Hemingvejs Ernests

Kam skanēs zvans

Ernests Hemingvejs

Kam skanes zvans

Veltīts Martai Gelhornai

Nav tāda cilvēka, kas būtu kā Sala jūrā, pats par sevi; jebkurš cilvēks ir daļa no Kontinenta, daļa no Cietzemes; ja Jūra aizskalos no piekrastes Velēnu, mazāka kļūs Eiropa, un tāpat, ja aizskalos Zemes ragu, un tāpat, ja sagraus tavu paša jebšu tavu draugu Namu; jebkura cilvēka nāve samazina arī mani, jo cs esmu Cilvēces sastāvdaļa; un tāpēc nekad nevaicā, kam skanēs Zvans-, varbūt tas skanēs Tev.

Džons Donns

PIRMĀ NODAĻA

Viņš gulēja mežā, izstiepies zemē, kas bija brūna un skujam piebirusi, zodu pār sakrustotajām rokām noliecis, un viņam augstu virs galvas priežu galotnēs šalca vējš. Viņš gulēja lēzenā nokalnē, bet zemāk tā bija krauja, un tur varēja saskatīt vietu, kur cauri aizai vijās eļļas plankumiem izraibinātās šosejas tumšā svītra. Gar šosejas malu tecēja upe, un tālāk, aizas lejaspusē, viņš upes krastā redzēja kokzāģētavu un ūdenskritumu pie dambja, kas vasaras saulē izskatījās balts.

— Vai tā ir tā zāģētava? — viņš jautāja.

— Jā.

— Es to neatceros.

— Zāģētavu uzcēla pēc tam, kad tu no šejienes aizgāji. Vecā ir tālāk, vairāk uz leju; daudz zemāk.

Viņš izklāja meža zemē ģenerālštāba karti un sāka to pētīt. Sirmgalvis lūkojās viņam pār plecu. Tas bija pamaza auguma spēcīgs vecs virs melna zemnieku blūzē un pelēkās rupja auduma biksēs, un kājās viņam bija audekla kurpes ar virvju pazoiēm. No kāpšanas aizkusis, viņš grūti elsa, uzlicis roku uz viena no smagajiem saiņiem, ko viņi bija nesuši.

— Tad no šejienes tilts nav saredzams?

— Nē, — sirmgalvis teica. — Te vieglāk tikt pāri, šai vietā upe tek lēni. Zemāk, kur ceļa līkums pazūd aiz kokiem, ceļš tūlīt nogriežas lejup, un tur ir dziļa aiza...

— Atceros.

— Tilts ved pāri šai aizai.

— Un kur stāv viņu posteņi?

— Viens tur, pie zāģētavas.

Jaunais vīrietis, kas mēģināja iepazīt apvidu, izņēma no izbalušās haki krāsas flaneļa blūzes kabatas tālskati, noslaucīja stiklus mutautā un noregulēja tālskati tā, ka zāģētavas apveidi pēkšņi parādījās stiklos asi un skaidri, un ieraudzīja pie zāģētavas durvīm koka solu, lielu kaudzi zāģa skaidu, kas pacēlās zem nojumes, kur stāvēja diska zāģis, un daļu kanāla, pa kuru no kalnu puses pludināja lejā baļķus uz upes viņu krastu. Tālskatī upe šķita gluda un dzidra, un zem dambja krītošajā ūdens mutulī vējš šķaidīja šļakatas.

— Tur nav sarga.

— Dūmenis kūp, — sirmgalvis teica. — Un uz virves karājas veļa.

— To es redzu, bet sarga nav.

— Viņš varbūt stāv paēnā, — sirmgalvis teica. — Tagad ir karsti. Viņš būs ēnā, tai galā, kur mēs nevaram redzēt.

— Varbūt. Un kur ir nākamais postenis?

— Lejpus tilta. Ceļa meistara mājā, kilometrus piecus tālāk.

— Cik vīru tur ir? — Viņš rādīja uz zāģētavu.

— Kādi četri un kaprālis.

— Un lejā?

— Vairāk. Es uzzināšu.

— Bet uz tilta?

— Arī divi. Katrā galā pa vienam.

— Mums būs vajadzīgs zināms skaits cilvēku, — viņš sacīja. — Cik tu vari sadabūt?

— Varu atvest tik, cik vēlies, — sirmgalvis teica. — Tagad šajos kalnos ir daudz viru.

— Cik?

— Pāri par simtu. Bet tie sadalījušies nelielās grupās. Cik tev vajadzēs?

— Es pateikšu, kad būsim apskatījuši tiltu.

— Tu gribi to darīt tagad?

— Nē. Tagad es gribētu iet tur, kur var paslēpt dinamītu, kamēr pienāks laiks rīkoties. Man gribētos to novietot pilnīga drošībā un, ja vien iespējams, kādas pusstundas gājiena attālumā no tilta.

— Tas ir pavisam vienkārši, — sirmgalvis teica. — No tās vietas, uz kurieni mēs ejam, līdz tiltam ceļš visu laiku ved lejup, uz tiltu. Bet, lai tur nokļutu, mums jāpakāpj drusku augstāk. Vai ēst negribas?

— Gribas gan. Bet ēdīsim velak. Kā tevi sauc? Man piemirsās.

Viņam tā likās slikta zīme, ka viņš bija piemirsis.

— Anselmo, — vecais vīrs atbildēja. — Mani sauc par Anselmo, un es esmu no Barko de Avilas. Palīdzēšu tev pacelt nesamo.

Jaunais vīrietis bija slaids un kalsns, ar gaišiem, saulē pabalušiem matiem un vējā un saulē iedegušu seju, un mugurā viņam bija saulē izbalojis flaneļa krekls, zemnieku bikses un kājās audekla kurpes ar virvju pazolēm, — viņš noliecās, satvēra vienu no siksnām, ar kurām bija sasieta smagā mugursoma, un uzvēla to plecos. Tad izbāza roku cauri otrai siksnai un iegrozīja somu tā, lai viss smagums balstītos uz muguras. Kreklā vēl ēnojas mitrums tai vietā, kur nesot bija piespiests sainis.

— Tā, nu būs labi, — viņš teica. — Kā mēs iesim?

— Kāpsim augša, — Anselmo sacīja.

Zem saiņiem salikuši, viņi svīzdami kāpa augšup ar priežu mežu apaugušā kalnā. Jaunais vīrietis neredzēja nevienas takas, bet viņi lauzās uz augšu gan taisni, gan apkārt kalnam, pārbrida pāri upītei, un sirmgalvis neapstādamies visu laiku soļoja tikai uz priekšu gar klinšaino upīti. Ceļš tagad bija stāvāks un daudz grūtāks, bet beidzot upīte it kā nokrita lejā aiz gludas granīta kraujas, kas izslējās viņiem pretim, un te sirmgalvis apstājās un pagaidīja, kamēr jaunais vīrietis pienāk tam klāt.

— Vai vari vēl turēt?

— Jā, nekas, — jaunais vīrietis atsaucās. Viņš pamatīgi svīda, un stāvajā kāpienā saspriegtie lielu muskuļi piepūlē drebēja.

— Tagad gaidi mani šeit. Iešu viņus brīdināt. Tu jau negribēsi, ka, šis mantas nesot, tevi nošauj?

— Nekādā ziņā! Vai vēl tālu?

— Pavisam tuvu. Kas tev vārdā?

— Roberto. — Jaunais vīrietis bija nolaidis saini no pleciem un tagad saudzīgi nolika to starp diviem lieliem laukakmeņiem pie upes.

— Tad pagaidi te, Roberto, es atnākšu tev pakaļ.

— Labi. Bet vai uz tiltu tu domā nākt lejā pa to pašu ceļu?

— Nē. Uz tiltu iesim pa citu. Pa īsāku un vieglāku.

— Man negribētos atstāt šīs mantas pārāk tālu no tilta.

— Gan jau redzēsi. Ja nepatiks, meklēsim citu vietu.

— Nu, paskatīsimies.

Viņš apsēdās pie saiņiem un nolūkojās, kā vecais kāpj augšā klintī. Tas nebija grūti, un, vērojot, kā sirmgalvis gandrīz nemeklēdams sataustīja atbalsta punktus, varēja noprast, ka šo ceļu viņš bija gājis jau vairākkārt. Bet tie, kas dzīvoja tur augšā, bija sargājušies iemīt pat niecīgu taciņu.

Jaunajam vīrietim Robertam Džordenam ļoti gribējās ēst, un viņam bija nemierīgs prāts. Izsalkums to mocīja bieži, bet satraukumu viņš parasti nepazina, jo nedomāja par to, kas varētu notikt ar viņu pašu, un no pieredzes zināja, cik viegli šai zemē virzīties uz priekšu aiz ienaidnieka kaujas līnijas. Ja tev labs pavadonis, tad iet pa aizmuguri ir tikpat vienkārši ka doties tieši pāri frontei. Grūtības rodas vienīgi tad, kad sāc gudrot, kas notiks, ja tevi notvers; bez tam vēl — neziņa, kam uzticēties. Cilvēkiem, ar kuriem tu strādā kopā, jāuzticas vai nu pilnīgi, vai nemaz, un pašam jāizlemj, kam uzticēties. Par visu to viņš neuztraucās. Bija kas cits, par ko uztraukties.

Sis Anselmo izrādījās labs pavadonis un pa kalniem prata iet lieliski. Roberts Džordens arī pats bija dūšīgs gājējs, taču, jau kopš ausmas sekodams vecajam vīram, pārliecinājās, ka soļošanā tas spētu viņu nodzīt līdz nāvei. Pagaidām Roberts Džordens uzticējās viņam pilnīgi, šim Anselmo, — tikai ne viņa spriedumiem. Anselmo spriedumus viņam līdz šim vēl nebija izdevies pārbaudīt, bet galu galā par saviem spriedumiem jau katrs ir atbildīgs pats. Nē, par Anselmo viņš neuztraucās, un uzdevums pie tilla nebija grūtāks par citiem. Viņš zināja, kā spridzināms tilts, lai tas būtu kāds būdams, un bija tos spridzinājis daudzkārt — dažāda lieluma un dažādu konstrukciju. Abos saiņos dinamīta un visādu citādu piederumu atradās pietiekami, lai uzspridzinātu šo tiltu pec visiem noteikumiem pat tad, ja tas būtu divreiz lielāks, nekā stāstīja Anselmo un nekā bija tas, ko viņš atcerējās no 1933. gada, kad soļoja pāri tiltam uz Lagjranhu, vai arī kā tas, par kuru Golcs lasīja priekšā pavēlē tovakar augšstāva istaba, namā pie Eskorjala, pirms došanās ceļa.

— Tiltu uzspridzināt vēl nav nekas, — Golcs toreiz teica, ar zīmuli lielajā kartē bakstīdams, lampas gaismai uz noskūtās, rētainās galvas spīdot. — Saprotat?

— Jā, saprotu.

— Galīgi nekas! Tiltu uzspridzināt vien nozīmē — izgāzties!

— Jā, biedri ģenerāl.

— Uzspridzināt tiltu noteiktā stundā, kad paredzēts uzbrukums, — lūk, kas jāizdara! Protams, to jus saprotat. Tas ir viss, kas vajadzīgs, un jums jāzina, kā to izdarīt.

Golcs paskatījās uz zīmuli, tad piesita ar to sev pie zobiem.

Roberts Džordens klusēja.

— Saprotiet, tas ir viss, kas vajadzīgs, un jums jāzina, kā to izdarīt, — Golcs turpināja, viņā skatīdamies un ar galvu mādams. Tad uzsita ar zīmuli pa karti.

— Es to darītu tā. Tikai mums nekas nesanāks.

— Kāpēc, biedri ģenerāl?

— Kāpēc? — Golcs dusmīgi atvaicāja. — Vai pārāk maz uzbrukumu esat redzējis, ka prasāt man — kāpēc? Kāda garantija, ka manus rīkojumus negrozīs? Kāda garantija, ka uzbrukumu neatcels? Kada garantija, ka to neatliks? Kāda garantija, ka tas nesāksies vismaz sešas stundas vēlāk par noteikto laiku? Vai tad kāds uzbrukums vispār ir noritējis tā, kā vajadzētu?

— Ja jūs vadīsiet uzbrukumu, tad sāksies laikā, — Roberts Džordens teica.

— Es nekad nevadu uzbrukumus, — Golcs atbildēja.

— Es tos gan izstrādāju, bet nevadu. Man nav padota artilērija. Man lā jāizludzas. Man nekad nedod to, ko prasu, pat tad, kad būtu ko dot. Bet tas vēl nekas. Ir kaut kas cits. Jus jau šos cilvēkus pazīstat. Nav nekādas vajadzības iedziļināties sīkumos. Vienmēr kaut kas atgadās. Vienmēr kāds iejaucas. Tagad jus laikam saprotat.

— Tātad kad tilts jāuzspridzina? — Roberts Džordens vaicāja.

— Pēc tam kad būs sācies uzbrukums. Tikko tas sāksies, bet ne agrāk. Tā, lai pa šo ceļu nevar virzīties nekādi papildspēki. — Viņš parādīja ar zīmuli. — Man jāzina, ka pa šo ceļu neviens nespēs tuvoties.

— Un kad paredzēts uzbrukums?

— Es jums to pateikšu. Bet ar dienu un stundu jūs varat rēķināties vienīgi aptuveni. Līdz tam jums jābūt gatavam. Jūs uzspridzināsit tiltu pēc tam, kad būs sācies uzbrukums. Redzat? — Viņš parādīja ar zīmuli. — Šis ir vienīgais ceļš, pa kuru viņi var pievest papildspēkus. Vienīgais ceļš, pa kuru var braukt viņu tanki vai artilērija, vai pat smagās automašīnas uz aizas pusi, kur man jāuzbrūk. Man jāzina, ka šā tilta vairs nav. Agrāk nedrīkst spridzināt, jo tad tiltu var atkal savest kārtībā, ja uzbrukums tiktu atcelts. Nē! Tam jāuziet gaisā, tiklīdz uzbrukums sāksies, un man jāzina, ka tilta vairs nav. Tur ir tikai

ll

divi sargkareivji. Cilvēks, kas jūs pavadīs, nupat no turienes ieradās. Uz viņu varot paļauties. Gan jau redzēsit. Viņam kalnos esot ļaudis. Ņemiet tik, cik jums vajadzēs. Iespējami mazāk, tomēr tā, lai pietiek. Nu, tādas lietas man jums nav jāmāca.

— Un kā es zināšu, ka uzbrukums sācies?

— To paziņos vesela divīzija. Uzbrukumu ievadīs bombardēšana no gaisa. Kurls taču jūs neesat, ko?

— Tātad tai bridi, kad lidmašīnas nometis bumbas, var pieņemt, ka uzbrukums ir sācies?

— Ne vienmēr tas tā jāsaprot, — Golcs teica un pakratīja galvu. — Bet šai gadījumā gan, jo šoreiz uzbrukšu es.

— Saprotu, — Roberts Džordens sacīja. — Nevar teikt, ka man tas diez kā patiktu.

— Arī man tas diez kā nepatīk. Ja negribat uzņemties, tad sakiet tūlīt. Ja domājat, ka netiksiet galā, tad sakiet tūlīt.

— Galā es tikšu. Izdarīšu visu, kā nākas.

— Man tikai jāzina, ka tiltam neviens nevar tikt pāri, — Golcs atbildēja. — Nekādā gadijumā.

— Saprotu.

— Man netīk uzdot cilvēkiem tādus darbus un tādos apstakļos, — Golcs turpināja, — Pavēlēt es jums to nevaru. Saprotu, ko jūs būtu spiests darīt pie šādiem noteikumiem. Skaidroju tik sīki tāpēc, lai jūs saprastu visas iespējamās grūtības un arī to, cik tas ir svarīgi.

— Un kā jūs virzīsities, kad tilts būs uzspridzināts? — Dosimies uz priekšu, un mums līdzi būs viss vajadzīgais, lai tiltu salabotu, tiklīdz aiza būs ieņemta. Ļoti sarežģīta un skaista operācija. Sarežģīta un skaista — kā vienmēr. Šis plāns izstrādāts Madridē. Neveiksmīgā profesora Visentes Roho kārtējais meistardarbs. Uzbrukšu es un, kā vienmēr, ar nepietiekamu spēku. Bet, par spiti visam, šī operācija var izdoties. Man tā patīk daudz vairāk par citām. Tā var iznākt veiksmīga, ja nebūs vairs tilta. Mēs varam ieņemt Segoviju. Skatieties, es jums parādīšu, kā tas notiks. Redzat? Mēs nesāksim uzbrukt pie ieejas aizā. Tur mēs jau esam nostiprinājušies. Sāksim tālāk. Redzat — šeit — tā...

— Es negribu zināt, — Roberts Džordens teica.

— Labi, — sacīja Golcs. — Jo mazāk bagāžas līdzi, kad jāiet uz viņu pusi, jo labāk, ko?

— Es nekad negribu zināt. Ja kaut kas notiks, tad es nebūšu tas, kas izpļāpās.

— Jā, labāk ir nezināt. — Golcs paberzēja ar zīmuli pieri. — Daudzreiz esmu vēlējies, kaut arī pats nezinātu. Bet to, kas attiecas uz tiltu, jūs taču zināt?

— Jā. To es zinu.

— Ticu, ka zināt, — Golcs teica. — Nekādu runu es jums te neturēšu. Tagad iedzersim. Tik liela runāšana rada man lielas slāpes, biedri Horden. Spāniski jūsu vārds skan jocīgi, biedri Horden.

— Un kā jūs izrunājat «Golcs» spāniski, biedri ģenerāl?

— Hoce, — Golcs pasmējās, izrunādams «h» skaņu dziļi rīklē, it kā klepodams pēc nejaukas apsaldēšanās.

— Hoce, — viņš krekstēja. — Biedrs henerālis Hoce. Ja būtu zinājis, kā izruna «Golcs» spāniski, būtu pirms braukšanas šurp karot izvēlējies sev kādu citu vārdu. Padomājiet — es braucu komandēt divīziju, varu izvēlēties, kādu vārdu gribu, un — izvēlos Hoce! Henerālis Hoce. Nu ir par vēlu mainīt. Kā jums patīk partizāna darbs?

Tā krievi sauca geriljas, kas darbojās ienaidnieka aizmugurē.

— Ļoti patīk, — Roberts Džordens sa:ija. Tad pasmīnēja. — Svaigā gaisa veselīga dzīve.

— Jūsu gados arī man tas patika, — Golcs teica.

— Esmu dzirdējis, ka jūs sevišķi labi spridzinot tiltus. Sevišķi zinātniski. Bet tās laikam tikai baumas. Pats nekad neesmu redzējis jūs to darām. Var būt, ka patiesībā jūs neko neprotat? Vai jūs patiešām protat spridzināt tiltus? — Tagad viņš zobojās. — Iedzeriet šo. — Viņš ielēja Robertam Džordenam glāzi spāņu konjaka. — Vai jūs tos tiltus tiešām saspridzināt?

— Gadās.

— Pie šitā nekādu «gadās» nedrīkst būt. Nē, par tiltu vairs nerunāsim. Tagad jūs zināt pietiekami. Esam bijuši nāvigi nopietni, tāpēc nu varam palaist arī kādu stiprāku joku. Paklausieties — vai jums tur, viņā pusē, ir daudz meiteņu?

— Nē, meitenēm neatliek laika.

— Nepiekrītu. Jo neregulārāks darbs, jo neregulārāka dzīve. Jums ir visai neregulārs darbs. Un pārāk gari mati.

— Tieši tādi, kā vajadzīgs, — Roberts Džordens teica. Lai viņš nolādēts, ja noskūs galvu tāpat kā Golcs! — Man ir par ko domāt arī bez meitenēm, — viņš saīdzis piebilda. — Kāda uniforma man jāvalkā?

— Nekāda, — Golcs atbildēja. — Un mati jums ir labi. Es jūs tikai apcēlu. Jūs esat pavisam citāds nekā es. — Golcs atkal pielēja glāzes. — Jūs nekad nedomāsit par meitenēm vien. Es par viņām vispār nedomāju. Kāpēc lai to daru? Es nekad nedomāju. Nemaz nemēģiniet mani tādās domās ievilināt!

Kāds no štāba darbiniekiem, sēdēdams pie rasējumu dēja un darbodamies pie kartes, norūca kaut ko Robertam Džordenam nesaprotama valodā.

— Klusēt! — Golcs angliski uzsauca. — Gribu pajokot un jokoju. Esmu nāvīgi nopietns, tāpēc man ir tie-sība arī pajokot. Izdzeriet un ejiet! Visu sapratāt, jā?

— Jā, — Roberts Džordens atbildēja. — Visu sapratu.

Viņi paspieda viens otram roku, un viņš militāri nosveicināja un izgāja arā pie štāba mašīnas, kur vecais vīrs gaidot bija iesnaudies, un šai mašīnā tie aizbrauca pa šoseju garām Gvadaramai, un sirmgalvis visu laiku snauda, tad nogriezās uz Navaseradas šoseju un nokjuva lidz alpīnistu bāzei, kur Roberts Džordens trīs stundas nogulēja, pirms viņi devās atkal ceļā.

Tovakar viņš pēdējo reizi redzēja Golcu, tā dīvaino balto seju, kas nekad neiedega, vanaga acis, lielo degunu, plānās lūpas un noskūto galvu, ko izvagoja grumbas un rētas. Rītnakt viņi jau būs tālu no Eskorjala, tumsā uz ceļa; garās rindās stāvēs smagās mašīnas, kurās tumsā sakāps kājnieki; kareivji ar smagām nastām plecos; ložmetējnieki iecels mašīnās ložmetējus; uz garām autoplatformām uzvels degvielu cisternas; divīzija dosies pārgājienā, gatavosies uzbrukumam pie aizas. Viņš negribēja par to domāt. Tā nebija viņa darīšana. Tā bija Golca darīšana. Viņam būs veicams tikai viens darbs, un par to arī jādomā skaidri un nekļūdīgi, jāparedz viss, un nav jāraizējas. Raizēties ir tikpat slikti kā baidīties. Tas visu tikai apgrūtina.

Un nu viņš sēdēja pie strauta, lūkojās dzidrajā ūdenī, kas skrēja starp akmeņiem, un strauta otrā krasta pamanīja biezu ūdens krešu segu. Viņš pārbrida pāri strautam, pieplūca divas saujas krešu, noskaloja dūņainās saknes ūdenī, tad atkal apsēdās pie saviem saiņiem un sāka ēst tīrās, vēsās, za[ās lapas un trauslos stiebrus, kas garšoja pēc pipariem. Tad viņš nometās ceļos pie strauia un noliecies, pastūmis sānis pie jostas piestiprināto revolveri, lai tas nesamirkst, atspiedās ar rokām pret abiem lielajiem akmeņiem un padzērās. Ūdens bija tik auksts, ka saldēja zobus.

uz rokām no zemes atgrūdies, viņš palūkojās sānis un ieraudzīja no klints lejup kāpjam sirmgalvi. Vecajam līdzi nāca vēl kāds, arī melnā zemnieku blūzē un tumšpelēkās biksēs, kas šai apvidū bija gandrīz vai tāda kā uniforma, un kājās viņam arī bija audekla kurpes ar virvju pazolēm, ļ bet pār muguru karabīne. Šim cilvēkam nebija cepures.

Abi kāpelēja pār klintīm kā kalnu kazas.

Viņi pienāca klāt, un Roberts Džordens piecēlās kājās.

— Salud, camarada, — viņš teica vīram ar karabīni un pasmaidīja.

— Salud, — otrs īgni atņēma. Roberts Džordens paskatījās viņa masīvajā, bārdas rugājiem apaugušaja sejā. Tā bija gandrīz apaļa, tapat arī galva, kas šķita pārāk tuvu klāt pleciem. Acis viņam bija šauras un tālu viena no otras un ausis mazas un cieši piekļāvušās galvai. Tas likās spēcīgs virs, ap piecas pēdas desmit collas garš, lielām rokām un kājām. Deguns viņam bija ielauzts, pie viena mutes kaktiņa sākās rēta, kas stiepās pāri virslūpai un visam apakšžoklim un cauri bārdas rugājiem rēgojas pat uz zoda.

Sirmgalvis smaidīdams pamāja uz viņa pusi.

— Te saimnieko viņš, — vecais vīrs pasmīnēja, tad savilka rokas, ir kā demonstrēdams muskuļu spēku, un palūkojās uz karabīnes nesēju ar tādu kā zobgalīgu apbrīnu. — Varen stiprs vīrs!

— To var redzēt, — Roberts Džordens teica, atkal pasmaidīdams. Šīs cilvēks viņam nepatika, un savā sirdī viņš nebūt nesmaidīja.

— Vai tev apliecība ir? — jautāja karabīnes īpašnieks.

Roberts Džorderis^aitaisīja adatu, ar ko bija sasprausta

viņa krekla kreisās puses krūšu kabata, izņēma no tās salocītu papīru un iedeva to šim vīram, tas atlocīja papīru, aizdomīgi tajā ieskatījās un tad pagrozīja pirkstos.

«Viņš neprot lasīt,» Roberts Džordens nodomāja.

— Paskaties zīmogu, — viņš teica.

Sirmgalvis parādīja zīmogu, un vīrs ar karabīni to vērīgi aplūkoja, papīru pirkstos grozīdams.

— Kas tas par zīmogu?

— Vai tu to nekad neesi redzējis?

— Nē.

— Te ir divi, — sacīja Roberts Džordens. — Viens A.l.D. — armijas izlūkdienesta. Otrs ģenerālštāba.

— Jā, tādu zīmogu esmu redzējis. Bet šeit komandēju es un neviens cits, — virs īgni teica. — Kas jums tajos saiņos?

— Dinamīts, — sirmgalvis laipni atbildēja. — Vakarnakt mēs pārgājām fronti un visu dienu stiepām šo dinamītu pāri kalniem.

— Dinamīts man noderēs, — sacīja vīrs ar karabīni. Viņš atdeva papīrus Robertam Džordenam un noskatīja to no galvas līdz kājām. — Jā. Dinamīts man noderēs. Cik jūs man te atnesāt?

— Tev neesmu atnesis neko, — Roberts Džordens rāmi atbildēja. — Dinamīts domāts citam mērķim. Kā tevi sauc?

— Kas tev da[as?

— Tas ir Pablo, — sirmgalvis teica. Vīrs ar karabīni īgni viņos noskatījās.

— Labi. Esmu par tevi dzirdējis daudz laba, — sacīja Roberts Džordens.

— Ko tad tu par mani esi dzirdējis? — vaicāja Pablo.

— Esmu dzirdējis, ka esi lielisks gerilju vadonis, uzticīgs republikai un šo savu uzticību pierādījis darbos un ka esi nopietns un drosmīgs vīrs. Ģenerālštābā lūdza nodot tev sveicienu.

— Kur tu visu to dzirdēji? — vaicāja Pablo. Roberts Džordens ievēroja, ka glaimi uz viņu neiedarbojas.

— Tā runā no Buitrago līdz Eskorjalam, — viņš atbildēja, nosaukdams visu rajonu viņpus frontei.

— Ne Buitrago, ne Eskorjalā es neviena nepazīstu, — Pablo atbildēja.

— Viņpus kalniem tagad ir daudz tādu, kas agrāk tur nedzīvoja. No kurienes tu esi?

