, franciski un Šveices dialektos.

— Vai nevēlaties iedzert?

— Nē, nē, ser. Mēs nedrīkstam te kafejnīcā dzert ar viesiem.

— Varbūt kādu cigāru?

— Paldies, nē, ser. Es nesmēķēju, ser.

— Pareizi darāt, — sacīja misters Vīlers. Viņš atkal skatījās pa logu, dzēra kafiju un aizkūpināja cigareti.

— Frдulein ! — viņš uzsauca. Apteksne pienāca pie galdiņa.

— Ko vēlaties, ser?

— Jūs, — viņš teica.

— Nevajag tā jokot.

— Es nejokoju.

— Tad nevajag tā runāt.

— Man nav laika runāšanai, — misters Vīlers sacīja.

— Vilciens pienāks jau pēc četrdesmit minūtēm. Ja jūs uznāksit ar mani augšā, es jums došu simt franku.

— Nesakiet tādas lietas. Es pasaukšu kādu no šiem nesējiem, lai viņš ar jums parunā.

— Es negribu nekādus nesējus, — misters Vīlers atbildēja. — Nedz arī policistus vai cigarešu zēnus. Es gribu jūs.

— Ja jūs tā runājāt, tad jums jāiet laukā. Šeit, kafejnīcā, tā nepieklājas.

— Kāpēc tad jūs neejat? Ja jūs aizietu, es nevarētu ar jums runāt.

Apteksne aizgāja. Misters Vīlers noskatījās, vai viņa ko sacīs nesējiem. Viņa nesacīja.

—Mademoiselle ! — viņš pasauca. Apteksne pienāca.

— Pudeli sionieša, lūdzu.

— Jā, ser.

Misters Vīlers noskatījās, kā viņa aizgāja, atgriezās ar vīnu un nolika to uz galdiņa. Viņš pameta acis uz pulksteni.

— Došu jums divsimt franku, — viņš teica.

— Lūdzu, nesakiet tādas lietas!

— Divsimt franku ir krietna nauda.

— Jūs neteikt tādās lietas! — apteksne sacīja. Viņa sāka lauzīt angļu valodu. Misters Vīlers ieinteresēts uz viņu paskatījās.

— Divsimt franku,

— Jūs esat riebīgs.

— Kāpēc tad jūs neejat? Es nevarēšu ar jums runāt, ja jūs te nestāvēsit.

Apteksne atstāja galdiņu un aizgāja aiz letes. Misters Vīlers labu brīdi dzēra vīnu un smīnēja bardā.

— Mademoiselle ! — viņš sauca. Apteksne izlikās nedzirdam. — Mademoiselle ! — viņš sauca vēlreiz. Apteksne pienāca.

— Kaut ko vēlaties?

— Pat ļoti. Dodu trīssimt franku.

— Jūs esat riebīgs.

— Trīssimt franku Šveices naudā.

Viņa aizgāja, un misters Vīlers noskatījās viņai pakaļ. Nesējs pavēra durvis. Tas, kuram bija uzticēti mistera Vīlera čemodāni.

— Vilciens nāk, ser, — viņš teica franciski. Misters Vīlers piecēlās.

— Mademoiselle ! — viņš uzsauca. Apteksne pienāca pie galdiņa. — Cik man jāmaksā par vīnu?

— Septiņi franki.

Misters Vīlers noskaitīja astoņus un atstāja uz galdiņa. Viņš uzvilka mēteli un izgāja nesējam pakaļ uz perona, ārā vēl arvien sniga.

— Au revoir, mademoiselle, — viņš teica. Apteksne noskatījās viņam pakaļ. Īsts ķēms, domāja, ķēms un preteklis. Trīssimt franku par tādu nieku. Cik reižu neesmu to darījusi par velti. Un te jau nav istabas, kur uziet. Ja viņam būtu kaut cik prāta galvā, viņš apjēgtu, ka nav. Ne laika, ne vietas. Trīssimt franku par neko. Ir nu gan tie amerikāņi.

Stāvēdams uz cementa perona blakus saviem čemodāniem un skatīdamies uz sliežu ceļu, kur sniega virpuļos jau lauzās lokomotīves prožektors, misters Vīlers nodomāja, ka atļāvies patiešām lētu izpriecu. Pusdienas neskaitot, viņš bija iztērējis tikai septiņus frankus un vienu dzeramnaudai. Vēl labāk būtu, ja tikai septiņdesmit piecus santīmus. Septiņdesmit pieci santīmi dzeramnaudas vēl jūtamāk celtu viņa pašsajūtu. Viens Šveices franks līdzinājās pieciem Francijas frankiem. Misters Vīlers brauca uz Parīzi. Viņš bija ļoti taupīgs un vienaldzīgs pret sievietēm. Šo staciju viņš pazina jau no agrākiem laikiem un it labi zināja, ka augšā nekādas istabas nav. Misters Vīlers nemēdza riskēt.

II DAĻA. MISTERS DŽONSONS RUNĀ PAR TO VEVEJĀ

Stacijas kafejnīca bija gaiša un silta. Uz spoži noberztajiem koka galdiem bija galdauti, uz dažiem ar sarkanām un baltām svītrām, uz citiem ar zilām un baltām svītrām, bet uz visiem groziņi ar cepumiem spīdīga papīra maisiņos. Kokgriezumiem rotātās krēslu atzveltnes bija nodilušas un ērtas. Pie sienas karājās pulkstenis, telpas viņā galā bija bufete ar cinka leti, aiz loga riņķoja sniega pārslas. Divi nesēji sēdēja zem pulksteņa un dzēra jauno vīnu.

Ienāca trešais un sacīja, ka Simplonas austrumu ekspresis par stundu aizkavējies Senmorisā. Apteksne pienāca pie mistera Džonsona galdiņa.

— Ekspresis būs stundu vēlāk, ser, — viņa teica. — Atnest jums tasi kafijas?

— Ja tas jūs neapgrūtinātu.

— Kā lūdzu? — pārjautāja apteksne.

— Atnesiet, — sacīja misters Džonsons.

— Lūdzu!

Viņa atnesa no virtuves tasi kafijas, un misters Džonsons skatījās pa logu, kā stacijas laternu gaismā virpuļo sniega pārslas.

— Bez angļu jūs runājat vēl kādās valodās? — viņš jautāja apteksnei.

— Jā, ser. Vāciski, franciski un Šveices dialektos.

— Vai nevēlaties iedzert?

— Nē, nē, ser. Mēs nedrīkstam te kafejnīcā dzert ar viesiem.

— Varbūt kādu cigāru?

— Paldies, nē, ser! — Viņa iesmējās. — Es nesmēķēju, ser.

— Es arī ne, — teica Džonsons. — Nejauks paradums.

Apteksne aizgāja, Džonsons aizkūpināja cigareti un dzēra kafiju. Pulkstenis pie sienas rādīja ceturksni uz desmitiem. Viņa pulkstenis mazliet steidzās. Vilcienam vajadzēja pienākt pusvienpadsmitos, stunda pa virsu, tātad pusdivpadsmitos. Džonsons pasauca apteksni.

— Sinjorīna!

— Ko vēlaties, ser?

— Kā būtu, ja mēs paspēlētos? — Džonsons jautāja. Apteksne nosarka.

— Nē, ser.

— Es nedomāju neko ļaunu. Vai jūs nepastaigātos ar mani un neparādītu, kā Veveja izklaidējas pa vakariem? Varat paņemt līdzi kādu draudzeni, ja vēlaties.

— Man jāstrādā, — apteksne sacīja. — Es te esmu darbā.

— To es zinu, — teica Džonsons. — Bet ja jūs atstātu kādu savā vietā? Kara laikā tā mēdza darīt.

— Nē, nē, ser. Man pašai jābūt uz vietas.

— Kur jūs mācījāties angļu valodu?

— Berlicas kursos, ser.

— Pastāstiet, kā jums tur gāja! — Džonsons sacīja. — Puiši Berlicas kursos droši vien bija īstā sodība? Plijās virsū, nelika mieru? Bet bija arī šiki zēni, ko? Skotu Ficdžeraldu negadījās sastapt?

— Kā, lūdzu?

— Es tikai gribēju zināt, vai mācību laiks bija laimīgākais jūsu dzīvē. Kāda komanda no Berlicas spēlēja pagājušo rudeni?

— Jūs jokojat, ser?

— Tikai daļēji, — atbildēja Džonsons. — Jūs esat briesmīgi jauka meitene. Bet jaukā meitene ar mani nespēlē, ko?

— Nevajag, ser, — apteksne teica. — Vai lai es jums kaut ko atnesu?

— Jā, — Džonsons sacīja, — vīnu karti, esiet tik laipna.

— Lūdzu, ser!

Džonsons piegāja ar vīnu karti pie galda, kur sēdēja trīs nesēji. Viņi skatījās uz Džonsonu. Visi trīs bija veci vīri.

— Wollen Sie trinken ? [126] — viņš jautāja. Viens no viņiem pamāja ar galvu un pasmaidīja.

— Oui, monsieur . [127]

— Jūs runājat franciski?

— Oui, monsieur .

— Ko mēs dzersim? Connais vous des champagnes?[128]

— Non, monsieur.[129]

— Faut les connaitre , [130] — teica Džonsons. —Frдulein ! viņš uzsauca apteksnei. — Mēs dzersim šampanieti.

— Kādu šampanieti jūs vēlētos, ser?

— Labāko, — atbildēja Džonsons. —Laquelle est le[131] labākais?

— Le meilleur?[132] — jautāja nesējs, kurš bija ierunājies pirmais.

— Visādā ziņā.

Nesējs izvilka no svārku kabatas acenes zeltītā ielokā un pārskatīja vīnu karti. Viņš lēni vilka pirkstu gar četriem ar mašīnu rakstītiem nosaukumiem un cenām.

— Sportsman, — viņš teica. — Sportsman ir labākais.

— Piekrītat, džentlmeņi? — Džonsons vaicāja pārējiem. Viens no nesējiem pamāja. Otrs franciski piebilda: — Man pašam nav gadījies dzert, bet bieži esmu dzirdējis, ka to slavē. Labs šampanietis.

— Pudeli Sportsman, — Džonsons teica apteksnei. Viņš paskatījās vīnu kartēs uz cenu: vienpadsmit Šveices franku. — Lai būtu divi Sportsman! Jūs neiebilstu, ja es apsēstos pie jums? — viņš jautāja nesējam, kurš bija ieteicis Sportsman.

— Sēstieties vien klāt! Vietas diezgan, lūdzu! — Nesējs uzsmaidīja. Viņš salocīja acenes un iebāza futrālī.

— Kungam dzimšanas diena?

— Nē, — Džonsons atbildēja. — Nav nekāda fкte. Sieva sadomājusi no manis šķirties.

— Vai nu tā būs? — šaubījās nesējs. Otrs nesējs nogrozīja galvu. Trešais likās pakurls.

— Tas droši vien kādreiz pienāk jebkuram, — Džonsons prātoja, — kā pirmā vizīte pie zobārsta vai pirmā sieviešu kaite jaunai meitenei, un tomēr es jūtos nelāgi.

— Pats par sevi saprotams, — piekrita vecākais nesējs.

— Es jūs saprotu.

— Kāds no jums ir šķīries, kungi? — Džonsons jautāja. Viņš vairs neākstījās ar valodu un jau labu brīdi nevainojami runāja franciski.

— Nē, — atbildēja nesējs, kas bija ieteicis Sportsman.

— Te nemēdz šķirties. Gadās jau pa kādam, bet ļoti reti.

— Pie mums, — teica Džonsons, — ir otrādi. Gandrīz visi šķiras.

— Tiesa gan, — nesējs apstiprināja. — Tā avīzes raksta.

— Es zināmā mērā pat esmu atpalicis no modes, — Džonsons turpināja. — Šķiros tikai pirmo reizi. Un man ir jau trīsdesmit pieci gadi.

—Mais vous кtes encore jeune,[133] — teica nesējs. Viņš paskaidroja arī pārējiem. — Monsieur n'a que trentecinq ans . [134] — Abi nesēji nogrozīja galvu. — Viņš ir ļoti jauns, — viens sacīja.

— Un jūs patiešām šķiraties tikai pirmo reizi? — nesējs vaicāja.

— Pavisam noteikti, — atbildēja Džonsons. — Lūdzu, attaisiet pudeli, mademoiselle!

— Tas maksā ļoti dārgi?

— Desmittūkstoš franku.

— Šveices naudā?

— Nē, franču naudā.

— Jā, jā. Divi tūkstoši Šveices naudā. Lēti tas nav.

— Nē.

— Kāpēc tad tas jādara?

— Ja prasa, — jādara.

— Bet kāpēc prasa?

— Lai apprecētos ar citu.

— Kāds idiotisms!

— Pilnīgi piekrītu, — sacīja Džonsons. Apteksne pielēja četras glāzes. Visi pacēla.

— Prosit, — teica Džonsons.

— A votre santй, monsieur,[135] — sacīja nesējs. Abi pārējie teica: — Salut ! — Šampanietis garšoja pēc salda augļūdeņa.

— Šveicē pieņemts katru reizi atbildēt citā valodā? — apjautājās Džonsons.

— Nē, — sacīja nesējs, — tikai franču valodā viss izklausās smalkāk. Bez tam šī ir la Suisse Romande . [136]

— Bet jūs protat arī vāciski?

— Jā, mana dzimtā puse runāja vācu valodā.

— Skaidrs, — sacīja Džonsons. — Tātad jūs nekad neesat šķīries?

— Nē. Tas izmaksātu pārāk dārgi. Bez tam neesmu arī precējies.

— Ā, — teica Džonsons. — Un pārējie kungi?

— Viņi ir precējušies.

— Jums patīk būt precētam? — Džonsons jautāja vienam.

— Ko?

— Jums patīk laulības dzīve?

— Oui. C’est normale.[137]

— Patiešām, — Džonsons piekrita. — Et vous, monsieur?[138]

— Зa va , [139] — teica otrais nesējs.

— Pour moi, — Džonsons sacīja. — зa ne va pas [140] ?

— Monsieur taisās šķirties, — pirmais nesējs paskaidroja.

— Ā, — novilka otrais.

— Ahā! — nopūtās trešais.

— Tā, — noteica Džonsons. — Tas būtu apspriests. Manas nepatikšanas jums neko neizsaka, — viņš griezās pie pirmā nesēja.

— Ko jūs! — nesējs atsaucās.

— Runāsim labāk par kaut ko citu.

— Kā vēlaties.

— Par ko mēs runāsim?

— Jūs nodarbojaties ar sportu?

— Nē, — Džonsons atbildēja. — Toties mana sieva gan.

— Kā jūs izklaidējaties brīvajā laikā?

— Esmu rakstnieks.

— Par to labi maksā?

— Sākumā ne, vēlāk gan, ja laimējas kļūt slavenam.

— Interesants darbs.

— Nē, — teica Džonsons, — galīgi neinteresants. Ļoti žēl, kungi, bet nu man jāiet. Otro pudeli, lūdzu, izdzeriet bez manis.

— Bet līdz vilcienam trīsceturdaļstundas.

— Zinu, — Džonsons atbildēja. Pienāca apteksne, viņš samaksāja par vakariņām un vīnu.

— Jūs jau ejat laukā, ser? — viņa jautāja.

— Jā, — teica Džonsons. — Mazliet pastaigāšos. Čemodānus es atstāju te.

Viņš apsēja šalli, uzvilka mēteli, uzlika cepuri. Ārā krita biezs sniegs. Viņš paskatījās pa logu uz trim nesējiem, kas sēdēja pie galdiņa. Apteksne salēja viņu glāzēs atlikušo vīnu no iesāktās pudeles. Pilno pudeli viņa aiznesa atpakaļ uz bufeti. Pa trim frankiem uz galviņas skaidrā naudā, Džonsons nodomāja. Viņš pagriezās un aizgāja pa peronu. Kafejnīcā sēžot, viņam bija licies, ka, runājot par to, sāpe kļūs trulāka, bet nekļuva, viņš tikai jutās ļoti riebīgi.

III DAĻA. ĢEOGRĀFIJAS BIEDRĪBAS LOCEKĻA DĒLS

DZER KAFIJU TERITĒ

Teritē stacijas bufetē bija pārāk silti, spuldzes pārāk gaišas, noberztie galdiņi laistījās. Uz galdiem stāvēja groziņi ar cepumiem spīdīga papīra maisiņos un apaļi kartona paliktņi, lai slapjie alus kausi neatstātu uz koka plankuma apļus. Kokgriezumiem rotātās krēslu atzveltnes bija nodilušas un ērtas. Pie sienas karājās pulkstenis, telpas viņā galā bija lete, aiz loga riņķoja sniega pārslas. Zem pulksteņa sēdēja vecs vīrs, dzēra kafiju un lasīja vakara avīzi. Ienāca nesējs un sacīja, ka Simplonas austrumu ekspresis par stundu aizkavējies Senmorisā. Apteksne pienāca pie mistera Harisa galdiņa. Misters Hariss nupat bija paēdis vakariņas.

— Ekspresis būs stundu vēlāk, ser, — viņa teica. — Atnest jums tasi kafijas?

— Ja vēlaties.

— Kā, lūdzu? — pārjautāja apteksne.

— Labi, nesiet.

— Lūdzu, ser, — sacīja apteksne.

Viņa atnesa no virtuves kafiju, misters Hariss iemeta cukuru, sašķaidīja graudus ar karotīti un skatījās pa logu, kā stacijas laternu gaismā virpuļo sniega pārslas.

— Bez angļu jūs runājat vēl kādās valodās? — viņš jautāja apteksnei.

— Jā, ser. Vāciski, franciski un Šveices dialektos.

— Un kura valoda jums patīk vislabāk?

— Man tās visas ir līdzīgas, ser. Nevaru teikt, ka man kāda patiktu vairāk par citām.

— Varbūt vēlaties kaut ko iedzert, vai vismaz tasi kafijas?

— Nē, nē, ser. Mēs nedrīkstam te dzert ar viesiem,

— Varbūt kādu cigāru?

— Paldies, nē, ser! — Viņa iesmējās. — Es nesmēķēju, ser.

— Es arī ne, — teica Hariss. — Es nepiekrītu Dāvidam Belasko.

— Kā, lūdzu?

— Belasko. Dāvids Belasko. Viņu viegli pazīt, viņam apkaklīte vienmēr otrādi. Bet es viņam nepiekrītu. Bez tam viņš ir jau miris.

— Vai jūs mani neatvainotu, ser? — apteksne jautāja.

— Noteikti, — sacīja Hariss. Viņš atslējās krēslā un skatījās laukā pa logu. Telpas otrā malā vecais vīrs salocīja avīzi. Viņš paskatījās uz misteru Harisu, paņēma savu kafijas tasi un pienāca pie Harisa galdiņa.

— Piedodiet, ka traucēju, — viņš teica angliski, — bet man ienāca prātā, ka jūs varētu būt no Nacionālās Ģeogrāfijas biedrības.

— Sēstieties, lūdzu, — Hariss sacīja. Vecais kungs apsēdās.

— Vēl vienu kafiju vai liķieri, lūdzu?

— Paldies, nē.

— Jūs tiešām neizdzersiet ar mani glāzīti ķiršu rūgtā?

— Ja jūs ļaujat man uzlikt, varbūt.

— Nē, atļausit tomēr man! — Hariss pasauca apteksni. Vecais kungs izvilka no svārku iekškabatas ādas portfelīti. Noņēmis tam apkārt apstiepto gumiju, viņš uzmeklēja starp dažādām kartītēm vienu, ko pastiepa Harisam.

— Tā ir mana biedra karte, — viņš sacīja. — Jūs tur Amerikā pazīstat Frederiku Dž. Raselu?

— Liekas gan, ka ne.

— Manuprāt, ļoti slavens vīrs.

— No kurienes viņš ir? Es domāju — no kādas vietas Amerikā.

— No Vašingtonas, protams. Vai tad tā nav arī biedrības centrs?

— Droši vien.

— Tikai droši vien? Noteikti jūs nezināt?

— Ilgus gadus neesmu bijis Amerikā, — Hariss teica.

— Jūs tātad neesat biedrs?

— Nē. Mans tēvs gan ir. Jau kopš seniem laikiem.

— Tad jūsu tēvs pazīst Frederiku Dž. Raselu. Viņš ir viens no biedrības vadītājiem. Jūsu zināšanai, misters Rasels deva man ieteikumu.

— Prieks dzirdēt.

— Žēl, ka jūs neesat biedrs. Bet jūs taču varat dabūt ieteikumu no sava tēva?

— Domāju gan, — atbildēja Hariss, — kad atgriezīšos Amerikā.

— Silti iesaku, — teica vecais kungs. — Mūsu žurnālu jūs, protams, esat redzējis?

— Kā gan citādi.

— Jūs redzējāt to numuru ar Ziemeļamerikas faunu, lielās krāsainās fotogrāfijas?

— Jā. Parīzē.

— Un to numuru ar Aļaskas vulkānu panorāmu?

— Tas bija brīnum jauks.

— Man ārkārtīgi patika arī Džordža Šairesa Trešā zvēru fotogrāfijas.

— Jā, elles gaņģis!

— Kā, lūdzu?

— Lieliskas, es gribēju teikt. Tas lāga zellis Sairess…

— Jūs saucat viņu par to lāga zelli?

— Mēs esam veci draugi,

Skaidrs. Jūs pazīstat Džordžu Sairesu Trešo. Viņam jābūt ļoti interesantam cilvēkam.

— Jā, patiešām. Viņš ir visinteresantākais cilvēks, kādu man gadījies sastapt.

— Jūs pazīstat arī Džordžu Sairesu Otro? Viņš arī ir interesants?

— Tik interesants ne kā Trešais.

— Man gan likās, ka viņam vajadzētu būt ļoti interesantam.

— Jā, savādi gan. Viņš nav tik interesants. Nevaru pat lāgā saprast — kāpēc.

— Hm, — norūca vecais kungs. — Man vienmēr bija licies, ka šajā ģimenē visi ir interesanti.

— Jūs atceraties Sahāras tuksneša panorāmu? — jautāja Hariss .

— Sahāras tuksneša? Tā bija pirms kādiem piecpadsmit gadiem.

— Pilnīgi pareizi. Manam tēvam tas bija viens no mīļākajiem uzņēmumiem.

— Vai tad viņam labāk nepatika jaunie numuri?

— Droši vien patika. Bet Sahāras panorāma viņam bija sevišķi mīļa.

— Tā bija lieliska. Tikai, manuprāt, tās mākslinieciskā vērtība krietni pārsniedza zinātnisko nozīmīgumu.

— Nezinu, — sacīja Hariss. — Šī smilšu vētra un arābs ar kamieli, nometušies ceļos pret Meku.

— Ja atmiņa mani neviļ, arābs stāvēja kājās un turēja kamieli aiz pavadas.

— Jums taisnība, — Hariss piekrita. — Es sajaucu ar pulkveža Lorensa grāmatu.

— Lorensa grāmata, ja nemaldos, bija par Arābiju.

— Pareizi, — teica, Hariss. — Es sajaucu tā arāba dēļ.

— Viņam vajadzētu būt ļoti interesantam cilvēkam.

— Jādomā gan.

— Jūs nezināt, ko viņš pašreiz dara?

— Kalpo Karaliskajos Gaisa Spēkos.

— Kam viņam tas vajadzīgs?

— Viņam patīk.

— Jūs nezināt — vai viņš sastāv Nacionālajā Ģeogrāfijas biedrībā?

— Domāju, ka ne.

— Viņš būtu ļoti vērtīgs biedrs. Tieši tādus cilvēkus biedrība meklē. Es justos laimīgs, ja varētu viņu rekomendēt, biedrība taču gribētu viņu uzņemt?

— Domāju gan, ka gribētu.

— Esmu jau rekomendējis vienu zinātnieku no Vevejas un kādu savu kolēģi no Lozannas, un viņus abus ievēlēja. Manuprāt, biedrībai būtu ļoti patīkami, ja es rekomendētu pulkvedi Lorensu.

— Tā ir lieliska ideja, — Hariss piekrita, — Jūs bieži iegriežaties šajā kafejnīcā?

— Es nāku te pēc pusdienām izdzert kafiju.

— Jūs pasniedzat universitātē?

— Vairs ne.

— Es gaidu vilcienu, — Hariss sacīja. — Braucu uz Parīzi, tad tālāk caur Havru ar kuģi uz štatiem.

— Es nekad neesmu bijis Amerikā. Gribētos gan ļoti. Varbūt ar laiku vēl gadīsies aizbraukt uz kādu biedrības sanāksmi. Man būtu visai patīkami iepazīties ar jūsu tēvu.

— Esmu pārliecināts, ka arī viņš būtu labprāt ar jums iepazinies, bet pagājušo gadu viņš nošāvās, lai cik savādi tas neliktos.

— No visas sirds nožēloju. Tas bija smags trieciens zinātnei un pakaļpalicējiem.

— Zinātne to panesa it viegli.

— Lūdzu, mana vizītkarte, — Hariss teica. — Tikai viņa iniciāļi bija E. J. nevis E. D. Viņš tik labprāt būtu ar jums iepazinies.

— Arī man tas būtu liels prieks. — Vecais kungs izvilka no kabatas portfeļa vizītkarti un pasniedza Harisam. Tur bija rakstīts

Dr. Sigismunds Vaijers, PH. D.

Nacionālās Ģeogrāfijas biedrības loceklis.

Vašingtona. K. ASV.

Es glabāšu to par piemiņu, — teica Hariss.

VISU DIENU GAIDĪTS

Viņš ienāca istabā aizvērt logus, kad mēs vēl bijām gultā, un es tūlīt manīju, ka viņš nav vesels. Viņš bija bāls, drebēja un soļus spēra tā, it kā katra kustība viņam sagādātu sāpes.

— Kas tev kaiš, mazais?

— Man sāp galva.

— Tad ej atpakaļ gultā.

— Nē. Neesmu jau slims.

— Liecies gultā, tev saka. Es ieiešu pie tevis, kad būšu apģērbies.

Bet, kad es nokāpu lejā, viņš bija apģērbies un sakņupis sēdēja pie kamīna, bezgala slims un nožēlojams zēniņš, kam vēl nebija ne pilni desmit gadi. Uzlicis roku viņam uz pieres, es jutu, ka viņam ir drudzis.

— Liecies gultā, — es sacīju, — tu esi slims.

— Nekas man nekaiš, — viņš atbildēja.

Atnāca ārsts un izmērīja temperatūru.

— Cik ir? — es jautāju,

— Simt divi.

Lejā ārsts iedeva man trejādas zāles dažādu krāsu kapsulās un pastāstīja, kā tās dodamas. Vienām vajadzēja nosist temperatūru, otrām tīrīt vēderu, trešām pazemināt skābes. Gripas baciļi varot eksistēt tikai skābā vidē, viņš paskaidroja. Viņš likās esam liels gripas speciālists un sacīja, nevajagot uztraukties, kamēr temperatūra nepārsniedzot simtu un četras. Vispār patlaban esot neliela gripas epidēmija, nekas bīstams, ja vien gripa nepārejot plaušu karsonī.

Atgriezies istabā, es pierakstīju zēna temperatūru un atzīmēju laikus, kādos katras zāles dodamas.

— Gribi, palasīšu tev priekšā?

— Labi. Ja vēlies, — zēns atbildēja. Viņš bija ļoti bāls, ap acīm ēnojās tumši loki. Viņš gulēja pavisam nekustīgi un likās vienaldzīgs pret visu, kas notika ap viņu.

Es lasīju viņam priekšā Havarda Paila «Pirātu stāstus», bet redzēju, ka viņš neklausās.

— Kā tu jūties, mazais? — es jautāju.

— Nekas, tāpat vien, — viņš atteica.

Es sēdēju gultas kājgalī un lasīju pats sev, gaidīdams laiku, kad dodama nākošā kapsula. Zēnam tikmēr, dabiski, vajadzēja būt aizmigušam, bet, pēc brīža pametis acis, es redzēju, ka viņš ir nomodā un cieši skatās gultas kājgalī, ļoti savādi skatās.

— Kāpēc tu nemēģini aizmigt? Es tevi pamodināšu, kad vajadzēs dzert zāles.

— Es labāk palikšu nomodā.

Vēl pēc kāda laiciņa viņš ieminējās: — Tev nevajag sēdēt te pie manis, ja tev garlaicīgi, tēt.

— Man nav garlaicīgi.

— Nē, bet tev nav jāpaliek, ja tev vēlāk kļūs garlaicīgi.

Es nodomāju, ka viņam sākas viegli drudža murgi, un vienpadsmitos, kad zāles bija iedotas, izgāju no istabas. Bija skaidra, auksta diena, pēc vakardienas šķīdoņa bija uzsalis, nobirušie koki, krūmi, kritalas, zāļu puduri un pat kailā zeme spīdēja spožā ledus garozā. Es taisījos mazliet pastaigāt ar jauno īru seteru pa ceļu un aizsalušā strauta malu, bet noledojusī zeme bija tik slidena, ka ne kājās nostāvēt, kur nu vēl staigāt, rudais suns šļūca uz visām četrām, es pats pāris reižu smagi nozvēlos, bise izkrita un aizslīdēja pa ledu.

Augstā, brikšņainā krasta pārkarē mēs izcēlām paipalas, pirms viņas pazuda aiz kraujas, man izdevās divas nošaut. Daļa no paipalu bara sasēdās kokos, daļa noslēpās briksnājā, un man vajadzēja krietni palēkāt pa glumi noledojušām žagaru kaudzēm, lai paceltu viņas spārnos. Celties jau viņas cēlās, bet notēmēt, uz slidenās lūžņas balansējot, bija ļoti grūti, divas es nošāvu, piecas nopūdelēju un griezos atpakaļ priecīgs, ka uzdūrāmies paipalām tik tuvu no mājas, un laimīgs, ka daudz vēl viņu palicis arī uz priekšdienām.

Mājās man sacīja, ka zēns nevienu nelaižot savā istabā.

— Jūs nedrīkstat nākt iekšā, — viņš teicis, — citādi jums arī pielips.

Es uzgāju pie dēla un atradu viņu guļam tāpat kā pirmīt, kad gāju projām, bālu, ar sārtiem drudža plankumiem vaigu galos un stingu, gultas kājgalim pievērstu skatienu.

Es izmērīju viņam temperatūru.

— Cik ir? — viņš jautāja.

— Tā ap simtu, — es atbildēju. Bija simt divi un četras desmitdaļas.

— Bija simt divi, — viņš piebilda.

— Kas tev teica?

— Ārsts.

— Temperatūra nav augsta, — es sacīju, — nav ko uztraukties.

— Es neuztraucos, — viņš atbildēja, — man tikai visu laiku par to jādomā.

— Nedomā, — es teicu, — esi mierīgs.

— Es jau esmu mierīgs, — viņš atbildēja, stingi raudzīdamies uz priekšu gultas kājgalī. Varēja redzēt, ka viņš saspringti cīnās ar kādu domu.

— Uzdzer šīm te ūdeni virsū.

— Domā, zāles līdzēs?

— Protams, līdzēs.

Es apsēdos, uzšķīru «Pirātus» un sāku lasīt, bet, redzēdams, ka viņš neklausās, aizšķīru grāmatu.

— Kā tu domā, ap cikiem es miršu? — viņš jautāja.

— Ko?

— Cik ilgā laikā es nomiršu?

— Tu nemaz nemirsi. Kas par aplamībām?

— Miršu gan. Es dzirdēju, kā viņš teica «simt divi».

— No simt divi neviens nemirst. Nerunā muļķības.

— Mirst, es zinu. Francijā puikas skolā sacīja, ka jau pie četrdesmit četriem grādiem jāmirst. Un man ir simt divi.

Visu dienu, jau no deviņiem rītā, mans zēns bija gaidījis nāvi.

— Puisīt, manu nabadziņ, — es teicu, — manu mazo nabadziņ! Tas ir kā ar jūdzēm un kilometriem. Tu nemirsi. Termometri ir dažādi. Uz tā franču termometra normāla temperatūra skaitās trīsdesmit septiņi. Uz mūsējā — deviņdesmit astoņi.

— Tu to droši zini?

— Pavisam noteikti, — es atbildēju. — Kā ar jūdzēm un kilometriem. Ja mēs ar mašīnu esam nobraukuši septiņdesmit jūdžu, cik tas ir kilometros?

— Ā, — viņš sacīja.

Bet gultas kājgalim pievērstais skatiens pamazām atslāba. Beidzot atslāba arī gaidu saspringums, nākošajā dienā viņš bija ļoti vārgs un izplūda asarās par katru nieku.

VAIOMINGAS VĪNS

Bija svelmīga pēcpusdiena Vaiomingā, kalni bija tālu, balto sniegu galotnēs gan varēja saskatīt, bet vēsāk ielejā no tā netika, labības lauki jau dzeltēja, aiz mašīnām putekļu vērpetēs kūpēja ceļi, un mazās koka mājeles pilsētas nomalē cepinājās saulē. Fontēnu lievenis bija koka ēnā, es apmetos tur pie galdiņa, un Fontēna kundze uznesa man no pagraba aukstu alu. No lielceļa gatvē iegriezās mašīna un apstājās pie mājas. Izkāpa divi vīri un ienāca pa vārtiem. Es paslēpu pudeles zem galda. Fontēna kundze piecēlās.

— Kur Sems? — viens no viņiem jautāja caur durvju priekškaru.

— Nav mājās. Viņš ir šahtā.

— Alu var dabūt.

— Nē. Nav vairāk. Šī ir pēdējā pudele. Viss izdzerts.

— Ko viņš dzer?

— Pēdējo pudeli. Vairāk nav.

— Nu, nu, dodiet vien šurp! Jūs mani pazīstat.

— Nav man nekāda alus. Šī pudele bija pēdējā. Viss izdzerts.

— Braucam labāk uz kādu citu vietu, kur var dabūt kārtīgu alu, — otrais sacīja, un vīri gāja atpakaļ uz mašīnu. Viens no viņiem jau streipuļoja. Mašīna salēkdamas uzņēma gaitu, izgriezās uz ceļa un aizripoja.

— Lieciet alu uz galda, — Fontēna kundze sacīja.

— Ko jūs uztraucaties, viss kārtībā. Ko jūs uztraucaties? Nedzeriet no grīdas.

— Es nezināju, kas viņi ir, — es atbildēju.

— Piedzērušies, — viņa teica. — Tur jau ir tā nelaime. Viņi dzers citā vietā, bet sacīs, ka dabūjuši te. Varbūt pat neatcerēsies. — Viņa runāja gan angliski, gan franciski,

jaukdama franču un angļu vārdus un teicienus.

— Kur ir Fontēns?

—It fait de la vendange . [141] ak dievs, cik viņš ir traks pour le vin . [142]

— Jums pašai labāk garšo alus?

— Oui, j' airne la biиre, mais Fontan[143] , viņš ir traks

pour le vin.

Viņa bija apaļa, mīlīga večiņa ar sārtu seju un baltiem matiem. Viņa bija ļoti tīrīga, un viņas māja spīdēja un laistījās. Viņa bija no Lensas.

— Kur jūs ēdat?

— Viesnīcā.

—Mangez ici. Il ne faut pas manger а l’hotel фu au restaurant. Mangez ici![144]

— Man negribētos jūs apgrūtināt. Bez tam viesnīcā ēdiens nemaz nav tik slikts.

— Es nekad neēdu viesnīcās. Var jau būt, ka tur nemaz tik slikti nav. Vienreiz mūžā es ēdu Amerikas restorānā. Zināt, ko man tur pasniedza? Jēlu cūkgaļu!

— Tiešām?

— Es neiešu melot. Cūkgaļa nebija izcepta. Et mon fils il est mariй avec une amйricaine, et tout le temps il a mangй les[145] pupas konservos!

— Viņš sen jau ir precējies?

— Ak dievs, es pat nezinu. Viņa sieva sver divsimt divdesmit piecas mārciņas. Nestrādā. Netaisa vīram ēst. Dod tikai konservu pupas.

— Ko tad viņa dara?

— Lasa caurām dienām. To vien zina kā grāmatas. Tout le temps[146] vārtās pa gultu un lasa grāmatas. Viņai pat bērns nevar būt. Pārāk daudz tauku. Bērnam nav vietas.

— Vai viņa nav slima?

— Nē, tas viss no lielas lasīšanas. Viņš ir labs zēns. Dūšīgi strādā. Agrāk par ogļraci, tagad par kovboju. Viņš nekad mūžā nebija strādājis ar lopiem, bet rančo saimnieks sacīja Fontānam, ka labāku kovboju par mūsu zēnu viņš neesot redzējis. Bet, kad viņš pārnāk no darba, sieva viņam nedod ēst.

— Kāpēc viņš nešķiras?

— Nav naudas, ko maksāt par šķiršanos. Bez tam viņš ir trakspour elle[147] .

— Viņa ir skaista?

— Viņam liekas, ka skaista. Es gan domāju, ka dabūšu galu, kad viņš atveda šo mājās. Tik labs zēns, lielisks strādnieks, zelta rokas, nekad ne mazāko nepatikšanu viņa dēļ. Un lūdzu — aizbrauc uz naftas laukiem un pārstiepj mājās šito Indienne[148] , jau toreiz viņa svēra simt astoņdesmit piecas mārciņas!

— Elle est Indienne?[149]

— Nu kā tad! Visīstākā indiāniete. To vien no viņas dzird ka «kuņas dēls nolādēts»! Un nestrādā.

— Kur viņa ir pašlaik?

— Aizgāja acis bolīt.

— Kur viņa to dara?

— Ķinītī. Uz filmu. To vien māk kā lasīt un skatīties ķinīti.

— Vai jums vēl ir alus?

— Mans dievs, jā. Protams. Šovakar nāciet pie mums paēst vakariņas.

— Labi. Ko lai es atnesu?

— Nenesiet neko. Nekas nav vajadzīgs. Varbūt Fontēns būs dabūjis vīnu.

Tovakar es ēdu pie Fontēniem. Vakariņas bija klātas ēdamistabā uz spodri balta galdauta. Mēs nomēģinājām jauno vīnu. Tas bija ļoti gaišs, dzidrs un labs, ar vēl skaidri samanāmu vīnogu garšu. Pie galda sēdēja Fontēns, kundze un viņu jaunākais dēls Andrē.

— Ko jūs šodien darījāt? — Fontēns apvaicājās. Viņš bija vecs vīrs ar sīku, ogļrača darbā saliektu augumu, sirmām, nokarenām ūsām un gaišām acīm, viņš bija no Santras, Senetjenas apvidū.

— Strādāju pie grāmatas.

— Un visi rēķini saskanēja? — Fontēna kundze jautāja.

— Viņš ir rakstnieks, pats grāmatas raksta. Un roman, — Fontēns paskaidroja.

— Tēt, es drīkstu aiziet uz kino? — vaicāja Andrē.

— Protams, — Fontēns atbildēja. Andrē griezās pie manis.

— Kā jums liekas, cik man gadu? Man var dot četrpadsmit?

Augumā viņš bija sīks un trausls, bet pēc sejas likās kā sešpadsmitgadīgs.

— Jā, tev var dot četrpadsmit.

— Kad es eju uz kino, es saraujos maziņš, maziņš. — Viņa balss bija ļoti smalka un lūstoša. — Dodu kvartu, kasiere patur visu, dodu tikai piecpadsmit centu, arī labi, ielaiž tāpat.

— Tad es tev došu tikai piecpadsmit centu, — Fontēns sacīja.

— Nē. Dod vien veselu kvartu. Es pa ceļam samainīšu.

—Il faut revenir tout de suite aprйs le seansa, [150] —! Fontēna kundze teica.