— No Avilas. Ko tu darīsi ar dinamītu?

— Spridzināšu tiltu.

— Kādu tiltu?

— Tā ir mana darīšana.

— Ja tas atrodas šai apvidū, tad tā ir mana darīšana. Nedrīkst spridzināt tiltu pie pašām mājām. Dzīvot vajag vienā vietā, darboties — citā. Es savas darīšanas zinu. Tāds, kas nodzīvojis šo gadu un ticis cauri sveikā, gan zina, kas viņam darāms.

— Tā ir mana darīšana, — Roberts Džordens teica. — Bet mēs varam par to aprunāties. Vai palīdzēsi mums aiznest maisus?

— Nē, — sacīja Pablo un pakratīja galvu.

Anselmo pēkšņi pievērsās viņam un ātri un dusmīgi sāka

kaut ko bērt dialektā, ko Roberts Džordens tikko saprata. Tas atgādināja Kevedo lasīšanu. Anselmo runāja vecajā kastīliešu izloksnē, un viņa teiktais nozīmēja apmēram to:

«Nu, vai tu neesi īsts ķēms? Esi! Gatavais lops! Jā, un kāds vēl! Vai tev pauris vispār strādā? Kur nu! Bet nemaz! Mēs atnākam svarīgā lietā, bet tu raizējies tikai par to, ka neaiztiek tavu dzīves vietu, tava lapsas ala tev svarīgāka par visas cilvēces interesēm! Tā tev nozīme vairāk par paša tautas interesem! Ak tu, nolādēts! Ņem saini!»

Pablo nolaida acis.

— Katram jādara tas, ko viņš var un cik labi var padarīt, — Pablo teica. — Es dzīvoju šeit, bet darbojos aiz Se-govijas. Ja tu te sacelsi jezgu, mūs no kalniem padzīs. Te, šajos kalnos, mēs varam dzīvot vienīgi tad, ja es neko nedaru. Tas ir lapsas likums.

— Jā, — Anselmo rūgti sacīja. — Tas ir lapsas likums, bet mums vajadzīgs vilks.

— Es esmu vilks vairāk nekā tu, — Pablo teica, un Roberts Džordens saprata, ka viņš saini nesīs.

— Ak tu!...— Anselmo paskatījās uz Pablo. — Tu esi vairāk vilks nekā es, un man ir sešdesmit astoņi gadi.

Viņš nospļāvās un pakratīja galvu.

— Tev jau tik daudz gadu? — Roberts Džordens vaicāja, vēlēdamies atvieglot situāciju un redzēdams, ka šobrīd viss būs labi.

— Jūlijā paliks sešdesmit astoņi.

— Ja tikai mēs līdz jūlijam nodzīvosim, — teica Pablo. — Es palīdzēšu tev aiznest saini, — viņš sacīja Robertam Džordenam. — Otru atstāj vecajam. — Nu viņš vairs nerunāja īgni, drīzāk skumīgi. — Tas ir traki stiprs vecis.

— Savu maisu nesīšu es pats, — Roberts Džordens teica.

— Nē, — pretojās sirmgalvis. — Dod vien to šim otram stipriniekam!

— Es nesīšu, — Pablo sacīja, un viņa ignumā jaudās tādas skumjas, kas Robertu Džordenu satrauca. Sīs skumjas viņš pazina un uztraucās, sastapdamies ar tām šeit.

— Tad dod man karabīni, — viņš sacija un, kad Pablo iedeva, uzmeta karabīni plecā, un smagi sāka kāpt augšā — sirmgalvis ar Pablo pa priekšu, viņš pakaļ; pie granīta klintsciļņiem turēdamies, viņi pārrāpās pāri klints malai un iznāca zaļā klajumā meža vidū.

Viņi sāka iet apkārt šai pļaviņai, un Roberts Džordens, soļodams viegli bez smagajiem saiņiem, kas lika svīst, un patīkami sajuzdams pāri plecam izslejamies karabīni, ievēroja, ka vairākās vietās zāle šeit nograuzta un zemē rēgojas mietu caurumi. Varēja redzei arī zālē iemītu taku, pa kuru bija vesti zirgi pie strauta dzirdināt, un šur tur rēgojas svaigi zirgu mēsli. «Viņi laikam ved zirgus uz šejieni naktīs paganīt, bet dienā slēpj mežā, lai kāds neierauga,» Roberts Džordens nodomāja. «Nez cik zirgu šim Pablo īsti ir?»

Viņš atcerējās, ko bija pamanījis, nemaz par to nedomādams: Pablo bikses ceļgalos un ap ciskām bija novalkātas līdz spīdumam. «Nez vai viņam ir arī zābaki, jeb viņš jaj ar šīm pašām alpargatas,» Roberts Džordens domāja. Viņam laikam bija visi vajadzīgie piederumi. «Bet šīs skumjas man nepatīk. Tās nav nekādas labās skumjas. Tādas skumjas uznāk pirms dezertēšanas vai nodevības. Tādas skumjas uznāk arī pirms bankrota.»

Priekšā, aiz kokiem iezviedzās zirgs, tad starp priežu brūnajiem stumbriem, kuru biezajām galotnēm, kas gandrīz savijās kopā, cauri lauzās blāva saules gaisma, viņš ieraudzīja ār virvi iežogotu aploku, — virve bija apņemta apkārt koku stumbriem. Viņiem tuvojoties, zirgi pacēla galvas un skatījās šurp, un ārpus aploka pie kāda koka bija kaudzē samesti un ar brezentu pārsegti segli.

Piegājuši tuvāk, abi vīri, kas nesa saiņus, apstājās, un Roberts Džordens saprata, ka tas notiek tādēļ, lai viņš varētu papriecāties par zirgiem.

— Jā, — viņš teica. — Tie nu gan ir skaisti. — Tad pagriezās pret Pablo. — Tev jau ir pašam sava kavalērija un viss, kas vajadzīgs.

Ar virvi iežogotajā aplokā bija pieci zirgi, trīs bēri, viens sarkanbrūns un viens balts. Pārlaidis skatienu visiem zirgiem, Roberts Džordens aplūkoja katru atsevišķi. Pablo un Anselmo zināja, cik tie vērti, un, kamēr Pablo lepni stāvēja, mīlīgi zirgos lūkodamies, un vairs nelikās tik noskumis, — sirmgalvis izturējās tā, it kā pats ar šiern zirgiem būtu Robertu Džordenu pēkšņi pārsteidzis.

— Kādi viņi tev šķiet? — viņš jautāja.

— Tos visus sagādāju es, — Pablo teica, un Roberts Džordens nopriecājās, saklausīdams viņa balsī lepnumu.

— Pats labākais ir šis, — Roberts Džordens sacīja, rādīdams uz vienu no bēriem, lielu erzeli ar baltu plankumu pierē un vienu baltu priekškājii.

Tas bija skaists zirgs, šķita nupat izkāpis no Veiaskesa gleznas.

— Visi viņi ir labi, — Pablo sacīja. — Vai tu no zirgiem ko sajēdz?

— Jā.

— Tad tik slikti nav, — sacīja Pablo. — Vai vari jel vienam atrast kādu vainu?

Roberts Džordens saprata, ka tagad viņa dokumentus pārbauda lasītnepratējs.

Zirgi vel joprojām staveja, galvas pacēluši, un skatījās uz Pablo. Roberts Džordens ielīda aiz nožogojuma, ko divām kārtām apjoza virve, un uzsita baltajam pa gurnu. Pret aploka nožogojuma virvēm atspiedies, viņš vēroja, kā zirgi skrēja apkārt aplokam, un, kad tie atkal apstājās, vel brītiņu noskatījās, tad pieliecās un izlīda šai pusē.

— Brūnais ar pakaļkāju pieklibo, — viņš sacīja, uz Pablo neskatīdamies. — Nags ieplīsis, uri, kaut gan, ja to kārtigi apkaltu, tas tik drīz tālāk neplīstu, taču, ja būs ja-iet pa cietu vietu, nags var nokrist.

— Tas jau tāds bija, kad mēs zirgu pievācām, — Pablo teica.

— Pašam labākajam tavam bērajam ērzelim ar balto laukumiņu ir pampums virs locītavas, tas man nemaz nepatīk.

— Nieks vien, — Pablo sacīja. — Pirms trim dienām viņš kāju sasita. Ja jau butu kas nopietns, tad taču tagad varētu manīt.

Viņš noņēma brezentu un parādīja seglus. Tur bija divi parastie vabueros vai ganu segli, līdzīgi amerikāņu kovboju segliem, vieni bagātīgi izrotāti vokueros ar ādā iestrādātiem, krāsainiem rakstiem un smagiem, segtiem kāpšļiem, un divi kavalērijas segli no melnas ādas.

— Mēs nokniebām pārīti guardia ciuil', — viņš paskaidroja par kavalērijas segliem.

— Augsta spēle.

— Sie bija nokāpuši no kalniem uz ceja starp Segoviju un Santa Marija del Reālu. Nokāpuši uzprasīt vezumniekiem papīrus. Mums izdevās viņus nošaut, neievainojot zirgus.

— Vai daudzus žandarmus esat nošāvuši? — Roberts Džordens vaicāja.

— Vairākus, — Pablo atbildēja. — Bet tikai šos divus, neievainojot zirgus.

— Vilcienu pie Arevalo arī uzlaida gaisā Pablo, — An-selmo teica. — Tas bija viņa darbs.

1 Žandarmi (sp.).

— Mums bija līdzi viens ārzemnieks, tas spridzināja, — Pablo sacīja. — Pazīsti?

— Kā viņu sauca?

— Neatceros. Tāds stipri savāds vārds.

— Kāds viņš izskatījās?

— Gaišmatis tāpat kā tu, tikai ne tik garš, ar lielām ro kām un ielauztu degunu.

— Kaškins, — Roberts Džordens teica. — Tas būs bijis Kaškins.

— Jā, — sacīja Pablo. — Stipri savāds vārds. Kaut kas uz to modi bija gan. Kur viņš palika?

— Aprīlī nomira.

— Tā notiks ar katru, — Pablo drūmi noteica. — Tā mēs visi beigsim savu dzīvi.

— Ne jau mēs vien, — piebilda Anselmo. — Tā visi vienmēr ir beiguši. Kas tev kait? Kas ar tevi notiek?

— Viņi ir pārak stipri, — Pablo sacīja. Likās, viņš runā pats ar sevi. Tad drūmi paskatījās uz zirgiem. — Jūs pat iedomāties nevarat, cik viņi ir stipri. Un tiek vienmēr stiprāki un vienmēr labak apbruņoti. Munīcijas arvien vairāk un vairāk. Un te esmu es ar šitiem zirgiem. Ko lai sagaidu nākotnē? Ka mani vajās un nogalinās. Neko citu.

— Tu pats arī vajā, — Anselmo teica.

— Nē, — Pablo atbildēja. — Tagad vairs ne. Un ja atstāsim šos kalnus, kur tad lai ejam? Atbildi! Kur tad lai ejam?

— Spānijā kalnu ir daudz. Sjera del Gredosa... ja mums no šejienes būtu jāaiziet.

— Tikai ne man, — Pablo teica. — Man tās vajāšanas apnikušas. Te mums ir labi. Bet, ja tu saspridzināsi tiltu, mus sāks tramdīt. Ja uzzinās, ka esam šeit, un atsūtīs lidmašīnas, tad atradīs. Ja izsūtīs marokāņus mūs tvarstīt, tad uzošņās un mums būs jāaiziet. Tas viss man apnicis. Vai dzirdi? — viņš pievērsās Robertam Džordenam. — Kāda tiesība tev, ārzemniekam, nākt un mācīt, kas man darāms?

— Neesmu tev neko mācījis, — Roberts Džordens teica.

— Bet tu to darīsi, — Pablo sacīja. — Tur jau ir tas sliktums! — Un viņš parādīja uz abiem smagajiem saiņiem, ko viņi, zirgus skatīdamies, bija nolikuši zemē. Redzot zirgus, Pablo nervu saspīlējums laikam atslāba, un tas, ka Roberts Džordens pazina zirgus, uzreiz it kā atraisīja mēli. Visi trīs viņi tagad stāvēja pie virvju aploka, un bērajam ērzelim uz muguras zibēja saules plankumi.

Pablo paskatījās Robertā Džordenā, tad paspēra ar kāju smago saini. — Re. kur viss sliktums!

— Esmu nācis tikai izpildīt savu pienākumu, — Roberts Džordens teica. — Man pavēlēja tie, kas šo karu vada. Ja lūdzu tevi man palīdzēt, tu vari atteikties, un es atradīšu citus palīgus. Bet vēl es neesmu lūdzis tev pat palīdzību. Man jādara tas, kas pavēlēts, un es tev saku, tas ir svarīgi. Nav mana vaina, ja esmu ārzemnieks. Man pašam labāk būtu paticis piedzimt šeit.

— Man pats svarīgākais ir, lai mūs šeit netraucē, — Pablo teica. — Mans pienākums ir gādāt par savējiem un pašam par sevi.

— Pašam par sevi. Jā, — teica Anselmo. — Tu jau sen gādā tikai pats par sevi. Par sevi un saviem zirgiem. Kamēr tev nebija to zirgu, tu ar mums turējies kopā. Tagad no tevis iznācis par vienu kapitālistu vairāk.

— Tas ir netaisni, — teica Pablo. — Zirgus es visu laiku izmantoju lietas labā.

— Ļoti maz, — Anselmo nicīgi atbildēja. — Pec manas saprašanas, ļoti maz. Zagšanai — jā. Ēšanai — ja. Slepkavošanai — jā. Bet cīņai ne!

— Tu esi vecs cilvēks un ar savu mēli reiz iekulsies nelaimē.

— Esmu vecs un ne no kā nebaidos, — Anselmo atbildēja. — Un esmu vecs un bez zirgiem.

— Tu esi vecs un vari drīz nomirt.

— Esmu vecs un dzīvošu, kamēr nomiršu. Un no lapsām nebaidos.

Pablo neko neatbildēja, bet pacēla saini.

— Un arī n,o vilkiem nebaidos, — Anselmo piebilda, paņemdams otru saini. — Ja tu gadījumā būtu vilks.

— Turi muti, — Pablo teica. — Tu esi vecs cilvēks un vienmēr runā lieku.

— Un dara to, ko saka, — Anselmo, zem saiņa salīcis, teica. — Un kas tagad grib ēst. Un dzert. Ej pa priekšu, gerilju vadoni ar bedigo ģīmi! Ved mūs tur, kur var dabūt paēst.

«Sākums diezgan nelāgs,» Roberts Džordens nodomāja. «Bet Anselmo ir īsts vīrs. Viņi ir lieliski, kad stāv uz īstā ceļa,» viņš domāja tālāk. «Bet, ja no tā noklīst, tad sliktākus par viņiem vairs neatrast. Anselmo jau laikam zināja, ko dara, vezdams mani šurp. Bet man tas nepatīk. Man tas galīgi nepatīk.»

Vienīgā labā zīme tā, ka Pablo nesa saini un bija atdevis

viņam karabīni. «Varbūt tāds viņš ir vienmēr?» Roberts Džordens domāja. «Varbūt viņš ir no drūmajiem?»

«Bet pašam sevi nav ko mānīt. Tu jau nezini, kāds viņš ir bijis agrāk, bet zini, ka ātri nojūk no ceļa un to neslēpj. Bet, kad sāks slēpt, tad izšķirsies. To tu liec verj. Pirmā draudzības izpausme nozīmēs, ka viņš ir izlēmis. Bet zirgi bija sevišķi labi, skaisti zirgi. Nez kas mani varētu ta pārvērst, kā šie zirgi pārvērta Pablo? Vecajam taisnība. Zirgi ir padarījuši viņu bagātu, un, tikko viņš kļuva bagāts, tā sagribējās baudīt dzīvi. Un man šķiet, drīz viņš jau būs nelaimīgs tāpēc, ka nevar iestāties Žokejklubā. Pauvre PabloV II a manque son Jockey Club.»2

Šī doma izklaidēja. Viņš pasmīnēja, skatīdamies abās salīkušajās mugurās, kas kustējās priekšā starp kokiem. Visu dienu viņam prātā nebija nekādi joki, un nu, kad viens gadījās, viņš jutās labāk. «Tu jau sac līdzināties viņiem,» Roberts Džordens domaja. «Tu arī kļusti drūms.» Pie Golca viņš, protams, bija svinīgs un drūms. Šis darbs viņu mazliet nomāca. «Tikai mazlietiņ.» Nē, pamatīgi nomāca. Golcs bija jautrs un gribēja, lai arī viņš pirms aizbraukšanas tāds kļūst, taču nekas nesanāca.

«Visi labie cilvēki, ja tā padomā, ir jautri. Tas ir daudz labāk, un tur ir sava jēga. It kā tu, vēl vienmēr dzīvs būdams, iemanto nemirstību. Cik sarežģīti! Bet daudz no viņiem vairs nav pāri palicis. Nē, no jautrajiem nekas liels nebija vis atlicis. Patiesībā atlicis sasodīti maz. Un, ja tu nebeigsi tā domāt, manu zēn, arī tu nepaliksi pari. Iegrozi citādi savu domājamo, vecais blēdi, vecais biedri! Tagad tu esi tiltu spridzinātājs, nevis domātājs. Ak vai, kā man gribas ēst! Cerēsim, ka Pablo ēd labi!»

OTRĀ NODAĻA

Viņi bija izgājuši cauri biezajai audzei, nelielās, apaļam kausam līdzīgās ielejas augšgalā, un viņš saprata, ka nometnei jābūt šeit, zem klints, kas pacēlās priekšā aiz kokiem.

Tā patiešām bija nometne un turklāt labi izvēlēta. To varēja ieraudzīt tikai tad, kad pienāca tai pavisam klāt, un

' Nabaga Pablo (Ir.).

2 Žokejklubā viņam netikt (fr.).

Roberts Džordens ievēroja, ka arī no lidmašīnas nometni nevar pamanīt. No augšas neko nevarēja saskatīt. Kā lāča ala — nekādu pēdu. Tikai to apsargāt, šķiet, vajadzētu labāk. Tuvojoties nometnei, viņš vērīgi lūkojās turp.

Apaļīgajā klintī bija liela ala, un tur pie ieejas kāds sēdēja, muguru pret klinti atspiedis un kājas zemē izstiepis, bet viņa karabīne bija atslieta pie klints. Viņš drāza ar nazi koka gabalu un, nācējiem tuvojoties, pacēla galvu un drāza tālāk.

— Hola!' — teica sēdētājs. — Kas tur nāk?

— Vecais ar spridzinātāju, — Pablo atsaucās un nolika saini alā pie pašas ieejas. Arī Anselmo nolika savējo, bet Roberts Džordens noņēma šauteni un atslēja pret klinti.

— Neliec tik tuvu pie alas, — drāzējs teica. Viņam bija zilas acis un tumša, glīta čigāna seja nokvēpušas ādas krāsā. — Iekšā kuras uguns.

— Celies augšā un noliec pats, — Pablo teica. — Aiznes tur pie tā koka.

Čigāns pat nepakustējās, tikai atbildēja kaut ko nepieklājīgu, tad laiski piebilda:

— Lai jau stāv. Gan uzsprāgsi gaisā! Tad uzreiz izārstēsies no visām savām kaitēm.

— Ko tu tur taisi? — Roberts Džordens apsēdās čigānam līdzas. Čigāns parādīja. Tas bija četrstūrains slazds, kam viņš taisīja šķērskoku.

— Lapsām, — viņš paskaidroja. — Ar klapi triecienam. Tā viņām sadragā muguru. — Viņš uzsmaidīja Robertam Džordenam. — Re, šitā — saproti? — Čigāns pakratīja slazdu, klape aizcirtās, tad viņš saka purināt galvu, atrāva pirkstus un izstiepa rokas, tēlodams lapsu ar pārlauztu mugurkaulu. — Pamatīgi, — vel noteica.

— Viņš ķer trušus, — Anselmo teica. — čigāns paliek čigāns: noķer trusi un stāsta, ka noķēris lapsu. Bet, ja noķers lapsu, tad teiks, ka nomedījis ziloni.

— Un ja nomedīšu ziloni? — čigāns vaicāja, parādīdams atkal baltos zobus un pamirkšķinādams Robertam Džordenam.

— Tad teiksi, ka tas ir tanks, — Anselmo sacīja.

— Gan jau dabūšu arī tanku, — čigāns teica. — Katrā ziņā. Tad tu varēsi saukt to, kā gribēsi.

— Čigāni daudz pļāpā un maz nogalina, — Anselmo teica. [1]

Čigāns pamirkšķināja Robertam Džordenam un sāka atkal drāzt.

Pablo bija nozudis alā. Roberts Džordens cerēja, ka viņš būs iegājis pēc ēdiena. Viņš sēdēja blakus čigānam, un pēcpusdienas saule, cauri koku lapotnei spraukdamās, sildīja viņa izstieptas kājas. Viņš saoda no alas plūstam ēdiena smaržu — eļļu, sīpolus un ceptu gaļu, un aiz izsalkuma viņam sāka kurkstēt vēderā.

— To tanku mēs varam dabūt, — viņš teica čigānam.

— Tas nemaz tik grūti nav. ,

— Ar šito? — Čigāns parādīja uz saiņiem.

— Jā, — Roberts Džordens atbildēja. — Es tev iemācīšu. Uztaisa ko līdzīgu slazdam. Tas nemaz tik grūti nav.

— Un mēs abi saspridzināsim tanku?

— Protams, — Roberts Džordens teica. — Kāpēc ne?

— Hei! — čigāns uzsauca Anselmo. — Noliec šitos saiņus drošākā vietā. Tie ir vērtīgi.

Anselmo kaut ko noņurdēja.

— Aiziešu pēc vīna, — viņš sacīja Robertam Džordenam.

Roberts Džordens piecēlās, atvilka saiņus no alas ieejas

un pieslēja pie koka katru savā pusē. Viņš zināja, kas atradās saiņos, un nekad nelika tos vienu otram cieši blakus.

— Atnes arī man krūzīti, — čigāns teica Anselmo.

— Vai tad te ir vins? — Roberts Džordens vaicāja, atkal apsēzdamies čigānam līdzās.

— Vīns? Kā citādi! Vesels adas maiss. Nu, vismaz pus-niaisa noteikti.

— Un kāds ēdamais?

— Visāds, cilvēk, — čigāns teica. — Mēs ēdam kā ģenerāli.

— Un ko tad karā dara čigāni? — Roberts Džordens vaicāja.

— To pašu, ko vienmēr.

— Labs darbiņš.

— Pats labākais, — čigāns piekrita. — Kā tevi sauc?

— Roberto. Un tevi?

— Rafaels. Bet vai par to tanku tu runāji nopietni?

— Protams. Kāpēc ne?

No alas iznāca Anselmo, nesdams dziļu akmens trauku, kas bija pilns ar vīnu, un uz pirkstiem aiz osām uzkarinājis trīs kruzites.

— Re, — viņš teica. — Viņiem ir pat kruzites un viss, kas vajadzīgs.

Anselmo pakaj no alas iznāca Pablo.

— Drīz būs ēdiens, — viņš teica. — Vai tev ir ko pīpēt?

Roberts Džordens piegāja pie saiņiem un, vienu atvēris, pataustīja iekšējā nodalījumā un izņēma plakanās krievu papirosu kastītes, ko bija dabūjis Golca štābā. Viņš novilka ar īkšķa nagu gar kastītes malu, atvēra to un piedāvāja Pablo, kurš paņēma pusduci. Savā lielajā rokā papirosus turēdams, Pablo vienu pacēla un paskatījās pret gaismu. Tie bija gari, tievi papirosi ar kartona caurulīti iemutim.

— Daudz gaisa, maz tabakas, — viņš sacīja. — Es tos pazīstu. Tam ar to savādo vārdu arī tie bija.

— Kaškinam, — Roberts Džordens teica un piedāvāja papirosus čigānam un Anselmo, kuri katrs paņēma pa vienam.

— Ņemiet vairāk, — viņš sacīja, un viņi paņēma vēl pa vienam. Tad viņš iedeva katram vel četrus, un abi pateicās, divas reizes pavicinādami dūrē iežmiegtc-3 papirosus kā zobenus, militāri sveicinot.

— Jā, — Pablo teica. — Tāds savāds vārds.

— Iedzersim, — Anselmo pasmēla ar krūzīti vīnu no trauka un sniedza Robertam Džordenam, tad iesmēla ari sev un čigānam.

— Vai man neiznāk? — Pablo vaicāja. Viņš sēdēja pie alas ieejas.

Anselmo atdeva viņam savu krūziti un iegāja alā pēc citas. Iznācis arā, viņš noliecās pie trauka, piesmēla krūzīti pilnu, un visi saskandinaja.

Vīns bija labs, no vīna maisa tam bija viegla sveķu piegarša, bet tas bija lielisks, viegls un tīrs pēc garšas. Roberts Džordens lēni dzēra un juta, ka nogurušos locekļus pārņem tīksmigs siltums.

— Tūlit būs ēdiens, — Pablo teica. — Un kā tas ārzemnieks ar to savado vārdu nomira?

— Viņu ielenca, un viņš nošāvās.

— Ka tas gadījās?

— Viņš bija ievainots un negribēja krist gūstā.

— Un sīkāk tu neko nezini?

— Nezinu, — Roberts Džordens meloja. Sīkumus viņš zināja pārāk labi, bet saprata arī, ka nav nekādas vajadzības pašlaik sākt tos šeit klāstīt.

— Viņš lika mums apsolīt, ka nošausim viņu, ja pie vilciena viņu ievainos un viņš netiks projām, — Pablo teica. — Viņš runāja stipri savādi.

«Pat tad viņš ir nervozējis,» Roberts Džordens domāja. «Nabaga vecais Kaškins!»

— Bet pašnāvību viņš neatzina, — Pablo teica. — Viņš man stāstīja. Un viņam bija traki bail no spīdzināšanas.

— Vai arī to viņš teica? — Robers Džordens vaicaja.

— Jā, — čigāns sacīja. — To viņš teica mums visiem.

— Vai tu arī biji pie vilciena?

— Jā. Mēs visi tur bijām.

— Viņš runāja stipri savādi, — Pabio teica. — Bet bija varen dūšīgs.

«Nabaga vecais Kaškins,» Roberts Džordens domāja. «Te viņš laikam bija nodarījis vairāk ļauna nekā laba. Butu es toreiz zinājis, ka viņš baidās! Vajadzēja viņu no šejienes dabūt projām. Nedrīkst likt darīt tādu darbu cilvēkam, kas tā runā. Tā nedrīkst runāt. Ja pieļauj tadas runas, tad var nodarīt vairak ļauna nekā laba pat tad, ja darbs izdodas.»

— Viņš bija tāds savāds, — Roberts Džordens teica.

— Tāds kā drusku sajucis.

— Bet ar spridzekļiem mācēja izdarīties veikli, — čigāns piebilda. — Un bija varen dūšīgs.

— Un tomēr jucis, — Roberts Džordens atkārtoja. — Šādā darba jabut ļoti prātīgām un aukstasinīgam. Tāda runāšana tur neder.

— Un tu, — Pablo sacīja, — ja tevi ievainotu pie tā tilta, vai tev patiktu, ka tevi pamestu?