— Jā, nākšu taisnā ceļā uz māju. — Andrē izgāja pa durvīm. Ārā bija kļuvis vēss. Viņš atstāja durvis vaļā, un istabā ieplūda dzestra gaisa strāva.

— Mangez![151] — skubināja Fontēna kundze. — Jūs taču neko neēdat! — Es jau biju apēdis gabalu cāļa un franču gaumē ceptus kartupeļus, trīs vālītes saldās kukurūzas, dažus gurķus un krietni daudz salātu.

— Varbūt viņš grib kēksu, — ieminējās Fontēns.

— Jā, man vajadzēja paņemt viņam kēksu, — Fontēna kundze nozūdījās. — Mangez du fromage. Mangez du kreimsiers! Vous n’avez rien mangй[152] . Vajadzēja man pagādāt kēksu. Amerikāņi vienmēr ēd kēksu.

—Mais j’ai rudementi bien mangй[153]

— Mangez! Vous n’avez rien mangй . Apēdiet visu. Mēs neko neatstājam uz rītdienu. Jāapēd viss.

— Ēdiet vēl salātus, — Fontēns sacīja.

— Es uznesīšu vēl alu, — Fontēna kundze teica. — Ja visu dienu jānostrādājas grāmatu fabrikā, tad cilvēks gan ir izsalcis.

— Elle ne comprend pas que vous кtes йcrivain,[154] — Fontēns pasmaidīja. Vecais vīrs, kā parasti, bija delikāts, lai arī neiztika bez žargona vārdiem un zināja deviņdesmito gadu — sava dienesta laika piparotās zaldātu dziesmas. — Viņš pats saraksta grāmatas, — Fontēns paskaidroja kundzei.

— Pats sarakstāt? — kundze jautāja.

— Reizēm.

— O! — viņa iesaucās. — O! Pats sarakstāt grāmatas! O! Nu tad gan jūs noteikti esat izsalcis! Mangez! Je vais chercher de la biиre . [155]

Mēs dzirdējām viņu nokāpjam pagrabā. Fontēns uzsmaidīja man. Viņš bija iecietīgs pret cilvēkiem, kam nebija tik daudz dzīves pieredzes un saprašanas kā viņam pašam.

Kad Andrē pārnāca no kino, mēs vēl sēdējām virtuvē un runājām par medībām.

— Darba svētkos mēs bijām izbraukuši uz Skaidro strautu, — kundze stāstīja. — Debestiņ, tur nu gan jums vajadzēja būt līdzi! Mēs braucām ar smago mašīnu. Tout le monde vienā kravas kastē! Nous sommes partis le dimanche[156] . Tā bija Čārlija mašīna.

— On a mangй, on a bu du viri, de la bierй, et il y avait aussi un franзais qui a apportй de l’absinthe,[157] — Fontēns sacīja. — Un franзais de la Californie ! [158]

— Un, dieviņ augsto, kā mēs dziedājām! Tas fermeris nāca skatīties, kas te notiek, bet mēs uzcienājām viņu arī, un viņš palika pie mums. Tad vēl atnāca daži itālieši un arī gribēja palikt pie mums. Mēs nodziedājām tādu dziesmu par itāliešiem, bet viņi nesaprata. Viņi nezināja, ka mēs viņus nemaz negribam, bet mēs ar viņiem neielaidāmies, un viņi pēc kāda brīža aizgāja projām.

— Cik zivju jūs nozvejojāt?

— Trиs peu[159] Mēs tikai drusku gājām makšķerēt un tad nācām atkal atpakaļ dziedāt. Nous avons chantй, vous savez.[160]

— Pa nakti, — sacīja kundze, — toutes les femmes[161] gulēja mašīnā. Les hommes а cфtй du feu.[162] Naktī dzirdu, Fontēns atkal nāk pēc vīna, es viņam saku, ak, dievs, Fontēn, atstāj taču rītdienai arī! Rīt nebūs nekā ko dzert, tad gan jūs kodīsiet pirkstā!

— Mais nous avons tout bu, — Fontēns teica, — Et le lendemain il ne reste rien.[163]

— Ko tad jūs darījāt?

— Nous avons pкchй sйrieuzement , [164]

— Un skaistas foreles, patiešām. Dieva goda vārds. Visas kā nomērītas, pusmārciņas un viena unce,

— Cik lielas?

— Pusmārciņas un viena unce. Kā šķīvi liekamas. Visas viena lieluma. Pusmārciņas un vēl unce.

— Jums patīk Amerika? — Fontēns jautāja man.

— Amerika, redzat, ir mana dzimtene. Un patīk man tāpēc, ka dzimtene. Mais on ne mange pas trйs bien. D' antan, oui. Mais maintenant, no.[165]

— Nē, — kundze piekrita. — On ne mange pas bien . [166] — Viņa pakratīja galvu. — Et aussi, il y a trop de-Polack. Quand j’йtais petite ma mйre m’a dit «vous mangez comme les Polacks». Je n’ai jamais compris ce que c’est qu’un Polack. Mais maintenant en Ameriquй je comprends. Il y a trop de Polack . [167] un, ak, dievs, cik viņi ir netīrīgi, tie Polackst

— Toties mūsu zeme laba medībām un zvejai.

— Oui. Зa c’est le meilleur. La chasse et la pкche, — Fontēns piekrita. — Ou’est-ce que vous avez comme fusil ? [168]

— Pneimatiskā, divpadsmitā kalibra.

— Laba bise, — Fontēns paklanīja galvu.

—Je veux aller а la chasse moi-mкme? [169] — Andrē paziņoja smalkā bērna balsī.

— Tu ne peux pas , [170] — Fontēns teica. Viņš pagriezās pret mani.

— Ils sont des sauvages, les boys, vous savez. Ils sont des sauvages. Ils veulent shooter les uns les autres . [171]

— Je veux aller tout seul![172] — Andrē spalgi un satraukti iekliedzās.

— Tu vēl nevari iet, — Fontēna kundze teica. — Tu vēl esi par mazu.

—Je veux aller tout seul ! — Andrē griezīgi atkārtoja. — Je veux shooter les rats d’eau.[173]

— Kas tās tādas? — es jautāju.

— Jūs nepazīstat ūdensžurkas? Noteikti pazīstat! Tās vēl sauc par bizamžurkām!

Andrē bija izvilcis no skapja divdesmit otrā kalibra bisi un pacēla to pret gaismu.

— Ils sont des sauvages , — Fontēns paskaidroja. — Ils veulent shooter Ies uns Ies autres.

— El veux aller tout seul! — Andrē spiedza. Viņš draudīgi skatījās pār bises stobru. — Je veux shooter les rats d’eaus. Je connais beaucoup de rats d’eau![174]

— Atdod bisi! — Fontēns uzsauca. Man viņš paskaidroja: — Viņi ir mežoņi. Viņi nošautu cits citu.

Andrē ieķērās bisē.

— Tikai drusciņ paturēt. On ne fait pas de mal . [175] Tikai drusciņ paturēt.

— Viņš ir traks uz šaušanu, — Fontēna kundze nopūtās. — Mais il est trop jeune . [176]

Andrē ieslēja bisi atpakaļ skapī.

— Kad es izaugšu liels, es medīšu bizamžurkas un zaķus arī, — viņš sacīja angliski. — Vienreiz es gāju papum līdzi, un viņš nošāva zaķi tikai drusciņ, un es nošāvu un trāpīju pavisam!

— C’est vrai,[177] — Fontēns pamāja ar galvu. — Viņš nošāva zaķi.

— Bet tu pirmais! — Andrē teica. — Es gribu iet viens pats un šaut viens pats. Nākošgad es drīkstēšu. — Viņš apsēdās kaktā un sāka lasīt grāmatu. Es biju iemetis tajā acis, kad mēs pēc vakariņām no ēdamistabas pārnācām uz virtuvi. Tā bija bibliotēkas grāmata — «Frenks uz kara kuģa».

— Viņam patīk grāmatas, — Fontēna kundze sacīja.

— Galu galā tas tomēr ir labāk nekā dauzīties ar citiem puikām pa naktīm un zagt.

— Grāmatas ir laba lieta, — Fontēns piebilda. — Monsieur pats raksta grāmatas.

— Jā, protams, protams, — Fontēna kundze piebalsoja.

— Bet pārāk daudz grāmatu ir slikti. Ici, c’est une maladie , [178] tās grāmatas. C’est comme[179] baznīcas. Ici il y atrop de[180] baznīcu. En France it y a seulement les catholiques et les protestants — et trиs peu de protestants. Mais ici rien que de[181] baznīcas, Quand j’йtais venu ici je disais[182] ak dievs, kāpēc tāds milzums baznīcu?

— C’est vrai, — Fontēns piebalsoja. — Pārāk daudz baznīcu.

— Kādu dienu, — Fontēna kundze stāstīja, — te bija viena maza franču meitenīte ar savu māti, māte ir Fontēna māsīca, un iedomājieties to skuķi: «En Amйrique il ne faut pas кtre catholique ,» [183] nav labi būt katoļiem. Amerikāņiem nepatīk, ka mēs esam katoļi. Tas ir kā sausais likums. Es viņai saku: «Kas tu būsi, kad izaugsi? Ko? Katolim labāk palikt par katoli.» — Bet viņa saka: «Nē, Amerikā nav nekādas jēgas būt katoļiem.» — «Man gan liekas, labāk palikt par katoli, ja reiz esi. Ce n’est pas bon de changer sa religion . [184] Dieva vārds.»

— Jūs ejat uz dievkalpojumiem?

— Nē. Te, Amerikā, gandrīz nemaz neeju, kādu retu reizi pa ilgiem gadiem. Mais je reste catholique . [185] nav labi mainīt ticību.

— On dit ques Schmidt est catholique , [186] — Fontēns sacīja.

— On dit, mais on ne sait jamais,[187] — Fontēna kundze iebilda. — Nedomāju gan, ka Šmits ir katolis. Katoļu Amerikā ir ļoti maz.,

— Mēs esam katoļi, — es teicu.

— Pareizi, bet jūs dzīvojat Francijā, — Fontēna kundze sacīja. — Je ne crois pas que Schmidt est catholique . [188] vai viņš ir kādreiz dzīvojis Francijā?

—Les Polacks sont catholiques , [189] — Fontēns teica.

— Taisnība gan, — piekrita Fontēna kundze, — Viņi aiziet uz baznīcu un, mājās nākdami, visu ceļu kaujas ar nažiem, un visu svētdienu slepkavojas. Bet nav īsti katoļi. Viņi ir tikai tādi poļu katoļi.

— Katoļi kā jau katoļi, — teica Fontēns. — Visi katoļi ir vienādi.

— Es neticu, ka Šmits ir katolis, — Fontēna kundze sacīja. — Tie nu gan būtu joki, ja viņš būtu katolis. Moi, je ne crois pas . [190]

— Viņš ir katolis, — es teicu.

— Šmits ir katolis, — domīgi atkārtoja Fontēna kundze. — Nekad nebūtu iedomājusies. Debestiņ, il est catholique ! [191]

— Marie va chercher de la biиre , — Fontēns sacīja.

—Monsieur o soif — mon aussi . [192]

— Jā, tūlīt, — Fontēna kundze atsaucās jau no otras istabas. Viņa kāpa lejā, un mēs dzirdējām kāpnes čīkstam. Andrē sēdēja stūrī un lasīja. Mēs ar Fontēnu sēdējām pie galda, un viņš izlēja pēdējo alus pudeli mūsu glāzēs, tikai mazliet atstādams dibenā.

— C’est un bon pays pour la chasse,[193] — Fontēns teica.

— J’aime beaucoup shooter les cбnards . [194]

— Mais il y a trиs bonne chasse aussi en France , [195] — es teicu.

— C’est vrai , — Fontēns piekrita. —Nous avons beaucoup de gibier lаs . [196] fontēna kundze uzkāpa augšā ar alus pudelēm rokās.

—Il est catholique, — viņa smējās, — debestiņ, Schmidt est catholique ! [197]

— Kā jums liekas, viņš tiks par prezidentu? — Fontēns jautāja.

— Nē, — es atbildēju.

Nākošo pēcpusdienu es atkal braucu pie Fontēniem no ēnainajām pilsētas ieliņām laukā uz putekļainā lielceļa, no lielceļa gatvē un gar sētu, kur es pieturēju un atstāju mašīnu. Diena atkal bija karsta. Pa sētas durvīm iznāca Fontēna kundze. Tā laikam izskatītos Ziemassvētku vecīša sieva — tik tīrīga un jauki sirma sārtvaidze ar apaļi zvalstīgu gaitu.

— Dieviņ tētiņ, sveiki! — viņa iesaucās. — Ir nu gan karstums! — Viņa iegāja atpakaļ mājā pēc alus. Es apsēdos uz lieveņa un cauri durvju tīklam un lielā koka pazarēm skatījos uz karstumā trīcošo gaisu un kalniem tur tālumā. Kalni likās saraukti brūnās krokās, cauri lapotnei varēja saskatīt tikai trīs smailes ar balti sniegotām galotnēm, kas slējās pāri kailajai grēdai. Sniegs bija tik neiedomājami balts un tīrs, ka likās nereāls. Iznāca Fontēna kundze un uzlika pudeles galdā.

— Uz ko jūs tur tā skatāties?

— Uz sniegu.

— C’ est joli, la neige . [198]

— Iedzeriet jūs arī kādu glāzi!

— Labi.

Viņa apsēdās uz krēsla man blakus, Tas Šmits, — viņa sacīja, — kā jūs domājat, ja viņš tiks par prezidentu, atkal atļaus alu un vīnu?

— Noteikti, — es atbildēju, — Paļaujieties uz Šmitu!

— Mēs jau samaksājām simt piecdesmit piecus dolārus soda naudas, kad arestēja Fontēnu. Divas reizes mūs arestēja policija un divas reizes valdība. Visa nauda aizgāja, tā, ko Fontēns raktuvēs bija sapelnījis un es, traukus mazgādama. Visu atdevām. Fontēnu ielika cietumā.Il n’a jamais fait de mal а pesonne.[199]

— Viņš ir labs cilvēks, — es teicu. — Tā ir nekrietnība.

— Vai tad mēs dārgi prasām? Vīns par dolāru litrā. Alus par desmit centiem pudele. Mēs nekad nepārdodam alu, kamēr nav kārtīgi norūdzis. Citi pārdod, kā tikai gatavs, kas viņiem, ja cilvēkam pēc tam galva sāpēs. Ja mēs ko sliktu būtu nodarījuši! Bet nē — ieliek Fontēnu cietumā un noplēš mums septiņsimt piecus dolārus.

— Neģēlība, — es teicu, — Kur ir Fontēns?

— Pie saviem vīniem. Tagad vīns jāpieskata, lai būtu īstā laikā. — Viņa smaidīja. Naudas rūpes bija aizmirstas. — Vous savez il est traks pour le vin! Vakar vakarā viņš pārnesa mājās mazliet vīna, to, ko jūs tagad dzerat, un drusciņ jaunā. Pavisam jaunā. Vēl nemaz nav gatavs, bet viņš jau dzer un šorīt pat pie kafijas pielej! Dans son cafи, vous savez![200] Galīgi traks uz vīnu. Il est comme зa. Son payu est comme зa . [201] es esmu no ziemeļiem, tur vīnu neko daudz nedzēra. Tur visi dzēra alu. Blakus mūsu mājai bija liels alusbrūzis. Apiņus veda vezumiem, un man bija pretīga apiņu smarža. Un apiņu lauki arī.Je n’aime pas les houblons[202] . Nepavisam arī ne. Tad tas vīrs, kam piederēja brūzis, sacīja, lai mēs ar māsu nākam apskatīties uz brūzi un krietni nogaršojam alu, un tad mums arī apiņi iepatikšoties. Un tā patiešām bija. Tad mums iepatikās. Vajadzēja tikai dzert alu. Un tad mums iepatikās apiņi arī. Bet Fontēns ir traks uz vīnu. Viņš vienreiz pārnesa zaķi un lika man izsutināt vīna mērcē, zināt, tādā melnā mērcē ar vīnu, sviestu, sēnēm un sīpoliem, un vēl sazin ko, tam zaķim. Kas tur ko neiztaisīt, es iztaisu ar, viņš ēd un laizās: La sauce est meilleure que le jack. Dans son pays c’est comme зa. Il y a beaucoup de gibier et de vin. Moi j’aimes les pommes de terre, le saucisson, et la biиre. C’est bon la biиre. C’est trиs bon pour la santй . [203]

— Ļoti labs, — es piekritu, — un vīns arī.

— Jūs esat mats matā kā Fontēns. Bet te dara tādas lietas, kādas es nekad nebiju redzējusi. Un diez vai jūs ar būsiet redzējis. Pie mums te bija amerikāņi, kas lēja alū viskiju!

— Nevar būt, — es sacīju.

— Jā. Dieva goda vārds. Et aussi une femme qui a vomis sur la table!

—Comment?

—C’est vrai. Elle a vomis sur la table . [204] un pēc tam viņa vēma uz kurpēm. Un tad viņi atbrauca vēl otru reizi un teica, ka svētdien šie atkal gribot salasīties pie mums, nu nē, es sacīju! Kad viņi piebrauca, es noslēdzu durvis.

— Jā, mēs esam riebīgi, kad piedzeramies.

— Ziemas vakaros, kad puiši braukā uz ballēm, viņi pietur te savas mašīnas, iekšā nenāk, tāpat uzsauc Fontēnam: «Hei, Sem, iznes mums pudelīti vīna!» — vai arī nopērk alu un tad izvelk no kabatas kandžas pudeli, lej kandžu alū un dzer. Kaut ko tādu es redzēju pirmo reizi mūžā, dieva vārds. Liet alū šņabi! Nē, kaut ko tādu es nevaru saprast!

— Ja viņi nedabū izvemties, viņi nejūtas dzēruši.

— Reiz viens no puišiem, kas pie mums nāk, atbrauc un saka, lai es uztaisot vakariņas, un pasūta divas pudeles vīna, šie te iegriezīšoties ar savām meitenēm, paēdīšot un tad braukšot uz balli. Labi, es ar mieru. Iztaisu arī vakariņas, un šie atbrauc, bet jau piedzērušies. Tad viņi sāk liet viskiju vīnā. Dieva goda vārds! Es saku Fontēnam: «On va кtre malade! Oui, il dit. » Un tad meitenēm palika slikti, žēl skatīties, tādas jaukas, glītas meitenes. Viņas sāka vemt turpat pie galda. Fontēns gribēja ņemt viņas pie rokas un aizvest uz vienu vietu, lai viņas tur tiek galā, bet puiši saka, nē, lai paliek, viņām tepat pie galda ir labi.

Pa to starpu ienāca Fontēns.

— Kad viņi atkal parādījās, es aizslēdzu durvis. Nē, es sacīju, ne par simt piecdesmit dolāriem arī ne. Dievs, stāvi man klāt!

— Franču valodā tādiem cilvēkiem ir trāpīgs vārds, — Fontēns sacīja. Viņš izskatījās ļoti vecs un saguris no karstuma.

— Kāds?

— Cochon , [205] — viņš kautrēdamies diezgan negribīgi izgrūda neglīto vārdu. — Viņi uzvedās kā cochon. C’est un mot trиs fort, — viņš atvainojās, — mais vomir sur la table[206] . — Viņš skumīgi nošūpoja galvu.

— Cochons, — es teicu. Tie viņi patiešām ir — cochons. Salauds . [207]

Šo vārdu rupjums derdzās Fontēnam. Viņš tad labprātāk runāja ko citu.

— Il y a des gens trиs gentils, trиs sensibles, qui viennent aussi[208] — viņš sacīja. — Piemēram, virsnieki no cietokšņa. Ļoti jauki cilvēki. Labi puiši. Visi, kas vien kādreiz bijuši Francijā, nāca pie mums vīnu dzert. Viņiem garšoja vīns.

— Viens bija tāds virsnieks, — Fontēna kundze stāstīja, — ko sieva nekur nelaida. Viņš tad sacīja sievai, ka esot noguris un iešot gulēt, kā viņš gultā, sieva prom uz kino, bet, kā sieva uz kino, viņš šurp — dažreiz pat pidžamā, tikai šineli uzsviedis plecos. «Alu, Marija, alu, dieva dēļ!» Tā viņš sēdēja pidžamā un dzēra, un tad gāja atpakaļ uz cietoksni, lai tiktu gultā, pirms sieva pārnāk no kino.

— C’est un original , — Fontēns sacīja, —mais vraiment gentil . Jauks cilvēks.

— Jā, patiešām jauks cilvēks, — piekrita Fontēna kundze, — un viņš vienmēr bija gultā, kad sieva nāca no kino.

— Rīt man jābrauc projām, — es teicu. — Uz indiāņu rezervātu. Mēs braucam uz teteru sezonas atklāšanu.

— Jā? Bet jūs atkal atgriezīsieties, vai ne? Jūs taču atkal atbrauksiet?

— Noteikti.

— Tad vīns būs jau norūdzis, — Fontēns sacīja. — Mēs izdzersim kādu pudeli kopā.

— Trīs pudeles, — teica Fontēna kundze.

— Es atgriezīšos.

— Mēs jūs gaidīsim, — sacīja Fontēns.

— Ar labu nakti, — es sacīju.

No medību brauciena mēs atgriezāmies agrā pēcpusdienā. Mēs bijām kājās jau no pieciem rīta. Vakar mums bija krietni paveicies, bet šorīt mēs teterus ne redzēt nedabūjām. Vaļējā mašīnā braucot, mēs bijām stipri sakarsuši, un pusdienu vietai izvēlējāmies liela ceļmalas koka ēnu. Saule bija augstu un ēnas laukumiņš mazs. Mēs ēdām sendvičus un sausiņus ar sendviču pildījumu, bijām izslāpuši un noguruši, un jutāmies atviegloti, kad beidzot izkļuvām uz šosejas, kas veda uz pilsētu. Mēs uzdūrāmies pļavas sunīšu kolonijai un, apturējuši mašīnu, sākām šaut sunīšus ar revolveri. Divus nošāvām un metām mieru, jo netrāpījušās lodes sitās pret akmeņiem un zemes kukuržņiem un aizlidoja pa lauku, bet aiz lauka strautmalā auga koki un varēja saskatīt mājas, un mēs negribējām nokļūt nekādās nepatikšanas noklīdušas lodes dēļ. Tāpēc mēs braucām vien tālāk, līdz kamēr ceļš pa nogāzes slīpumu nolaidās pilsētas nomalē. Pāri līdzenumam tālumā slējās kalni. Šodien tie likās zili un sniegotās galotnes mirguļoja kā stikls. Vasara jau gāja uz beigām, bet jaunais sniegs kalnu galotnēs vēl nebija uzkritis, tur bija palicis tikai vecais, saules sakausētais, un ledus, kas no liela tāluma spīdēja visai spoži.

Mēs bijām iztvīkuši pēc vēsuma un paēnas. Mūsu sejas bija apsvilušas saulē, lūpas čulgās no solončaka putekļiem. Mēs iegriezām mašīnu Fontēnu gatvē, apturējām pie mājas un gājām iekšā. Ēdamistabā mūs apņēma vēsums. Fontēna kundze bija viena.

— Man ir tikai divas pudeles alus, — viņa sacīja. — Viss izgājis. Jaunais vēl nav labi norūdzis.

Es iedevu viņai dažus putnus. — Tas ir labi, — viņa teica. — Krietni jums veicies. Paldies. Tas ir labi. — Viņa aiznesa putnus nolikt vēsumā. Kad alus bija izdzerts, es piecēlos. — Mums nu jābrauc, — sacīju.

— Bet vakarā jūs atnāksiet, labi? Fontēnam būs vīns.

— Pirms aizbraukšanas noteikti iegriezīsimies.

— Jūs braucat projām?

— Jā, Rīt dodamies ceļā.

— Tas gan ir slikti, ka jūs aizbraucat. Atnāciet šovakar, Fontēnam būs vīns. Mēs sarīkosim a fкte uz atvadībām.

— Pirms aizbraukšanas noteikti iegriezīsimies.

Bet to pēcpusdienu mums vajadzēja nosūtīt telegrammas un pielabot mašīnu — ar akmens šķembu bija pārplēsta riepa, — tāpēc es paliku bez mašīnas, un man vajadzēja staigāt pa pilsētu kājām, kārtojot visu, kas pirms aizbraukšanas kārtojams. Ap vakariņu laiku es jau biju pārāk noguris, lai kaut kur ietu, Un negribējās runāt svešā valodā. Mēs gribējām vienīgi agrāk likties gulēt.

Kad es jau biju apgūlies un visa mūsu vasaras mantība istabas vidū gaidīja iesaiņošanu, un pa atvērtiem logiem plūda tālo kalnu dzestrums, es domāju — cik nekrietni bija neaiziet pie Fontēniem, tomēr pēc brītiņa biju jau aizmidzis. Visu nākošo rītu mēs kravājāmies, tās bija mūsu vasaras beigas. Mēs paēdām pusdienas un divos bijām saposušies ceļam.

— Mums jāiegriežas pie Fontēniem un jāatvadās, — es sacīju.

— Noteikti.

— Šķiet, viņi mūs gaidīja vakar vakarā.

— Vajadzēja gan aiziet.

— Jā, žēl, ka neaizgājām.

Mēs atvadījāmies no viesnīcas pārvaldnieka, no Larija un citiem mūsu draugiem pilsētā un braucām pie Fontēniem. Abi viņi bija mājās. Priecīgi mūs sagaidīja. Fontēns izskatījās vecs un noguris.

— Mēs domājām, ka jūs vakar atbrauksiet, — Fontēna kundze sacīja. — Fontēnam bija trīs pudeles vīna. Kad jūs neatbraucāt, viņš izdzēra visu pats.

— Mēs tikai uz brītiņu, — es teicu. — Iegriezāmies atvadīties. Mēs vakar gribējām atnākt. Mēs taisījāmies nākt, bet bijām pārāk noguruši no ceļa.

— Uznes vīnu, — Fontēns sacīja.

— Vīna vairs nav. Tu visu izdzēri.

Fontēns izskatījās ļoti nelaimīgs.

— Es aiziešu pakaļ, — viņš teica. — Ilgi nebūšu, dažas minūtes. Vakar es visu izdzēru. To vīnu, kas bija nests jums.

— Es jau tad nodomāju, ka jūs gan esat pārāk noguruši Ak dievs, es domāju, viņi ir tā noguruši, ka nevarēs atnākt, — sacīja Fontēna kundze. — Aizej gan dabū vīnu, Fontēn!

— Es aizvedīšu jūs ar mašīnu, — es piedāvājos.

— Labi, — Fontēns atbildēja. — Tā būs ātrāk.

Mēs izbraucām ar mašīnu uz šosejas un kādu jūdzi tālāk nogriezāmies sānceļā.

— Šis vīns jums garšos, — Fontēns sacīja. — Šoreiz īpaši izdevies. Būs jums šodien vakariņās.

Mēs apstājāmies pie baļķu mājeles. Fontēns pieklauvēja. Neviens neatsaucās. Tad mēs gājām apkārt. Sētas durvis arī bija aizslēgtas. Pie durvīm mētājās tukšas konservu bunžas. Mēs paskatījāmies pa logu. Iekšā neviena nemanīja. Virtuve bija nekārtīga un netīra, un visas durvis un logi cieši noslēgti.

— Še tev kuņas dēls! Kur viņa varētu būt aizgājusi? — Fontēns šķendējās. Viņš bija izmisis.

— Es zinu, kur var dabūt atslēgu, — viņš teica. — Pagaidiet tepat! — Es noskatījos, kā viņš aiziet līdz tuvējai mājelei, pieklauvē, iznāk sieviete, parunā un beidzot viņš čāpo atpakaļ. Atslēgu bija dabūjis. Mēs izpūlējāmies gan gar priekšējām, gan sētas durvīm, bet atslēgt neizdevās.

— Vai nav kuņas dēls, — Fontēns teica. — Viņa ir kaut kur aizgājusi.

Pa logu varēja pat redzēt, kur glabājas vīns. Loga tuvumā varēja jau sajust, ka ož pašā mājā. Tā bija saldi šķebīgā indiāņu māju smirdoņa. Fontēns pēkšņi paķēra dēļa galu un sāka rakt zemi pie sētas durvīm.

— Es tikšu iekšā, — viņš teica, — Es tikšu iekšā tāpat, kuņas dēls!

Kaimiņu mājas pagalmā kāds vīrs darbojās ap veca forda priekšējiem riteņiem.

— Labāk nevajag, — es sacīju. — Tas vīrs vēl ieraudzīs. Viņš skatās.

Fontēns atlieca muguru. — Pamēģināsim vēlreiz ar atslēgu, — viņš teica. Mēs mēģinājām vēlreiz ar atslēgu, bet veltīgi. Atslēga abos virzienos griezās tikai līdz pusei.

— Iekšā tikpat netiekam, — es sacīju. — Brauksim vien atpakaļ.

— Vēl parakšos zem sētas durvīm, — Fontēns neatlaidās.

— Nē, es nevaru to pieļaut, tas ir bīstami.

— Parakšos un cauri.

— Nē, — es sacīju. — Tas vīrs redzēs. Un tad jums atņems vīnu.

Mēs kāpām mašīnā un braucām atpakaļ pie Fontēniem, pa ceļam pieturējuši un atdevuši atslēgu. Fontēns spēja vairs tikai izgrūst nesakarīgus angļu lamu vārdus. Viņš bija satriekts. Mēs atgriezāmies mājās.

— Šito kuņas dēlu! — viņš teica. — Mēs nedabūjām vīnu. Netiku pats pie sava vīna!

Prieks Fontēna kundzes sejā apdzisa. Fontēns nosēdās kaktā un sažņaudza galvu rokās.

— Mums nu jābrauc, — es sacīju. — Nebēdājiet par vīnu, tas nav svarīgi. Izdzeriet vēlāk uz mūsu veselību.

— Kur tā dullā bija aizskrējusi? — Fontēna kundze jautāja.

— Vai es zinu, — Fontēns atbildēja. — Piķis sazina, kur aizdauzījusies. Un tagad jums jābrauc projām bez vīna.

— Ir jau labi, — es teicu.

— Nav gan labi, — kratīja galvu Fontēna kundze.

— Mums nu jābrauc, — es sacīju. — Palieciet sveiki, lai jums labi klājas! Paldies par visu!

Fontēns grozīja galvu. Viņš jutās apkaunots. Fontēna kundze bija bēdīga.

— Neraizējieties vairs par to vīnu, — es sacīju.

— Viņam tik ļoti gribējās, lai jūs šo vīnu nogaršotu, — Fontēna kundze teica. — Jūs atbrauksiet nākošvasar?

— Nē. Varbūt aiznākošo.

— Redzi, nu! — Fontēns teica sievai.

— Ardievu, — es sacīju. — Nebēdājiet par vīnu. Uzdzeriet uz mūsu veselību, kad būsim projām! — Fontēns kratīja galvu. Viņš nepasmaidīja. Viņš saprata, ka viss pagalam.

— Tas kuņas dēls, — Fontēns vēl nolamājās.

— Vakar vakarā viņam bija veselas trīs pudeles, — Fontēna kundze sacīja, lai mierinātu vīru. Viņš pakratīja galvu.

— Ardievu, — viņš teica.

Fontēna kundzei sakāpa asaras acīs.

— Ardievu, — viņa sacīja. Viņai bija žēl Fontēna.

— Ardievu, — sacījām mēs. Mums visiem bija ļoti skumji. Abi stāvēja durvīs, kad mēs iekāpām mašīnā un es iedarbināju motoru. Mēs pamājām. Viņi bēdīgi stāvēja uz lieveņa. Fontēns izskatījās ļoti vecs. Kundze izskatījās bēdīga. Viņa vēl māja mums, kad Fontēns jau iegāja istabā. Mēs izbraucām uz šosejas.

— Viņi bija tik nelaimīgi. Fontēns jutās drausmīgi.

— Vajadzēja atbraukt vakar vakarā.

— Jā, vajadzēja.

Mēs bijām jau cauri pilsētai uz gludās šosejas, ar nopļautu lauku rugainēm gar malām un kalnu roboto līkni pa labi. Izskatījās pēc Spānijas, bet bija mūsu pašu Vaiominga.

— Jācer, ka viņiem klāsies labi.

— Neklāsies, — es atbildēju, — un Šmits netiks par prezidentu.

Asfalts beidzās. Tālāk sākās grantēts ceļš, kas no ielejas līdzenuma ielocījās starp divu kalnu pakājēm un kāpa augstāk. Zeme te pakājēs bija sarkana, ar pelēku vērmeļu kumšķiem apaugusi, ceļam augstāk pakāpjoties, mēs pāri pauguriem redzējām ieleju un kalnu grēdu. Tagad tā bija tālāk, un Vaiominga vēl vairāk izskatījās pēc Spānijas. Ceļš meta līkumu, lai atkal uzvītos augstāk, un mēs ieraudzījām priekšā ceļa putekļos peramies dažas irbes. Mums tuvojoties, viņas, spārnus drudžaini sitot, uzspurdza gaisā, tad slaidi nolaidās gar paugura slīpumu zemāk.

— Kas par lieliem, skaistiem putniem! Daudz lielākas par Eiropas irbēm.

— Kā sacītu Fontēns, laba zeme medībām.

— Un kad būs izmedīta?

— Viņi būs jau nomiruši.

— Zēns nebūs.

— Kā mēs varam apgalvot, ka nebūs? — es teicu.

— Vajadzēja vakar aiziet pie viņiem.

— Jā, diemžēl, — es sacīju. — Vajadzēja.

SPĒLMANIS, MŪĶENE UN RADIO

Viņus ienesa ap pusnakti, un pēc tam līdz pašam rītam pa visām stāva palātām skanēja krieva bļāvieni.

— Kur viņš ievainots? — misters Freizers jautāja dežurējošai māsai.

— Liekas, ciskā.

— Un tas otrais?

— Tas laikam nebūs dzīvotājs.

— Kur viņam trāpīts?

— Divreiz vēderā. Bet atrada tikai vienu lodi.

Abi, meksikānis un krievs, bija cukurbiešu novācēji, tovakar viņi sēdēja nakts restorānā un dzēra kafiju, kad durvīs parādījās kāds vīrs un sāka šaut uz meksikāni. Krievs palīda zem galda, un beidzot šāviens, tēmēts meksikānim, kas jau gulēja uz grīdas ar divām lodēm vēderā, ķēra arī viņu. Tā vismaz bija rakstīts avīzē.

Meksikānis atbildēja policijai, ka viņam neesot ne jausmas, kas uz viņu šāvis. Tā būšot bijusi nejaušība.

— Kāds pavisam nejauši astoņas reizes uz jums izšauj un divas reizes pat trāpa — gluži netīšām, ko?

— Si, Seńor , — atbildēja meksikānis, kam vārdā bija Kaetano Ruiss.

— Nejaušība, ka viņš man vispār trāpīja, tas ķeiris, — meksikānis paskaidroja tulkam.

— Ko viņš saka? — vaicāja izmeklēšanas seržants, skatīdamies pāri gultai uz tulku.

— Viņš apgalvo, tā esot bijusi nejaušība.

— Saki, lai viņš runā taisnību un ka viņam tāpat jāmirst, — teica detektīvs.

— Na, — iebilda Kaetano, — bet jūs sakiet viņam, ka man ir ļoti slikti un es nevēlētos tik daudz runāt.

— Viņš esot sacījis patiesību, — teica tulks, tad pusčukstus turpināja. — Viņš nezina, kas šāvis. Šāvuši no muguras.

— Jā, — novilka detektīvs. — Tas jau būtu lieliski, ka no muguras, tikai kāpēc lodes trāpījušas no priekšas?

— Varbūt viņš izlocās? — sacīja tulks.

— Klausies tu man, — teica detektīvs, kratīdams pirkstu gandrīz pie paša Kaetano deguna, kas asi slējās no mironīgi dzeltenās sejas, kurā dzīvas likās vairs tikai degošas vanaga acis, — man nospļauties, kas uz tevi šāvis, bet skaidrībai jābūt. Vai tad tu negribi, lai tas, kas uz tevi šāva, saņem sodu? Pārtulko viņam, — detektīvs griezās pie tulka.

— Viņš grib, lai tu pasaki, kas šāva.

— Mandarlo al carajo , [209] — teica Kaetano, būdams ļoti noguris.

— Viņš nemaz neesot to cilvēku redzējis, — sacīja tulks. — Es jau teicu, ka šauts no muguras.

— Paprasi, kas šāva uz krievu.

— Nabaga krievs, — teica Kaetano, — gulēja uz grīdas, galvu rokās saķēris. Kā viņš sāka bļaut, kad lode viņam trāpīja, tā bļauj vēl tagad. Nabaga krievs.

— Esot bijis kāds nepazīstams vīrs. Varbūt tas pats šāvis arī uz viņu.

— Klausies, — teica detektīvs. — Te nav Čikāga. Un tu neesi gangsteris. Un netaisi te nekādu ķinīti. Nav nekas negodīgs pateikt, kas uz tevi šāvis. Katrs tavā vietā pateiktu. Kā gan citādi. Iedomājies, ka tu nepateiksi un viņš sašaus vēl kādu. Iedomājies, viņš var nošaut sievieti vai bērnu. Tāds cilvēks nedrīkst staigāt brīvībā. Pasakiet jūs viņam, — detektīvs griezās pie mistera Freizera. — Es neuzticos šim blēdīgajam tulkam.

— Es esmu ļoti uzticams, — tulks iebilda. Kaetano skatījās uz misteru Freizeru.

— Paklau, amigo , — teica misters Freizers. — Policists saka, mēs neesot patlaban kaut kur Čikāgā, bet Heilijā, Montānas štatā. Jūs neesot bandīts un nevajagot uzvesties kā filmā.

— Es viņam ticu, — Kaetano rāmi atbildēja. —Ya lo creo .

— Neesot nekāds negods uzrādīt uzbrucēju. Jebkurš to būtu darījis, viņš saka. Lai padomājot, kas notikšot, ja, sašāvis tevi, šis cilvēks ietu un sašautu sievieti vai bērnu.

— Es neesmu precējies, — atbildēja Kaetano.

— Viņš saka — jebkuru sievieti vai bērnu.

— Tas vīrs taču nav ārprātīgs, — teica Kaetano.

— Viņš saka, tev vajagot uzrādīt, — misters Freizers nobeidza.

Paldies, — pateicās Kaetano. — Jūs ļoti labi tulkojāt. Es pats runāju angliski, bet slikti. Toties saprotu visu. Kā jūs salauzāt kāju?

— Kritu no zirga.

— Cik nelaimīgi. Jūtu līdzi. Stipri sāpēja?

— Nu vairs ne. No sākuma gan.

— Paklausieties, amigo, — Kaetano lūdza, — man nemaz nav spēka. Jūs mani atvainosiet. Sāp arī, ļoti sāp.

Iespējams, ka pat nomiršu. Lūdzu, lai tas policists iet projām, es esmu tik ļoti noguris. — Viņš sakustējās, it kā gribētu pagriezties uz sāna, un nesacīja vairs nekā.

— Es pasacīju viņam visu tieši tā, kā jūs teicāt, un viņš lūdza atbildēt, ka viņš patiešām nezina, kas uz viņu šāvis, ka viņš patlaban jūtas ļoti slikti un gribētu, lai jūs viņu nopratināt vēlāk, — misters Freizers sacīja.

— Vēlāk viņš var būt jau miris.

— Ļoti iespējams.

— Tāpēc es gribu nopratināt viņu tūlīt.

— Kāds šāvis uz viņu no muguras, es jau teicu, — iejaucās tulks.