— Paklausies, — Roberts Džordens noliecās un iesmēla sev vel krūzītē vīnu. — Paklausies vērīgi, ko es teikšu. Ja man kādreiz būs jālūdz kādam šāda laipnība, tad es to darīšu pašā pēdējā brīdī.

— Labi teikts! — čigāns atzinīgi iesaucās. — Tā ir vīru valoda! Ā! Tur jau nāk!

— Tu jau esi paēdis, — Pablo teica.

— Es varu apēst divreiz tik daudz, — čigāns atbildēja.

— Paskaties, kas mums nes ēst!

Meitene pieliecās, iznākdama no alas ar lielu dzelzs pannu rokā, un Roberts Džordens ieraudzīja viņas iesānis pavērsto seju, kā arī to, kas vērta viņu tik dīvainu. Viņa pasmaidīja un teica:«Hola, biedri!» — un Roberts Džordens atsaucās: «Saludf» — cenzdamies neskatīties uzkrītoši un arī nenovērsties. Viņa nolika plakano dzelzs pannu zemē tam priekšā, un viņš ievēroja viņas skaistās, brūnās rokas. Tagad viņa skatījās tam tieši virsū un smaidīja. Baltie zobi mirdzēja brūnajā sejā, un āda un acis arī bija tādi paši zel-tainbruni. Viņai bija augsti vaigu kauli, jautras acis un taisna mute ar izrieztām lūpām. Kastaņbrūnie mati zeltaini laistījās kā saules apsvelts kviešu lauks, bet tie bija nogriezti pavisam īsiņi, ne garāki ka bebra kažokam. Robertā Džordenā skatidamās, viņa pacēla brūno roku un pārlaida plaukstu pāri galvai, noglauzdama matus, kas tūlīt atkal saslējās gaisā, tikko viņa atņēma roku nost. «Viņai daiļa seja,» Roberts Džordens nodomāja. «Viņa būtu skaista, nebijuši nogriezti mati.»

— Tā es tos izsukāju, — meitene smiedamās teica Robertam Džordenam. — Ķeries nu klāt un ēd! Neblenz uz mani! Matus man nogrieza Valadolidā. Tagad jau sak ataugt.

Viņa apsēdās tam pretim un skatījās. Arī viņš skatījās meitenē, un viņa pasmaidīja, rokām ceļgalus apņēmusi. Viņai tā sēžot, garas bikses uzrāvās virs potītēm, atsedzot slaidās kājas, un viņš redzēja mazo krūšu apaļumus zem pelēka krekla. Un ik reizes, kad Roberts Džordens paskatījās meitenē, viņš sajuta kaklā iesprūstam tādu kā kamolu.

— Mums nav šķīvju, — Anselmo teica. — Ed ar savu nazi.

— Pie dzelzs pannas meitene bija pieslējusi četras dakšiņas ar kātiem uz leju.

Viņi ēda no pannas klusēdami saskaņā ar spāniešu paradumu. Pannā bija ar sīpoliem un zaļajiem pipariem cepts trusis, un sarkanvīna mērcē peldēja sīki zirnīši. Ēdiens bija sagatavots labi, truša gaļa viegli atdalījās no kauliem un mērce bija garda. Ēdot Roberts Džordens izdzēra vēl vienu krūzīti vīna. Meitene visu laiku skatījās, kā viņš ēda. Pārējie ēzdami skatījās tikai uz gaļu. Roberts Džordens izslaucīja ar maizes gabaliņu mērces atliekas savā pannas pusē, pastūma malā truša kauliņus, izslaucīja mērci arī no vietas zem šiem kauliņiem, tad ar maizes kumosiņu noslaucīja dakšiņu un nazi, iebāza nazi kabatā un apēda maizi. Pēc tam pasniedzās un piesmēla krūzīti, un meitene visu laiku skatījās viņā.

Roberts Džordens izdzēra pusi krūzītes, bet, tikko sāka ar meiteni runāt, kaklā atkal kaut kas iesprūda.

— Kā tevi sauc? — viņš jautāja. Dzirdēdams viņa balss skaņu, Pablo aši palūkojās Roberta Džordenā. Tad pieceļas un aizgāja.

— Marija. Un tevi?

— Roberto. Vai tu jau ilgi kalnos?

— Trīs mēnešus.

— Trīs mēnešus? — Viņš paskatījās uz viņas matiem, tie bija biezi, īsi un laistījās kā viļņi, kad viņa tos samulsusi noglauda, un atgadinaja pārbriedušu kviešu lauku vējainā nokalnē.

— Mati bija noskūti, — viņa teica. — Valadolidas cietumā matus skuva regulāri. Kārno- ataug tādi kā tagad, paiet trīs mēneši. Es biju tai vilcienā. Mani veda uz dienvidiem. Kad vilciens uzgāja gaisā, daudzus apcietinātos notvēra, bet mani rie. Tā es atnācu šiem līdzi.

— Kad steidzāmies projām, es atradu viņu klintīs paslēpušos, — čigāns teica. — Cik viņa bija neglīta! Paņēmām līdzi, bet es daudzreiz domāju, ka vajadzēja atstāt turpat.

— Un tas otrs, kas viņiem toreiz bija līdzi pie vilciena*-' — Marija vaicāja. — Tas otrs gaišmatis? Tas ārzemnieks? Kur viņš palika?

— Pagaiam, — Roberts Džordens teica. — Aprīlī nomira.

— Apālī? Vilcienu arī uzlaida gaisā aprīlī.

— Ja, — Roberts Džordens teica. — Viņš nomira desmit dienas vēlāk.

— Nabadziņš, — Marija sacīja. — Viņš bija ļoti drosmīgs. Un tu arī dari to pašu?

— Jā.

— Un vai tu esi spridzinājis arī vilcienus?

— Jā. Veselus trīs.

— Šeit?

— Estremadurā, — viņš teica. — Pirms devos šurp, biju Estremadurā. Estremadurā mēs darām daudz. Tur strādā daudzi mūsējie.

— Un kāpēc tagad esi ieradies šajos kalnos?

— Esmu tā otra gaišmatainā vietā. Un šo zemi pazīstu jau sen, pirms kara.

— Labi pazīsti?

— Ne nu īsti labi. Bet es ātri aprodu. Man ir laba karte un labs pavadonis.

— Tas večuks, — viņa pamāja. — Večuks ir ļoti labs.

— Paldies, — Anselmo viņai pateicās, uri Roberts Džordens pēkšņi attapās, ka viņi ar Mariju nesēž te vieni paši, un aptvēra arī to, cik grūti viņam uz meiteni skatīties, jo šī skatīšanās visai manāmi pārvērta viņa balsi. Tā nu viņš tagad bija pārkāpis otro no abiem likumiem, kas noteic, kā tev jasadzīvo ar tiem, kuri runā spāniski, proti: vīriešus pacienā ar smēķi, bet sievietes liec mierā; un pēkšņi viņš saprata arī, ka viņam vienalga. Bija daudz tāda, pret ko viņš izturējās vienaldzīgi, kāpēc tad lai ievēro tieši šos likumus?

— Tev ļoti daiļa seja, — viņš Marijai teica. — Žēl, ka

man nav palaimējies redzēt tevi toreiz, kad mati vēl nebija nogriezti.

— Tie jau ataugs, — viņa sacīja. — Pēc pusgada būs atkal gari diezgan.

— Būtu tu viņu redzējis toreiz, kad atvedām no vilciena! Viņa bija tik neglīta, ka skatoties metās nelabi.

— Un kurš ir tavs draugs? — Roberts Džordens vaicāja, cenzdamies savaldīties. — Vai Pablo?

Viņa paskatījās Robertā Džordenā un iesmējās, tad iesita viņam pa celi.

— Pablo! Vai tad tu Pablo neesi redzējis?

— Nu, tad Rafaels. Rafaelu es esmu redzējis.

— Arī Rafaels ne.

— Neviens, — čigāns teica. — Traki savāds sievišķis. Neviena viņai nav. Bet vāra labi.

— Vai tiešām neviena? — Roberts Džordens vaicāja.

— Neviena. It neviena. Ne pa jokam, ne pa īstam. Un tu arī tas nebūsi.

— Nē? — Roberts Džordens sacīja un juta, ka atkal aizsmok balss. — Nu, labs ir. Man nav laika ar sievietēm pīties. Kas tiesa, tas tiesa.

— Pat ne piecpadsmit minūtes? — čigāns viņu apcēla. — Ne stundas ceturksni?

Roberts Džordens neatbildēja. Viņš skatījās uz meiteni, uz Mariju, un viņa kaklu spieda tāds kamols, ka viņš neuzdrošinājās runāt.

Marija palūkojās viņā un iesmējās, tad uzreiz nosarka, tomēr acis no viņa nenovērsa.

— Tu nosarki, — Roberts Džordens teica. — Vai tu bieži sarksti?

— It nekad.

— Tagad nosarki.

— Tad es iešu alā.

— Paliec tepat, Marij.

—- Nē, — viņa teica, vairs nesmaidīdama. — Tagad es iešu alā.

Marija paņēma pannu, no kuras viņi bija ēduši, un visas četras dakšiņas. Meitene kustējās neveikli kā kumeļš, tomēr ar jauna dzīvnieka grāciju.

— Vai krūzītes atstāt? — viņa jautāja.

Roberts Džordens vēl vienmēr skatījās viņā, un meitene atkal nosarka.

— Tā nevajag, — viņa teica. — Man tas nepatīk.

— Ej no viņiem projām, — čigāns meitenei sacīja.

— 5e! — Viņš iesmēla pilnu krūzīti vīna un sniedza Robertam Džordenam, kas skatījās, kā meitene ar smago dzelzs pannu rokā, galvu noliekusi, iegāja alā.

— Paldies, — Roberts Džordens teica. Tagad, kad meitene bija aizgājusi, viņa balss atkal skanēja dabiski. — Tā lai ir pēdējā. Esam jau dzēruši diezgan.

— Izdzersim trauku tukšu, — čigāns teica. — Vēl jau ir pusmaisa. Viens zirgs mums nesa tikai vīnu.

— Tas bija Pablo pēdējā uzbrukumā, — Anselrno sacīja.

— Kopš tā laika viņš neko nav darījis.

— Cik jūsējo šeit ir? — Roberts Džordens jautāja.

— Septiņi un divas sievietes.

— Divas?

— Ja. Pablo mujer'.

— Un kur viņa ir?

— Alā. Meitene jau neko lielu neprot. Es tikai viņai par prieku teicu, ka viņa labi vāra. Bet parasti tikai palīdz Pablo mujer.

— Un kāda viņa ir — tā Pablo mujer?

— Ragana. — Čigāns pasmīnēja. — īsta ragana. Ja Pablo tev šķiet neglīts, tad paskaties uz viņa sievišķi. Toties dūšīga! Simtkārt dūšīgāka par Pablo. Bet nu īsta ragana.

— Pablo agrāk arī bija drosmīgs, — Anselrno teica.

— Agrāk Pablo bija īsts vīrs.

— Viņš ir nomaitājis vairāk nekā holera, — čigāns teica. — Kustības sākumā Pablo nogalināja vairāk nekā tīfa sērga.

— Bet nu jau sen viņš ir muy jlojo, — Anselrno teica.

— Pavisam nevarīgs. Viņam briesmīgi bail rio nāves.

— Varbūt tāpēc, ka viņš pats sākumā nobendēja tik daudzus, — čigāns filozofiski noteica. — Pablo ir nogalinājis vairāk nekā mēris.

— Jā, un tagad viņš ir bagāts, — Anselrno piebilda.

— Un par daudz dzer. Gribētu aiziet pensijā ka matador de toros. Kā matadors. Bet aiziet nevar.

— Ja pāries viņā pusē, šie atņems zirgus un pašu iesauks armijā, — čigāns teica. — Man ar nav nekādas patikas iet armijā.

— Un citiem čigāniem tāpat, — Anselrno sacīja.

— Bet kāpēc tad lai būtu? — čigāns atvaicāja. — Kam tad armijā patīk? Vai tāpēc mēs taisījām revolūciju, lai kalpotu armija? Es cīnos iabprat, bet arrnfjā man nepatīk. [2]

— Un kur tad citi? — vaicāja Roberts Džordens. No izdzertā vīna uznāca omulība un miegainība, un, meža zemē atlaidies, viņš cauri koku galotnēm skatījās uz mazajiem pēcpusdienas mākonīšiem, kas Spānijas augstajās debesīs pāri kalniem ieni slīdēja šurp.

— Divi guļ alā aizmiguši, — čigāns teica. — Divi stāv sardzē augšā, kur mums ir lielgabals. Viens stāv apakša. Bet viņi visi laikam guļ.

Roberts Džordens pagriezās uz otriem sāniem.

— Kas tas ir par lielgabalu?

— Tāds jocīgs nosaukums, — čigāns atbildēja. — Pašlaik nav prātā. Ložmetējs.

«Laikam rokas ložmetējs,» Roberts Džordens nodomāja.

— Cik sver? — viņš jautāja.

— Viens virs panest var, bet smags. Ar trim salokāmām kājām. Dabūjām to pēdējā lielajā uzbrukuma. Vēl pirms tā, kur tikām pie vīna.

— Un cik jums patronu?

— Baigi daudz, — čigāns teica. — Viena pilna, nāvīgi smaga kaste.

«Laikam kādas piecsimt zalves,» Roberts Džordens nodomāja.

— Un kā lādējams — ar disku vai lentu?

— No apajārn skārda bundžām ložmetēja augšā.

«Pie velna, tas jau lūiss.»

— Vai tu no ložmetējiem ko saproti? —Roberts Džordens vaicāja sirmgalvim.

— Nada, — Anselmo atbildēja. — Neko.

— Un tu? — viņš jautāja čigānam.

— Zinu, ka tie šauj traki ātri un tā sakarst, ka stobrs dedzina, kad pieliek roku, — čigāns lepni atbildēja.

— To jau katrs zina, — Anselmo nicīgi noteica.

— Varbūt, — čigāns atbildēja. — Bet viņš man prasīja, vai es kaut ko no tnaquina saprotu, un es viņam pateicu. — Tad viņš piebilda: — šauj tikmēr, kamēr turi pirkstu uz gaiļa, ne ta kā ar parasto šauteni.

— Kamēr sabojājas vai izšauj visas patronas, vai arī tā sakarst, ka sāk kust, — Roberts Džordens teica angliski.

— Ko tu saki? — Anselmo vaicāja.

— Neko, — Roberts Džordens atbildēja. — Es tikai angliski iemetu aci nākamībā.

— Tas nu gan ir jocīgi? — čigāns iesaucās. — Angliski iemest aci nākamība! Bet vai tu no rokas zīlēt proti?

— Nē, — Roberts Džordens teica un iesmēla atkal vīnu. — Bet, ja tu proti, tad es gribētu, lai tu paskaties manā rokā un pasaki, kas notiks tuvākajās trijās dienās.

-- Pablo mujer zīlē no rokas, — čigāns teica. — Bet viņa tik ātri skaišas un ir tik neganta, ka nezinu, vai to darīs.

Roberts Džordens paceļas sēdus un iedzēra malku vīna.

— Un tagad parādiet man to Pablo mujer,-— viņš teica. — Ja jau viņa tiešām ir tik briesmīga, tad, jo ātrāk, jo labāk.

— Es jau nu viņu netraucēšu, — Rafaels teica. — Viņa mani ne acu galā neieredz.

— Kāpēc?

— Es esot slaists.

— Kāda netaisnība! — Anselmo iedzēla.

— Viņa čigānus necieš.

— Kādi maldi, — Anselmo piebilda.

— Viņai pašai ir čigānu asinis, — Rafaels teica. — Viņa zina, ko runā. — Viņš nosmīnēja. — Bet viņas mēle dedzina un kož kā buļļa pātaga. Ar savu mēli viņa var noraut cilvēkam ādu. Pa sloksnītei vien. īsta ragana.

— Un kā viņa satiek ar meiteni, ar Mariju? — Roberts Džordens vaicāja.

— Labi. Meitene viņai patīk. Bet ja kāds nopietni mēģinās tuvoties... — Viņš pakratīja galvu un noklakšķi-nāja ar mēli.

— Pret meiteni viņa ir ļoti laba, — Anselmo teica. — Labi par to rūpējas.

— Kad mēs toreiz pie vilciena skuki pievācām, tas bija kā sajucis, — Rafaels stastija. — Negribēja runāt un visu laiku pinkšķēja vien, un, ja kāds viņai pieskārās, tad trīsēja kā salijis šunelis. Tikai nesen sāka atlabt. Pēdējā laika jau ir pavisam laba. Un šodien jau viņa bija jauka. Tieši tad, kad runāja ar tevi, bija ļoti laba. Mēs viņu toreiz gandrīz pametām pie vilciena. Vai tad bija vērts ņemties ar tik noraudājušos un nesmuku, un acīm redzami nenozīmīgu meitieti? Bet vecene piesēja viņu virvē un, kad skuķis iedomājās apstāties, sita ar virves galu un piespieda kustēties. Un, kad patiešām vairs nejaudāja pavilkties, vecene to nesa uz muguras. Bet, kad viņa piekusa, tad nesu es. Mēs kāpām kalnā, bet tur irbenāji un virši līdz padusēm. Un, kad es piekusu, tad nesa Pablo. Vai, kā tā vecene mūs lamāja, lai piespiestu nest!— Atcerēdamies viņš kratija galvu. — Tiesa, kajas skuķim garas, bet smaga viņa nav. Kauli viegli, un svars neliels. Bet ir ko turēt, kad jānes un jāapstajas, lai atšaudītos, un tad atkal jānes, un vecene stiepa Pablo šauteni, sita viņam ar virvi, kad viņš pameta skuķi, un tūlīt atkal iegrūda viņam rokā šauteni, un lika atkal nest, un pati pielādēja viņam šauteni, un lamāja, cik jaudas, un ņēma no viņa somas patronas, grūda magazīnā un lādēja viņu no panckām ārā! Tad uznāca krēsla un tumsa un viss bija kārtībā. Laime, ka šiem nebija kavalērijas.

— Pie tā vilciena laikam gāja pagrūti? — Anselmo ierunājās. — Es tur līdzi nebiju, — viņš paskaidroja Robertam Džordenam. — Pie vilciena darbojās Pablo un E1 Sordo grupas, — šovakar mes viņu satiksim, — un vēl divas grupas, kas tagad dzīvo tepat šajos kalnos. Man toreiz bija jāpāriet fronte.

— Un tad vēl tas gaišmatis ar to divaino vārdu, — čigāns teica.

— Kaškins.

— Jā. Es šo vārdu nevaru iegaumēt. Un bija vēl divi ar ložmetējiem. Tos arī atsutija no armijas. Viņi nevarēja aizvilkt ložmetēju līdzi un atstāja turpat. Tas gan nebija smagaks par skuķi, un, ja tur butu bijusi vecene, gan tad viņi aizstieptu. — To visu atcerēdamies, viņš kratīja galvu, tad turpināja: — Nekad mūžā es nebiju redzējis tādu skatu ka šo sprādzienu. Vilciens tuvojās. Mēs redzējām jau no tālienes. Es tā uztraucos, ka ne izteikt. Redzam, šis izpūš tvaiku, tad nosvelpj. Un nāk tuvāk un tuvāk — ču-ču, ču-ču, ču-ču, izaug lielāks un lielāks, un tad, sprādzienam nograndot, lokomotīve it kā saslējās pakaļkājās, un šķita, ka arī visa zeme saslejas augšup ka milzīgs, melns, rēcošs mākonis, un lokomotīve uzlidoja augstu gaisā drazu un koka šķembu virpulī kā murgos un tad nogāzās uz sāniem kā liels, ievainots zvērs, un mums vēl bira virsū pirmā sprādziena izrautie zemes kukuržņi, kad nāca otrais, un gāztin gāzās balts tvaiks, bet tad saka tarkšķēt māquina — ta-ta, tat-ta! — Ložmetēju tēlodams, čigāns kratija abas dūres, īkšķus uz augšu izslējis. — Ta! Ta! Ta! Tat! Tat! Tat! — viņš līksmoja. — Savu mūžu kaut ko tādu nebiju redzējis! Zaldāti bariem metās projām no vilciena, bet maquina gāza šiem virsū, un šie krita. Tobrīd es uztraukumā pieskāros maquina ar roku un jutu, ka stobrs svilst, un vecene iesila man pa ģīmi un uzbļava: «Šauj, stulbeni! Šauj taču, citādi es iedauzīšu tev pauri!» Tad es sāku šaut, bet nekādi nevarēju noturēt šaujamo stingri, un no tālākā pakalna jau skrēja šurp zaldāti. Vēlāk atnācām pie vagoniem paskatīties, ko varētu pievākt, un redzējām kādu virsnieku, kurš, ar pistoli draudēdams, dzina mums virsū zaldātus. Viņš vicināja pistoli iln blāva uz zaldātiem, mēs visi šavam viņam virsū, bet neviena lode neķēra. Tad daži zaldāti nogulās zemē un sāka šaut, bet virsnieks skraidīja viņiem garām ar pistoli rokā, un mēs vēl aizvien nevarējām viņam trāpīt, jo mūsu māquina nevarēja uz viņu šaut, — priekšā bija vilciens. Tas virsnieks nošāva divus gulošus zaldātus, bet citi tik un tā necēlās augšā, un viņš tos lādēja, cik jaudas, tā ka beidzot šie tomēr piecēlās — vispirms viens, pēc tam citi un pa diviem un trim reizē skrēja šurp, uz mūsu pusi, un pie vilciena. Tad atkal nokrita garšļaukus un šāva. AAēs sākām atkāpties, un māquina šāva pāri mūsu galvām. Tur tad es arī atradu to skuķi, viņa bija aizbēgusi no vilciena un paslēpusies starp akmeņiem un nu skrēja mums līdzi. Zaldāti vajaja mus līdz pašam vakaram.

— Grūti jau laikam bija, — Anselmo teica. — Tur ir ko atcerēties.

— Tas bija mūsu vienīgais labais darbs, — kāds teica dobjā balsī. — Bet ko tu dari tagad, slinkais, piedzērušais nekrietneli, neprecētās čigānu padauzas dēls? Ko tu dari?

Roberts Džordens ieraudzīja kādus piecdesmit gadus vecu sievieti, gandrīz tikpat lielu kā Pablo un gandrīz tikpat resnu, cik garu, ģērbušos zemnieku svārkos un ņiebura, biezām vilnas zeķēm un melnām audekla kurpēm ar virvju pazolēm kājās un brūnu seju, kas atgādināja granītā cirstu pieminekļa modeli. Viņai bija lielas, bet labi veidotas rokas un biezie, cirtainie, melnie mati savīti mezglā uz pakauša.

— Atbildi tu man, — viņa sacīja čigānam, pārējos nevērodama.

— Es sarunājos ar šiem biedriem. Šis te ir spridzinātājs.

— To visu es zinu, — atbildēja Pablo mujer. — Un tagad vācies no šejienes projām, ej augšā, nomaini An-dresu!

— Me voy, — čigāns teica. — Es eju. — Tad viņš pievērsās Robertam Džordenam: — Satiksimies ēdiena reizē.

— Beidz jokus dzīt! — sieviete viņam uzsauca. — Tu šodien esi ēdis jau trīs reizes, es saskaitīju. Ej un atsūti man Andresu!

— Hola! — viņa sacīja Robertam Džordenam un smaidīdama sniedza roku. — Kā tev klājas, un kas notiek Republikā?

— Labi, — viņš atbildēja, paspiezdams viņas roku tikpat spēcīgi, kā to darīja viņa. — Kā man, tā Republikai.

— Prieks dzirdēt. — Viņa iūkojās Robertā Džordenā un smaidīja, un viņš redzēja, ka viņai ir skaistas, pelēkas acis. — Vai atnāci pie mums nolaist no siiedein vēl kādu vilcienu?

— Nē, — Roberts Džordens atbildēja, uzreiz'sajuzdams pret viņu uzticību. — Šoreiz tiltu.

— No es nada, — viņa teica. — Tas nav nekas! Kad laidīsim gaisā otru vilcienu? Tagad rnums ir zirgi.

— Vēlāk, šim tiltam liela nozīme.

— Meitene man teica, ka tavs biedrs, kas toreiz spridzināja vilcienu, esot pagalam.

— Jā.

— Žēl. Nekad nebiju pieredzējusi tādu sprādzienu. Tas bija spējīgs cilvēks. Man viņš ļoti patika. Bet vai tagad nevarētu uzspridzināt vēl vienu vilcienu? Pašlaik te, šajos kalnos, ir daudz vīru. Pārāk daudz. Grūti sagādāt pārtiku. Būtu jāiet projām. Un zirgi rnums ir.

— Vispirms jāsaspridzina tilts.

— Kur tas ir?

— Tepat netālu.

— Jo labāk, — Pablo mujer teica. — Uzlaidīsim gaisā visus tiltus, kas te ir, un vāksimies projām! Man te jau apnicis. Pārāk daudz cilvēku. Tur nekas labs nevar iznākt. Pretīgi skatīties, kā visi palaidušies slinkumā.

Viņa pamanīja starp kokiem Pablo.

— Borracho! — viņa tam uzsauca. — Žūpa! Ak tu, nekrietnais žūpa! — Viņa jautri pievērsās Robertam Džordenam. — Paņēmis līdzi ādas vīna pudeli, lai viens pats mežā iztemptu! Galīgi nodzēries. Šī dzīve ved viņu postā. Jaunais cilvēk, esmu ļoti apmierināta par tavu ierašanos.— Viņa papliķēja tam muguru. — E, tu jau esi lielāks, nekā izskaties! — Un pārlaida plaukstu viņam pār plecu, aptaustīdama muskuļus zem flaneļa krekla. — Labi. Esmu ļoti apmierināta par tavu ierašanos.

— Es tāpat,

— Mēs sapratīsimies, — viņa teica. — Iedzer krūzīti vīna.

— Drusku jau dzērām, — Roberts Džordens teica.

— Vai tu nedzersi?

— Nē, tikai pusdienās. Citādi grēmas nāk. — Tad viņa atkal palūkojās uz Pablo. — Borracho! Žūpa! — Pret Robertu Džordenu pagriezusies, sieviete pakratīja galvu.

— Un bija krietns vīrs. Bet nu ir beigas. Un paklausies, ko vēl es teikšu. Esi ļoti labs un uzmanīgs pret to meiteni. Pret Mariju. Viņa ir daudz izcietusi. Vai saprati?

— Jā. Kāpēc tu man to saki?

— Redzēju, kāda viņa ienāca alā, kad bija ar tevi runājusi. Redzēju, kā viņa uz tevi skatījās, pirms gāja laukā.

— Es ar viņu drusku pajokoju.

— Viņai ir klājies ļoti slikti, — Pablo draudzene teica.

— Tagad jau nu ir labak, un viņai no šejienes būtu jā-iiek projām.

— Anselmo var pārvest viņu pāri frontei.

— Kad pabeigsit darbu, varēsit abi ar Anselmo aizvest viņu.

Roberts Džordens atkal sajuta kaklā smagumu un aizsmakušā balsī sacīja:

— To var.

Sieviete paskatījās viņā un pakratīja galvu.

— Ak vai, ak vai! Vai tiešām visi vīrieši ir vienādi?

— Es taču neko nesaku. Viņa ir daiļa, to tu pati zini.