— Nu, dievs ar jums, — norūca izmeklēšanas seržants un iebāza piezīmju grāmatiņu kabatā.

Ārā, gaitenī, izmeklēšanas seržants un tulks palika stāvot pie mistera Freizera stumjamā krēsla.

— Tātad jūs arī domājat, ka uz viņu kāds šāvis no muguras?

— Jā, — Freizers atbildēja. — Kāds šāvis uz viņu no muguras. Vai jums nav vienalga?

— Nevajag dusmoties, — sacīja seržants. — Kaut es mācētu spāniski.

— Kāpēc neiemācāties?

— Jums nav par ko dusmoties. Kāds man prieks uzdot jautājumus visādiem meksikāņiem? Cita lieta, ja es mācētu spāniski.

— Jums nav jāmāk spāniski, — sacīja tulks. — Droši varat paļauties uz mani.

— Nu, dievs ar jums, — seržants vēl noteica. — Tātad uz redzēšanos. Es vēl pie jums iegriezīšos.

— Paldies! Es vienmēr esmu uz vietas.

— Liekas, jums iet uz labo pusi, vai ne? Tik nelaimīgs kritiens. Vajadzēja ar tā nelaimēties.

— Nu jau ir krietni labāk, kauls saaug.

— Jā, bet ātri tas neiet. Vēl ilgi, ilgi, kamēr saaugs.

— Piesargieties, lai jums kāds neiešauj mugurā.

— Gan jau, — viņš sacīja, — gan jau kaut kā. Labi vismaz, ka jūs neesat dusmīgs.

— Uz redzēšanos, — teica misters Freizers.

Misters Freizers nu jau ilgi nebija redzējis Kaetano, bet māsa Cecīlija katru rītu pastāstīja, kā viņam klājas. Viņš esot tik pacietīgs, ne par ko nesūdzoties, un viņam esot ļoti slikti. Sācies peritonīts, un ārsti necerot, ka viņš palikšot dzīvs. — Nabaga Kaetano, — māsa Cecīlija sacīja, — viņam ir tik skaistas rokas, tik smalka seja, un ne par ko viņš nežēlojas. Bet smaka tagad jau patiešām drausmīga. Tad viņš rāda ar pirkstu uz degunu, bēdīgi smaida un krata galvu, — viņa stāstīja. — Viņš tā cieš no smakas. Ļoti kautrējas, — teica māsa Cecīlija. — Jā, viņš ir jauks slimnieks. Visu laiku smaida. No grēksūdzes viņš atteicās un solīja savas lūgšanas noskaitīt pats, bet no tiem meksikāņiem pa visu garo laiku, ko viņš te guļ, gan neviens nav atnācis apraudzīt. Krievu uz nedēļas beigām rakstīs laukā. Man nav nekas pret to krievu, — māsa Cecīlija sacīja, — viņam, nabaga zēnam, arī sāpēja. Lode bija eļļaina un netīra, brūce iekaisa, bet viņš tomēr taisīja pārāk lielu troksni, un bez tam man vienmēr mīļāki ir sliktie. Kaetano ir slikts cilvēks. Jā, citādi nemaz nevar būt, ļauns caurcaurēm, tik smalks un lunkans, un rokas savu mūžu nav darba redzējušas. Viņš nav nekāds biešu vācējs. Zinu, ka nav. Biešu vācējam nebūtu tik gludas rokas, bez nevienas tulzniņas. Tādas var būt tikai sliktam cilvēkam, es zinu. Iešu un lūgšu dievu par viņu. Nabaga Kaetano, viņš cieš tik drausmīgas mokas un pat neiekunkstas. Diezin par ko viņu sašāva? Nabaga, nabaga Kaetano! Iešu lejā un lūgšu dievu par viņu.

Māsa Cecīlija gāja lejā un lūdza par viņu dievu.

Šajā slimnīcā radio kaut cik pieklājīgi sāka skanēt tikai ap vakara krēslu. Tas bija it kā tāpēc, ka zemē daudz rūdas vai tuvumā kalni, bet radio lāgā nedarbojās, kamēr logi nekļuva tumši, toties visu nakti radio skanēja lieliski, un, kad viena stacija apklusa, varēja pārslēgties uz otru, tālāk rietumos. Pēdējā, ko varēja dabūt, bija Sietla, Vašingtonas štatā, un laikā starpības dēļ, kad viņi nopīkstināja četrus no rīta, te slimnīcā bija pieci; sešos jau atkal varēja klausīties Mineapolisas rīta pārraidi. Tas arī bija iespējams laika starpības dēļ, un misteram Freizeram patika iztēloties, kā orķestris salasās uz rīta pārraidi, kā ar saviem instrumentiem mūziķi rīta ausmā kāpj no tramvajiem un ieiet studijā. Var jau būt, ka tā nemaz nenotika, varbūt savus instrumentus viņi glabāja turpat studijā, bet misters Freizers vienmēr iztēlojās viņus ejam ar instrumentiem. Viņš nekad nebija bijis Mineapolisā un, jādomā, nekad arī nebūs, bet zināja, kā tur varētu izskatīties rīta agrumā.

Pa slimnīcas logu varēja redzēt klaju lauku ar aplauzītiem dadžu stublājiem pāri sniegam un kailu sarkana māla krauju. Kādu rītu ārsts, gribēdams parādīt misteram Freizeram divus fazānus kārpāmies sniegā, pievilka viņa gultu pie loga, no gultas gala nokrita naktslampiņa un trāpīja misteram Freizeram pa galvu. Tagad tas vairs neizklausās tik jocīgi, bet toreiz gan bija smiekli. Visi skatījās pa logu, un ārsts, nē, nedomājiet, patiešām lielisks ārsts, rādīja fazānus un bīdīja gultu — un tad pēkšņi kā joku filmā misters Freizers norāvās pa galvu ar lampas čuguna pamatni un kājas vien notirināja. Tā bija it kā antitēze ārstniecībai un visam, kā dēļ cilvēki guļ slimnīcā, un visi vareni smējās, ka ārsts un misters Freizers tik lieliski izjokoti. Slimnīcā viss ir daudz vienkāršāks, arī joki.

Pa otru logu, ja gulta bija attiecīgi pagriezta, varēja redzēt pilsētu dūmu plīvurā un Dousona augstieni, ziemas sniegā pauguru virkne izskatījās pēc īstiem kalniem. Šīs tad nu bija divas iespējamās ainavas, kopš stumjamais krēsls bija izrādījies pāragrs. Un patiešām, ja reiz cilvēks ir slimnīcā, tad jau labāk gulēt gultā, un arī divas ainavas istabā ar pašam pēc patikas regulējamu temperatūru ir daudz labākas nekā tās citas, ko dažas minūtes var redzēt pa karstas, tukšas istabas logu, kur tu esi piestumts uz brīdi, kamēr iepriekšējais slimnieks izvests un jaunais vēl nav ievests. Ja istabā jānoguļ ilgāku laiku, skatam pa logu, lai kāds tas nebūtu, ir milzīga vērtība, tas kļūst bezgala nozīmīgs, un nekas pie tā nav maināms, arī redzes leņķis ne. Tāpat kā ar radio, dažas melodijas kļūst mīļas, mēs priecājamies, tās dzirdot, pierodam un pat dusmojamies uz jaunajām. Toziem labākās dziesmiņas bija «Dažus vienkāršus vārdus …», «Meitene dziedātāja» un «Mazie, mīļie meli». Citas dziesmas misteram Freizeram nebija pa prātam. «Mīļās Betijas» melodija gan arī būtu jauka, bet misteram Freizeram klausoties vienmēr mācās virsū šīs dziesmiņas parodijas vārdi, tik neķītri un piedauzīgi, ka pašam kauns, beidzot viņš, kad radio saka spēlēt «Betiju», tūlīt pārslēdzās uz futbolu.

Ap deviņiem no rīta sāka darboties slimnīcas rentgena aparāts, un tad klausīties radio, kas uztvēra vairs tikai Heiliju, bija veltīgi. Daudzi Heilijas radioīpašnieki protestēja pret slimnīcas rentgena aparātu, kas sagandēja viņiem rīta pārraides, bet nekādi soļi netika sperti, lai gan daudziem likās — slimnīca varētu gan darbināt savus rentgenus citās stundās, kad cilvēki neklausās radio.

Ap to laiku, kad radio vajadzēja ieslēgt, ienāca māsa Cecīlija.

— Kā jūtas Kaetano, māsa Cecīlija? — misters Freizers jautāja.

— Vai, viņam ir ļoti slikti.

— Nesamaņā?

— Nē, bet liekas, ilgi vairs nedzīvos.

— Un jūs?

— Uztraucos par viņu, un zināt — nu galīgi neviens pats nav pie viņa atnācis. Viņam jānomirst vienam kā sunim, un tiem meksikāņiem nav nekādas daļas! Tīrie necilvēki!

— Pēcpusdienā būs mačs, uznāksiet paklausīties?

— Vai, nē! Es pārāk uztraukšos! Es lūgšu kapelā dievu.

— Dzirdamība būs laba, — misters Freizers sacīja, — spēlēs pie jūras, laika starpība ir, pārraide būs jau pietiekami vēlu, lai mēs varētu klausīties.

— Nē, nē, es nevaru! Kad bija pēdējās starptautiskās es gandrīz galu dabūju. Kad vajadzēja sist «Atlētiem», es pilnā kaklā lūdzos: «Dievs, lai viņi trāpa! Mīļo dieviņ, liec viņiem iesist! Dievs kungs, dod viņiem vārtus!» Kad trešā spēle nāca uz beigām, nu, vai zināt, tas bija par daudz! Es brēcu: «Dievs, lai nu viņš iesit, kā nākas! Dievs kungs, vārtos! Vārtos!» Un tad bija soda sitiens «Kardināliem», ārprāts! «Dievs tēvs, lai viņi nenoķer! Lai viņu acis neredz bumbu! Dievs debesīs, lai viņiem iesit!» Un šī spēle būs vēl briesmīgāka! Spēlēs «Notre Dame». Svētā Jaunava! Nē, nē, es lūgšu dievu pie altāra! Par Svēto Jaunavu. Viņi spēlēs par Svēto Jaunavu! Jūs gan arī varētu kādreiz kaut ko uzrakstīt par mūsu Svēto Jaunavu. Jums vajadzētu to izdarīt. Jūs pats labi zināt, ka vajadzētu, mister Freizer.

— Es nezinu nekā tāda, ko par viņu vēl varētu rakstīt. Par viņu viss ir jau uzrakstīts, — misters Freizers sacīja. — Bez tam jums nemaz nepatiktu, kā es rakstu. Un Svētajai Jaunavai arī būtu gluži vienalga.

— Gan jau kādreiz uzrakstīsiet, — māsa sacīja.

— Zinu, ka uzrakstīsiet. Jums jāuzraksta par mūsu valdnieci, Svēto Jaunavu.

— Labāk nāciet augšā klausīties maču.

— Nē, nē, to man sirds netur. Es labāk pie altāra darīšu visu, kas manos spēkos.

Pēcpusdienā, kad komandas vēl nebija spēlējušas ne lāgā piecas minūtes, palātā ienāca praktikants un sacīja:

— Māsa Cecīlija grib zināt, kā norit spēle.

— Sakiet, ka viņiem ir jau vieni vārti.

Pēc maza brītiņa praktikants parādījās atkal.

— Sakiet, ka mūsējie visu laiku spiež viņus pie vārtiem, — misters Freizers ziņoja.

Vēl pēc kāda laiciņa viņš pazvanīja un izsauca sava stāva dežurējošo māsu: — Vai jūs nebūtu tik laipna un nenoietu lejā vai arī nosūtītu ziņu māsai Cecīlijai, ka pirmā ceturkšņa beigās bija četrpadsmit — nulle «Notre Dame » labā un ka viss kārtībā. Viņa var pārtraukt lūgšanas.

Drīz vien palātā ienāca māsa Cecīlija. Viņa bija ārkārtīgi uztraukta.

— Ko nozīmē četrpadsmit — nulle? — viņa jautāja. — Beisbolā tas nozīmētu, ka droši uzvarēts. Bet no futbola es neko nesajēdzu. Futbolā tas varbūt neko nenozīmē? Es labāk iešu atkal lejā un lūgšu dievu līdz spēles beigām.

— Svētā Jaunava viņus sasitīs. Ka es jums saku, — teica misters Freizers. — Palieciet tepat, un noklausīsimies kopā.

— Nē. Nē. Nē. Nē. Nē. Nē. Nē, — viņa sacīja. — Es tūlīt iešu lejā un lūgšu dievu!

Misters Freizers sūtīja lejā ziņu par katriem «Notre Dame » vārtiem un vēlāk, kad jau labu laiku bija satumsis, arī spēles iznākumu.

— Ko dara māsa Cecīlija?

— Vēl arvien lejā lūdz dievu, — dežūrējošā māsa atbildēja.

Masa Cecīlija parādījās otrā rītā. Viņa staroja un bija ļoti apmierināta.

— Es jau zināju, ka viņi nesasitīs mūsu Svēto Jaunavu, — viņa sacīja, — Viņu nesasitīs. Kaetano arī jūtas labāk. Viņam ir daudz labāk. Viņam būs viesi. Patlaban viņam vēl nav spēka kādu pieņemt, bet viņi atnāks, un apziņa, ka paša tautieši viņu nav aizmirsuši, palīdzēs viņam atkopties. Es aizgāju uz policiju pie tā O’Braiena un sacīju, lai viņi tur sameklē kādus meksikāņus un atsūta ciemos pie nabaga Kaetano. Viņš pēcpusdienā kādu atsūtīšot. Tad mūsu nabaga slimnieciņam kļūs vieglāk ap sirdi. Ir taču tik bēdīgi, kad neviens neapmeklē.

Pēcpusdienā ap pieciem palātā ienāca trīs meksikāņi,

— Vai drīkst? — apvaicājās garākais un arī resnākais ar ļoti biezām lūpām.

— Kāpēc ne? — atsaucās misters Freizers. — Sēstieties, kungi! Varbūt varu jūs pacienāt?

— Mīļš paldies, — sacīja resnākais.

— Paldies, — sacīja mazākais un melnākais.

— Paldies, nē, — sacīja tievais. — Man sakāps galvā. — Viņš padauzīja ar pirkstu pa pieri.

Kopēja ienesa glāzes. — Pasniedziet, lūdzu, viņiem pudeli, — misters Freizers teica kopējai. — Tas ir no Redlodžas, — viņš paskaidroja.

— Tātad labākais, — sacīja resnais meksikānis, — Daudz labāks nekā no Bigtimbera.

— Skaidrs, — piekrita mazais un melnais. — Dārgākais arī.

— Redlodžā ir gan lēti, gan dārgi, visādas cenas, — teica resnais.

— Cik lampu radio? — jautāja tas, kurš nedzēra.

— Septiņu.

— Skaists aparāts, — viņš teica. — Cik tāds maksā?

— Nezinu, — atbildēja misters Freizers. — Tas ir īrēts,

— Jūs, kungi, esat Kaetano draugi?

— Nē, — sacīja resnais, — esam draugos ar to, kas viņu sašāva.

— Policija lika mums atnākt, — mazākais paskaidroja.

— Mums abiem ir mazs krodziņš, — sacīja resnais, rādīdams uz to, kas nedzēra.

— Viņam arī ir savs krodziņš, — resnais pastiepa pirkstu uz mazo, melno. — Policija lika mums nākt, un tad mēs nācām arī,

— Esmu laimīgs par jūsu ierašanos.

— Mēs tāpat, — atbildēja resnais.

— Vēl vienu glāzīti?

— Kāpēc ne? — atsaucās resnais.

— Ar jūsu laipnu atvēli, — piebalsoja mazais, melnais.

— Man nē, — atteicās tievais. — Man sakāps galvā.

— Tad jau labi! — iesaucās mazais.

— Kāpēc nenogaršot? — sacīja misters Freizers. — Kas par to, ka mazliet sakāpj?

— Un pēc tam galvassāpes, — teica tievais.

— Vai jūs nevarat atsūtīt kādu no Kaetano draugiem? — Freizers jautāja.

— Viņam nav draugu.

— Katram cilvēkam ir draugi,

— Šim nav.

— Kas viņš ir?

— Kāršu spēlmanis.

— Labs?

— Domāju gan.

— No manis, — sacīja mazais, — viņš vinnēja simt astoņdesmit dolāru. Tagad pasaulē tādas naudas vispār vairs nav.

— No manis, — sacīja tievais, — viņš vinnēja divsimt vienpadsmit dolāru. Iedomājieties vien, kas tā par naudu!

— Es ar viņu nekad nespēlēju, — sacīja resnais.

— Tad viņam jābūt ļoti bagātam, — ieminējās misters Freizers.

— Ko jūs, nabagāks par mums visiem, — teica mazais meksikānis. — Tik vien viņam ir kā krekls mugurā.

— Un tas pats nekam vairs neder, — sacīja misters Freizers. — Sašauts vienos caurumos.

— Skaidrs.

— Tas, kas viņu sašāva, arī bija spēlmanis?

— Nē, biešu vācējs. Viņam vajadzēja atstāt pilsētu.

— Padomājiet vien, — sacīja mazais. — Labākais ģitārists pilsētā! Tāda mums nav bijis un nebūs,

— Šausmas.

— Domāju gan, — sacīja resnais. — Kā viņš spēlēja!

— Un citu ģitāristu jums pilsētā nav?

— Ne vēsts no ģitāristiem.

— Ir viens tīri labs akordeona spēlētājs, — sacīja tievais.

— Un vēl viens otrs uz citiem instrumentiem arī, — teica resnais. — Jūs mīlat mūziku?

— Kurš gan nemīl?

— Mēs varbūt kādu vakaru varētu atnākt un uzspēlēt? Kā jūs domājat — māsa atļautu? Viņa likās tāda sirsnīga.

— Noteikti atļaus, kad Kaetano jau varēs klausīties mūziku.

— Vai viņa nav padulla?

— Kas?

— Tā māsa?

— Nē, — teica misters Freizers. — Ļoti jauka sieviete, gudra un smalkjūtīga,

— Es neticu visiem tiem priesteriem, mūkiem un māsām, — sacīja tievais.

— Ļaunas atmiņas no zēna gadiem, — paskaidroja mazais, melnais.

— Es biju baznīcas zēns, — tievais lepni sacīja. — Tagad es neticu vairs nekam. Un baznīcā neeju.

— Kāpēc? Arī kāpj galvā?

— Nē, — sacīja tievais. — Tas ir alkohols, kas man sakāpj galvā. Reliģija ir opijs nabaga ļaudīm.

— Es biju domājis, ka nabaga ļaužu opijs ir marihuana, — teica Freizers.

— Jūs kādreiz esat smēķējis opiju? — resnais jautāja.

— Nē.

— Es arī ne, — viņš teica. — Izskatās pārāk bīstami. Cilvēks sāk un nevar vairs atmest. Tas ir ļaunums.

— Kā reliģija, — piebilda tievais.

— Šis te mums ir ļoti nikns uz reliģiju, — sacīja mazais, melnais meksikānis.

— Uz kaut ko cilvēkam jābūt niknam, — pieklājīgi teica misters Freizers.

— Un cienu tos, kas tic, jo viņi nav vainojami savā tumsonībā, — sacīja tievais.

— Tas ir labi, — teica misters Freizers.

— Ko mēs varētu jums atnest? — jautāja resnais meksikānis. — Varbūt jums kaut kas vajadzīgs?

— Es labprāt iedzertu kādu pudeli alus, ja te var dabūt labu alu.

— Mēs atnesīsim jums alu.

— Vēl kādu glāzīti ceļa kājai?

— Jūsu viskijs ir patiešām lielisks,

— Mēs jūs aplaupām.

— Es gan nevaru. Man sit galvā. Tad man ir nelaba dūša un sāk sāpēt galva.

— Visu labu, kungi!

— Visu labu un mīļš paldies!

Tad meksikāņi aizgāja, slimniekiem atnesa vakariņas un pienāca radio kārta — uzgriezts, cik klusu vien iespējams, radio atsāka parasto staciju maiņu: Denvera, Soltleiksitija, Losandželosa un Sietla. Misters Freizers nespēja iztēloties Denveru pēc tās raidījumiem. Toties viņš varēja to iztēloties pēc laikraksta «Denver Post » un noprecizēt priekšstatus pēc «The Rocky Mountain News ». Savas pilsētas daudzmaz spilgtāk iztēloties neļāva arī Soltleiksitijas un Losandželosas raidstacijas. Soltleiksitiju viņš varēja iedomāties vienīgi kā kaut ko ļoti tīru un garlaicīgu, toties Losandželosa pārāk daudz runāja par savām deju grīdām un lielajām viesnīcām, lai rosinātu viņa iztēli. Deju grīdas viņam neko neizteica. Bet Sietlu viņš iepazina sīki jo sīki, viņu taksometru kompānijai bija lielas, baltas mašīnas (katrā mašīnā savs radio), ar tādu mašīnu viņš katru nakti izbrauca uz restorānu Kanādas pusē un piedalījās jautro kompāniju izpriecās, sekodams mūzikas gabaliem, ko viņi pasūtīja pa telefonu. Katru nakti no diviem viņš dzīvoja Sietlā, klausīdamies visdažādāko cilvēku pasūtīto mūziku, un Sietla viņam bija tikpat reāla kā Mineapolisa, kur orķestranti rīta agrumā cēlās no siltām gultām, lai dotos uz studiju. Misters Freizers arvien vairāk iemīlēja Sietlu.

Meksikāņi atnāca un atnesa alu, bet nekāds labais alus tas nebija. Misters Freizers viņus pieņēma, bet nejutās spējīgs runāt, un, kad meksikāņi aizgāja, viņš zināja, ka otrreiz viņi vairs nenāks. Misteram Freizeram nepatika būt cilvēkos, kad viņš nevarēja paļauties uz saviem nerviem. Nervi sabruka uz piektās nedēļas beigām; protams, atlika vienīgi priecāties, ka tie vispār bija izturējuši tik ilgi, bet, jau iepriekš zinādams rezultātu, viņš negribēja ielaisties nekādos eksperimentos. To visu misters Freizers jau bija piedzīvojis. Jauns viņam bija vienīgi radio. Viņš spēlēja to caurām naktīm, nogriezis tik klusu, ka tik tikko varēja sadzirdēt, un bija iemācījies klausīties nedomājot.

Todien māsa Cecīlija ienāca palātā ap desmitiem no rīta un ienesa pastu. Viņa bija ļoti skaista, misteram Freizeram patika uz viņu skatīties un dzirdēt viņas balsi, bet pasts, nākdams it kā no citas pasaules, šķita svarīgāks. Šoreiz gan izrādījās, ka vēstulēs nekā interesanta nav.

— Jūs izskatāties daudz, daudz labāk, — viņa sacīja. — Jūs drīz vien mūs atstāsiet.

— Jā, — teica misters Freizers. — Un jūs šorīt izskatāties ļoti laimīga.

— Jā, tāda es jūtos. Man šorīt ir tā, ka es varētu kļūt svētā.

Misters Freizers mazliet apjuka.

— Jā, jā, — māsa Cecīlija turpināja. — Es vienmēr esmu gribējusi kļūt par svēto. Jau no bērnu dienām. Kad es biju vēl pavisam maza meitenīte, es domāju — pietiek atteikties no pasaules un aiziet klosterī, lai kļūtu par svēto. Es gribēju kļūt par svēto un domāju, ka man vajag izdarīt visu, lai kļūtu. Es cerēju, ka kļūšu svētā. Biju pārliecināta, ka kļūšu. Reiz bija mirklis, kad man jau likās, ka esmu. Es biju tik laimīga, tas šķita tik vienkārši un viegli. No rīta pamostoties, es jau biju pārliecināta, ka esmu svētā, bet izrādījās, ka ne. Es nekļuvu par svēto. Bet man tā gribētos! Neko citu es negribu. Tikai kļūt par svēto, Nekad neesmu gribējusi neko citu. Un šorīt man ir tā, it kā es varētu kļūt. Es atkal ceru un ticu, ka kļūšu.

— Protams, kļūsiet. Cilvēks vienmēr sasniedz to, ko grib, Tā man mācīts kopš bērnu dienām.

— Es nezinu. Kad es biju maza, viss likās tik vienkārši. Es zināju, ka būšu svētā. Kad es redzēju, ka tas nenotiek uzreiz, es sapratu, ka vajadzīgs ilgāks laiks. Tagad man tas liekas gandrīz vai pavisam neiespējami.

— Man jūsu izredzes šķiet pavisam drošas.

— Jūs tiešām tā domājat? Es negribu lai jūs tā runājat, tikai mani žēlojot. Nevajag mani žēlot. Kā es gribu kļūt svētā! Cik ļoti es gribu kļūt svētā!

— Jūs pavisam noteikti kļūsiet svētā, — misters Freizers sacīja,

— Nē, iespējams, ka tomēr nebūšu. Ai, kaut jel es kļūtu par svēto! Cik tad es būtu laimīga!

— Trīs pret vienu — jūs kļūsiet!

— Nē, nē, to jūs tikai tāpat vien runājat, Bet, ai, kaut jel es varētu kļūt par svēto! Kaut jel es varētu kļūt par svēto!

— Kā klājas jūsu draugam Kaetano?

— Viņš drīz būs pavisam vesels, viņam tikai ir paralīze. Viena lode ķērusi lielo stilba nervu, un tā kāja nu ir paralizēta. Ārsti to pamanīja tikai tad, kad viņam jau bija pietiekami labi, lai varētu sākt kustēties.

— Varbūt nervs atjaunosies.

— Es lūdzu dievu, lai tā būtu, — māsa Cecīlija sacīja.

— Jums vajadzētu ar viņu aprunāties.

— Man nevienu negribas redzēt.

— Viņu jums gribas redzēt, nestāstiet! Viņu iestums pie jums palātā.

— Lai notiek.

— Lai notiek.

Viņu iestūma izģindušu, gandrīz vai caurspīdīgu, viņa melnie mati bija noauguši gari, bet acis smējās, un lūpas smaidā atsedza apdrupušus zobus.

— Hola, amigo! Que tai?[210]

— Kā redzat, — sacīja misters Freizers. — Un jums?

— Dzīvs un ar stīvu kāju.

— Nelāgi, — teica misters Freizers. — Bet nervs var atjaunoties, un kāja būs atkal kā no jauna pielikta.

— Tā jau ārsti saka.

— Un sāpes?

— Nu vairs nesāp. Agrāk vēders, jā, tad es domāju, ka sajukšu prātā. Man likās, es nomiršu no sāpēm vien.

Māsa Cecīlija starodama skatījās uz abiem.

— Viņa stāstīja, ka jūs ne iekunkstējies neesat.

— Tik daudz cilvēku palātā, — iebilda meksikānis.

— Un kā jums sāpēja, stipri?

— Pietiekami stipri. Protams, ne tik briesmīgi kā jums. Kad māsa bija aizgājusi, es vienmēr raudāju kādu stundu vai pat divas. Tas mani kaut cik nomierināja. Mani nervi vairs nekam neder.

— Jums ir radio. Ja man būtu atsevišķa istaba un radio, es raudātu un bļautu visu nakti,

— Šaubos.

— Un kā vēl! Tas ir ļoti veselīgi. Bet, kad tik daudz cilvēku, nevar.

— Galu galā, — misters Freizers sacīja, — rokas jums veselas. Man stāstīja, jūs savu maizīti pelnot ar rokām.

— Un ar galvu, — viņš piebilda, padauzīdams ar pirkstu galiem pieri. — Bet galva nav tik svarīga.

— Te bija atnākuši trīs jūsu tautieši.

— Ko policija sūtīja pie manis.

— Viņi atnesa alu.

— Kas droši vien bija slikts.

— Alus bija slikts.

— Šonakt, atkal policijas sūtīti, viņi dziedās man serenādi. — Viņš iesmējās, bet tūlīt rādīja uz vēderu. — Es vēl nevaru smieties. Kā muzikanti viņi ir briesmīgāki par nāvi.

— Un tas, kurš uz jums šāva?

— Galīgs idiots. Es iespēlēju no viņa kārtīs trīsdesmit astoņus dolārus. Atradis, par ko šaut!

— Tie trīs sacīja — jūs vinnējot daudz naudas.

— Esmu plikāks par baznīcas žurku.

— Kā tā?

— Nabaga ideālists. Ilūziju upuris. — Viņš sāka smieties, tad sakoda zobus un saķēra vēderu. — Es esmu profesionāls kāršu spēlmanis, bet es mīlu spēli kā tādu. Īstu, lielu spēli. Sīka spēle vienmēr ir blēdīga. Bet īstai spēlei vajadzīga laime. Man nav laimes.

— Nekad?

— Nekad un nekur. Ņemsim kaut vai to stulbeni, kas mani sašāva. Varbūt viņš mācēja šaut? Nē. Pirmo lodi viņš aizšauj piķis zina kur, uz otrās uzraujas tas nabaga krievs. Jau tā ir tīrā palaimēšanās. Un kas notiek tālāk? Viņš trāpa man divas reizes vēderā! Tam vīram ir laime. Man nav. Viņš taču netrāpītu pat zirgam, turēdams to aiz kāpšļa! Tīrā laimes spēle.

— Es domāju, viņš vispirms sašāva jūs un tad to krievu.

— Nē, krievu papriekšu, mani pēc tam. Avīzē bija kļūda.

— Kāpēc jūs nešāvāt pretim?

— Es nekad nenēsāju revolveri. Ja es nēsātu revolveri, tad, pie manas laimes, mani stieptu uz karātavām desmitreiz gadā. Esmu tikai sīks kāršu blēdis, nekas vairāk. — Viņš apklusa, tad turpināja: — Kad esmu iespēlējis kādu summu, es sāku riskēt un, kā riskēju, tā zaudēju. Man ir gadījies uz kauliņiem nopasēt pie trim tūkstošiem dolāru un pagrūst sešus. Un ar labiem kauliņiem. Ne vienreiz vien.

— Kāpēc tad spēlēt?

— Ja kaut cik vēl dzīvošu, laime varbūt uzsmaidīs. Man nelaimējas nu jau piecpadsmit gadus. Bet, ja man kaut vienu reizi palaimēsies, es kļūšu bagāts. — Viņš pasmīnēja. — Es labi spēlēju, man patiešām pienāktos būt bagātam.

— Jums nelaimējas visās spēlēs?

— Visās, un ar sievietēm tāpat. — Viņš atkal pasmaidīja, rādīdams savus apdrupušos zobus.

— Patiešām?

— Patiešām.

— Un kas atliek?

— Turpināt lēnām un pacietīgi, kamēr laime uzsmaida.

— Bet ar sievietēm?

— Nevienam spēlmanim nav laimes pie sievietēm. Spēlmanis ir pārāk koncentrēts. Viņš strādā pa naktīm. Kad lai viņš būtu ar sievieti? Neviens vīrietis, kas strādā pa naktīm, nevar noturēt sievieti, ja viņa ir ko vērta.

— Jūs esat filozofs.

— Nē, mīļo cilvēk. Mazpilsētu trumpmanis. Viena maza pilsētiņa, otra maza, trešā, tad viena liela — un atkal viss no sākuma.

— Tad lode vēderā.

— Pirmo reizi, — viņš teica. — Tas ar mani noticis tikai vienreiz.

— Es jūs nenogurdinu runādams? — jautāja misters Freizers.

— Nē, — viņš atbildēja. — Tad jau drīzāk es jūs.

— Kā būs ar kāju?

— Kāja man neko lielu nav vajadzīga Ar kāju, bez kājas, tas man neko nenozīmē. Pārvietoties es varēšu tāpat.

— Vēlu jums laimi no visas sirds, patiešām, — misters Freizers sacīja.

— Jums tāpat, — viņš atbildēja. — Un lai sāpes pāriet.

— Protams, mūžīgi jau nesāpēs. Sāpes pāriet. Un tas arī nav svarīgi.

— Lai pāriet ātrāk.

— Jums tāpat.

Tovakar meksikāņi palātā spēlēja akordeonu un citus instrumentus, sparīgais troksnis, akordeona plēšāšana, zvārgulīšu šķinda, taures pūtieni un bungu rīboņa vēlās pa visu gaiteni. Tajā palātā vēl gulēja jātnieks, kurš kādu pēcpusdienu, kovboja mākslu izrādot, bija lidojis no segliem karstos putekļos liela skatītāju pūļa priekšā un tagad ar pārlauztu muguru mācījās ādas darbus un krēslu pīšanu, lai būtu ko darīt, kad izrakstīsies no slimnīcas. Bija namdaris, kas, no sastatnēm krizdams, bija salauzis abas potītes un roku locītavas. Viņš bija kritis kā kaķis, tikai kaķa atsperīguma pietrūcis. Viņu izdevies salāpīt tā, lai viņš spētu atgriezties savā darbā, bet tas prasīja ilgu laiku. Bija zēns no laukiem ar salauztu un nepareizi saaugušu kāju, ko vajadzēja lauzt vaļā. Un te bija Kaetano Ruiss, provinces spēlmanis, ar paralizētu kāju. Gaiteņa viņā galā misters Freizers dzirdēja, kā tur smējās un plēsa jokus par policijas atsūtīto meksikāņu muzicēšanu. Meksikāņi lieliski uzjautrinājās. Spēles karstumā viņi ienāca arī pie mistera Freizera apvaicāties, ko gribētu dzirdēt tieši viņš, un pēc tam vēl divus vakarus nāca paši uz savu roku.

Kad viņi spēlēja pēdējo reizi, misters Freizers gulēja savā istabā pie vaļējām durvīm, klausījās trokšņainajā, sliktajā mūzikā un velti pūlējās nedomāt. Kad meksikāņi gribēja zināt, ko viņš vēlētos dzirdēt, viņš palūdza «Kukaraču», vienu no tām draudīgi jautrajām un vieglajām melodijām, kuru pavadībā cilvēkiem tik bieži jāiet nāvē. Viņi spēlēja skaļi un no visas sirds. Pēc mistera Freizera ieskata, šī melodija bija labāka par daudzām citām, bet efekts — viens un tas pats.

Lai cik temperamentīgs bija izpildījums, mistera Freizera domas tas nespēja kliedēt. Parasti viņš visiem spēkiem izvairījās no domāšanas, atļāvās domāt tikai tad, kad rakstīja, bet nu viņš domāja par šiem muzicētājiem un par tā mazā, melnā meksikāņa vārdiem.

Reliģija ir opijs tautai. Viņš tam ticēja, šis mazais distrofiskais krodziņa īpašnieks. Jā, un mūzika ir opijs tautai. Par to tas kaulainais «man — sakāps — galvā» gan nebija padomājis. Ekonomiskas reformas ir opijs tautai, pieskaitīsim vēl klāt patriotismu, šo opiju itāliešu un vācu tautām. Un kā ar dzimumsakariem — vai tie arī nav opijs tautai? Dažiem no tautas. Dažiem labākajiem no tautas. Bet dzeršana ir visuvarenais opijs tautai, o, kas par lielisku opiju Daži gan labāk grib radio, arī opijs tautai, ļoti lēts opijs, ko arī viņš patlaban lieto. Un kur tad vēl azarta spēles, ja nu kas bija opijs, tad azarta spēles, viens no visvecākajiem opijiem pasaulē. Godkārība arī ir opijs tautai, tāpat kā ticība jaunām valdībām. Ja cilvēkam vispār kaut kas ir vajadzīgs, tad minimums, pēc iespējas mazāk valdības. Brīvība, kam mēs ticējām, nu vairs ir tikai Makfedena žurnāla nosaukums, nekas vairāk. Mēs tai vēl arvien ticam, bet jaunu vārdu neesam atraduši. Bet kas ir īstais? Kas ir patiesais, pašreizējais opijs tautai? Viņš zināja to pārāk labi. Doma tikai bija noslēpusies kādā smadzeņu rieviņā, kur gaisma iespīdēja vakaros pēc divām trim viskija glāzītēm, viņš zināja, ka tur tā ir (kaut gan patiesībā nemaz nebija). Kas tas bija? Viņš labi zināja. Jā, kas tas bija? Nu protams — maize, maize ir opijs tautai. Viņš to spētu atcerēties un apjaust arī dienas gaismā? Maize ir opijs tautai.

— Paklausieties, — misters Freizers sacīja māsai, kad viņa ienāca. — Palūdziet, lai tas sīkais, mazais meksikānis ienāk pie manis, labi!

— Kā jums patīk šī te? — mazais meksikānis jau durvīs vaicāja.

— Pat ļoti.

— Tā ir vēsturiska dziesma, — teica mazais meksikānis. — Dziesma no īstās revolūcijas laikiem.

— Paklausieties, — sacīja misters Freizers. — Kāpēc operēt cilvēkus bez anestēzijas?

— Nesaprotu.

— Kāpēc visi opiji tautai neder? Ko jūs gribat darīt ar tautu?

— Glābt no tumsonības.

— Nerunājiet muļķības. Izglītība ir opijs tautai. Jums to vajadzētu zināt. Jūs pats esat šo to mācījies.

— Jūs neticat izglītībai?

— Nē, — teica misters Freizers. — Zināšanām gan.

— Es jūs nesaprotu.

— Es pats sevi nesaprotu bieži un ar baudu.

— Varbūt jūs vēlētos vēlreiz noklausīties «Kukaraču»? — meksikānis bažīgi apvaicājās.

— Jā, — sacīja misters Freizers. — Nospēlējiet vēlreiz «Kukaraču». Tas būs labāk nekā radio.

Revolūcija, domāja misters Freizers, nav opijs. Revolūcija ir katarse; mirkļa ekstāze, ko pagarināt var vienīgi tirānija. Opiji der pirms un pēc tam. Doma risinājās viegli, pat pārāk viegli.

Pēc brītiņa meksikāņi aizies, viņš domāja, aizies ar visu savu «Kukaraču». Tad viņš ieraus mēriņu krietna viskija un spēlēs radio, jo radio var nogriezt pavisam klusi, tik tikko sadzirdami.

TĒVI UN DĒLI

Galvenās ielas vidū bija apbrauciena zīme, bet mašīnas acīm redzami neņēma to vērā, tāpēc, nospriedis, ka te kādreiz bijis remonts un zīme aizmirsta, Nikolass Adams brauca taisni cauri pilsētai pa tukšo, ķieģeļiem bruģēto ielu, apstādamies pie gaismas signāliem, kas bezmērķīgi iedegās un dzisa — kā jau pie svētdienas, nekādas satiksmes nebija, — un kas iedegsies un dzisīs vai veselu gadu, līdz pienāks brīdis, kad par nokavētiem maksājumiem noslēgs strāvu, — taisni un tālāk, zem mazpilsētiņas kuplajiem kokiem, kas ieauguši pašā sirdī, ja esi tur dzimis un zem šiem kokiem staigājis, bet kas svešinieku nomāc ar savu smagumu un lapotņu ēnu drēgno pustumsu istabās; garām pēdējam namiņam un laukā uz šosejas, augšup un lejup starp sarkana māla nogāžu šķeltnēm un krūmāju puduriem. Šī nebija viņa dzimtā puse, bet tagad, pašā rudens krāšņumā, jauki bija te braukt un skatīties. Kokvilna jau bija novākta, klajumos dzeltēja labība, vietām dzeltenumā iegriezās sarkano sorgo lauku strēmeles, un, viegli vadīdams mašīnu, ar aizmigušo dēlu blakus sēdeklī, dienas braucienam ejot jau uz beigām un zinot, kā pilsētu viņi sasniegs vēl pirms tumsas, Niks vēroja, kuros laukos sētas pupas, kuros zirņi, kā mijas meža biezokņi ar izcirtumiem, kura būda vai māja pieder muižniekiem, kura fermeriem, un, cauri šim novadam braukdams, domās medīja, katra meža rozu vērtēja kā putnu barošanās vai paslēptuvju vietu, izsvērdams, kur varētu uzdurties perējumam un uz kuru pusi tas celtos spārnos.