— Nē, daiļa viņa nav. Bet drīz tāda būs, tu gribēji teikt, — Pablo draudzene atbildēja. — Vīrieši! Kauns mums, sievietēm, ka mēs jus laižam pasaulē. Nē! Pavisam nopietni. Vai Republikā nav tāda vieta, kur patverties tādām kā viņa?

— Jā, — Roberts Džordens teica. — Ir labas vietas. Piekrastē pie Valensijas. Arī citur. Pret viņu izturēsies labi, un viņa varēs strādāt ar bērniem. Tur dzīvo no ciematiem evakuētie bērni. Viņai iemācīs kopt bērnus.

— Tieši to es vēlētos, — Pablo mujer sacīja. — Pablo jau tagad uz viņu kā sasvilis. arī tas ved viņu postā. Kā ierauga meiteni, tā beigas. Būtu labi, ja viņa tiktu projām.

— Varam paņemt viņu līdzi, tikko šeit viss beigsies.

— Un tu būsi uzmanīgs pret viņu, kad nu es tev esmu uzticējusies? Runāju ar tevi ta, it kā mēs būtu pazīstami jau ilgu laiku.

— Tā tas arī ir, ja cilvēki viens otru saprot, — Roberts Džordens teica.

— Apsēdies, — sacīja Pablo draudzene. — Nekādus solījumus tev neprasīšu, jo tas, kam jānotiek, notiks. Tikai tad, ja tu viņu nevedīsi no šejienes projām, tad es prasīšu solījumu.

— Kāpēc tad, ja nevedīšu?

— Tāpēc, ka negribu, lai viņa zaudē prātu, kad būsi aizgājis. Esmu redzējusi, kā tas notiek, un man jau bez tā rūpju diezgan.

— Aizvedīsim viņu, tikko tilts būs likvidēts, — Roberts Džordens teica. — Tas ir... ja pēc tam vēl būsim dzīvi, tad aizvedīsim.

— Man nepatīk, ka tu tā runā. Tādas runas nekad nav uz labu.

— Saku to tikai tāpēc, lai nesolītu velti, — Roberts Džordens teica. — Parasti es tā nerunāju.

— Parādi man savu roku, — viņa teica.

Roberts Džordens pastiepa roku, viņa satvēra plaukstu un paberzēja ar savas lielās rokas īkšķi, brītiņu vērīgi skatijas, tad palaida roku un piecēlās. Arī Roberts Džordens piecēlās, un viņa ielūkojās tam acis, bet vairs nesmaidīja.

— Ko tu tur redzēji? — Roberts Džordens vaicāja. — Es tam neticu. Mani tu nenobiedēsi.

— Neko, — viņa atbildēja. — Es neredzēju neko.

— Redzēji gan. Prasu tikai aiz ziņkāres. Es tādām lietām neticu.

— Un kam tu tici?

— Daudz kam, bet tam ne.

— Kam, piemēram?

— Savam darbam.

— Jā, to es redzēju.

— Pasaki — ko vēl redzēji?

— Vairāk neko, — viņa skarbi attrauca. — Tad tu saki, ka tiltu spridzināt ir ļoti grūti?

— Nē. Es teicu, ka tas ir ļoti svarīgi.

— Bet var būt arī grūti?

— Jā. Un nu es iešu lejā to apskatīt. Cik vīru jums te ir?

— Pieci krietni puiši. Čigāns nekur neder, kaut gan slikts viņš nav. Viņam laba sirds. Pablo es vairs neuzticos.

— Un cik tādu krietnu vīru ir E1 Sordo?

— Kādi astoņi. Šovakar redzēsim. Viņš atnāks. Stipri praktisks cilvēks. Arī viņam ir dinamīts, kaut gan maz. Varēsi pats ar viņu aprunāties.

— Tu aizsūtīji viņam pakaļ?

— Viņš nāk ik vakarus. Mēs esam kaimiņi. Un tāds pats draugs kā biedrs.

— Un ko tu par viņu domā?

— Viņš ir ļoti krietns cilvēks. Un ļoti praktisks. Pie vilciena spridzināšanas viņš bija nesalīdzināms.

— Un citās grupas?

— Ja laikus pateiks, varēs sadabūt kādus piecdesmit vīrus ar šautenēm, uz kuriem var paļauties.

— Cik lielā mērā?

— Skatoties pēc tā, kā viss iegrozīsies.

— Un cik patronu uz katru šauteni?

— Kādas divdesmit. Atkarībā no tā, cik viņi atnesīs. Ja vispār piedalīsies. Neaizmirsti, ka šajā darbā neiegūs ne naudas, ne laupījuma, un, spriežot pēc tavas skopās runas, tur slēpjas daudz briesmu, un pēc tam no šiem kalniem būs jāaizvācas. Daudzi nepiekritīs tai tilta padarīšanai.

— Saprotu.

— Tāpēc lieki par to nav jārunā.

— Piekritu.

— Nu, tad pēc tam, kad būsi izpētījis to savu tiltu, mēs šovakar aprunāsimies ar E1 Sordo.

— Iešu kopā ar Anselmo.

— Tad pamodini viņu, — sieviete sacīja. — Karabīni negribi?

— Paldies, — viņš atbildēja. — Slikti nebūtu, bet es to nelietošu. Iešu skatīties, nevis trokšņot. Paldies par visu, ko teici. Man patīk, kā tu runā.

— Cenšos runāt atklāti.

— Tad pasaki, ko redzēji plaukstā.

— Nē. — Viņa pakratīja galvu. — Neko es neredzēju. Un nu ej pie sava tilta. Es pieskatīšu tavas mantas.

— Apsedz saiņus un uzmani, lai neviens neko neaiztiek. Labāk lai stāv tur, nevis alā.

— Tiks apsegti, un neviens neaiztiks, — Pablo draudzene apsolīja. — Un tagad ej pie sava tilta.

— Anselmo! — Roberts Džordens pasauca, uzlicis plaukstu uz pleca sirmgalvim, kas gulēja aizmidzis, galvu uz rokām noliecis.

Sirmgalvis atvēra acis.

— Jā, — viņš teica. — Protams. Ejam!

TREŠĀ NODAĻA

Pēdējos simts jardus viņi nāca lejup piesardzīgi no koka uz koku, turēdamies to ēnā un aiz stāvās nogāzes pēdējam priedēm, un tagad līdz tiltam bija kādi piecdesmit jardi. Pēcpusdienas vēlajā saulē, kas vēl aizvien lūkojās pāri kalna brūnajam piecām, tilts iepretim aizas stāvajam tukšumam izskatījās melns. Tas bija dzelzs tilts, vienkāršs un taisns, un katrā galā tam stāvēja pa sargbūdai. Tilts bija tikai tik plats, lai garām viens otram varētu pabraukt divi automobiļi, un būvēts no stipra, vienlaidu lējuma metāla, un šķita graciozi pārmests pāri dziļajai aizai, kuras dzīlēs tālu apakšā, baltā ūdeni putodams, pāri klintīm un lieliem akmeņiem gāzās strauts, lai ieplūstu upē pie aizas.

Robertam Džordenam acīs spīdēja saule, un viņš saskatīja tikai tilta aprises. Bet saule rietēja, līdz nozuda pavisam, un nu, kad tā vairs nežilbirtāja acis, viņš paskatījās cauri kokiem uz brūno, apaļo augstieni, aiz kuras nogrima saule, un redzēja, ka augstienes nogāze apaugusi ar maigu, jaunu zālīti un zem pašas virsotnes rēgojas neizkusuša sniega plankumi.

Tad viņš atkal sāka lūkoties uz tiltu pēkšņajā mazās gaismiņas īstenībā, kas drīz izzudīs, un centās izpētīt tilta konstrukciju. Tiltu iznīcināt nebūs grūti. Skatīdamies viņš izņēma no krūšu kabatas piezīmju grāmatiņu un ātri uzmeta shēmu. Dinamīta lādiņus viņš neatzīmēja. To varēs izdarīt vēlāk. Tagad ievilks tikai punktus, kur jāizvieto dinamīts, lai iznīcinātu balstus un lai vidusdaļa iegāztos aizā. To var izdarīt bez steigas un nekļūdīgi, izlietojot pusduci lādiņu un savienojot citu ar citu tā, lai tie eksplodētu visi reizē; bet to var izdarīt arī vienkārši ar diviem lieliem lādiņiem. Tikai tad tiem jābūt krietni lieliem, novietotiem abās pusēs tiltam, un jāiedarbojas vienlaicīgi. Viņš zīmēja ātri un jutās laimīgs; bija prieks, ka uzdevums beidzot ir skaidrs, prieks, ka varēs to veikt. Tad viņš aizsita grāmatiņu ciet, ielika zīmuli ādas makstī vāka malā, iebāza grāmatiņu kabatā un kabatu aizpogāja.

Kamēr viņš zīmēja, Anselmo vēroja ceļu, tiltu un sarg-būdas. Viņš domāja, ka viņi ir pienākuši tiitam pārāk tuvu, tas nebija īsti droši, un, kad plāns bija uzzīmēts, viņš atviegloti uzelpoja.

Roberts Džordens aizpogāja kabatu un nolikās garšļaukus aiz priedes, lai skatītos no šā slēpņa, Anselmo atspiedās uz elkoņa un parādīja ar pirkstu.

Sargbūda, kas atradās viņiem tieši pretim, sēdēja sargs, starp ceļgaliem iežmiedzis šauteni ar galā uzspraustu durkli. Viņš pīpēja cigareti, un galvā viņam bija adīta mice, bet ap pleciem segai līdzīgs apmetnis. Piecdesmit jardu attāluma seja nebija sakatama. Roberts Džordens uzmanīgi pacēla savu lauka tālskati, noregulēja to, aizsegdams no augšas stiklus ar kopā saliktām plaukstām, kaut gan nebija vairs saules, kas varētu stiklos atstarot, un tik skaidri ieraudzīja tilta reliņus, ka, šķiet, jaizstiepj tikai roka — un tiem varēs pieskarties, un sargkareivja seja tagad kļuva redzama tik skaidri, ka viņš varēja saskatīt iekritušos vaigus, pelnus cigaretes gala un bajonetes eļļaino spīdumu. Tā bija zemnieka seja: bārdas rugājiem apaugusi, iekritušiem vaigiem zem augstiem vaigu kauliem, biezu uzacu aizēnotām acīm, lielās rokas uz šautenes sakrustotas, zem apmetņa krokām rēgojās smagi zabaki. Būdā pie sienas karājās veca, nomelnējusi ādas vīna pudeie, tur bija pāris avīžu, bet telefonu neredzēja. Telefonam tur, protams, jābūt — tai pusē, ko no šejienes nevarēja ieraudzīt; taču pie būdas nekur nebija manāmi nekādi vadi. Bet gar ceļa malu stāvēja telefona stabi, un vadi stiepās pāri tiltam. Ārpusē pie sargbudas uz diviem akmeņiem bija nolikta ogļu panna, pagatavota no vecas petrolejas kannas, kurai nolauzts vāks un aizbāzti osu caurumi; bet uguns pannā nebija. Pelnos zem pannas mētājās dažas uguni nokvēpušas tukšas konservu kārbas.

Roberts Džordens sniedza tālskati Anselmo, kas izstiepies gulēja viņam līdzās. Sirmgalvis pasmīnēja un pakratīja galvu. Viņš piesita ar pirkstu sev pie deniņiem aiz acs.

— Ya to veo, — viņš spāniski teica. — Es viņu redzu.

Viņš runāja, lūpas gandrīz nekustinādams, un tas izklausījās klusāk par čukstu. Kad Roberts Džordens viņam uzsmaidīja, Anselmo paskatījās uz sargkareivi, parādīja vienu pirkstu, bet ar otru novilka sev gar kaklu. Roberts Džordens pamāja, taču nesmaidīja.

Otra sargbūda tilta viņā galā nebija pavērsta ar ieeju pret viņiem, bet pret ceļu, un viņi taja nevarēja ieskatīties. Šoseja, plata, eļļaina un labi būvēta, tilta viņā galā nogriezās pa kreisi un tad uzreiz nozuda skatienam līkumā pa labi. šai vieta vecā šoseja bija paplašināta līdz tagadējam apjomam, izcērtot daļu cietās klints aizas tālākajā malā; bet kreiso jeb rietumu malu, kas atradās pretim aizai un tiltam, iezīmēja un norobežoja stāvi akmens

bluķi. Šai vietā aiza veidoja tādu kā kanjonu, un tur strauts, kam pāri stiepās tilts, ieplūda upē, kas tecēja pa aizas gultni.

— Un otrs postenis? — Roberts Džordens vaicāja An-setmo.

— Piecsimt metru aiz tā līkuma. Ceļa meistara mājā pie pašas klints.

— Cik viru? — Roberts Džordens vaicāja.

Viņš atkal tālskati vēroja sargu. Sargs paberzēja cigareti pret būdas dēļu sienu, tad izņēma no kabatas ādas tabakmaku, atlocīja izpīpētās cigaretes papīru un sabēra tabakas atbiržņus makā. Pēc tam piecēlās, atslēja šauteni pie būdas sienas un izstaipījies atkal paņēma šauteni, uzmeta plecā un izgāja uz tilta. Anselmo pieplaka pie zemes, un Roberts Džordens iebāza tālskati blūzes kabatā, paraudams galvu aiz priedes stumbra.

— Septiņi kareivji un kaprālis, — Anselmo dvesa viņam pie pašas auss. — Uzzināju no čigāna.

— Tikko viņš paies tālāk, manīsimies prom, — Roberts Džordens atbildēja. — Mēs esam pārāk tuvu.

— Vai tu apskatīji visu, kas tev bija vajadzīgs?

— Ja. Visu, kas man bija vajadzīgs.

Pēc saulrieta ātri kļuva auksts, un, kad kalnos viņiem aizmugurē sāka dzist saules pēdējā atblāzma, gaisma nozuda pavisam.

— Kā tev šķiet? — Anselmo klusi vaicāja, lūkodamies, kā sargkareivis iet pāri tiltam uz otru būdu, durklim pēdējā saules atblāzma spīdot, pie tam viņa stāvs zem plecos uzmestā segas apmetņa izskatījās bezveidīgs.

— Ļoti labi, — Roberts Džordens teica. — Ļoti, ļoti labi!

— Tad man prieks, — Anselmo sacīja. — Vai nu iesim? Tagad viņš mūs vairs nevarēs ieraudzīt.

Sargkareivis stāvēja tilta viņā galā, pagriezis viņiem muguru. Aiza starp akmeņiem ar šalti brāzās ūdens. Tad šīm skaņām cauri izlauzās kāda cita — vienmērīga, aizvien skaļaka dunoņa, un viņi redzēja, ka sargkareivis paceļ galvu: adītā mice atšļuka pakausī, un, savukārt galvas pacēluši un gaisā paskatījušies, viņi augstu vakara debesīs ieraudzīja trīs vienplākšņus ķīļveida grupējumā, kas mirkli sudrabaini novizēja tai pusē, kur vēl atspīdēja saule, un tad, motoriem vienmērīgi rūcot, neticamā ātrumā pārslīdēja pāri debess jumam.

— Mūsējie? — Anselmo vaicāja.

— Tā liekas, — Roberts Džordens teica, labi zinādams, ka šādā augstumā tas nekad skaidri nav nosakāms. Tā bija vakara patruļa, bet, kuras puses, to nevarēja zināt. Iznīcinātājus jau vienmēr uzskata par savējiem, jo tad cilvēkam ir vieglāk ap sirdi. Citādi ir ar bumbvedējiem.

Anselmo, acīm redzot, domāja tāpat.

— Mūsējie, — viņš teica. — Es tos pazīstu. Tie ir Moscas^1.

— Laikam gan. Arī man tie izskatījās pēc Mcscas.

— Tie bija Moscas.

Roberts Džordens varēja aplūkot lidmašīnas tālskatī un nemaldīgi pārliecināties, bet negribēja to darīt. Šovakar viņam bija vienalga, kurai pusei tās pieder, un, ja vecajam patīk tās uzskatīt par mūsējām, tad nevajag viņam šo prieku liegt. Bet riu, kad lidmašīnas nozuda Segovijas virzienā, viņam likās, ka tās nebija zaļās, ar zemajiem, sarkanajiem spārnu galiem, Boeing P-32 krievu versijā, kuras spānieši sauca par Moscas. Krāsas gan nevarēja saskatīt, taču apveids bija citāds. Nē. Tā bija fašistu patruļa, kas atgriezās mājās.

Sargkareivis vel joprojām stāvēja pie otras būdas, muguru viņiem pagriezis.

— Ejam, — Roberts Džordens teica.

Viņš sāka kāpt kalnā, piesardzīgi un aiz kokiem slēpdamies, karnēr viņu no tilta vairs nevarēja ieraudzīt. Anselmo viņam sekoja simts jardu attālu. Kad viņi jau bija aizgājuši pietiekami tālu, lai viņus rio tilta nevarētu saskatīt, viņš piestāja, un vecais vīrs pienāca viņam klāt, lai tagad ietu pa priekšu, un neapstādamies viņi tumsā sāka kāpt augšup pa stāvo nogāzi.

— Mums ir spēcīga aviācija, — vecais vīrs apmierināts teica.

— Jā.

— Un mēs uzvarēsim.

— Mums jāuzvar.

— Jā, un, kad būsim uzvarējuši, tev jāatbrauc medībās.

— Ko tad tu medī?

— Meža cūkas, lāčus, vilkus, kalnu āžus...

— Tev patīk medīt?

— Jā, draugs. Vairāk par visu. A4anā ciematā visi ir mednieki. Tev nepatīk?

— Nē, — Roberts Džordens atbildēja. — Man nepatīk nonāvēt dzīvniekus.

' Mušas (sp.).

— Man atkal otrādi, — vecais vīrs teica. — Man netīk nonāvēt cilvēkus.

— Tas jau nepatīk nevienam, ja nu vienīgi tiem, kam galvā viss nav kārtībā, — Roberts Džordens sacīja. — Bet, ja tas nepieciešami, man nekas nav pretim. Ja to dara lietas labā.

— Tas tomēr ir citādi, — Anselmo teica. — Manās mājās, kad man tādas vēl bija, bet tagad viņu vairs nav, karājās meža kuiļa ilkņi, to es nošāvu priekškalnes mežā. Un paša nošautu vilku ādas. Ziemā dzinos tiem pakaļ pa sniegu. Vienu varen lielu nokniebu aiz ciemata, nākdams mājup kādā novembra pievakarē. Mājās uz grīdas man bija izklātas četras vilkādās. Tās bija nomīdītas un apdilušas, taču īstas vilkādas. Man bija arī Sjerā paša nošauta kalnu āža ragi un viens ērglis — to Avilā kāds meistars izbāza — ar izplestiem spārniem un tik dzeltenam acīm, ka izskatījās kā dzīvas. Tā bija varen skaista manta, un, to visu apskatīdams, es vienmēr priecājos.

— Jā.

— Mūsu ciemata pie baznīcas durvīm bija pienaglota lāča ķepa, to es nošāvu pavasarī; sastapos ar viņu piekalnē, kur viņš ar šo pašu ķepu valstīja sniegā baļķi.

— Kad tas bija?

— Pirms sešiem gadiem. Un ik reizes, kad paskatījos uz šo ķepu, kas līdzinājās cilvēka rokai, tikai ar gariem nagiem, izkaltušu un ar naglu pie baznīcas durvīm piesistu, — man bija prieks.

— Lepnuma prieks?

— Atmiņu prieks par saķeršanos ar lāci tai piekalnē agrā pavasarī. Bet no tā, ka tu nokauj tādu pašu cilvēku, kāds esi pats, nekas labs atmiņā nepaliek.

— Jā, cilvēka ķepu pie baznīcas durvīm nepienaglosi, — Roberts Džordens teica.

— Nē. Tāda negantība nav iedomājama. Bet cilvēka roka stipri līdzīga lāča ķepai.

— Un arī cilvēka krūtis ir līdzīgas lāča krūtīm, — Roberts Džordens teica. — Kad lācim novelk ādu, var redzēt, cik muskuļi līdzīgi.

— Jā. Pēc čigānu ticības lācis esot cilvēkam brālis.

— Tāpat domā arī Amerikas indiāņi, — Roberts Džordens sacīja. — Un, kad nošauj lāci, tad lūdz tam piedošanu un atvainojas. Uzkar galvaskausu kokā un pirms aiziešanas lūdz piedošanu.

— čigāni tāpēc tic, ka lācis ir cilvēkam brālis, ka zem ādas tam tāds pats ķermenis, un vēl tāpēc, ka lācis dzer alu, viņam tik mūzika un patīk dancot.

— Tāpat tic arī indiāņi.

— Vai tad indiāņi arī ir čigāni?

— Nē, bet par lāčiem viņi domā vienādi.

— Skaidrs. Čigāni tam tic vēl tāpēc, ka lācis zog prieka pēc.

— Vai tev ir čigānu asinis?

— Nē. Bet esmu ar viņiem daudz saticies un pēc tam, kad sākās karš, zināms, vēl vairāk. Kalnos viņu ir daudz. Čigāniem tas neskaitās grēks, ja nogalina ārpus cilts. Viņi gan to noliedz, bet tā tas ir.

— Tāpat kā marokāņiem.

— Jā. Bet čigāniem ir daudz tādu likumu, ko tie noliedz. Kara gados viņi sāka atkal palaidņoties tāpat kā vecajos laikos.

— Viņi nesaprot, kāpēc ir karš. Nezina, par ko mēs cīnāmies.

— Nē, — Anselmo sacīja. — Viņi tikai zina, ka tagad ir karš un cilvēkus atkal var apkaut, no soda nebaidoties, tapat kā vecajos laikos.

— Vai tu arī esi nogalinājis? — Roberts Džorde.ns vaicāja, tumsas un kopā pavadītās dienas iedrošināts.

— Ja. Vairākas reizes. Bet bez prieka. Man cilvēku nogalināt nozīmē grēkot. Pat ja nogalina fašistus, kas mums jāiznīcina. Pēc manas saprašanas, ir liela starpība starp lāci un cilvēku, un es neticu tiem čigānu māņiem, ka cilvēki esot dzīvniekiem brāļi. Nē. Es esmu pretī visadai cilvēku nomaitāšanai.

— Tomēr nogalinājis esi.

— Jā. Un nogalināšu vēl. Bet, ja palikšu dzīvs, tad centīšos nevienam nedarīt ļauna — tā, lai man tiktu piedots.

— Un kas tev piedos?

— Kas to lai zina? Kopš mums nav vairs ne dieva, ne viņa dēla, ne svētā gara — kas tad piedos? Es nezinu.

— Tev vairs nav dieva?

— Nē, draugs. Zināms, ka ne. Ja jau būtu dievs, tas nekad nepieļautu to, ko esmu redzējis pats savām acīm. Lai jau tas dievs paiiek viņiem.

— Viņi tam tic.

— Man, saprotams, viņa pietrūkst, jo esmu uzaudzis ticībā. Bet tagad cilvēkam pašam jānes par sevi aPU dēšana.

— Tad jau tu pats sev piedosi slepkavību.

— Es arī tā domāju, — Anselmo teica. — Tā kā tu to izteici tik skaidri, tad es ticu, ka tā tam arī jābūt. Bet vai nu ar dievu, vai bez dieva, es tomēr domāju, ka nokaut ir grēks. Man ļoti grūti atņemt otram dzīvību. Darīšu to vienmēr, kad būs vajadzība, bet es neesmu no Pablo slakas.

— Lai karā uzvarētu, mums jānogalina ienaidnieki. Tā ir veca patiesība.

— Skaidrs. Karā jānogalina, bet es par to esmu citādās domās, — Anselmo teica.

Tagad viņi soļoja tumsā cieši līdzās un viņš runāja klusi, ejot reizēm atskatīdamies.

— Es nenogalinātu pat bīskapu. Un nekādu privātīpašnieku. Es liktu viņiem ik dienas strādāt tā, kā mēs strādājam uz lauka un kalnos pie cirsmas, liktu strādāt visu mūžu, līdz galam. Tad viņi redzētu, priekš kā cilvēks ir dzimis. Lai viņi guļ tur, kur guļam mēs. Lai ēd to, ko ēdam mēs. Bet galvenais, lai strādā. Tā viņiem būtu mācība.

— Un viņi paliktu dzīvi, lai tevi atkal verdzinātu.

— Ja viņus apšauj, tas nevienam neko nemāca, — Anselmo teica. — Visus jau nevar iznicināt, jo no viņu sēklas izaug citi, ar vēl lieiāku naidu. Un cietums arī nav nekas. Cietums tikai rada naidu. To vajadzētu iemācīt saprast visiem mūsu ienaidniekiem.

— Bet tu tomēr esi nogalinājis.

— Jā, — Anselmo teica. — Daudzreiz, un darīšu to vēl. Bet nelabprāt un paturot prātā, ka tas ir grēks.

— Un sargkareivjus? Tu jokodams rādīji, ka viņš jānogalina.

— Tas bija joks. Bet sargkareivi es nogalinātu. Jā. Ar skaidru sirdi un saskaņā ar mūsu uzdevumu. Tomēr nelabprāt.

— Tad lai to dara tie, kam tas sagādā prieku, — Roberts Džordens teica. — Tur viņu ir astoņi, šeit pieci. Veseli trīspadsmit, kuriem tas sagādā prieku.

— Tādu, kam tas sagādā prieku, ir daudz, — Anselmo tumsā sacīja. — Arī mums tādu ir daudz. Vairāk to nekā tādu, kas noder kaujā.

— Bet vai tu kādreiz esi bijis kaujā?

— Nē, — vecais vīrs teica. — Mēs cīnījāmies Segovijā, kustības sākumā, bet mūs sakāva, un mēs bēgām. Es aizbēgu līdzi citiem. Mēs lāgā nesapratām, ko darām, ne ari kā tas jādara. Man bija tikai šautene ar rupjām skrotīm, bet guardia civil — mauzeri. Es viņus ar skrotīm neva-

rēju trāpīt pat no simts jardiem, bet viņi mūs no trīssimt jardiem apšāva kā trušus. Viņi šāva daudz un labi, un viņu priekšā mēs bijām kā aitu bars. — Viņš apklusa. Tad pavaicāja: — Vai tu domā, ka pie tilta būs kauja?

— Var gadīties.

— Es vēl nekad neesmu redzējis kauju bez bēgšanas, — Anselmo teica. — Man nav mierīga sirds. Esmu vecs un nezinu, kā būs.

— Es tev palīdzēšu.

— Un vai tu esi bijis daudzās kaujās?

— Vairākās.

— Un ko tu domā par šo? Pie tilta?

— Vispirms es domāju tikai par tiltu. Tas ir mans uzdevums. Bet tiltu uzspert gaisā nav grūti. Un mēs padomāsim arī par pārējo. Par priekšdarbiem. Es visu uzrakstīšu.

— No mūsējiem tikai retais prot lasīt, — Anselmo teica.

— Tas būs uzrakstīts katram saprotami, tā, lai visi zina, un viss tiks arī sīki izskaidrots.

— Darīšu to, ko man liks. Bet es atminos, kā bija Sego-vijā, un, ja būs kauja vai pat tikai stipra apšaudīšanās, tad man gribētos skaidri zināt, kas man visādos apstākļos jādara, lai nebūtu jābēg. Atminos, ka pie Segovijas man stipri vien gribējās bēgt.