Medībās, kad suņi uzgājuši paipalas, nedrīkst nostāties starp perējumu un vietu, kur tas parasti slēpjas, jo tad paipalas uzspurgs visas reizē, citas taisni gaisā, citas šķērsu gar ausīm, likdamās lielākas nekā lidojumā, un tad atliks tikai apgriezties un pār plecu šaut tām pakaļ, pirms tās sakļautiem spārniem sakrīt biezoknī. Domās medīdams paipalas tā, kā viņu bija mācījis tēvs, Nikolass Adamss sāka atcerēties tēvu. Pirmās kā parasti atmiņā atausa viņa acis. Nikam nenāca prātā lielais augums, žiglās kustības, platie pleci, līkais ērgļa deguns vai bārda, kas nosedza gļēvo zodu, vienmēr tikai acis. Tās slēpās dziļi zem kuplo uzacu lokiem, kas likās pašas dabas doti ļoti vērtīga instrumenta sargāšanai. Tās redzēja daudz tālāk un asāk, nekā cilvēka acij iespējams, un bija tēva lielā dabas dāvana. Tēvs redzēja kā ērglis vai muflons — šī vārda vistiešākajā nozīmē.

Dažkārt viņi abi ar tēvu stāvēja ezera krastā, un arī Nikam tad vēl bija ļoti labas acis, un tēvs sacīja: «Paceļ karogu…» Niks nevarēja saredzēt ne karogu, ne karoga kārti. «Skat, tava māsa Doroteja!» teica tēvs. «Nu viņa ir pacēlusi karogu un tagad iet uz steķiem,»

Lai kā Niks skatījās pāri ezeram, viņš redzēja tikai garo krūmāju švīku un meža galotnes aiz tās, zemesraga smaili līča galā, fermas klajos pakalnus un viņu balto namiņu koku zaļumā, bet ne karogu, ne kārti, ne kuģīšu piestātni, vienīgi balto smilšu līniju krasta līkumā.

— Tu redzi aitas tur uz tā paugura zemesragā?

— Jā.

Tās izskatījās pēc bālgana plankuma pelēki zaļajā nogāzē. — Es varu tās saskaitīt, — tēvs sacīja.

Kā visiem, kam piemīt kāds pārcilvēcīgs talants, viņa tēvs bija ļoti nervozs. Viņš bija arī sentimentāls un, kā vairums sentimentālu cilvēku, vienlaik nežēlīgs un neaizsargāts. Visu mūžu viņam neveicās un it bieži — citu vainas dēļ. Viņš mira, iekritis lamatās, ko pats bija palīdzējis sev izlikt, un līdz pašai nāvei viņu krāpa katrs, kam nebija slinkums. Sentimentālos vienmēr krāpj. Rakstīt par viņu Niks vēl nevarēja, tikai zināja, ka savā laikā rakstīs, bet šī novada paipalu meži atsauca atmiņā zēna gadus un tās divas kaislības, par kurām viņš mūžam būs pateicīgs tēvam, — zveju un medības. Zvejā un medībās tēva zināšanas bija tikpat plašas, cik šauras tās bija, teiksim, dzimuma jautājumos, un Nikam atlika vienīgi priecāties, ka tā, jo zēnam vajadzīgs kāds, kas dod pirmo šauteni vai iespēju ar to rīkoties, un jādzīvo medību un zvejas vietās, ja grib iemācīties medīt un zvejot, un tagad, trīsdesmit gadu vecumā, viņš tikpat dedzīgi šāva un makšķerēja kā tad, kad pirmās reizes gāja tēvam līdzi. Laiks bija bezspēcīgs šīs kaislības priekšā, un viņš jutās pateicīgs tēvam, kas to viņā iededzināja.

Runājot par to otro, kur viņa tēvs nebija tik kompetents, jājautā — vai tad viss, kas tur nepieciešams, mums nav dots jau no dzimšanas un vai vajadzīgo prasmi mēs neapgūstam paši bez citu pamācībām, un vai tāpēc jādzīvo kādā īpašā vietā, tas var notikt visur.

Toties tēvam bija tik asas acis kā nevienam citam, un ilgu laiku Niks viņu ļoti mīlēja. Tagad, zinot, kas vēlāk noticis, netikās cilāt pat atmiņas par agrākām laimīgām dienām. Viņš tiktu no tām vaļā, ja uzrakstītu. Rakstīdams viņš tika vaļā no daudz kā. Bet vēl bija par agru. Pārāk daudzi vēl bija dzīvi. Tāpēc viņš nolēma domāt par kaut ko citu. Ar tēvu tāpat nekas nebija iesākams, un viss jau vairākkārt pārcilāts. Apbedītāja uzskaistinātā tēva seja nekādi negribēja pagaist no atmiņas, tāpat kā viss pārējais, bēru parādus ieskaitot. Viņš bija paslavējis apbedītāja pūliņus. Apbedītājs jutās lepns un glaimots. Bet šī seja zārkā nebija apbedītāja darbs. Viņa uzņēmīgā roka bija pielikusi tikai dažus apšaubāmas mākslinieciskas vērtības izpušķojumus. Seja veidojās pati laika gaitā. Galīgie vaibsti tur iegula pēdējos trīs gados. No tā visa iznāktu labs stāsts, bet pārāk daudzi vēl bija dzīvi, lai viņš varētu rakstīt.

Savu agrīno iemaņu pamatus Niks apguva hemloku mežā aiz indiāņu apmetnes. Uz turieni veda taciņa, kas vijās no viņu mājas cauri mežiem uz fermu, izveda uz muklaina meža ceļa un tālāk līdz pašai apmetnei. Vēl tagad viņš atmiņā juta šo ceļu zem basajām pēdām. Vispirms bija slidenā hemloku skuju kārta aiz mājas, kur trupēja vētras sagāzti koki un zibens sasperto stumbru šķēpeles slējās kā balti šķēpi. Tad pa baļķi pāri strautiņam; ja gadījās paslīdēt, kājas iestiga melnā purva zaņķī. Meža malā vajadzēja pārkāpt pāri sētai, un cieta bija saules nokveldētā taka pa nopļauto pļavu, kur vietumis slējās zirgskābeņu un deviņvīruspēka stublāji, bet strauta purvainā ieplaka, kur ligzdoja tilbītes, palika pa kreisi. Strauta malā stāvēja šķūnis. Aiz šķūņa divas kūtsmēslu kaudzes, viena svaiga, otra jau apkaltusi. Tad atkal žogs, cieta, karsta taka no fermas šķūņa uz māju un mīksts, karsts smilšu ceļš uz mežu, atkal pāri strautam, šoreiz jau pa tiltu, un strauta malā auga niedres, no kurām sēja tās petrolejā mērcētās lāpas nakts zvejai ar žebērkli.

Tad lielceļš palika pa kreisi, aizvīdamies gar meža malu kalnā, bet Niks nogriezās vēsā meža pakrēslī uz mālaina ceļa, kas vietām bija paplašināts, lai izvestu hemloku mizas, ko te plēsa indiāņi. Mizas krāva garās, stūrainās grēdās un pārjuma arī ar mizām kā mājiņas, bet nolobītie dzeltenīgi pelēkie baļķi palika guļam tur, kur koks bija kritis. Baļķus atstāja mežā trūdēt, tos pat nevāca projām un arī zarus nededzināja. Boinsitijas miecētavai bija vajadzīgas tikai mizas, ko ziemā vilka pa ledu pāri ezeram uz fabriku, un mežs ar katru gadu atkāpās tālāk, atstādams aiz sevis izcirtumus, ne mazākās ēniņas neaizsargātus, saules pietveicētus smilgu klajumus.

Bet meži vēl tomēr bija lieli, plaši, cirvja neskarti meži, kur koki slējās kaili un taisni, tikai augstu, augstu sākās zarotnes, zem kājām bija brūns, tīrs nobirušu skuju paklājs bez parastās pameža smalksnes, un spirgts vēsums pat viskarstākajās dienās, un viņi trīs pusguļus atspiedušies pret hemloka stumbru, platāku nekā divu gultu garums, augstu pāri galvām vēja šalkoņa koku galos un cauri zarotnēm vēsi gaismas plankumi, un Billijs sacīja:

— Tu jau atkal gribi Trūdiju?

— Gribi, Trūdij?

— Uhu.

— Nāc.

— Nē, tepat.

— Bet Billijs …

— Kas par to, ka Billijs? Viņš ir mans brālis.

Pēc tam viņi sēdēja visi trīs, klausīdamies, kā augstu kokā rosās melnā vāvere, jo redzēt viņu neredzēja. Viņi gaidīja, kad vāvere atkal ieķaukstēsies, jo ķaukstēdama viņa raustīja līdzi asti, un, kustību vērodams, Niks varēja šaut. Tēvs viņam atvēlēja trīs medību patronas dienā, un viņam bija pašam sava divdesmitā kalibra medību bise ar ļoti garu stobru.

— Kuņas dēls, pat nepakustas, — teica Billijs.

— Tu šauj, Nikij! Sabiedē viņu. Mēs redzēsim, kā viņa lec. Šauj vēlreiz, — sacīja Trūdija. Viņa nemēdza tik gari runāt.

— Man ir tikai divas patronas, — teica Niks.

— Kuņas dēls, — atkārtoja Billijs.

Viņi klusi un nekustīgi sēdēja zem koka. Niks juta sevī tīkamu tukšumu.

— Edijs kādu nakti iešot gulēt ar tavu māsu Doroteju, tā viņš saka.

— Ko?

— Tā viņš saka.

Trūdija pamāja.

— Tas vien viņam prātā, — viņš sacīja. Edijs bija viņu vecākais pusbrālis. Viņam bija septiņpadsmit gadu.

— Lai tikai Edijs Gilbijs kādu nakti parādās un lai tikai mēģina ko sacīt Dorotejai, zināt, ko es tad ar viņu izdarīšu? Es viņu nošaušu šitā te! — Niks pacēla bisi, un, gandrīz netēmēdams, nospieda gaili, tas nozīmēja caurumu kā plaukstu tā neķītrā jaukteņa Edija Gilbija galvā vai vēderā. — Šitā te. Es viņu nošaušu šitā te.

— Tad jau lai viņš labāk neiet, — Trūdija teica. Viņa iebāza roku Nikam kabatā.

— Viņam derētu piesargāties, — sacīja Billijs.

— Viņš jau tikai tā lielās, — Trūdija sacīja, vandīdamās Nikam pa kabatu. — Bet nešauj viņu nost! Tev būs briesmīgas nepatikšanas.

— Es viņu nošaušu šitā te, — Niks sacīja. Edijs Gilbijs gulēja pie viņa kājām ar šāviņa sašķaidītām krūtīm. Niks vēl lepni uzlika viņam kāju virsū.

— Es noņemšu viņam skalpu, — viņš priecīgi pavēstīja.

— Nē, — sacīja Trūdija. — Tas ir nekrietni.

— Noņemšu un aizsūtīšu skalpu viņa mātei.

— Viņa māte ir mirusi, — Trūdija teica. — Nenošauj viņu, Nikij! Kaut vai manis dēļ nenošauj!

— Noņemšu skalpu un pēc tam izmetīšu līķi suņiem!

Billijs izskatījās ļoti nomākts. — Lai Edijs piesargās, — viņš drūmi sacīja.

— Suņi saplēsīs viņu gabalos, — Niks baudīja šo ainu. Tad, jau noskalpējis šo izdzimteni un noskatīdamies, kā viņu plosa suņi, Niks ar to pašu sejas izteiksmi atslīga pret koka stumbru, sagrābts aiz rīkles, tā bija Trūdija, viņa žņaudza Niku un brēca: — Nešauj viņu! Nešauj viņu! Nešauj viņu! Nē! Nē! Nē! Nikij! Nikij! Nikij!

— Kas ar tevi notiek?

— Nešauj viņu!

— Es viņu nošaušu.

— Viņš tikai lielās.

— Labi, — Niks pielaidās. — Es atstāšu viņu dzīvu, ja viņš nerādīsies mūsu mājai tuvumā. Laid mani vaļā!

— Tad ir labi, — Trūdija teica. — Vai tu tagad gribi to? Man ir tik labi.

— Ja Billijs aiziet. — Niks bija nošāvis Ediju Gilbiju, tad atdevis viņam dzīvību, un bija atkal vīrietis.

— Ej, Billij! Ko tu visu laiku ap mums vien trinies? Ej!

— Kuņas dēls, — teica Billijs. — Man jau ir apnicis. Ko mēs te nācām? Medīt, vai ko?

— Vari ņemt bisi. Viena patrona tur ir.

— Labi. To lielo, melno es nocelšu kā likts.

— Tad es tevi pasaukšu, — Niks teica.

Bija pagājis jau ilgs laiks, un Billijs vēl arvien nerādījās.

— Domā, mēs būsim uztaisījuši bērnu? — Trūdija laimīgi sakļāva brūnās kājas un paberzējās gar viņu. Niks patlaban jutās tā, it kā būtu aizgājis tālu kaut kur citur.

— Nedomāju vis, — viņš atbildēja.

— Pamatīgu bērnu, ka es tev saku.

Viņi dzirdēja Billiju izšaujam.

— Diez vai viņš trāpīja?

— Kas mums par daļu? — teica Trūdija.

Billijs parādījās starp kokiem. Bise viņam bija plecā, viņš nesa aiz priekšķepām melno vāveri.

— Re, — viņš sacīja. — Lielāka par kaķi. Jūs jau esat galā?

— Kur tu viņu ieraudzīji?

— Tepat augšā. Redzēju, kur viņa aizlēca.

— Jāiet mājās, — Niks teica.

— Nē, — teica Trūdija.

— Man jātiek uz vakariņām.

— Labi.

— Gribi, medīsim rīt?

— Labi.

— Vari ņemt vāveri.

— Labi.

— Pēc vakariņām vēl iznāksi?

— Nē.

— Tev ir labi?

— Labi.

— Lai nu tā būtu.

— Noskūpsti mani uz vaiga, — teica Trūdija.

Tagad, tumstošā mijkrēšļa stundā braukdams mašīnā pa šoseju, Niks vairs nedomāja par tēvu. Uz dienas beigām viņš vispār nekad par tēvu nedomāja. Dienas nogale piederēja Nikam vienam pašam, un viņš nekad nespēja justies īsti labi, ja ap to laiku nebija viens. Tēvs atgriezās pie viņa rudenī vai agrā pavasarī, kad pa prērijām šaudījās mērkaziņas vai kad viņš redzēja labību stirpās, vai kad viņš redzēja ezeru, vai vienmēr, kad redzēja zirgu un divričus, vai kad redzēja vai dzirdēja meža zosis, vai kad sēdēja slēpnī uz pīlēm, vai atcerēdamies, kā reiz ērglis sniegputenī metās uz apsegtām lamatām, gribēja uzlidot, bet aizķērās ar nagiem brezentā. Tēvs pēkšņi bija ar viņu pamestos dārzos vai nupat uzartos laukos, biezokņos, kalnājos vai ejot pa pērno kūlu, skaldot malku, vai velkot ūdens spaini no akas, pie dzirnavām, zāģētavām un dambjiem, un noteikti pie ugunskuriem. Pilsētas, kurās Niks dzīvoja, nebija no tām, ko pazina tēvs. Tiklīdz Nikam apritēja piecpadsmit, viņiem vairs nebija nekā kopīga.

Aukstā laikā tēvam piesarmoja bārda, karstā laikā viņš stipri svīda. Viņam patika saules tveicē strādāt lauku darbus, tāpēc ka viņam nebūt nevajadzēja to darīt un tāpēc ka viņam patika fizisks darbs, bet Nikam — ne. Niks mīlēja savu tēvu, bet nepanesa viņa smaku, un vienreiz, kad viņam atdeva veļu, kas tēvam bija izrādījusies par mazu, viņam uznāca tāds nelabums, ka viņš novilka veļu, paslēpa to strautā zem akmeņiem un mājās sacīja, ka pazaudējis. Jau tad, kad viņam uzdeva veļu mugurā, viņš pateica tēvam, kā tas ir, bet tēvs atbildēja — veļa esot nupat kā mazgāta. Bija jau arī. Kad Niks teica tēvam, lai paož pats, tēvs sašutis pacēla to pie deguna — veļa esot tīra un svaiga. Kad Niks pārnāca no makšķerēšanas bez veļas, viņš dabūja pamatīgu pērienu par meliem.

Pēc tam viņš sēdēja aiz pavērtām malkas šķūnīša durvīm ar pielādētu un uzvilktu bisi, skatījās pāri uz tēvu, kas sēdēja lievenī un lasīja avīzi, un domāja: «Es varu viņu nošaut, pie visiem velniem! Es varu viņu nošaut.» Pamazām viņš juta niknumu norimstam, viņam palika pat nelabi, šo bisi taču viņam bija iedevis tēvs. Un tad viņš gāja uz indiāņu apmetni, gāja nakts tumsā, lai tiktu vaļā no smakas. Ģimenē bija tikai viens cilvēks, kas smaržoja viņam patīkami, — māsa. No citiem viņš centās turēties pēc iespējas nostāk. Šīs sajūtas notrulinājās, kad viņš sāka smēķēt. Un tas bija labi. Tik asa oža der putnu sunim, bet cilvēkam neko nedod.

— Kā tas bija, papu, kad tu biji mazs puika un gāji medīt līdzi indiāņiem?

— Nezinu, — Niks satrūcies izmeta. Viņš nebija pat pamanījis, ka zēns jau pamodies. Viņš pameta skatienu uz blakussēdekli. Viņš bija juties pavisam viens, bet puika taču visu laiku bija tepat līdzās. Cik ilgi zēns jau bija nomodā? — Mēs parasti pazudām mežā uz visu dienu, medījām melnās vāveres, — viņš stāstīja. — Tēvs deva man tikai trīs patronas dienā, viņš sacīja, tā es drīzāk iemācīšoties medīt un tādam puišelim neesot velti ko blīkšķināties. Es gāju medībās ar zēnu, ko sauca Billijs Gilbijs, un ar viņa māsu Trūdiju. Visu to vasaru mēs gājām medīt gandrīz katru dienu.

— Kādi neparasti vārdi indiāņiem.

— Jā, patiešām, — sacīja Niks.

— Pastāsti man par viņiem!

— Viņi bija odžibveji, — Niks teica, — un viņi bija ļoti jauki.

— Un kā tev bija ar viņiem?

— Grūti pateikt, — Niks Adamss sacīja. Kā pateikt, ka viņa bija pirmā un ar viņu tas bija tik labi kā ne ar vienu citu pēc tam, kādiem vārdiem aprakstīt viņas apaļās, brūnās kājas, plakano vēderu, mazās, cietās krūtis, skaujošās rokas, žiglo, šaudīgo mēli, aizmiglotās acis, mutes svaigo garšu un tad to neveiklo, saldo, sažņaugto, valgo, sāpīgo, pilno, galīgo, nebeidzamo, nekad nebeidzamo, kas nekad nebeigsies un spēji beidzās, it kā būtu nozibējis liels putns, pūce mijkrēslī — un atkal ir vairs tikai dienasgaisma mežā un hemloku skujas duras vēderā. Tā, nonākot vietā, kur dzīvojuši indiāņi, var saost, ka viņi tur bijuši, ne tukšās zāļu pudelītes, ne spindzošie mušu mākoņi nespēj izdzēst saldo dedestiņa smaržu, ugunskura smaržu un vēl kādu, kas likās pēc svaigi dīrātas caunas. Nekāda ņirgāšanās par viņiem un vecu indiāņu sievu mēles to nevarēja atņemt. Nedz arī to šķebīgi saldo smaržu, kas nāca viņiem līdzi. Nedz arī to, pie kā viņi nonāca. Ne to, kā viņiem beidzās. Ar visām beidzas vienādi. Kaut kad sen, sen viņiem bija labi. Nu vairs nav.

Tāpat ar visu pārējo. Kad esi nošāvis vienu putnu lidojumā, tad esi tikpat kā nošāvis visus. Katrs ir citāds, un katrs lido citādi, bet sajūta ir tā pati, un pēdējais ir tikpat labs kā pirmais. Par to viņš jutās pateicīgs savam tēvam.

— Tev viņi varbūt nemaz nepatiktu, — Niks teica savam dēlam. — Kaut gan drīzāk liekas, ka patiktu.

— Mans vecaistēvs arī dzīvoja pie indiāņiem, kad bija puika?

— Jā. Kad es jautāju viņam, kādi ir indiāņi, viņš atbildēja, ka viņam daudzi draugi esot indiāņi.

— Es arī kādreiz dzīvošu pie viņiem?

— Nezinu, — Niks atbildēja. — Tas atkarīgs no tevis paša.

— Cik man būs gadu, kad es dabūšu bisi un drīkstēšu medīt pats?

— Divpadsmit, ja būsi prātīgs.

— Kaut man jau tagad būtu divpadsmit!

— Gan jau tas laiks pienāks.

— Kāds izskatījās mans vectēvs? Es viņu pavisam vairs neatceros, atminos tikai, kā viņš man uzdāvināja korķa šauteni un amerikāņu karogu, kad mēs pārbraucām no Francijas. Kāds viņš bija?

— Būs grūti aprakstīt. Viņš bija liels mednieks un zvejotājs, un viņam bija brīnumainas acis.

— Taču ne lielāks par tevi?

— Viņš šāva daudz labāk par mani, bet viņa tēvs vispār nekad nešāva garām.

— Labāk par tevi jau nu nešāva.

— Šāva gan. Viņš šāva ātri un skaisti. Ne uz vienu cilvēku man nav tik ļoti paticis noskatīties, kā viņš šauj. Bet ar manu šaušanu viņš vienmēr bija nemierā.

— Kāpēc mēs nekad neaizbraucam pie vectētiņa kapa?

— Mēs dzīvojam pavisam citā Amerikas malā. Tas ir ļoti tālu no šejienes.

— Francijā mums tas neko nebūtu nozīmējis. Francijā mēs būtu aizbraukuši. Es domāju, ka mums vajadzētu aizbraukt pie vectētiņa kapa.

— Gan jau kādreiz aizbrauksim.

— Es ceru, mēs nedzīvosim tik tālu, ka es nevarēšu aizbraukt pie tava kapa, kad tu būsi nomiris.

— To mums vajadzēs kaut kā nokārtot.

— Kā tu domā, vai mūs visus nevarētu aprakt kādā ērtā vietā? Mūs visus varētu aprakt Francijā. Tas būtu jauki.

— Es negribu, lai mani aprok Francijā, — Niks sacīja.

— Labi, tad sameklēsim kādu parocīgu vietu tepat Amerikā. Vai mēs visi nevarētu gulēt pie rančas?

— Nav slikta doma.

— Tad pa ceļam uz laukiem es varētu iegriezties pie vectētiņa kapa un noskaitīt lūgšanu.

— Tu esi briesmīgi praktisks.

— Vienalga, man liekas, tas nav un nav labi, ka mēs neesam ne reizes bijuši pie vectētiņa kapa.

— Mēs aizbrauksim, — Niks sacīja. — Es padomāšu, kā mēs varētu aizbraukt.

SATURS

Ardievas ieročiem

Āfrikas zaļie pakalni

Mūžīgi svētki

Sirmgalvis un jūra

Frensa Makombera īsais laimes brīdis

Kilimandžāro sniegi

Mūsu laikos

Uzvarētājs neiegūst neko

NOTES

[1] jaunākais leitnants (it.).

[2] Leitnants (it.)

[3]

[3] Kapteinis (it.),

[4] majors (it.).

[5] apakšpulkvedis (it,).

[6] diezgan labi (it.).

[7] vēl ne (fr.)

[8] uz redzēšanos, leitnant (it.).

[9] voluntary aid Detachment (angl.) — brīvprātīgā medicīniskās palīdzības vienība.

[10] evakuācijas punkts (it.).

[11] kara zona (it.).

[12] island (izrunā «ailend») —sala (angl.).

[13] strēlnieki,

[14] kalnu strēlnieki.

[15] lai dzīvo armijai (It.)

[16] makaroni ar sviestu un sieru (it.).

[17] Žēlīgais dievsl (It.

[18] lai dievs man stāv klāt. (it.)

[19] aiznesiet ievainotos! (it.)

[20] kā ir, nekas? (fr.)

[21] nekas. (fr.)

[22] sudraba medaļa (it.).

[23] pasāža milānā,

[24] galvenais hospitālis (it.).

[25] saldais ēdiens (it.).

[26] plakankalne (it.).

[27] līdzenums (it.).

[28] māsa (it.).

[29] lai dzīvo miers! (it.)

[30] uz māj āmi (it.)

[31] laulības gulta (it.).

[32] civildrēbēs (it.).

[33] kokteiļu stunda (fr.).

[34] muitas sardze (it.).

[35] nelielas šveiciešu kamaniņas (fr.).

[36] desiņas ar kāpostiem (fr.).

[37] vienmēr dabūjams ēdiens (fr.).

[38] l. v. — lāga vecenīte.

[39] pauls fon Letovs-Forbeks — vācu ģenerālis. Pirmā pasaules kara laika komandēja vācu karaspēku Austrumafrikā.

[40] savā laikā pazīstams amerikāņu beisbolists.

[41] pasakas (fr.).

[42] svaigs un sārts kā kaujas dienā (/r.).

[43] sarkanais un melnais (fr.).

[44] karalisks šāviens (fr.).

[45] viesnīca Nairobi.

[46] ievērojams angļu aktieris xix gs.

[47] y.m.c.a. — young Men Christian Association (angl.) — Jaunu vīriešu kristīgā savienība,

[48] vecais sajauc, jo citē rindas no bairona dzejoja «Tomasam Mūram».

[49] domāts gobi tuksnesis.

[50] iemītnieks (fr.).

[51] kafiju ar pienu (fr.).

[52] portugā|u austeres (fr.).

[53] tikums (lat.).

[54] zudusī paaudze (fr.).

[55] «slūžas nr. 1»

[56] «māja kanāla malā» (fr.).

[57] pavasara ūdeņi.

[58] nopietns (fr.).

[59] nost ar Vilhelmu! (fr.).

[60] kafija ar krējumu (fr.).

[61] teļa aknas (fr.).

[62] apkalpotājs viesnīcā (fr.),

[63] cepta zivs (fr.).

[64] krabjus meksikāņu gaumē (fr.),

[65] zilo foreli (fr.).

[66] liellopu gaļas tīteņi (fr.).

[67] pastēte (fr.).

[68] aizmotorbrauciens (fr.).

[69] līderi (fr.).

[70] indiāņu cilts (fr.).

[71] vēstule, ko nosūta pa pneimatisko pastu (fr.)

[72] alus bārs (fr.).

[73] kara krusts (fr.).

[74] kara medaļa (fr.).

[75] konjaks ar ūdeni (fr.)

[76] dežūrēdiens (fr.).

[77] ragū no pupām un gaļas (fr.).

[78] puskausu gaišā (fr.)

[79] lelle (fr.).

[80] likumīgo (fr.).

[81] pastāvīgā (fr.).

[82] «pie Vikinga» (fr.).

[83] jaunais cilvēk (fr.).

[84] burtiski — gaiša galva (fr.).

[85] laimīgu ceļu (fr.).

[86] skaidrs, msjē (fr.).

[87] vīnzinis restorānā (fr.).

[88] aukle (fr.).

[89] valstība (fr.).

[90] klausos, kungi (fr.).

[91] msjē Dannings ir uzkāpis uz jumta un kategoriski atsakās kāpt zemei (fr.)

[92] amats (fr.).

[93] gaļas izstrādājumu veikals (fr.).

[94] citronu sulas (fr.).

[95] noziegumu, tumšu darījumu, skandālu (fr.).

[96] vista bresiešu gaumē (fr.).

[97] tualetē (fr.).

[98] Ārā sviedējs (fr.).

[99] kalpone (fr.).

[100] Ūdens sērga (sp.).

[101] uz labu laimi (fr.).

[102] zirgu gaļas tirgotava (fr.).

[103] reibums (fr.).

[104] vecais (fr.).

[105] klausies (it.).

[106] pils (fr.)

[107] apkalpotāji arēnā (sp.).

[108] līst (it.).

[109] jūs kaut ko pazaudējāt, sinjora? (It.)

[110] labdien! (it.)

[111] nauda (vāc.).

[112] lira (it.).

[113] ko jūs gribat? (Vāc.).

[114] vecajam (it.).

[115] baltais (it.).

[116] meita (vāc.).

[117] pusstundu. vairāk par pusstundu. (it.)

[118] svins (it.).

[119] dārgais (it.).

[120] klausies, dargais! (it.)

[121] maizi, salami, sieru (it.),

[122] cilvēk (sp.).

[123] nekas un tikai nekas, nekas un tikai nekas (sp.).

[124] vēl viens dullais (sp.).

[125] tasīte (sp.).

[126] gribat iedzert? (Vāc.)

[127] Jā, kungs (fr.).

[128]

[128]Pazīstat šampaniešus? (fr.)

[129] nē, kungs (fr.).

[130] vajag pazīt (fr.).

[131] kurš te ir (fr.).

[132] labākais (fr.).

[133] tad jūs vēl esat pavisam jauns (fr.).

[134] kungam ir tikai trīsdesmit pieci gadi (fr.).

[135] uz jūsu veselību, kungs (fr.).

[136] Francijas Šveice (fr.).

[137] jā. Tas ir normāli (fr.).

[138] Un jūs, kungs? (fr.)

[139] arī tāpat (fr.).

[140] man gan nepatīk (fr.),

[141] Viņš ir pie saviem vīriem (fr.)

[142] pēc vīna (fr.).

[143] man pašai garšo alus, bet Fontēns,., (Fr.)

[144] Ēdiet te! Nav labi ēst viesnīcās un restorānos. Ēdiet te! (Fr.)

[145]

[145] Mans dēls apprecēja amerikānieti un visu laiku ēd… (Fr.)

[146] visu laiku (fr.).

[147] pēc viņas (fr.).

[148] indiāniete (fr.).

[149] viņa ir indiāniete? (fr.)

[150] nāc mājās tūlīt pēc… (fr.),

[151] Ēdiet! (Fr.)

[152] Ēdiet sieru. Ēdiet! Jūs taču neko neēdat! (Fr.)

[153] bet es jau esmu daudz ēdis. (Fr.)

[154] viņa nesaprot, ka jūs esat rakstnieks. (Fr.)

[155] Ēdiet! Es noiešu vēl pēc alus, (Fr.

[156] Mēs izbraucām svētdien. (Fr.)

[157] Ēdām, dzērām vīnu un alu, un viens francūzis pat atnesa absintu. (Fr.)

[158] kalifornijas francūzis. (Fr.)

[159] Ļoti maz. (Fr.)

[160] mēs dziedājām, saprotiet. (Fr.)

[161] visas sievietes. (Fr.)

[162] vīrieši gulēja pie ugunskura. (Fr.)

[163] Bet mēs jau visu izdzērām. Rītdienai nekas nav palicis, (Fr.

[164] mēs krietni pazvejojām, (Fr.)

[165] Bet mēs neēdam labi. Agrāk, jā. Bet tagad ne. (Fr.)

[166] te neēd labi. (Fr.)

[167] un vēl te ir pārāk daudz poļu. Kad es biju maziņa, māte rājās: «Jūs ēdat kā poļi!» Es nemaz nesapratu, kas tie poļi tādi ir. Bet te Amerikā es sapratu. Pārāk daudz poļu. (Fr.)

[168] Jā, tas ir labākais. Medības un zveja. Kāda jums bise? (fr.).

[169] Es arī gribu iet medībās. (fr.).

[170] Tu nevari.(fr.).

[171] puikas ir tādi mežoņi, zināt. Viņi ir mežoņi. Viņi grib nošaut cits citu. (Fr.)

[172] es gribu iet viens pats! (Fr.)

[173] Es gribu šaut ūdensžurkas. (Kropļainā franču valodā.)

[174] es zinu, kur ir daudz žurku. (Fr.)

[175] Tas nav nekas ļauns. (Fr.)

[176] bet viņš ir par jaunu. (Fr.)

[177] Taisnība. (Fr.)

[178] Šeit tās ir kā slimība. (Fr.)

[179] Tās ir kā… (Fr.)

[180] Šeit ir pārāk daudz. (Fr.)

[181] francijā ir tikai katoļi un protestanti, ļoti maz protestantu. Bet te jau ir tikai.. (Fr.)

[182] kad es atbraucu uz šejieni, es teicu… (Fr.)

[183] amerikā nevajag būt katolim. (Fr.)

[184] nav labi mainīt savu ticību. (fr.)

[185] bet es palieku katoliete. (Fr,)

[186] runā, ka Šmits esot katolis. (fr.)

[187] runā gan, bet zināt nevar. (fr.)

[188] es neticu, ka Šmits ir katolis. (Fr.)

[189] poļi ir katoļi. (Fr.)

[190] es tomēr neticu. (fr.)

[191] viņš ir katolis. (fr.)

[192] marij, sameklē vēl alu. Kungs ir izslāpis, es arī. (Fr.)

[193] te ir labas medību vietas. (Fr.)

[194] man ļoti patīk šaut pīles. (Fr.)

[195] francijā arī ir ļoti labas medības. (Fr.)

[196] taisnība. mums tur ir daudz visāda medījuma, (Fr.)

[197] viņš ir katolis, Šmits ir katolis. (Fr.)

[198] sniegs ir tik skaists. (Fr.)

[199] viņš nekad nevienam nav darījis sliktu. (Fr.)

[200] kafijā, varat iedomāties! (Fr.)

[201] tāds viņš ir. Tā parasts viņa dzimtajā pusē. (Fr.)

[202] es nemīlēju apiņus. (Fr.)

[203] mērce ir gardāka par pašu zaķi. Tā viņš paradis savā pusē. Tur viņiem ir daudz medījumu un vīna. Man gan labāk garšo kartupeļi ar desu un alu. Alus ir labs. Ļoti labs veselībai. (Fr.)

[204] Un viena sieviete pat vēma uz galda!» — «Kā?» — «Tieši tā. Viņa vēma uz galda,» (Fr.)

[205] cūka (fr.).

[206] tas ir pārāk stiprs vārds, bet vemt uz galda. (Fr.)

[207] neģēļi. (Fr,)

[208] Ir arī ļoti pieklājīgi, ļoti prātīgi cilvēki, kas te nāk. (Fr.)

[209] ejiet pie velna! (sp.)

[210] sveiks, draugs! Ka iet? (Sp.)

Content

Hemingvejs Ernests Izlase …īsais laimes brīdis

ARDIEVAS IEROČIEM

AUTORA PRIEKŠVĀRDS

PIRMĀ DAĻA

I NODAĻA

II NODAĻA

III NODAĻA

IV NODAĻA

V NODAĻA

VI NODAĻA

VII NODAĻA

VIII NODAĻA

IX NODAĻA

X NODAĻA

XI NODAĻA

XII NODAĻA

XIII NODAĻA

XIV NODAĻA

XV NODAĻA

XVI NODAĻA

XVII NODAĻA

XVIII NODAĻA

XIX NODAĻA

XX NODAĻA

XXI NODAĻA

XXII NODAĻA

XXIII NODAĻA

XXIV NODAĻA

TREŠĀ DAĻA

XXV NODAĻA

XXVI NODAĻA

XXVII NODAĻA

XXVIII NODAĻA

XXIX NODAĻA

XXX NODAĻA

XXXI NODAĻA

XXXII NODAĻA

CETURTĀ DAĻA

XXXIII NODAĻA

XXXIV NODAĻA

XXXV NODAĻA

XXXVI NODAĻA

XXXVII NODAĻA

XXXVIII NODAĻA

XXXIX NODAĻA

XL NODAĻA

XLI NODAĻA

ĀFRIKAS ZAĻIE PAKALNI

I DAĻA. MEDĪBAS UN SARUNAS

I. NODAĻA

2. NODAĻA

3. NODAĻA

4. NODAĻA

5. NODAĻA

6. NODAĻA

7. NODAĻA

8. NODAĻA

9. NODAĻA

10. NODAĻA

11. NODAĻA

12. NODAĻA

13. NODAĻA

MŪŽĪGI SVĒTKI

IEVADS

LABA KAFEJNĪCA SENMlŠELA LAUKUMĀ

MIS STAINA PAMĀCA

3.UNE GENERATION PERDUE

«ŠEKSPĪRS UN KOMPĀNIJA»

SĒNAS ĻAUDIS

MĀNĪGS PAVASARIS

KĀDAS AIZRAUŠANĀS GALS

IZSALKUMS IR LABA MĀCĪBA

FORDS MEDOKSS FORDS UN SĀTANA MĀCEKLIS

JAUNAS SKOLAS RAŠANĀS

KOPĀ AR PASKĒNU KAFEJNĪCĀ «DOME»

EZRA PAUNDS UN VIŅA BEL ESPRIT

DIEZGAN SAVĀDAS BEIGAS

CILVĒKS AR NĀVES ZĪMI PIERĒ

IVENS ŠIPMENS KAFEJNĪCĀ «LILAS»

ĻAUNUMA SĒJĒJS

SKOTS FICDŽERALDS

VANAGI LAUPĪJUMĀ NEDALĀS

19. IZMĒRU VAINA

20. PARĪZEI NEKAD NAV BEIGU

SIRMGALVIS UN JŪRA

FRENSA MAKOMBERA ĪSAIS LAIMES BRĪDIS

KILIMANDŽĀRO SNIEGI

MŪSU LAIKOS

SMIRNAS OSTĀ

PIRMĀ NODAĻA. INDIĀŅU CIEMATS

OTRĀ NODAĻA. ĀRSTS UN ĀRSTA SIEVA

TREŠĀ NODAĻA. KAUT KAS BIJA CAURI

CETURTĀ NODAĻA. TRĪS DIENU VĒTRA

PIEKTĀ NODAĻA. ČEMPIONS

SESTĀ NODAĻA. ĻOTI ĪSS STĀSTIŅŠ

SEPTĪTĀ NODAĻA. KAREIVJA DZIMTĀ PUSE

ASTOTĀ NODAĻA. REVOLUCIONĀRS

DEVĪTĀ NODAĻA. ELIOTA KUNGS UN ELIOTA KUNDZE

DESMITĀ NODAĻA. KAĶIS LIETŪ

VIENPADSMITĀ NODAĻA. NEATĻAUTĀ LAIKĀ

DIVPADSMITĀ NODAĻA. UZ SLĒPĒM CAURI SNIEGĀJIEM

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA. MANS VECAIS

ČETRPADSMITĀ NODAĻA. PIE BIGRIVERAS. I

PIECPADSMITĀ NODAĻA. PIE BIGRIVERAS. II

L’ENVOI

UZVARĒTĀJS NEIEGŪST NEKO

PĒC VĒTRAS

SILTA, GAIŠA VIETA

PASAULES GAISMA

SVEIKI SVĒTKOS, DŽENTLMEŅI!

JŪRA MAINĀS

KĀDI JŪS NEKAD NEBŪSIT

MĪKSTAIS UN VIŅA MĀTE

KĀDAS LASĪTĀJAS VĒSTULE

VELTĪJUMS ŠVEICEI

I DAĻA. MISTERA VĪLERA PORTRETS UZ MONTRĒ FONA

II DAĻA. MISTERS DŽONSONS RUNĀ PAR TO VEVEJĀ

DZER KAFIJU TERITĒ

VISU DIENU GAIDĪTS

VAIOMINGAS VĪNS

SPĒLMANIS, MŪĶENE UN RADIO

TĒVI UN DĒLI

SATURS

NOTES