— Mēs turēsimies kopā, — Roberts Džordens teica. — Es tev pateikšu, kas ik reizes būs jādara.

— Tad tur nav ko gudrot, — Anselmo noteica. — Es varu darīt visu, ko man liks.

— Mūsu uzdevums būs tilts un ciņa, ja tā sāksies, — Roberts Džordens sacīja un tumsā runājot jutās maziiet teatrāli, bet spāniski tas izklausījās tīri labi.

— Būtu gan interesanti, — Anselmo teica, un, dzirdēdams viņu pasakām to tik skaidri un godīgi, bez jebkādas pozas — «angļi pozē ar to, ka izsakās skopi, romāņu tautas ar to, ka runā ar lielu patosu», — Roberts Džordens nodomāja: kāda laime, ka viņam ir šis vecais vīrs un ka viņš ir apskatījis tiltu, izstrādājis un vienkāršojis šo uzdevumu, atsacīdamies no piana ieņemt abus posteņus, bet pēc tam uzspridzināt tiltu kā parasti, un savās domās noskaitās par Golca pavēlēm un to cēloņiem. Viņš noskaitās, domādams par to, ko tās nodarīs viņam un šim vecajam vīram. Tiem, kam šīs pavēles būs jāizpilda, tās neko labu nesolīja.

«Un tā nevajag domāt,» viņš sevī noteica, «nelaime var

notikt kā tev, tā citiem. Ne tev, ne šim večukam nav nekādas nozīmes. Jūs esat tikai sava pienākuma darba rīki. Jums ir dotas attiecīgas pavēlēs, ko tu pats neesi izdomājis, un tilts, un šis tilts var būt pagrieziena punkts cilvēces nākotnē. Un viss cits, kas notiek šai karā, arī var būt šāds pagrieziena punkts. Tev būs tikai viens uzdevums, un tas tev jāveic. Kā tad, tikai viens vienīgs, pie velna! Ja jau būtu tikai viens vien, tad vēl nekas. Bet beidz jel gausties, ķēms tāds! Domā par ko citu.»

Un Roberts Džordens sāka domāt par meiteni Mariju, par viņas ādu, matiem un acīm, kas visi bija vienādi zei-tainbruni, mati gan mazliet tumšāki, bet, kad āda iedegs, bāli zeltaina virspusē un tumšāka apakšā, tad mati izskatīsies gaišāki. Un šī āda laikam ir gluda, pa visu viņas ķermeni gluda, un cik neveikli viņa kustējās — it kā slēptu ko tādu, no kā jāsamulst, un it kā viņai liktos, ka visi to redz, kaut gan īstenībā neredzēja neviens, tikai viņa pati par to domāja. Un viņa nosarka, kad viņš skatījās, un sēdēja, rokām ceļus apņēmusi, blūze pie kakla vaļā, krūšu apaļumi zem krekla izspiedušies, un par viņu domājot, Robertam Džordenam kaklā iesprūda tāds kā kamols un soļi kļuva gausāki, un viņš vairs ar Anselmo nerunāja, kamēr vecais beidzot sacīja:

— Nu tikai vēl lejā pa šīm klintīm — un nometne klāt.

Kad viņi tā gāja tumsā starp klintīm, viņus uzrunāja

kāds cilvēks. — Stāt! Kas nāk? — Roberts Džordens dzirdēja noklikšķam šautenes slēdzi, tad atsitienu pret koku, it kā stumdot šauteni gar stumbru uz priekšu un uz leju.

— Biedri! — Anselmo atsaucās.

— Kas par biedriem?

— Pablo biedri, — vecais atbildēja. — Vai tad tu mūs nepazīsti?

— Jā, — balss teica. — Bet tāda ir pavēle. Paroli zināt?

— Nē. Mēs nākam no lejas.

— Zinu, — cilvēks tumsā atbildēja. — Jūs nākat no tilta. To visu es zinu. Paroli neesmu izdomājis es. Jums jāzina paroles otra puse.

— Kāda tad ir pirmā? — Roberts Džordens vaicāja.

— Esmu piemirsis, — cilvēks tumsā atbildēja un iesmējās. — Tad ej ar uz poda tai nometnē ar visu savu sūda dinamītu!

— Un to saucot par gerilju disciplīnu! — Anselmo teica. — Nolaid gaili!

— Ir jau nolaists, — cilvēks tumsā atbildēja. — Es to nospiedu ar īkšķi un rādāmo.

— Ja tev nagos pagadīsies mauzeris, kam nav drošinātāja, tad, šitā rīkojoties, tas tev izšaus.

— Šis jau ir mauzeris. Bet mans ķēriens ar īkšķi un rādāmo ir nesalīdzināms. Es vienmēr gaili nolaižu tieši tā.

— Kur tu mērķē? — Anselmo tumsā vaicāja.

— Tev, — skanēja atbilde. — Visu laiku, kopš nolaidu gaili. Kad būsi nometnē, liec, lai kāds mani atpestī, jo esmu galīgi un sūdīgi izbadējies un aizmirsis paroli.

— Kā tevi sauc? — Roberts Džordens vaicāja.

— Agustins, — svešais atbildēja. — Mani sauc Agus-tins, un es te mirstu nost aiz garlaicības.

— Mēs tavu vēstījumu darīsim zināmu. — Roberts Džordens sacīja un nodomāja, ka vārdu aburmiento, kas spāniski nozīmē «garlaicību», neviens zemnieks nevienā citā valodā nelieto. Bet jebkuras šķiras spānieša mutē tas bija viens no parastākajiem vārdiem.

— Paklausies, — Agustins teica un, viņiem klāt pienācis, uzlika roku Robertam Džordenam uz pleca. Tad, uzšķīlis ar kramu uguni, pacēla to augšā un, posu uzpūtis, tās gaismā paskatījās jaunajam vīrietim sejā.

— Tu izskaties tāds pats ka tas otrs, — viņš teica.

— Tikai mazlietiņ savādāks. Paklau! — Viņš nolaida posu un atspiedās pret šauteni. — Pasaki man, lūk, ko! Vai tas par to tiltu ir taisnība?

— Kas thd?

— Ka mums jāuzsper gaisā tas sūda tilts un pēc tam pašiem sūdīga kārtā jālasās no šiem kalniem projām?

— Nezinu.

— Tu jau nu nezināsi! Ir gan mežonība! Kam tad pieder tas dinamīts?

— Man.

— IJn tu nezini, priekš kam tas ir? Nepūt pīlītes!

— Es zinu, kādai vajadzībai tas domāts, un arī tu to dabūsi zināt, kad pienāks laiks, — Roberts Džordens teica.

— Bet tagad mēs ejam uz nometni.

— Ej nu tu zini kur! — Agustins iesaucās. — Vācies uz poda! Bet gribi, es tev pateikšu ko noderīgu?

— Gribu gan, — Roberts Džordens teica. — Ja tikai tā nav kāda pārāk liela neķītrība, kā... — un viņš nosauca visrupjāko lamu vārdu, kas bija pušķojis šo sarunu, šis cilvēks — šis Agustins runāja tik bezkaunīgi, katram lietvārdam piekabinādams galā neķītrību kā īpašības

vārdu un lietodams to pašu neķītrību kā darbības vārdu, ka Roberts Džordens nodomāja: «Nez vai viņš vienkāršu teikumu vispār prot izteikt?» 5o vārdu izdzirdis, Agustins tumsā iesmējās:

— Es tā esmu pieradis. Varbūt tas nav smuki. Kas to lai zina? Katrs jau runā tā, kā māk. Paklausies! Tilts man ir tīrā spička. Vai nu tilts, vai kas cits. Un šajos kalnos man jau sen apnicis. Ja vajadzīgs, varam arī aizvākties. Man kalni ir vienaldzīgi. Nav žēl no tiem šķirties. Bet vienu gan es tev teikšu. Savus spridzekļus tu glabā labi.

— Paldies, — Roberts Džordens teica. — No tevis?

— Nē, — Agustins atbildēja. — No mazāk sūdigiem vīriem nekā es.

— Ak ta? — Roberts Džordens noteica.

— Tu māki spāniski, — Agustins sacīja tagad jau nopietni. — Sargā labi savus sūda spridzekļus!

— Paldies!

— Nē. Man paldies nesaki. Pielūko savas mantas.

— Vai tām kas noticis?

— Nē, citādi jau es te nešķiestu tavu laiku, lauzdams fasonu.

— Tomēr paldies. Tagad mēs iesim uz nometni.

— Labi, — Agustins teica. — Un lai šie atsūta kādu, kas atceras paroli.

— Vai mēs nometnē satiksimies?

— Jā. Un drīz vien.

— Ejam, — Roberts Džordens teica Anselmo.

Viņi gāja gar pļavas malu, un vietām virs tās cēlās pelēcīga migla. Pēc skujām piebirušās meža zemes zāle te bija mitra, un virvju pazoles samirka rasā. Priekšā starp kokiem Roberts Džordens saskatīja gaismu, tur vajadzēja būt alas ieejai.

— Agustins ir ļoti labs cilvēks, — Anselmo teica. — Viņš gan runā traki izlaidigi un arvien jokodams, bet viņš ir ļoti nopietns puisis.

.— Tu viņu labi pazīsti?

— Ja. Jau ilgi. Es viņam ļoti uzticos.

— Un arī tam, ko viņš saka?

— Jā. Pablo tagad ir nelādzīgs, kā jau tu pats redzēji.

— Un vislabākais būtu?...

— Sargāt.

— Kas to darīs?

— Tu. Es. Tas sievišķis un Agustins. Ja jau viņš saprot, ka draud briesmas.

— Vai tu to paredzēji?

— Nē, — Anselmo teica. — Bet ātri iet uz slikto pusi. Un apmesties mums vajadzēja šeit. Te saimnieko Pablo un El Sordo. Un šeit mums ar viņiem jārēķinās, ja jau vieni paši netiekam galā.

— Un kāds ir E! Sordo?

— Labs, — Anselmo teica. — Cik viens slikts, tik otrs labs.

— Tad tu domā, ka viņš patiešām ir tik slikts?

— Visu pēcpusdienu par to vien esmu domājis, un pēc tā, ko nupat dzirdējām, es tam ticu vēl vairāk.

— Vai nebūtu labāk aiziet iestāstīt, ka jāspridzina cits tilts, un sadabūt vīrus no citām grupām?

— Nē, — Anselmo teica. — Te saimnieko viņš. Tu nevarēsi ne pakustēties tā, lai viņš nezinātu. Bet jākustas (oti uzmanīgi.

CETURTĀ NODAĻA

Viņi pienāca pie alas, kur gar zirgu segas malu, kas bija aizkārta priekšā ieejai, spīdēja gaisma. Abi saiņi, ar brezentu apsegti, stāvēja pie koka, un Roberts Džordens nometās pie tiem zemē un apraudzīja mitro un stīvo brezentu. Tumsa viņš zem ta sataustīja viena saiņa ārējo nodalījumu, izņēma no tā blašķi ādas ietvara un iebāza kabatā. Tad atslēdza garās atslēgas, kas bija ievērtas gredzenos, un, atraisījis saites, ar kurām bija savilktas ciet mugursomas malas, pārbaudot pārlaida pāri plaukstu. Viena saiņa apakšā roka sataustīja bloku kaudzīti, kas bija ietīti audeklā un vēl ievīstīti guļammaisā, sasēja atkal saites un aizgrūda priekšā atslēgu, tad iebāza abas rokas otrā saini un sataustīja tur vecā detonatora koka kastes asās malas, cigāru kasti ar kapsulām, — katram cilindrītim vairākkārt bija aptīti apkārt divi vadi un viss novietots ar tādu rūpību, ar kādu viņš bērnībā bija kārtojis savu putnu olu kolekciju; sataustīja automāta spalu, kas bija atvienots no stobra un ievīstīts ādas jakā, abus diskus un piecas aptveres viena lielā saiņa iekškabatā, tāpat mazos vara stiepuļu ritu līšus un lielo izolācijas lentes rituli otrā — mazākajā sainī. Tajā pašā kabatā, kur atradās vads, viņš sataustīja platkniebles un abus īlenus caurumu urbšanai bloku galos un tad no pēdējās iekškabatas izvilka lielu kasti krievu papirosu no tiem krājumiem, ko bija dabūjis Goiea štābā, un, saites savilcis, aizslēdza saini, sasprādzēja atlokus un atkal apsedza abus saiņus ar brezentu. Anselmo bija iegājis ala.

Roberts Džordens piecēlās, lai viņam sekotu, tad pārdomāja un, noņēmis brezentu, kas apklāja mugursomas, satvēra katru sava rokā un, tikko jaudādams pastiept abas smagās nastas, gāja uz alu. Viņš nolika vienu mugursomu zemē, pagrūda zirgu segu sānis, tad, galvu noliecis-, katrā rokā pa sainim, turēdams tos aiz plecu siksnām, iegāja alā.

Ala bija silta un piedūmota. Pie vienas sienas stāvēja galds un uz tā pudelē iesprausta tauku svece, un pie galda sēdēja Pablo, trīs sveši vīri un čigāns Rafaels. Svece meta ēnas uz sienas vīriem aizmugurē, un Anselmo stāvēja turpat, kur ienākdams bija apstājies, — gaida labajā pusē. Pablo sieva bija pie vaļējā pavarda alas kaktā un, pār plēšām noliekusies, pūta gruzdošās ogles. Meitene tupēja turpat zemē un kaut ko maisīja dzelzs podā. Viņa izņēma no poda koka pavārnicu un paskatījās uz Robertu Džordenu, kas stāvēja durvis, un uguns gaismā, ko sieviete uzpūta ar plēšām, viņš redzēja meitenes seju, viņas rokas, redzēja, kā no karotes podā krīt pilieni.

— Ko tu tur nes? — Pablo vaicāja.

— Savas mantas, — Roberts Džordens teica, nolikdams abas mugursomas zemē — pa gabaliņu vienu no otras, iespējami tālāk no galda, kur ala kļuva platāka.

— Vai ārā tās nevar stāvēt? — Pablo jautāja.

— Kāds tumsā var uz tām paklupt, — Roberts Džordens atteica, piegāja pie galda un uzlika uz tā papirosu kastīti.

— Man netīk, ka alā stāv dinamīts, — Pablo teica.

— Uguns no tā ir tālu, — Roberts Džordens atbildēja. — Ņem papirosus. — Viņš pārvilka ar īkšķa nagu gar kastītes malu, kurai uz vāka bija attēlots liels krāsains karakuģis, un pastūma kastīti tuvāk Pablo.

Anselmo piebīdīja viņam ar neģērētu ādu apsistu ķebli, un viņš apsēdās pie galda. Pablo paskatījās Robertā Džor-denā tā, it kā gribēdams ko teikt, tad sniedzās pēc papirosiem.

Roberts Džordens pastūma tos arī citiem. Uz vīriem viņš pagaidām neskatījās, tomēr ievēroja, ka viens papirosus paņēma, bet divi ne. Visa vīna uzmanība bija pievērsta Pablo.

— Kā iet, čigān? — viņš pajautāja Rafaelam.

— Labi, — čigāns atbildēja.

Roberts Džordens saprata, ka, viņam ienākot, vīri bija runājuši par viņu. Pat čigāns jutās neveikli.

— Vai viņa dos tev atkal ēst? — viņš čigānam jautāja.

— Ja. Kāpēc ne? — čigāns teica. No pirmītējas draudzīgās jokošanas nu vairs nebija ne miņas.

Pablo sieva klusēja un joprojām pūta oglēs uguni.

— Kāds puisis, vārdā Agustins, teica, ka mirstot tur augšā vai nost aiz garlaicības, — Roberts Džordens sacīja.

— Tā nav nekāda nāves kaite, — Pablo teica. — Lai viņš drusku pamirst vien.

— Vai vīns ir? — Roberts Džordens visiem kopa vaicāja, rokas uz galda uzlicis un uz priekšu saliecies.

— Vēl drusku ir, — Pablo īgni nomurdēja.

Roberts Džordens juta, ka būtu jāpaskatās uz pārējiem trim un jāmēģina izprast, kādā situācijā viņš īsti nokļuvis.

— Nu tad iedod man krūzīti ūdens. Ei! — viņš uzsauca meitenei. — Atnes man krūzi ūdens!

Meitene paskatījās sievietē, kas neteica neko un izlikās nedzirdam, tad piegāja pie ūdens trauka un piesmēla pilnu krūzi. Viņa pienāca pie galda un nolika krūzi Robertam Džordenam priekšā. Viņš meitenei uzsmaidīja. Tai paša mirklī viņš ievilka vēdera muskuļus, tikko jaušami uz kreiso pusi salīcis, lai revolveris pa jostu aizslīdētu tuvāk tai vietai, kur tam bija jābūt. Tad pasniedzās ar roku pie gurnu kabatas, bet Pablo nenovērsdamies viņu vēroja. Viņš zināja, ka vēro visi, taču pats uzmanīja tikai Pablo. Roka izslīdēja no gurnu kabatas ar ādas makstī ieslēpto blašķi, viņš to atskrūvēja, paņēma krūzīti, pusi ūdens nodzēra un tad pavisam lēni ielēja no blašķes satura krūzītē.

— Tev tas par stipru, citādi es pacienātu, — viņš teica meitenei un atkal uzsmaidīja. — Atlicis pavisam maz, citādi es piedāvātu arī tev, — viņš teica Pablo.

— Man anīss negaršo, — Pablo atbildēja.

Skaudrā smarža aizplūda pāri galdam, un cauri visām citām smaržām viņš saoda pazīstamo aromātu.

— Labi, — sacīja Roberts Džordens. — Jo atlicis pavisam maz.

— Kas tas par dzērienu? — čigāns vaicāja.

— Zāles, — Roberts Džordens teica. — Gribi nogaršot?

— Pret ko tās ir?

— Pret visu. Tās ārste visu. Ja kaut kas nav kārtībā, uzreiz izārstēs.

— Dod pagaršot, — čigāns teica.

Roberts Džordens pastūma viņam krūzīti. Ar ūdeni sajaukts, šķidrums tagad bija duļķaini dzeltenīgs, un viņš cerēja, ka čigāns vairāk par vienu malku nedzers. Atlicis tiešām bija ļoti maz, un viena krūzīte šī dzēriena viņam atvietoja visas vakara avīzes, visus kādreizējos vakarus kafejnīcās, visus kastaņkokus, kuriem pašreiz jābūt pilnos ziedos, visus lielos, gausos zirgus ārpilsētas bulvāros, grāmatu veikalus, kioskus un gleznu galerijas, Monsuri parku, Bufalo stadionu un Botšomonu, Guaranty Trust Company un He de la Citē, veco «Foijo» viesnīcu un vakara atpūtu ar grāmatu rokā, — tas atvietoja visu to, kas viņam kādreiz tā patika un ko viņš bija aizmirsis, bet kas atgriezās pie viņa, kad viņš dzēra šo duļķaino, rūgteno burvju dziru, kas sastindzināja mēli, sasildīja smadzenes un iekšas un pārvērta domas.

Čigāns saviebās un atdeva viņam krūzīti.

— Ož pēc anīsa, bet rūgts kā žults, — viņš sacīja.

— Tad jau labāk sirgt nekā dzert tādas zāles.

— Tas no vērmelēm, — Roberts Džordens paskaidroja.

— Te īstajam absintam klāt pieliktas vērmeles. Mēdz teikt, ka tas izžāvējot smadzenes, bet es tam neticu. Sāc tikai citādi skatīties uz dzīvi. Absintam ļoti lēni jālej klāt ūdens — pilienu pa pilienam. Bet es ūdeni lēju absintu.

— Ko tu tur saki? — Pablo noskaities iesaucās, sajutis izsmieklu.

— Skaidroju, kā lietojamas zāles, — Roberts Džordens viņam atbildēja un pasmīnēja. — Nopirku to Madridē. Tā bija pēdējā pudele un pietika trim nedēļām. — Viņš ieņēma krietnu malku un sajuta, kā dzēriens apvilka mēli, to viegli sastindzinādams. Tad paskatījās uz Pablo un atkal pasmīnēja.

— Kā veicas? — viņš jautāja.

Pablo neatbildēja, un Roberts Džordens vērīgi palūkojās uz visiem trim pārējiem vīriem, kas sēdēja pie galda. Vienam bija liela, plakana seja, tik plakana un brūna kā Serrano šķiņķis, ar saspiestu un ielauztu degunu, un mutes kaktiņā viņam rēgojās garais krievu papiross, tāpēc seja likās vēl plakanāka. Mati viņam bija īsi apcirpti, iesirmi, b 'das rugāji arī sirmi, bet mugurā līdz kaklam aizpogāt - -tais melnais kamzolis. Kad Roberts Džor-der \ 'ja, vīrs sāka skatīties galdā, bet skatiens

š neapmulsa. Pārējie divi, redzams, bija stipri līdzīgi, af: īsi, drukni, tumšiem,

uz pieres noaugušiem matiem, tumšām acīm un brūni. Vienam pierē virs kreisās acs bija rēta, un, kad Roberts Džordens skatījās uz brāļiem, viņi skatiena nevairījās. Vienam varēja būt apmēram divdesmit septiņi vai divdesmit astoņi gadi, otrs izskatījās pāris gadu vecāks.

— Uz ko tu tā skaties? — viens no brāļiem — tas ar rētu — jautāja.

— Uz tevi, — Roberts Džordens teica.

— Un vai redzi ko sevišķu?

— Nē, — Roberts Džordens teica. — Papirosu nevēlies?

— Kāpēc ne? — otrs brālis atbildēja. Līdz šim viņš nebija paņēmis nevienu. — Tie ir tādi paši, kādi bija tam otram. Tam pie vilciena.

— Vai tu arī biji pie vilciena?

— Mēs visi bijām pie vilciena, — skanēja mierīga atbilde. — Visi, izņemot veco.

— Tieši tas mums atkal jādara, — Pablo sacīja. — Jāuzlaiž gaisā vēl viens vilciens.

— To var, — Roberts Džordens teica. — Pēc tilta.

Viņš redzēja, ka Pablo sieva tagad bija novērsusies no

uguns un klausījās. Kad viņš izteica vārdu «tilts», visi apklusa.

— Pēc tilta, — viņš stingri atkārtoja un iedzēra malku absinta. «Tik un tā man tas jādabū cauri,» viņš domāja. «Tik un tā vienreiz tam jānotiek.»

— Es tai tilta lietā nepiedalīšos, — Pablo sacīja, gaidā lūkodamies. — Ne es, ne mani ļaudis.

Roberts Džordens neteica neko. Viņš paskatījās uz An-selmo un pacēla krūzīti.

— Tad mēs to izdarīsim divi vien, vecīt, — viņš teica un pasmaidīja.

— Bez šī gļēvuļa, — Anselmo piebilda.

— Ko tu teici? — Pablo uzsauca vecajam vīram.

— Tev neko. Ar tevi es nerunāju, — Anselmo sacīja.

Tagad Roberts Džordens palūkojās garām galdam, kur

pie uguns stāvēja Pablo sieva. Viņa vēl nebija bildusi ne vārda, ne arī kā citādi reaģējusi uz sarunu. Bet nu viņa pateica meitenei ko tādu, ko viņš nesaklausīja, un meitene piecēlās un aizslīdēja gar sienu tālāk, pagrūda nost zirgu segu, kas karājās priekšā alas ieejai, un izgāja ārā. «Tūlīt ies vaļā!» Roberts Džordens nodomāja. «Sākas! Es gan negribēju, ka tā notiek, bet citādi laikam nevarēs.»

— Tad mēs uzspridzināsim tiltu bez tavas palīdzības, — Roberts Džordens teica Pablo.

— Nē, — Pablo sacīja, un Roberts Džordens redzēja, ka viņš nosvīst. — Te tu nevienu tiltu nespridzināsi.

— Ak tā?

— Tu nespridzināsi nevienu tiltu, — Pablo smagi atkārtoja.

— Un tu? — Roberts Džordens jautāja Pablo sievai, kas klusa un liela stāvēja pie uguns. Viņa pagriezās pret vīriem un teica:

— Es esmu par tiltu!

Uguns atspīdums krita viņai sejā, tā pietvīka un atsila, un izskatījās brūna un skaista — tāda, kādai tai īstenībā arī vajadzēja būt.

— Ko tu teici? — Pablo viņai noprasīja, un, kad viņš pievērsās sievai, Roberts Džordens redzēja, ka viņam nosvīdusi piere un acīs tāds skatiens, it kā nupat viņam būtu ziņots par nodevību.

— Ka es esrnu par tiltu un pret tevi, — viņa teica. — Vairāk neko.

— Arī es esmu par tiltu, — teica vīrs ar plakano seju un ielauzto degunu, apdzēsdams uz galda papirosa galu.

— Man tas tilts bijis nebijis, — viens no brāļiem sacīja. — Es esmu par Pablo major.

— Es tāpat, — teica otrs brālis.

—- Un es tāpat, — čigāns piebilda.

Roberts Džordens vēroja Pablo un vērodams ļāva labajai rokai slīdēt zemāk un zemāk, lai vajadzīgā brīdī būtu gatavs, klusībā cerēdams, ka tāds nepienāks (bet varbūt sajuzdams, ka tā būtu vienkāršāk un vieglāk, taču nevēlēdamies sabojāt to, kas tik labi ievadīts, un zinādams, cik ātri ģimene, klans, grupa var sacelties pret svešinieku, ja sākas ķilda, taču paturēdams prātā, ka tas, ko varētu izdarīt ar rokas kustību, būtu pats labākais un veselīgākais jautājuma atrisinājums ķirurģiskā ceļā, ja jau viss iegrozījies tieši tā), redzeja arī Pablo sievu pie pavarda un to, cix spēcīgi un veselīgi viņa nosarkst lepnumā par viņai izrādīto uzticību.

— Es esrnu par Republiku, — viņa aplaimota sacīja.

— Un šis tilts, tas ir Republikai. Vēlāk varēsim darīt arī citus darbus.

— Ak tu! — Pablo rūgti sacīja. — Tu ar savu vaislas buļļa galvu un maukas sirdi. Vai tu domā, ka pēc tā tilta vēl būs kāds «vēlāk»? Vai tu vispār sajēdz, kas tad notiks?

—- Tikai tas, kam jānotiek, — Pablo sieva atbildēja.

— Notiks tas, kam jānotiek.

— Un tas tev nav nekas, ja mūs kā zvērus vajās pēc šā darba, kas mums nedos nekāda labuma? Un ka mēs visi tur varam aiziet bojā?

— It nekas, — Pablo sieva teica. — Un nemaz nemēģini mani iebiedēt, gļēvuli!

— Gļēvulis, — Pablo rūgti sacīja. — Tu nosauc vīru par gļēvuli tikai tāpēc vien, ka viņam ir sajēga par taktiku. Tikai tāpēc, ka viņš paredz šādas nejēdzības iznākumu. Saprast, kas ir muļķība, nenozīmē būt gļēvulim.

— Un saprast, kas ir gļēvulība, nenozīmē būt muļķim, — teica Anselmo, nespēdams savaldīties un nepateikt kaut ko arī no savas puses.

— Vai tu gribi mirt? — Pablo viņam nopietni vaicāja, un Roberts Džordens saprata, cik maz šis jautājums atbilst daiļrunībai.

— Nē.

— Tad pievaldi mēli. Tu pārāk daudz runā par to, ko nesaproti. Vai tiešām tu nesajēdz, cik tas ir nopietni? — viņš gandrīz žēlabaini sacīja. — Un vai tiešām es vienīgais to saprotu?

«Tas tiesa,» Roberts Džordens domāja. «Pablo, veco zēn, tas tiesa! Tu un es! Mēs abi to saprotam, un šī sieviete to izlasīja manā plaukstā, bet viņa tomēr vēl īsti nesaprot. Nē, vel viņa nesaprot!»

— Vai velti esmu jūsu vadonis? — Pablo vaicāja. — Es zinu, ko runāju. Jūs citi to nezināt. Sis vecis muld niekus. Viņš der tikai par izsūtāmo un pavadoni ārzemniekam. Un ārzemnieks ir atnācis te strādāt citu ārzemnieku labā. Bet jāsamaksā par to mums. Es esmu par to, lai mums visiem būtu labi un lai visi esam drošībā.

— Drošībā! — Pablo sieva teica. — Drošības vispār nav. Šeit tagad tik daudzi meklē drošību, ka tas vien jau rada lielas briesmas. Meklējot tagad drošību, var pazaudēt visu.

Viņa bija apstājusies pie galda, pavārnīcu rokā turēdama.

— Drošība ir gan, — Pablo teica. — Briesmās drošība ir tāda, ka mēs mākam no briesmām izvairīties. Tāpat ka matadori, viņi arī veltīgi negrib riskēt un izvairās no briesmām.

— Kamēr tiek sabadīti, — sieviete rūgti sacīja. — Cik reižu neesmu dzirdējusi matadorus tā runājam, pirms vērsis tos uzdur uz raga! Cik bieži esmu dzirdējusi Finito sakām, ka vajagot tikai mācēt un vērsis cilvēku nekad nesa-badot, drīzāk jau tad cilvēks pats uzskrienot vērsim uz

ragiem. Savā iedomībā viņi vienmēr tā runā, bet iznākums ir tikai viens. Un vēlāk mēs viņus apciemojam slimnīcā. — Viņa notēloja ainu pie slimnieka gultas: «Sveiks, vecais blēdi, sveiks,» viņa dūdoja. «Buenas compadre! Kā iet, Pilar?» Tad sāka atdarināt ievainota matadora vārgo balsi; un pēc tam atkal ka parasti dudināja: «Nu, ka tad tas notika, Finito, Ckico, ka tev atgadījās šī bezjēdzīgā nelaime, ko?» — Tad vārgi un smalki: «Tas nekas, siev, Pilar, tas nekas! Tā tam nevajadzēja notikt. Es viņu nogalināju ļoti labi, saproti? Neviens to nebūtu izdarījis labāk. Pieveicu viņu pēc visiem noteikumiem, viņš jau sāka streipuļot, izlaizdams garu, un taisījās gāzties, nespēdams vairs noturēties, un es atkal taisījos iet projām varen iedomīgs un labā stilā, un viņš uzreiz laida man ar ragu pakaļā un ķēra aknas.»

Nu viņa vairs neatdarināja matadora gandrīz vai mīkstčaulīgo pīkstēšanu, bet iesmējusies turpināja pati savā dobjajā balsī:

— Ak tu, ar to savu drošību! Vai tad es neesmu deviņus gadus dzīvojusi ar trim matadoriem, kas saņēma vismazāko atlīdzību pasaulē, lai nezinātu, kas ir bailes un kas drošība? Stāsti nu man, ko gribi, tikai par drošību vien ne! Ak tu! Ko es no tevis cerēju, un kas no tā ir iznācis? Vienā kara gadā tu esi kļuvis slinks, nodzēries un gļēvs.

— Tev nav nekādu tiesību tā runāt, — Pabio teica. — Un vēl mazak, šiem vīriem un ārzemniekam dzirdot.

— Bet es runāšu tieši tā, — Pablo sieva turpināja. — Vai tad tu neko nedzirdēji? Vai tu vēl domā, ka esi šeit pavēlnieks?

— Jā, — Pablo teica. — šeit pavēlu es.

— Netaisi nu jokus! — sieviete sacīja. — Šeit pavēlu es! Vai tu nedzirdēji, ko teica la gerite'? Neviens cits šeit nepavēlēs, tikai es! Vari palikt pie mums, ja gribi, ēst ēdienu un dzert vīnu, tikai ne tik draņķīgi daudz, un vari strādāt ar mums kopa, ja vēlies. Bet pavēlēšu šeit es!

— Es nošaušu jūs abus ar šo ārzemnieku! — Pablo drūmi teica.

— Pamēģini tikai, — sieviete atbildēja. — Un tad paskaties, kas notiks!

— Padod man krūzi ūdens! — Roberts Džordens teica, nenovērsdams acis no šā vīra ar drūmo, smago galvu un

' šeit — vīri (sp.).

no sievas, kas lepna un pašpārliecināta turēja rokā pavārnīcu tik autoritatīvi kā valdnieka zizli.

— Marij! — Pablo sieva uzsauca un, kad meitene ienāca alā, piebilda: — Odeni šim biedram!

Roberts Džordens sataustīja savu blašķi un, vilkdams to no kabatas, izvilka no maksts pistoli un uzbīdīja sev uz gurna. Tad ielēja tukšā kruzitē absintu, paņēma meitenes atnesto krūzi un lēni, pamazītēm pielēja absintam klāt ūdeni. Meitene stāvēja viņam līdzās un skatījās.

— Izej ārā, — Pablo sieva viņai teica, pavicinādama uz durvju pusi pavārnīcu.

— Tur ir auksti, — meitene sacīja, zemu noliekdamās pie Roberta Džordena, tā ka viņas vaigs gandrīz tam pieskārās, un skatīdamās, kas notiek krūzē, kur saduļķojās absints.

— Var jau būt, — Pablo sieva teica. — Bet šeit iekšā toties ir pārāk karsti. — Tad laipnāk viņa piebilda: — Tikai uz brītiņu.

Meitene pakratīja galvu un izgāja.

«Ilgāk viņš to necietīs,» Roberts Džordens domāja. Tad paņēma krūzi vienā rokā, bet ar otru tagad pavisam atklāti satvēra revolveri. Viņš noņēma slēdzi un ar patīkamu drošības apziņu sajuta pirkstos laika gaitā gandrīz gludu noberzto robiņu uz spala un apaļās nolaižamās skavas tīkamo vēsumu. Pablo vairs uz viņu neskatījās, viņš skatījās tikai uz sievieti. Viņa turpināja:

— Paklausies mani, žūpa! Vai tu saproti, kas šeit pavēl?

— Es pavēiu.

— Nē. Paklausies jel! Izurķē savas spalvainās ausis! Klausies vērīgi! Pavēlu es!

Pablo paskatījās sievā, un no viņa sejas izteiksmes neviens nevarēja saprast, ko viņš domāja. Viņš skatījās pavisam mierīgi, tad palūkojās pāri galdam Robertā Džor-denā. Viņš skatījās Robertā Džordenā ilgi un domīgi, pēc tam atkal pievērsa skatienu sievietei.

— Labs ir. Pavēli tu, — viņš teica. — Un, ja gribi, lai pavēl arī viņš. Un jūs abi varat iet ellē. — Viņš lūkojās sievai tieši seja, un bija redzams, ka neatzīst viņas pārākumu un nav viņai arī sevišķi pieķēries. — Var jau būt, ka esmu slinks un par daudz dzeru. Vari uzskatīt mani par gļēvuli, bet te nu tu maldies. Un muļķis es neesmu. — Viņš uz mirkli apklusa. — Pavēli vien, tev jau tas patiks. Bet, ja tu esi pavēlniece un arī sieviete, tad dod mums ko ēdamu.

— Marij! — Pablo sieva iesaucās.

Meitene pabāza galvu gar segas malu pie durvīm.

— Nāc iekšā un dod vakariņas!

Meitene ienāca alā un piegāja pie zemā galda līdzās pavardam, paņēma emaljētās bļodiņas un salika galdā.

— Vīna pietiek visiem, — Pablo sieva teica Robertam Džordenam. — Neklausies, ko tas žūpa muld. Kad izdzersim šo, dabūsim vēl. Izdzer to savu žļuru un uzņem virsū vīnu.

Roberts Džordens izdzēra krūzīti vienā paņēmienā, sajuzdams, kā dzēriens sasilda un iepludina krūtīs siltu, putojošu, valgu karstumiņu kā no ķīmiskas reakcijas, tad pabīdīja krūzīti, lai ielej vīnu. Meitene piesmēla krūzīti pilnu un pasmaidīja.

— Nu, vai tiltu redzēji? — čigāns vaicāja.

Pārējie, kas pēc atsacīšanās no Pablo vēl nebija atvēruši mutes, visi salīka uz priekšu un klausījās.

— Jā, — Roberts Džordens teica. — Pavisam viegls darbiņš. Gribat, lai jums parādu?

— Kā tad! Mūs tas interesē.

Roberts Džordens izņēma no krekla kabatas savu piezīmju grāmatiņu un parādīja uzmetumu.

— Paskat, cik līdzīgs, — sacīja vīrs ar plakano seju, kura vārds bija Primitivo. — Tas pats tilts!

Roberts Džordens vilka ar zīmuļa galu pa skici un skaidroja, kā tills tiks spridzināts un kur būs izvietoti lādiņi.

— Cik vienkārši, — teica brālis ar retu, vārdā Andress. — Un kā tos spridzina?

Roberts Džordens izskaidroja arī to un, viņiem uz skices rādīdams, sajuta, ka meitene skatoties uzliek viņam uz pleca roku. arī Pablo sieva skatījās. Tikai Pablo palika vienaldzīgs, viņš sēdēja viens pats pie savas vīna krūzes un visu laiku smēla ar to no lielā trauka, ko Marija papildināja no ādas maisa, kurš karājās pie alas sienas ieejas kreisajā pusē.

— Vai tu to bieži esi darījis? — meitene klusi vaicāja Robertam Džordenam.

— Jā.

— Un vai mēs redzēsim, kā to dara?

— Jā. Kāpēc ne?

— Tu jau gan redzēsi, — Pablo savā galda galā ierunājās. — Un kā vēl!

— Turi tu muti! — sieviete viņam uzsauca un, pēkšņi atcerējusies, ko bija redzējusi šodien rokas līnijās, bez kāda

iemesla briesmīgi pārskaitās. — Turi muti, gļēvuli! Stāvi klusu, nelaimes putns! Apklusti, slepkava!

“ — Labi, — sacīja Pablo. — Es turēšu muti. Tagad jau

tu te esi tā pavēlniece un vari skatīties labi ilgi tās smukās bildītes. Tikai neaizmirsti, ka es neesmu muļķis.

Pablo sieva juta, ka viņas niknums pārvēršas skumjās un tādās priekšsajūtās, kas ir pretrunā visām cerībām un solījumiem. Sīs sajūtas tā bija pazinusi jau kopš bērnu dienām un visu mužu sapratusi, no kā tās rodas. Tagad tās uznāca pavisam pēkšņi, bet viņa negribēja tām padoties, negribēja, ka tas skartu viņu vai Republiku, un teica:

— Nu, tagad ēdīsim. Marij, liec traukos ēdienu!

PiEKTA NODAĻA

Roberts Džordens pagrūda sānis zirgu segu, kas karājās priekšā alas ieejai, un, ara izgājis, dziļi ieelpoja nakts auksto gaisu. Migla bija izklīdusi, un mirdzēja zvaigznes. Vēja nebija, un tagad, iznācis no siltās alas, kur valdīja tabakas un pavarda dūmu dvinga, sajaucoties kopā ar vārīta risa un gaļas, safrāna, spāniešu piparu un eļļas smaržām, kur pie durvīm aiz kakla pakārts un visas četras kājas izpletis slavēja vīna maiss, no kura garoja vīna aromāts, pie tam pa vienu kāju vīns sūcās cauri adai un pilēja uz klona, tā ka oda pat putekļi, — iznācis ārā no alas, kur tīkami smaržoja visādas tējas, kam viņš nezināja nosaukumus un kas karājās saišķos pie griestiem kopā ar garām ķiploku virtenēm, — ticis laukā no sarkanvīna, ķiploku un zirgu sviedru smakām, kas bija iesūkušās drēbēs (sīvie un pelēkie cilvēku sviedri, salkanie un sājie izkaltētas, ģērētas zirgādas sviedri), — atbrīvojies no vīriem, kas sēdēja apkārt galdam, — Roberts Džordens dziļi ieelpoja kalnu skaidro nakts gaisu, kas smaržoja pēc priedēm un rasas upmalas pļavās. Tā kā vējš bija aprimis, uzkrita liela rasa, bet, ārā stāvēdams, viņš domāja, ka no rīta būs sals.

Ta stāvot, dziļi elpojot un klausoties naktī, viņš vispirms izdzirda tālus šāvienus un pēc tam pūces kliedzienu lejā, mežā, kur atradās zirgu aploks. Tad viņš dzirdēja, ka alā sak dziedāt čigāns, viegli ģitārās stīgas strinkšķinādams.

— Man no tēva iedzimts tas, — māksloti saspriegtā

balss aizsmakusi uzņēma augstu toni un tā arī palika. Tad turpināja:

Pār mani mēness un saule spīd.

Pa visu pasauli man klejot (auts,

To daru es šodien, to darīšu rit!

Notrinkšķēja ģitāras stīgas, it kā dziedātājam aplaudējot.

— Labi! — Roberts Džordcns dzirdēja kādu sakām.

— Uzdziedi «Katalonieti», čigān!

— Negribas.

— Jā, jā! «Katalonieti»!

— Nu labi, — čigāns padevās un sērīgi sāka vilkt:

Man vaigs ir melns,

Bet neesmu velns, —

Patieš&m — cilvēks esmu es!

— Olē! — kāds iesaucās. — Tālāk, čigān!

Čigāna balss skanēja traģiski un zobgalīgi:

Lai slavēts dievs — es nēģeris Un nevis katalonietis!

— Pārāk liels troksnis, — atskanēja Pablo balss,

— stāvi klusu, čigān.

— Ja, — Roberts Džordcns dzirdēja arī sievietes balsi.

— Troksnis ir par skaļu. Ar tādu balsi tu vari atvilināt šurp guardia civil, un tikpat tā neko nav vērta.

— Es zinu vēl vienu dziesmiņu, — čigāns teica, ģitāru strinkšķinādams.

— Pataupi to citai reizei, — sieviete sacīja.

Ģitāra apklusa.

— Šovakar man balss neskan. Tad jau nav arī liels zaudējums, — čigāns noteica un, pagrūdis segu sānis, iznāca ārā, tumsā.

Roberts Džordcns noskatījās, kā viņš pastāv pie koka, tad pienāk viņam klāt.

— Roberto, — čigāns klusi pasauca.

— Jā, Rafael? — Roberts Džordens saprata, ka čigānu apreibinājis vīns. Pats viņš bija izdzēris divus absintus un nedaudz vīna, taču viņa galva no spraigās situācijās ar Pablo bija skaidra un auksta.

— Kāpēc tu nenošāvi Pablo? — čigāns ļoti klusu vaicāja.

— Kāpēc tad viņu vajadzēja nošaut?

— Agri vai vēlu tev tas tikpat bus jādara. Kāpēc neizmantoji gadījumu?

— Vai tu runa nopietni?

— Ka tev šķiet, ko viņi visi gaidīja? Kā tev šķiet, kāpēc tā sieva aizsūtīja projām skuķi? Vai tev šķiet, ka pēc šitādām runām viss var palikt, kā bijis?

— Jums pašiem vajadzēja viņu novākt.

— Que va, — čigāns mierīgi teica. — Tā ir tava darīšana. Trīs vai četras reizes mums likās, ka tu viņu nožmiegsi. Pabio nav draugu.

— Man tāda doma bija. Bet es no tās atsacījos.

-- To visi redzēja. Visi redzēja, ka tu gatavojies. Kāpēc tu to neizdarīji?

— Domāju, tas varētu but par apgrūtinājumu citiem vai tai sievietei.

— Que va! Un tā sieva gaidīja tāpat, kā mauka gaida lielo šansi! Tu esi zaļāks, nekā izskaties.

— Iespējams.

— Nožmiedz viņu tagad, — čigāns mudināja.

— Tā būtu slepkavība.

— Jo labāk, — čigāns pavisam klusi teica. — Nebūs tik bīstami! Ķeries klāt. Nožmiedz viņu.

— Tā es nevaru. Tas ir pretīgi un nepiestāv tiem, kas cīnās par kopīgo lietu.

— Tad izprovocē viņu, — čigāns teica. — Bet tev viņš jānolikvidē. Tur nekas nelīdz.

Viņiem runājot, starp kokiem, klusumu neiztraucējot, viegli aizlaidās pūce, medījumu vajādama, padrāzās garam, tad, spārnus ātri plivinādama, pacēlās atkal gaisā, tā ka nebija dzirdama pat spārnu švīkstoņa.

— Re, paskaties, — čigāns tumsā sacīja. — Tā vajadzētu kustēties cilvēkiem.

— Dienā tā akla tup kokā un gaida, kad viņu noknābs kraukļi, — Roberts Džordens teica.

— Tas gadās reti, — sacīja čigāns. — Un tad arī tikai nejauši. Novāc viņu, — viņš atkārtoja. — Ka nerodas vēl lielāki sarežģījumi.

— Tagad īstais brīdis jau palaists garām.

— Tad izprovocē. Vai arī notrāpi īsto brīdi.

Sega pie alas ieejas pavērās, un spraugā pazibēja gaisma. Kāds nāca uz viņu pusi.

— Cik skaista nakts, — teica neizteiksmīga balss. — Rīt mums būs labs laiks.

Tas bija Pablo.

Viņš pīpēja vienu no krievu papirosiem, un liesmiņas gaismā, kas, dūmu ievelkot, uzdzirkstīja papirosa galā, uz mirkli parādījās viņa apaļā seja. Zvaigžņu mirgujojo-

šajā spīdumā varēja manīt spēcīgo augumu un garās rokas.

— Neliecies par to sievu ne zinis, — viņš teica Robertam Džordenam. Tumsā papiross spēji iekvēlojās un kļuva saskatāms rokā. — Reizēm viņai uznāk. Bet citādi — lāga sieviete. Pilnīgi uzticama Republikai. — Viņam runājot, papirosa uguntiņa viegli trīsuļoja. «Viņš laikam runādams tur to lūpu kaktiņā,» Roberts Džordens nodomāja. — Mums nav ko strīdēties. Esam sapratušies. Man prieks, ka tu atnāci. — Papiross atkal spilgti iekvēlojās. — Strīdos neklausies. Te visi par tevi priecājas. Un tagad atvaino, es iešu palūkot, kā sapīti zirgi.

Pablo nozuda mežā pie pļavas, un no lejas tūlīt atskanēja zirga zviedziens.

— Redzēji? — čigāns teica. — Tagad redzēji? Nu īstais brīdis palaists garām!

Roberts Džordens klusēja.

— Es arī iešu leja, — čigāns noskaities sacīja.

— Ko tur darīsi?

— Que va, ko darīšu! Vismaz neļaušu aizmukt.

— Vai viņš no lejas var aizbēgt jāšus?

— Nē.

— Tad ej uz tādu vietu, kur tu varētu viņu aizkavēt.

— Tur stāv Agustins.

— Nu tad ej un aprunājies ar Agustinu. Izstāsti, kas noticis.

— Agustins ar prieku viņu nokniebs.

— Jo labāk, — Roberts Džordens teica. — Ej augšā un izstāsti visu viņam.

— Un tad?

— Es noiešu paskatīties lejā, pļavā.

— Labs ir. Ļoti labi! — Tumsa viņš nevarēja saredzēt Rafaela seju, bet juta, ka čigāns smaida. — Nu tu esi sasparojies! — čigāns atzinīgi teica.

' — Ej pie Agustina, — Roberts Džordens sacīja.

— Ja, Roberto, jā! — čigāns atsaucās.

No koka uz koku ceļu taustīdams, Roberts Džordens aizgāja starp priedēm uz pļavas pusi. Paskatījies tumsā pāri pļavai, klajumā, kur zvaigžņu gaismā varēja labak saredzēt, viņš ieraudzīja sapīto zirgu tumšos stāvus. Roberts Džordens tos saskaitīja, tie bija izklīduši gar upi un to vietu, kur viņš stāvēja. Bija pieci zirgi. Roberts Džordens apsēdās pie priedes un skatījās pāri pļavai.

«Esmu noguris,» viņš domāja, «un varbūt nespēju skaidri domāt. Bet mans uzdevums ir tilts, un, kamēr tas nav veikts, es nedrīkstu nevajadzīgi riskēt ar savu dzīvību. Protams, reizēm daudz lielāks risks ir neriskēt tad, kad tas nepieciešams, bet līdz šim esmu centies notikumu gaitā neiejaukties. Ja ir taisnība, ko saka čigāns, ka viņi ir gaidījuši, lai es Pablo novācu, tad man to vajadzēja darīt. Bet man nebija īsti skaidrs, vai viņi to gaidīja. Nav labi, ja svešinieks nogalina tur, kur viņam vēlāk jastrādā kopā ar cilvēkiem. Tas var notikt strīda karstumā vai pakļaujoties īpašai disciplīnai, bet šai gadījumā, manuprāt, butu ārkārtīgi nelāgi, kaut gan kārdinājums bija liels un, šķiet, ta bija vienkāršākā un vieglākā izeja. Bet šai zemē jau laikam nekas nav vienkārši un viegli, un, kaut arī tai sievai es uzticos pilnīgi, tomēr nezinu, ko viņa par tādu briesmu darbu teiktu. Nāvei šeit jābūt sevišķi pretīgai, netīrai, riebīgai. Nevar zināt, kā viņa uz to reaģētu. Bez šīs sievietes te nav nekādās organizācijas, ne disciplīnas, bet kopa ar viņu viss var iznākt ļoti labi. Butu ideāli, ja Pablo novāktu viņa pati vai čigāns (bet viņš to nedarīs), vai tas sargs — Agustins. Anselmo to darītu, ja es lūgtu, kaut gan pats apgaivo, ka esot pret nogalināšanu. Manuprāt, viņš ienīst Pablo un uzticas man, un tic arī, ka es reprezentēju to, kam viņš tic. Cik saprotu, tad tikai viņi abi ar šo sievu patiesībā tic Republikai; bet vēl ir pāragri par to spriest.»

Kad viņa acis aprada ar zvaigžņu gaismu, viņš ieraudzīja Pablo stāvam pie kāda zirga. Zirgs pacēla galvu, tad nepacietīgi to atkal nolieca pie zāles. Pablo stāvēja zirgam blakus, piespiedies pie sāniem, kustējās tam līdzi, kad tas savilka pavadu visā garumā, un pliķēja kaklu. Zirgu kaitināja šī maiguma izpausme, viņam gribējās ēst. Roberts Džordens nevarēja saredzēt, ko dara Pablo, ne arī saklausīt, ko viņš zirgam saka, bet varēja redzēt, ka zirga kajas nav brīvas un ka tas nav arī apseglots. Viņš sēdēja un vēroja Pablo, mēģinādams kaut ko izdomāt.

— Manu lielo, labo zirdziņ, — Pablo tumsā teica lielajam, bērajam ērzelim. — Ak tu, jaukais, lielais skaistuli, cik tev balta piere. Un kakls izliekts kā tilts manā pueblo,— viņš apklusa. Tad turpināja: — Nē, tikai tavs kakls ir izliekts daudz vairāk un skaistāk. — Zirgs snaikstījās pēc zāles, svaidīdams galvu sānis, kad Pablo pievilka pavadu, un dusmojās, ka cilvēks to traucē ar savu runāšanu. — Tu neesi sieviete un neesi arī inuļķis, — Pablo teica bērim. vu, tu, ak tu, manu lielo zirdziņ! Tu neesi sieviete, kas

kvēlo kā sakarsēta klints. Un tu neesi arī za(š skuķis ar apcirptu galvu, kas kustas neveikli kā jaunpiedzimis kumeļš. Tu neapvaino, nemelo un visu saproti. Ak tu, tu, manu labo, lielo zirdziņ!

Robertam Džordenam būtu visai interesanti dzirdēt, ko Pablo runā ar bēri, bet viņš to nedzirdēja, jo, pārliecinājies, ka Pablo tiešām nogājis lejā tikai tāpēc, lai aplūkotu savus zirgus, un nospriedis, ka nav nekādu nopietnu apsvērumu šobrīd viņu nogalināt, viņš piecēlās un devās atpakaļ uz alu. Pablo palika pļavā un ilgi runājās ar zirgu. Zirgs nesaprata ne vārda no tā, ko viņš saka, bet balss skaņās tas sajuta mīļus vārdus un, visu dienu aplokā nostāvējies, tagad bija izsalcis un nepacietīgi plūca zāli sev apkārt, cik vien virves garums atļāva, un cilvēks viņu traucēja. Beidzot Pablo apklusa un pārcēla mietiņu citā vietā. Zirgs joprojām plūca zāli, apmierināts, ka cilvēks to vairs neapgrūtina.

SESTĀ NODAĻA

Alā Roberts Džordens apsēdās stūrī pie uguns uz viena no neģerētās ādas ķebļiem paklausīties, ko teiks sieviete. Viņa mazgāja traukus, un meitene Marija tos slaucīja un pietupusies novietoja klintī izcirstā dobumā, kas bija plaukta vietā.

— Dīvaini gan, ka El Sordo neatnāca, — sieviete sacīja. — Viņam jau pirms kādas stundas vajadzēja būt šeit.

— Vai tu viņu aicināji?

. — Nē. Viņš nāk ik vakarus.

— Varbūt kaut ko dara. Strādā kādu darbu.

— Var jau būt, — viņa teica. — Ja neatnāks, tad rīt mums jāiet pie viņa.

— Jā. Vai tas no šejienes tālu?

— Nē. Būs laba pastaiga. Man derētu izstaigāties.

— Vai es arī varēšu iet? — Marija vaicāja. — Vai es drīkstēšu, Pilar?

— Jā, skaistulīt, — sieviete atteica, tad pagrieza pret Robertu Džordenu savu plato seju. — Vai Marija nav smuka? — viņa jautāja. — Kā tev šķiet? Drusku pavāja, ko?

— Man viņa liekas (oti skaista, — Roberts Džordens teica.

Marija iesmēla viņam krūzīti vīna. [3]

— Dzer. Tad es tev likšos vēl skaistāka. Lai saskatītu manu daiļumu, jādzer ļoti daudz.

— Tad es labak nedzeršu, — Roberts Džordens sacīja.

— Tu jau tā esi daiļa un pat vēl vairāk.

— Tā ir īsta runāšana, — sieviete sacīja. — Tu runā kā īsts vīrietis. Kāda tad tev vir,ia vēl šķiet?

— Nu, gudra, — Roberts Džordens nepārliecinoši sacīja. Marija iesmējās, un Pilara skumīgi pakratīja galvu.

— Cik tu labi iesaki, don Roberto, un kā nobeidzi.

— Nesauc mani par donu Roberto!

— Es jau tikai pajokoju. Mēs jokodami sakam arī «dons» Pablo. Un «senjorita» Marija.

— Man tādi joki nepatīk, — Roberts Džordens teica.

— Kara laika mums jauzrunā vienam otru ļoti nopietni — par biedru. Ar tādiem jokiem sākas pagrimums.

— Tu sava poiitikā esi visai reliģiozs, — sieviete viņu ķircināja. — Vai tad nekad nejoko?

— Jā. Man ļoti patīk jokot, bet, cilvēku uzrunājot, jokot nedrīkst. Tapat kā par karogu.

— Bet es varu pajokot pat par karogu. Par jebkuru karogu, — sieviete pasmējās. — Manuprāt, jokot var par visu. Veco karogu dzeltenajās un zelta krāsās mes saucām par strutām un asinīm. Republikas karogu, kuram pielikta lilla krāsa, — par asinīm, strutām un permanganātu. Un tas ir joks.

— Viņš taču ir komunists, — Marija teica. — Tie jau ir ļoti nopietni gente.

— Tu esi komunists?

— Nē, esmu antifašists.

— Cik ilgi?

— Kopš sāku saprast, kas ir fašisms.

— Un vai tas ir sen?

— Kādus desmit gadus.

— Nemaz tik ilgi nav, — sieviete sacīja. — Es esmu republikāne jau divdesmit gadus.

— Mans tēvs bija republikānis visu mūžu, — Marija sacīja. — Tāpēc viņu nošāva.

— Arī mans tēvs bija republikānis visu mūžu. Un vectēvs arī, — Roberts Džordens teica.

— Kādā zemē?

— Savienotajās Valstīs.

— Vai viņu nošāva? — sieviete jautāja.

— Que va, — Marija teica. — Savienotās Valstis ir republika. Tur par to nost nešauj.

— Tomēr labi, ka vectēvs bijis republikānis, — sieviete sacīja. — Tas liecina par labām asinīm.

— Mans vectēvs bija republikāņu partijas nacionālās komitejas loceklis, — Roberts Džordens teica. Tas ietekmēja pat Mariju.

— Un vai tavs tēvs vēl darbojas republika? — Pilara vaicāja.

— Nē. Viņš ir miris.

— Ja drīkst vaicāt — kā viņš nomira?

— Nošāvās.

— Lai izvairītos no spīdzināšanas? — sieviete jautāja.

— Jā, — Roberts Džordens teica. — Lai izvairītos no spīdzināšanas.

Marija lūkojās viņā ar asaru pilnām acīm.

— Manam tēvam nebija ieroča, — viņa teica. — Ak, cik es esmu priecīga, ka tavējam tas bija!

— Ja. Viņam palaimējās, — Roberts Džordens teica. — Bet vai mēs nevarētu runāt par ko citu?

— Tātad mums abiem viens liktenis, — Marija teica.

Viņa pieskārās Roberta Džordena rokai un ieskatījās viņam acīs. Arī viņš lūkojās viņas brūnajā sejā un acīs, kas līdz šim viņam nebija šķitušas tik jaunas kā seja, bet kur tagad uzreiz atspoguļojās dzīves alkas, jaunība un ilgas.

— No skata jus varētu būt brālis un māsa, — sieviete sacīja. — Bet laikam jau labi vien ir, ka neesat.

*— Nu es zinu, kāpēc man bija tāda sajūta, — Marija teica. — Nu tas ir skaidrs.

— Que va, — Roberts Džordens pastiepa roku un noglāstīja viņai galvu. Visu dienu viņš bija vēlējies to darīt un tagad, kad izdarīja, sajuta kaklā iespiežamies smagumu. Meitene pagrozīja galvu zem viņa plaukstas un uzsmaidīja, un viņš sajuta pirkstos apcirpto matu biezo, bet zīdaino asumu. Tad roka noslīdēja meitenei uz kakla, un viņš to atvilka.

— Vēl, — viņa teica. — Es visu dienu vēlējos, kaut tu to darītu.

— Vēlāk, — Roberts Džordens aizsmacis teica.

— Un es? — Pablo sieva nodūdoja. — Vai es to visu lai noskatos? Vai tu varbūt domā, ka man nemaz nav sirds? Nu, tad jūs maldāties! Un, ja neviena labāka nav, tad lai tas pats Pablo nāk atpakaļ.

Marija vairs nepievērsa uzmanību ne viņai, ne pārējiem, kas sveces gaismā pie gaida spēlēja kārtis.

— Vai negribi vel glāzīti vīna, Roberto? — viņa jautāja.

— Jā, — viņš pamāja. — Kāpēc ne?

— Dabūsi lādu pašu dzērāju kā es, — Pablo sieva teica. — Un vīnu ar viņš dzer tādu dīvainu. Paklausies, Inglesl

— Inglēs ne. Amerikānis.

— Nu tad paklausies, amerikāni. Kur tu domā gulēt?

— Arā. Man ir guļammaiss.

— Labi, — viņa teica. — Vai nakts ir skaidra?

— Un būs auksta.

— Tad ārā, — viņa sacīja. — Nu, guli ārā. Tavas mantas var palikt tepat.

— Labi.

— Atstāj mūs brītiņu vienus, — viņš sacīja meitenei, uzlikdams roku viņai uz pleca.

— Kāpēc?

— Gribu aprunāties ar Pilaru.

— Vai man jāiet?

— Jā.

— Kas ir? — Pablo sieva jautāja, kad meitene bija aizgājusi līdz alas ieejai un apstājusies pie lielā vīna maisa, skatīdamās kāršu spēlmaņos.

— Čigāns teica, ka man vajadzējis... — viņš iesāka.

— N'e, — viņa pārtrauca. — Viņš ir maldījies.

— Ja tas būtu nepieciešami... — Roberts Džordens sacīja mierīgi, tomēr ar piespiešanos.

— Tu to būtu izdarījis, es zinu, — viņa teica. — Nē, tas nav vajadzīgs. Es tevi novēroju. Bet tu spriedi pareizi.

— JA vajadzīgs...

— Nē. Es tev saku, tas nav vajadzīgs. Čigāna prātiņš ir samaitāts.

— Bet savā vājumā cilvēks var būt traki bīstams.

— Nē. Tu nesaproti. Tāds vairs nevar būt bīstams.

— Nesaprotu.

— Tu vēl esi ļoti jauns, — viņa teica. — Gan sapratīsi. — Tad viņa pasauca meiteni: — Vari nākt šurp, Marij. Mēs jau izrunājāmies.

Meitene pienāca viņiem klāt, un Roberts Džordens izstiepa roku un pabužināja viņai matus. Viņa gozējās zem šīs rokas kā kaķēns saulītē. Viņam likās, ka meitene tūlīt sāks raudāt. Bet tad viņas lūpas atkal savilkās smaida.

— Tagad pats prātīgākais būtu likties slīpi, — sieviete sacīja Robertam Džordenam. — Šodien tālu ceļu esi mērojis.

— Labi, — Roberts Džordens teica. — Tad es iešu pēc sava guļammaisa.

SEPTĪTĀ nodaļa

Viņš gulēja guļammaisā, un, kad pamodās, viņam likās, ka bija gulējis jau ļoti ilgi. Maiss bija noklāts zemē netālu no alas ieejas klints aizvējā, un, miegā griezdamies uz otriem sāniem, viņš uzvēlās virsū savam revolverim, ko ar aukliņu bija piesējis pie rokas zem apsega, kad likās gulēt, plecus un muguru pārgurumā atliecis, kājas izstiepis, muskuļiem piepūlē savelkoties, tā ka pat zeme šķita mīksta, un tiksmīgi iegrozīdamies ar flaneļa padrēbi apšūtajā guļammaisā. Pamodies viņš uzreiz neaptvēra, kur atrodas, tad attapās, sataustīja zem sāniem revolveri un labpatikā atkal izstiepās, uzlicis roku uz pagalvja, ko izveidoja no savām drēbēm, rūpīgi ietīdams tajās audekla kurpes ar virvju pazolēm. Ar otru roku viņš apskāva pagalvi.

Tad viņš sajuta sev uz pleca viņas roku un ātri pagriezās, ar labo satvēris zem guļammaisa revolveri.

— Ak, tā esi tu, — viņš teica un, revolveri nolicis, izstiepa viņai pretim rokas un pievilka viņu sev klāt. Meiteni apskāvis, viņš juta, ka viņa trīc.

— Lien iekšā, — viņš klusi teica. — Ārā taču ir auksti.

— Nē. Nevajag.

— Lien iekšā, — viņš atkārtoja. — Parunāsim vēlāk.

Viņa trīcēja, un, ar vienu roku turēdams meitenes roku,

viņš ar otru viegli viņu apskāva. Meitene novērsās.

— Lien taču iekšā, Trusīt, — viņš sacīja, noskūpstīdams viņu uz kakla zem pakauša.

— Man bail.

— Nē. Nevajag baidīties. Lien iekšā!

— Bet kā?

— Vienkārši ielien. Vietas pietiek. Gribi, es tev palīdzēšu.

— Nē, — viņa sacīja, bet tūlīt jau bija maisā, un viņš piekļāva meiteni sev cieši klāt un gribēja noskūpstīt, bet viņa iespieda seju pagalvī, tomēr cieši apķērās viņam ap kaklu. Tad viņš juta, ka viņas rokas atslābst, un viņa atkal notrīsēja.

— Nē jel, — viņš pasmējās. — Nebaidies taču. Tas ir revolveris.

Viņš to aizbāza sev aiz muguras.

— .Man kauns, — viņa novērsusies teica.

— Nē jel. Kaunēties nevajag. Nu, nu.

— Nē, nevajag. Man kauns un bailes.

— Nē taču, Trusīt. Nu, lūdzu.

— Nevajag. Ja tu mani mīli, tad nevajag.

— Es tevi mīlu.

— Es mīlu tevi. Ai, kā es tevi mīlu! Uzliec roku man uz galvas, — viņa teica, vēl aizvien novērsusies, seju pagalvī iespiedusi. Viņš uzlika roku viņai uz galvas un glāstīja to, un pēkšņi viņa pagriezās pret viņu un iekjāvās tam rokās, cieši piespiedusies klāt, pieglauda vaigu pie viņa vaiga un sāka raudāt.

Viņš turēja meiteni saudzīgi un stingri, sajuzdams jauno, slaido augumu, un glāstīja viņai galvu, skūpstīdams asaru sāļās pēdas uz vaigiem, un, viņai šņukstot, sajuta cauri blūzei apaļās, stāvās krūtis.

— Es nevaru tevi noskūpstīt, — viņa teica. — Nezinu, kā to dara.

— Nav nekādas vajadzības skūpstīt.

— Jā. Ir gan. Man jādara viss.

— Nav nekādas vajadzības kaut ko darīt. Mums tāpat ir labi. Bet tev pārāk daudz drēbju mugurā.

— Ko lai daru?

— Es tev palīdzēšu.

— Vai tagad ir labāk?

— Jā. Daudz labāk. Vai tev tā nav labāk?

— Jā. Daudz labāk. Un es varēšu iet tev līdzi, kā Pilara teica?

— Jā.

— Bet ne uz patversmi. Tev līdzi.

— Nē, uz patversmi.

— Nē. Nē. Nē. Tev līdzi, un es būšu tava sieva.

Un, viņiem tā guļot, viss aizsegtais atsedzās. Kur vēl pirms mirkļa juta raupjo audumu, nu viss bija gluds, tvirti apaļīgs un drebot pieglaudīgs, slaids un viegls, silts un vēss, vēss virspusē un silts iekšpusē, cieši piekļauts un rimts, dāvājot sāpes un prieku, — žēlabains, jauns un mīlošs, un tagad jau viss bija silts un gluds, pilns smeldzīgu, skaudru, žēlu ilgu, tādu ilgu, ka Roberts Džordens to nespēja vairs izturēt un vaicāja:

— Vai tu kādu jau esi mīlējusi?

— Nekad. — Tad, pēkšņi, tā rokās sastingstot, viņa teica: — Bet man ir darīts pāri.

— Kas to darija?

— Daudzi.

Nu viņa gulēja novērsusies, pavisam rāma, it kā viņas augums būtu sastindzis.

— Tagad tu mani nemīlēsi.

— Es mīlu tevi, — viņš teica.

Bet kaut kas viņam bija noticis, un meitene to zināja.

— Nē, — viņa sacīja, un viņas balss skanēja nedzīvi un neizteiksmīgi. — Tu mani nemīlēsi. Bet uz to patversmi varbūt tomēr aizvedīsi? Es braukšu uz turieni un nekad nebūšu tava sieva, un vispār nekas vairs nebūs.

— Es mīlu tevi, Marij.

— Nē. Nav tiesa, — viņa sacīja. Tad, it kā turēdamās pie salmiņa, žēli un ar cerību sacīja: — Bet es nekad nevienu neesmu skūpstījusi.

— Tad noskūpsti mani.

— Es jau gribētu, tikai nezinu, kā, — viņa teica. — Kad ar mani to darīja, es cīnījos tā, ka neko neredzēju. Cīnījos tikmēr, kamēr... Kamēr... kamēr viens uzsēdās man uz galvas... un es viņam kodu... un tad man aizbāza muti un sasēja rokas aiz pakauša... un tie citi to izdarīja.

— Es mīlu tevi, Marij, — viņš teica, — un neviens tev nekā nav darījis. Viņi nemaz netiek tev klāt. Neviens tevi nav aizticis. Trusīt.

— Tu tam tici?

— Es to zinu.

— Un tu vari mani mīlēt? — Nu viņa bija atkal atsilusi.

— Tagad es mīlu tevi vēl vairāk.

— Tad es pamēģināšu noskūpstīt tevi labi cieši.

— Noskūpsti mani tikai mazlietiņ.

— Es neprotu.

— Tikai tāpat vien noskūpsti.

Viņa noskūpstīja to uz vaiga.

— Ne tā.

— Bet kur tad paliek deguni? Es vienmēr esmu brīnījusies, kur tādās reizēs paliek deguni.

— Re, pagriez galvu. — Un tad viņu lūpas neatraujami sakļāvās, un viņa gulēja, tam cieši pieglaudušies, un viņas lūpas lēni pavērās, un pēkšņi, piekļāvis viņu sev klāt, viņš bija tik laimīgs kā vēl nekad, tik viegli, mīļi, līksmi, iekšēji laimīgs, ka neko vairs nedomāja un nebija vairs ne noguris, ne noraizējies, tikai sajuta lielu prieku un teica:

— Manu Trusīt. Mana mīļotā. Mana mīļā garkājīte.

— Ko tu saki? — viņa jautāja kā no liela tāluma.

— Mana daiļā, — viņš teica.

„ Tā viņi gulēja, un viņš juta viņas sirdi pukstam kopā ar savējo un ar kāju glāstoši pieskārās viņas kājai.

— Tu esi atnākusi basām kājām, — viņš teica.

— Jā.

— Tad tu zināji, ka nāksi gulēt?

— Jā.

— Un tev nebija bail?

— Bija gan. Bet vēl vairāk es baidījos no tā, kā lai novelku kurpes.

— Un cik tagad ir pulkstenis? Lo sabes?

— Nē. Vai tev nav pulksteņa?

— Ir; tev aiz muguras.

— Paņem to.

— Nē.

— Tad paskaties man pār plecu.

Pulkstenis bija viens. Rādītāji gaiši spīdēja guļammaisa tumsā.

— Tavs zods skrāpē man plecu.

— Piedod. Man nav skujamo piederumu.

— Man patīk. Vai tev gaiša bārda?

— Jā.

— Un vai tā izaugs gara?

— Līdz tilta spridzināšanai jau neizaugs. Marij, paklausies. Vai tu? ...

— Ko — es?

— Vai tu gribētu? ...

— Jā! Visu! Lūdzu. Un, ja mēs abi visu izdarīsim, tad tas cits nekad nebūs bijis.

— Vai tu par to domā?

— Nē. Es par to nerunāju, bet Piiara man teica.

— Viņa ir ļoti gudra.

— Un vēl kas, — Marija klusi teica. — Viņa lika man tev pateikt, ka neesmu slima. Viņa tādas lietas zina un teica, lai es tev pasakot.

— Viņa lika tev to man pateikt?

— Jā. Es ar viņu runāju, teicu, ka mīlu tevi. Iemīlēju tevi uzreiz, tikko šodien ieraudziju, un vienmēr esmu tevi mīlējusi, vēl pirms nebiju redzējusi, un pateicu Pilarai, un viņa sacīja — ja es tev kādreiz kaut ko stāstot, lai tad arī pasakot, ka neesmu slima. To citu viņa man pateica jau sen. Drīz pēc vilciena.

— Ko tad viņa teica?

— Ka cilvēkam nekas neesot nodarīts, ja viņš to nepieņemot, un, ja es kādu iemīlēšot, tad tikšot no tā brīva. Redzi, es gribēju nomirt.

— Viņa teica taisnību.

— Un tagad es esmu laimīga, ka nenomiru. Esmu tik laimīga, ka nenomiru. Un tu tiešām mani mīlēsi?

— Jā. Es jau tagad tevi mīlu.

— Un es varu būt tava sieva?

— Šādu darbu darot, man sieva nevar būt. Bet pašlaik tu esi mana sieva.

— Ja jau reiz esmu, tad būšu arī turpmāk. Vai tagad cs esmu tava sieva?

— Jā, Marij. Jā, manu Trusīt.

Viņa cieši pieglaudās, un viņas lūpas meklēja viņa muti, atrada un piekļāvās tai, un viņš sajuta viņu — svaigu, gludu, jaunu un daiļu, ar brīnumaini svelmīgu vēsumu, un likās neticami, ka viņš guļ te, šajā guļammaisā, kas bija tik tuvs un ierasts kā paša apģērbs, kā viņa kurpes vai pienākums, un pēkšņi viņa bikli teica:

— Un tagad darīsim ātri to, kas jādara, lai tas viss cits pazūd!

— Tu tā gribi?

— Jā! — viņa gandrīz eksaltēti iesaucās. — Jā! Jā! Jā!

ASTOTĀ NODAĻA

Nakts bija auksta, un Roberta Džordena miegs ciets. Vienreiz viņš pamodās un izstiepies juta, ka meitene ir tepat maisa dziļumā saritinājusies, un elpo viegli un vienmērīgi, un, tumsā ievilcis galvu guļammaisā, lai patvertos no aukstuma, debesīm spoži un salti zvaigznēs mirdzot, ar auksto gaisu nāsīs viņš atkal paslēpa galvu guļammaisa siltumā un noskūpstīja meitenes gludo plecu. Viņa nepamodās, un viņš apgriezās uz otriem sāniem no viņas tālāk un, atkal galvu aukstumā izbāzis, kādu brīdi guiēja nomodā sajuzdams, kā nogurušajos locekļos tiksmīgi izplūst labsajūta, sajuzdams gludo, tīkamo laimību, abu ķermeņiem saskaroties, un tad, kājas visā guļammaisa garumā izstiepis, viņš iegrima dziļā miegā.

Viņš' pamodās, dienai austot, un meitene bija aizgājusi. Viņš zināja to jau mozdamies un, roku izstiepis, sajuta siltumu, kas vēl bija palicis no viņas auguma. Paskatījies uz alas ieeju, kur sega bija apsarmojusi, viņš ieraudzīja tievu, pelēku dūmu strūkliņu, kas plūda no cauruma klinti, un tas nozīmēja, ka pavardā ir iekurta uguns.

No rneža iznāca kāds cilvēks, segu pāri galvai kā pončo pārvilcis. Mutē viņam bija papiross, un Roberts Džorder.s pazina Pablo. «Laikam bijis pārsiet zirgus,» Roberts Džcr-dens nodomāja.

Robertā Džordenā nepaskatījies, Pablo atgrūda sānis zirgu segu un iegāja alā.

Roberts Džordens pataustīja vieglo sarmu, kas bija nolaidusies uz apdilušā, plankumainā piecus gadus lietotā zaļā gujammaisa izpletņa zīda, un iegrozījās maisā ērtāk. «Bueno,»' viņš domāja, sajutis ierasto, gludo padrēbi un plati izstiepis kājas, tad pievilka tas sev klāt un pagriezās uz sāniem tā, iai galva nebūtu pretim saullēktam. «Qué mās da, es taču varu vēl pagulēties.»

Viņš gulēja, kamēr viņu pamodināja lidmašīnu rūkoņa.

Uz muguras apsviedies, viņš tās ieraudzīja, ta bija fašistu patruļa — trīs mazi un spoži fiati aši pārslīdēja pāri kalnu ieskautajām debesīm, traukdamies uz to pusi, no kuras viņi abi ar Anselmo vakar bija nākuši. Šīs trīs aizlaidās un nozuda, bet tad parādījās vēl deviņas, tās lidoja daudz augstāk, grupējoties pa trim, trim un trim.

Pablo ar čigānu stāvēja ēnā pie alas ieejas un skatījās gaisā, un Roberts Džordens gulēja nekustēdamies, bet viss gaiss dunēja vienmērīgos motoru rūcienos, tad kļuva dzirdama vienmuļa dūkoņa un parādījās vēl trīs lidmašīnas nepilnu tūkstoš pēdu augstumā virs klajuma. Tie bija div-motorīgie bumbvedēji He 1-11.

Roberta Džordenā galva bija ēnā, un viņš zināja, ka saskatīt viņu nevar un, ja arī varētu, tam nebūtu nozīmes. Viņš zināja, ka lidotāji tik tikko saskatītu zirgus aplokā, ja viņi šajos kalnos kaut ko meklētu. Bet, ja nemeklē neko, tad, zirgus ieraugot, noturētu tos par savu kavalēriju. Nu atkal kļuva dzirdama rūkoņa un parādījās vēl trīs He 1-11, — tagad tie stingrā kursā strauji slīdēja tieši lejup un viņu smagā rēkoņa pieauga arvien skaļāka, kamēr izvērtās nepārtrauktā grandoņā, kas noklusa, lidojot pārf klajumam.

Roberts Džordens atritināja drēbju saini, no kura bija savīstīts pagalvis, un sāka vilkt mugurā kreklu. Viņš nepaguva pārvilkt to pāri galvai, kad atkal izdzirda tuvojamies lidmašīnas, un, vēl joprojām tupēdams, ātri uzrāva kājās bikses un palika nekustēdamies turpat. Parādījās vēl trīs divrnotorīgie bumbvedēji He 1-11. Iekams tie paguva nozust aiz kalna pleca, viņš jau bija pieāķējis revolveri pie jostas, salocījis guļammaisu un nolicis starp akmeņiem, tad atspiedās pret klinti un sasēja kurpju saites; rūkoņa atkal pastiprinājās un izvērtās pērkonīgos dārdos, tuvojās

'Labi (sp.).

vēl deviņi vieglie bumbvedēji He 1-11. Kad tie lidoja pāri, dārdēja viss debess jums.

Roberts Džordens aizslīdēja gar klints sienu pie alas ieejas, kur stāvēja un skatījās viens no brāļiem, Pablo, čigāns, Anselmo, Agustins un Pilara.

— Vai kādreiz agrāk te ir laidušās pāri tādas lidmašīnas? — viņš vaicāja.

— Nekad, — Pablo teica. — Nāc iekšā! Tevi ieraudzīs.

Alas ieeju saule vēl nesniedza. Pašlaik tā spīdēja pļaviņā pie upes, un Roberts Džordens zināja, ka koku tumšajās agrā rita un melnās klints biezajās ēnās viņus saredzēt nevarēja, tomēr viņš iegāja alā, lai pārējie veltīgi neuztrauktos.

— Cik viņu ir daudz, — sieviete sacīja.

— Un bus vēl vairāk, — Roberts Džordens piebilda.

— Kā tu to zini? — Pablo aizdomīgi vaicāja.

— Sitiem vienmēr seko iznīcinātāji.

Tai pašā mirklī viņi izdzirda spalgu smilkstoņu, un, kad lidmašīnas nāca pāri apmēram pieci tūkstoši pēdu augstumā, Roberts Džordens saskaitīja kādus piecpadsmit fiatus, kas lidoja ķīļveidīgos grupējumos, atgādinot meža zosu pārlidojumu.

Visi, kas stāvēja pie alas ieejas, izskatījās nopietni, un Roberts Džordens vaicāja:

— Tik daudz lidmašīnu reizē jūs laikam agrāk nekad neesat redzējuši?

— It nekad, — atbildēja Pilara.

— Segovijā to laikam nebija daudz?

— Tur to nekad nebija daudz — parasti ne vairāk par trim. Nu, dažreiz redzējām kādus sešus iznīcinātājus. Vai arī trīs junkersus, lielos trīsmotorīgos, kopā ar iznicinātajiem. Tādus kā šitos neesam redzējuši nekad.

«Slikti,» Roberts Džordens domāja. «Pavisam slikti. Šeit koncentrē lidmašīnas, un tā ir ļoti slikta zīme. Jāpakiau-sās, vai nesāks bumbot. Bet nē, vēl nebūs atvesti zaldāti uzbrukumam. Līdz vakaram vai rītvakaram noteikti vēl nebūs. Pašlaik viņi nekādā ziņā neko nedarīs.»

Viņš vēl joprojām klausījās dārdoņā, kas attālinājās. Tad palūkojās pulkstenī. Nu tām jau jābūt pāri frontes līnijai — vismaz pirmajām. Viņš ieslēdza sekunžu rādītāju un vēroja tā gaitu. Nē, vēl nebūs. Nu, tagad gan. Jā. Nu jau noteikti. Sie I-il iet divi simti piecdesmit jūdzes stundā. Piecās minūtēs viņi varēja būt tur. Tagad jau nu tās ir garām aizai pie Kastīlijas, kas sarkandzeltenīga izplešas

apakšā, kur dzeltenos plankumus šķērso balti celi un izraibina mazi ciematiņi un He 1-11 ēnas slīd zemei pāri, tāpat kā haizivju ēnas slīd pari okeāna smilšainajam dibenam.

Bumbu krišana nebija saklausāma. Pulkstenis tikšķēja.

«Tie lido uz Kolmenaru, Eskorjalu vai arī uz Mansana-res el Reales lidlauku,» viņš domāja, «tur, kur pie ezera stāv vecā pils un liedagā dzīvo pīles un tūlīt aiz īstā lidlauka izveidots makets ar butaforiskām lidmašīnām, kuru propelleri vējā griežas. Turp tad viņi arī laikam aizlidoja. Par uzbrukumu taču viņi neko nevar zināt.» Bet tūlīt kāda cita balss viņā atbildēja: «Un kāpēc ne? Par visiem iepriekšējiem uzbrukumiem viņi zināja.»

— Kā tu domā — vai šie redzēja zirgus? — Pablo vaicāja.

— Tie nemeklēja zirgus, — Roberts Džordcns atbildēja.

— Bet vai viņi tos redzēja?

— Ja viņiem tas nebija pavēlēts, tad ne.

— Bet vai tos varēja saredzēt?

— Laikam nevarēja, — Roberts Džordens teica. — Ja tikai kokos nespīdēja saule.

— Tur saule spīd ļoti agri, — Pablo nobēdājies teica.

— Man liekas, viņiem padomā bija kas cits, nevis tavi zirgi, — Roberts Džordens sacīja.

Bija pagājušas jau astoņas minūtes, kopš viņš uzņēma laiku, un bombardēšana vēl aizvien nebija dzirdama.

— Ko tu izdarīji ar pulksteni? — sieviete vaicāja.

— Klausījos, uz kurieni šie aizlidoja.

— A!

Pēc desmit minūtēm viņš vairs pulkstenī neskatījās, zinādams, ka attāiums tagad jau ir pārāk liels, lai sadzirdētu, — pat tad, ja skaņa nāktu veselu minūti, un viņš sacīja Anselmo:

— Man ar tevi jārunā.

Anselmo atstāja alas ieeju, un viņi pagāja gabaliņu tālāk un apstājās pie priedes.

— Que tai? — Roberts Džordens vaicāja. — Kā iet?

— Viss kārtībā.

— Vai esi paēdis?

— Nē. Ēdis vēl nav neviens.

— Tad paēd un paņem kaut ko līdzi pusdienām. Es gribētu, lai tu ej novērot ceļu. Atzīmē visus, kas pa to brauks abos virzienos.

— Es nemāku rakstīt.

— Tas nekas, — Roberts Džordens izrāva no piezīmju grāmatiņas divas lapiņas un ar nazi nogrieza collu garu zīmuļa galu. — Re, šitā iezīmē tankus. — Viņš uzzīmēja ko līdzīgu tankam. — Tad katram pievelc svītriņu un, kad sanāk četras svītriņas, pārsvītro tās ar piekto.

— Mēs arī tāpat saskaitām.

— Labi. Un tad šitādu zīmi — divus ritenīšus un četrstū-rīti — tās būs smagās mašīnas. Ja būs tukšas, tad uzzīmē riņķīti. Ja pilnas ar zaldātiem, ievelc taisnu svītru. Atzīmē lielgabalus. Lielos šitā, mazos — ta. Atzīmē vieglos automobiļus. Un sanitārās mašīnas. Tā, divus ritenīšus un četr-stūrīti ar krustu virsū. Atzīmē kājnieku rotas, lūk, tā, redzi? Nelielu četrstūrīti ar kāsīti sānos. Kavalēriju atzīmē tā, redzi? Kā zirgu. Četrstūrīti ar četrām kājām. Tā būs nodaļa ar divdesmit zirgiem. Saproti? Katrai nodaļai svītriņa.

— Jā. Labi izdomāts.

— Un nu, — viņš uzvilka divus lielus riteņus ar apļiem apkārt un īsu strīpiņu, kas nozīmēja lielgabala stobru. — Tie būs prettanku lielgabali. Tiem ir gumijas riepas. .Atzīmē tos. Sitie būs zenīllielgabali — divi ritenīši ar slīpu lielgabala stobru. arī tos atzīmē. Saprati? Vai tādus lielgabalus tu esi redzējis?

— Jā, — Anselmo teica. — Protams. Viss skaidrs.

— Ņem līdzi čigānu, lai viņš ievēro, kur tu sēdēsi, ka vēlāk var tevi nomainīt. Izvēlies drošu vielu, ne pārāk tuvu, un tādu, no kuras labi un ērti var redzēt. Paliec tur, kamēr tevi nomainīs.

— Saprotu.

— Labi. Kad tu atgriezīsies, es zināšu visu, kas notiek uz ceļa. Te būs viens papīrs vienam virzienam un otrs otram.

Tad viņi atkal pienāca pie alas.

— Atsuti pie manis Rafaelu, — Roberts Džordens teica un apstājās pie koka pagaidīt. Viņš noskatījās, kā Anselmo ieiet alā un kā aiz viņa aizkrīt ieejas sega. No alas izslāja čigāns, ar delnu muti slaucīdams.

— Que tai? — čigāns vaicāja. — Vai tev naktī gāja jautri?

— Es gulēju.

— Kas guļ, tas negrēko, — čigāns pasmīnēja. — Vai tev nav papiross?

— Klausies, — Roberts Džordens teica, meklēdams kabatā papirosus. — Es gribu, lai tu ej līdzi Anselmo uz turieni, no kurienes viņš novēros ceļu. Tur tu viņu atstāsi un iegaumēsi vietu, lai varētu aizvest mani vai kādu citu, kas Anselmo vēlāk nomainīs. Pec tam iesi tur, kur varēsi novērot zāģētavu un atzīmēt, ja posteņos būs kādas pārmaiņas.

— Kādas tad?

— Cik tur tagad vīru?

— Astoņi. Tā bija, kad skatījos pēdējo reizi.

— Paskaties, cik būs tagad. IJ11 kādos intervālos mainās tilta sardze.

— Intervālos?

— Nu, cik ilgi stāv sargs un cikos notiek maiņa.

— Man nav pulksteņa.

— Ņem manējo, — Roberts Džordens noņēma no rokas pulksteni.

— Ai, tas tik ir pulkstentiņš! — Rafaels jūsmoja. — Kā tik te visa nav! Tāds pulkstenis jau māk ij lasīt, ij rakstīt. Cik te daudz visādu ciparu! Tas jau ir pats cēlākais starp pulksteņiem!

— Ar pulksteni nemuļķojies, — Roberts Džordens teica. — Laiku noteikt proti?

— Un kā vēl! Divpadsmitos dienā gribas ēst. Divpadsmitos naktī — gulēt. Sešos no rīta gribas ēst. Sešos vakarā — iedzert. Ja palaimējas, var piedzerties. Desmitos vakarā...

— Stāvi nu klusu! Netelo klaunu! Es gribu, lai tu novēro sardzi pie lielā tilta un posteņus ceļa lejasdaļā, tāpat arī posteņus un sardzi pie zāģētavas un mazā tiltiņa.

— Tik daudz darba. — Čigāns pasmaidīja. — Vai patiesi tev neviena cita nav ko sūtīt?

— Nē, Rafael. Tas ir ļoti svarīgi. Tev tas jāizdara sevišķi rūpīgi un jābut nāvīgi piesardzīgam, lai tevi nepamana.

— Domāju gan, — čigāns sacīja. — Kāpēc tu saki, lai piesargos? Domā, man dzīvot apnicis, vai?

— Esi taču drusku nopietnāks, — Roberts Džordens teica. — Tas viss ir ārkārtīgi svarīgi.

— Tu gribi, lai esmu nopietns? Pēc tā, ko tu darīji pagājušajā naktī? Tev vajadzēja novākt vīru, un ko tu darīji? Visi gaidīja, ka tu vienu novāksi, nevis uztaisīsi! Kad mēs tikko redzējām pilnas debesis ar tik daudzām lidmašīnām, ar kurām pietiktu, lai mūs aizraidītu pie senčiem un vēl tālāk ar visiem vel nedzimušajiem mazbērniem, ieskaitot visus kaķus, kazas un blaktis! Debesis pilnas ar lidmašīnām, kas rēc kā lauvas un taisa tādu troksni, ka mātes krūtīs var saskābt piens, un tu prasi, lai es esot nopietns! Es jau esmu par daudz nopietns.

— Nu labi, — Roberts Džordens pasmējās un uzlika roku čiganam uz pleca. — Tad neesi par daudz nopietns! Bet nu pabrokasto un ej!

— Un tu? — Čigāns vaicāja. — Ko tu darīsi?

— Iešu pie El Sordo.

— Pēc sitām lidmašīnām tu varbūt visos kalnos vairs neviena neatradīsi, — čigāns sacīja. — Šorīt daudzi pamatīgi svīda, kad tās gāja pāri.

— Tām bija darams cits darbs, nevis jāmedī geriljas.

— Jā, — čigāns teica. Tad viņš nogrozīja galvu. — Bet viņi varbūt nesmādē arī šitādu darbiņu.

— Que va. Tie bija vācu labākie vieglie bumbvedēji. Ar tiem viņi čigāniem pakaļ neskrien.

— Man tie iedveš šausmas, — Rafaels teica. — Jā, man no tādām lietām bail.

— Viņi devās bombardēt lidlauku, — Roberts Džordens sacīja, līdzi Rafaelam ieiedams alā. — Par to esmu gandrīz pārliecināts.

— Ko tu teici? — Pablo draudzene vaicāja. Viņa ielēja tam krūzē kafiju un iedeva kondensētā piena kārbiņu.

— Vai tas patiešām ir piens? Šitādu greznību!

— Te ir viss, — viņa atbildēja. — Un, kopš parādījās tās lidmašīnas, te vēl vairāk ir baiļu. Uz kurieni, tu teici, viņas gaja?

Pa kārbā iegriezto rcnīti Roberts Džordens pielēja kafijai klāt sabiezināto pienu, paberzēja kārbu pie savas krūzītes malas un sāka maisīt kafiju, kamēr ta kļuva gaiši brūna.

— Manuprāt, tās devās bombardēt lidlauku. Varbūt arī Eskorjalu un Kolmenāru. Bet varbūt uz visām šīm vietām.

— Kaut tās būtu aizgājušas labi tālu un te vairs nerādītos, — Pablo sacīja.

— Bet kāpēc viņi atlidoja šeit? — sieviete jautāja. — Kas lika viņiem nākt šurp? Mēs tādas lidmašīnas nekad neesam redzējuši. Un arī tādā daudzumā ne. Vai viņi gatavojas uzbrukumam?

— Kas vakar vakarā notika uz ceļa? — Roberts Džordens jautaja. Marija stavēja viņam līdzās, bet viņš uz viņu neskatījās.

— Ei, Fernando! — sieviete uzsauca. — Tu vakar biji Lagranhā. Kas tur notika?

— Nekas, — atbildēja gadus trīsdesmit piecus vecs vīriņš, kurš ar vienu aci šķielēja un kuru Roberts Džor-dens līdz šim nebija manījis. — Pāris vezumnieku kā parasti. Dažas vieglās mašīnas. Kamēr es tur biju, karaspēku nemanīju.

— Vai uz Lagranhu tu ej ik vakarus? — Roberts Džor-dens vaicāja.

— Vai nu es, vai kāds cits, — Fernando atbildēja. — Viens jau iet.

— Iet pēc ziņām. Un pēc tabakas. Pēc dažādām mantām, — sieviete paskaidroja.

— Vai jums tur ir savējie?

— Jā, kā tad! Spēkstacijas strādnieki. Un vēl citi.

— Kādas ziņas tu dzirdēji?

— Pues nada. Neko sevišķu. Ziemeļos vēl vienmēr iet slikti. Tas nav nekas jauns. Ziemeļos iet slikti jau kopš paša sākuma.

— Vai par Segoviju neko nedzirdēji?

— Nē, hombre'. Nevaicāju.

— Vai uz Segoviju tu ej?

— Reizēm eju, — Fernando sacīja. — Bet tur nav droši. Visur kontrole dokumentus.

— Tu zini, kur atrodas viņu lidosta?

— Nē, hombre. Kur tas ir, to zinu, bet tuvumā nekad neesmu bijis. arī tur traki kontrolē papīrus.

— Vai par tām lidmašīnām tur vakar vakarā neviens nerunāja?

— Lagranhā? Neviens gan. Bet šovakar jau nu runās noteikti. Runāja tikai par Keipo de Liano radiorunu. Vairāk neko. Ak jā! Republika it kā gatavojot uzbrukumu.

— Kas?!

— Ka Republika gatavojot uzbrukumu.

— Kur?

— īsti skaidri neesot zināms, kur. Varbūt šeit. Varbūt kādā citā vietā Sjeras apvidū. Vai tu par to neesi dzirdējis?

— Vai tā runā Lagranhā?

— Jā, hombre. Esmu jau piemirsis. Bet par uzbrukumiem jau allaž daudz runā.

— Un no kurienes šīs runas nāk?

— No kurienes? Nu, no dažādiem ļaudīm. Virsnieki runā Segovijas un Avilas kafejnīcās, un viesmīļi noklausās. Baumas izplatās ātri. Par Republikas uzbrukumu šai pusē runā jau krietnu laiku. [4]

— Par Republikas vai fašistu uzbrukumu?

— Par Republikas. Ja tas būtu fašistu uzbrukums, tad to zinātu visi. Nē, tas būšot pavisam citāda apjoma uzbrukums. Daži apgalvo, ka būšot divi. Viens šeit un otrs aiz Alto del Lēonas, pie Eskorjala. Vai tu par to neko nezini?

— Ko tu vēl dzirdēji?

— Nada, hombre. Neko. Ak jā! Runāja, ka republikāņi mēģināšot uzspert gaisā tiltus, ja būšot uzbrukums. Bet tilti jau tiek apsargāti?

— Vai tu nejoko? — Roberts Džordens vaicāja, kafiju dzerdams.

— Nē, hombre, — Fernando atbildēja.

— Sis jokot nemēdz, — sieviete piebilda. — Un tā ir slikta zīme.

— Tad paldies par tavām ziņām, — Roberts Džordens teica. — Vai neko vairāk nedzirdēji?

— Nē. Runāja kā parasti, ka tikšot sūtīti zaldāti iztīrīt šos kalnus. Klīst baumas, ka šie zaldati jau esot ceļā. Ka esot jau izsūtīti no Valadolidas. Bet to jau visu laiku runā. Nav ko pievērst uzmanību.

— Dzirdēji? Un tu vēl pļāpā par drošību! — sieviete ļauni sacīja Pablo.

Pablo domīgi paskatījās Pilarā un pakasīja zodu.

— Ak tu, ar tiem saviem tiltiem, — viņš teica.

— Kas par tiltiem? — Fernando jautri iesaucās.

— Muļķis tāds, — sieviete sacīja. — Biezpauris! Tontc!' Iedzer vēl kafiju un pamēģini atcerēties ko vairāk!

— Nedusmo, Pīlār, — Fernando rāmi un jautri atsaucās. — Par baumām nevienam nav jāuztraucas. Es jau tev un šim biedram pateicu visu, ko atcerējos.

— Un neko vairāk tu neatceries? — Roberts Džordens vaicāja.

— Nē, — Fernando cienīgi atbildēja. — Labi vēl, ka atcerējos kaut vai tik daudz, jo tās jau ir tikai baumas un es tām nepievēršu nekādu uzmanību.

— Tad patiesībā varētu būt arī kas vairāk?

— Jā. Ir iespējams. Bet es nepievērsu tam uzmanību. Jau veselu gadu nekā cita neesmu dzirdējis kā vien baumas.

Roberts Džordens dzirdēja, ka Marija, viņam aiz muguras stāvēdama, nespēdama valdīties, īsi iespurdzās smieklos.

— Pastāsti mums vēl kādas baumas, Fernandito, — viņa teica, un viņas pleci atkal iedrebējās smieklos.

— Ja es arī atcerētos, tikpat nestāstītu, — Fernando atbildēja. — Nav vīra cienīgi klausīties tenkas un ticēt tām.

— Un tādi grib glābt Republiku! — sieviete nopūtās.

— Nē, tu to izglābsi, spridzinādama tiltus, — Pablo viņai teica.

— Ja esat paēduši, tad ejiet, — Roberts Džordens teica Anselmo un Rafaelam.

— Mes ejam, — vecais vīrs atsaucās, un viņi abi piecēlās.

Roberts Džordens juta, ka viņam kāds uzliek roku uz pleca. Tā bija Marija.

— Tev jāpaēd, — viņa sacīja, roku viņam no pleca nenoņemdama. — Un jāpaēd labi, lai tavas iekšas var izturēt vel vairāk baumu.

— Baumas ir atņēmušas man visu ēstgribu.

— Nē, tā nedrīkst būt. Apēd to, iekams te atklīst vēl vairāk tenku. — Viņa nolika tam priekšā bļodiņu.

— Tu te nemēģini mani izjokot, — Fernando sacīja. — Es tev esmu labs draugs, Marij.

— Es ar tevi nejokoju, Fernando. Es tikai jokoju ar viņu, lai viņš paēd, citādi būs izsalcis.

— Mums visiem jāpaēd, — Fernando noteica. — Pi-lar, kas ir, ka mums nedod ēst?

— Nekas, draugs, — Pilara teica un ielika viņam rokās bļodiņu ar sautētu gaļu. — Ed. Jā, tas nu ir tas, ko tu māki. Ed nu.

— Bet ir gan varen gards, Pilar, — Fernando slavēja, cieņu nezaudēdams.

— Paldies, — sieviete atņēma. — Paldies tev un vēlreiz paldies!

— Vai tu uz mani dusmojies? — Fernando vaicāja.

— Nē. Ed! Nebrīnies un ēd!

— Jā, — Fernando pamāja. — Paldies.

Roberts Džordens paskatījās uz Mariju un atkal ieraudzīja viņas plecus iedrebamies, un viņa novērsās. Fernando ēda uzcītīgi un ar lepnuma un cieņas izteiksmi sejā, un šo cieņu nespēja sabojāt pat milzīgā karote, ar kuru viņš rīkojās, ne arī gaļas mērce, kas tecēja no viņa lūpu kaktiņiem.

— Vai tev šī gaļa garšo? — Pablo sieva viņam jautāja.

— Jā, Pilar, — viņš ar pilnu muti sacīja. — Tāpat kā vienmēr.

Roberts Džordens juta, ka Marijas pirksti priecīgi saspiež viņa roku.

— Vai tāpēc tev garšo? — Pilara jautāja Fernando. — Jā, — viņa turpināja. — Nu zināms. G2ļa kā vienmēr. Como siempre. Zieineļos iet slikti kā vienmēr. Tiek gatavots uzbrukums ka vienmēr. Zaldāti nāk mūs vajāt kā vienmēr. Tevi vajadzētu novietot laukumā pieminekļa vietā un uzrakstīt: kā vienmēr.

— Bet tās jau ir tikai baumas, Pilar.

— Spānija, — Pilara rūgti sacīja. Tad pievērsās Robertam Džordenam. — Vai kādā citā zemē arī ir tādi cilvēki?

— Neviena cita zeme Spānijai nelīdzinās, — Roberts Džordens pieklājīgi atbildēja.

— Tev taisnība, — Fernando pamāja. — Otras tadas zemes nav visā pasaulē.

— Vai tu kādā citā zemē esi bijis? — Pilara vaicāja.

— Nē, — Fernando atbildēja. — Un arī nevēlos but.

— Dzirdēji? — Pilara sacīja Robertam Džordenam.

— Fernandito! — Marija viņam teica. — Pastāsti mums par savu braucienu uz Valensiju!

— Valensija man nepatika.

— Kāpēc? — Marija vaicāja un atkal paspieda Roberta Džordena roku. — Kāpēc tev nepatika?

— Cilvēkiem tur nav nekādas manieres, un es nesapratu, ko viņi runāja. Cita nekā nedara kā vien uzbrēc cits citam: che!K

— Bet vai viņi tevi saprata? — Marija vaicāja.

— Viņi izlikās, ka nesaprot, — Fernando sacīja.

— Un ko tu tur darīji?

— Tūlīt braucu projām, pat jūru neredzējis, — Fernando teica. — Man tie cilvēki nepatika.

— Ak, vācies prom no manām acīm, vecā meita! — Pilara uzsauca. — Lasies ārā, kamēr neesi mani galīgi nokaitinājis! Valensija es aizvadīju savas dzīves laimīgākās dienas! Varnos![5] [6] Valensija. Nestāstiet man par Valensiju!

— Ko tu tur darīji? — Marija vaicāja. Pilara apsēdās pie galda ar kafijas krūzīti, maizes gabalu un gaļas bļodiņu rokās.

— Que?' Prasi labāk, ko mēs tur darījām. Es tur biju toreiz, kad Finito noslēdza līgumu par trim cīņām fērijā. Savu mūžu nebiju redzējusi tik daudz cilvēku! Un nekad neesmu redzējusi tik pārpildītas kafejnīcas. Stundām ilgi nevarēja dabūt apsēsties, un tramvajā iekļūt bija pilnīgi neiespējami. Valensijā nebija miera ne dienu, ne nakti.

— Bet ko tu tur darīji? — Marija vaicāja.

— Visu ko, — sieviete stāstīja. — Aizgājām uz jūrmalu un gulējām ūdenī, un skatījāmies, kā vēršu pajūgs vilka no jūras ārā burulaivas. Vēršus ieved ūdenī tik tālu, ka tie laižas peldus. Tad iejūdz laivās un tie steidzas atpakaļ un, tikko satausta ar kājām zemi, tā skrien, cik jaudas. Desmit pāru vēršu rītausmā velk burulaivas ārā no jūras, un pret krastu plist mazi vilnīši. Tāda ir Vaiensija!

— Un ko vēl tu darīji, kad neskatījāties vēršus?

— Mēs brokastojām liedaga paviljonos. Edām pīrādziņus, pildītus ar ceptu un sakapātu zivi, zaļajiem un sarkanajiem pipariem un tik maziem riekstiņiem kā risa graudiņi. No vieglas un trauslas mīklas, bet zivs vai kūst mutē. Svaigas, tikko no jūras nestas, ar citronmērci aplietas garneles. Tās bija sārtas un saldas, un tik lielas, ka no vienas iznāca četri kumosi. Tās mēs ēdām daudz. Tad vēl ēdām paella ar dažādām jūras piedevām — vēzīšiem, moluskiem, gliemezīšiem, sīkiem krabīšieni. Un pašus sīkākos mēs ēdām vēl atsevišķi — eļļā ceptus un tik sīciņus kā zirņu asniņi, uz visām pusēm sačokurojušos, tik mīkstus, ka tie mutē paši izkusa, nevajadzēja nemaz sakost. Baltvīnu vien dzērām — vēsu, vieglu un garšīgu, par irīsdes-rnit santīmiem pudelē. Un pašās beigās meloni. Tur jau ir melones dzimtene.

— Kastīlijas melone ir labāka, — Fernando teica.

— Que va, — Pilara sacīja. — Kastīlijas melone ir tīrais draņķis. Ēšanai ņem Valensijas meloni. Kad atceros tās melones — cilvēka rokas garumā, jūraszajas, trauslas, sulīgas un saldākas par vasaras rītu! Ai, un kad atceros tos inazos zutīšus — sīciņus, smalciņus un uz šķīvja sakrautus! Un alu, ko dzērām visu pēcpusdienu no krūzēm krietna kausa lielumā un tik aukstu, kc krūzes vienmēr bija apsvīdušas.

— Un ko tu darīji tad, kad neēdi un nedzēri?

— Mēs mīlējām viens otru istabā, kur logiem priekšā karājās štoras no plāniņiern koka dēlīšiem; bet balkona [7] durvju augšējais rāmis bija atlokāms tā, ka istabā ieplūda vēsums. Tur mēs mīlējām, un istabā dienas laikā bija tumšs aiz nolaistajiem aizkariem un smaržoja pēc puķēm, jo apakšā bija puķu tirgus, un vēl smaržoja pēc sadeguša pulvera no trača petardēm — vesels tīkls petardu, kas, cita ar citu savienotas, fērijas dienās sprāga nepārtraukti; tās aizdegās no tramvaja vadu dzirkstelēm, un visās ielās tā sprāga un rībēja, ka to grūti pat iedomāties.

Mēs mīlējām viens otru un tad likām atnest alu, un, kad istabene to ienesa, krūze aukstumā bija apsvīdusi, un es to pie durvīm saņēmu un pieliku auksto trauku Finito pie muguras, bet viņš tik guļ un pat nepamostas, kad ienesu alu, un pa miegam saka: «Nē, Pilar. Nē, siev, ļauj man pagulēt.» Bet es saku: «Nē, mosties un iedzer, redzēsi, cik tas auksts,» — un viņš dzēra, acis neatvēris, un atkal aizmiga, bet es apsēdos gultas kājgalī, ar muguru pret spilvenu atspiedusies, un skatījos, kā viņš guļ — brūns, melniem matiem, jauns un miegā tik rāms, un, klausīdamās, kā garām aizsojo orķestris, es viena pati izdzēru visu krūzi. Bet tu! — viņa uzsauca Pablo. — Vai tu ko tādu esi piedzīvojis?

— Arī mums abiem šis tas ir bijis, — Pablo atbildēja.

— Jā, — sieviete pamāja. — Kā tad nu ne? Un savā laikā tu biji vīrietis vairāk nekā Finito. Bet mēs abi kopā nekad neesam bijuši Valensijā. Nekad neesam Valensijā kopā gulējuši gultā, kad garām aīzsoļo orķestris.

— Tas nebija iespējams, — Pablo sacīja. — Mums nebija nekādās iespējas tikt Valensijā. Ja tu butu prātīgā, tad saprastu. Bet ar Finito tu nekad nebūtu uzlaidusi gaisā nevienu vilcienu.

— Nē, — sieviete sacīja. — Tas vien jau mums vēl ir atlicis. Vilciens. Jā. Vienmēr tikai vilciens. Pret to nevienam nav ko iebilst. Ar visu slinkumu, bezjēdzību un neveiksmēm. Ar visu tagadējo gļēvulību. Bet agrāk bija vēl daudz kas cits arī. Negribu būt netaisna. Bet arī pret Va-lensiju nevienam nav nekā ko iebilst. Vai dzirdi?

— Man tur nepatika, — Fernando mierīgi teica. — Va-lensija man nepatika.

— Un tad vēl saka — rnūji esot stūrgalvīgi! — sieviete sacīja. — Novāc traukus, Marij, lai varam iet!

Un šai mirklī viņi dzirdēja, ka atgriezās lidmašīnas.

DEVĪTĀ NODAĻA

Viņi sastājās pie alas ieejas un skatījās. Bumbvedēji, līdzīgi ar pretīgiem uzgajiem apkaltām bultām, tuvojās ātri un lielā augstumā, un motoru rūkoņa plosīja debess jumu. «Tās patiesi izskatās pēc haizivīm,* Roberts Džor-dens domāja. «Pēc Golfa straumes platspurainajām haizivīm ar smailajiem purniem.» Bet šīs, rēkdamas un platajām spurām un propelleru saceltai vieglai migliņai saulē sidrabaini novizot, kustējās citādi nekā haizivis. Viņu kustība nelīdzinājās nevienai citai kustībai pasaulē. Tās kustējās kā mehanizēts liktenis.

«Tev jāraksta,» viņš domāja. «Var būt, ka tu to kādreiz arī darīsi.» Tad viņš juta, ka Marija satver viņa roku. Meitene skatījās gaisā, un viņš teica:

— Kā tev liekas, guapa\ pēc kā tās izskatās?

— Nezinu, — viņa sacīja. — Man tās šķiet līdzīgas nāvei.

— Man tās šķiet līdzīgas lidmašīnām, — Pilara teica. — Kur tad mazās?

— Tās laikam iet pāri citā vietā, — Roberts Džordens sacīja. — 5iem bumbvedējiem pārāk ātra gaita, lai tie gaidītu mazās, tāpēc atgriežas vieni paši. Mēs nekad neesam sekojuši tām pāri frontei, lai cīnītos. Lidmašīnu ir pārāk maz, lai riskētu.

Šai brīdī pāri klajumam zemu virs koku galotnēm parādījās trīs iznīcinātāji — heinkeli — ķīļveidīgā grupējumā un drāzās viņiem tieši pretim, atgādinot ņerkstošas, pretīgas rotaļlietas ar strupiem purniem, un pēkšņi izauga lieli, savos īstajos apmēros baismīgi; motoriem kaucot, tie aizdrāzās pāri. Lidmašīnas lidoja tik zemu, ka visi, kas stāvēja pie alas ieejas, redzēja pilotus ar ādas cepurēm galvās un tumšām brillēm uz deguna, kā arī patruļas komandierim aizmugurē plīvojošo šalli.

— Šitie nu gan zirgus var saredzēt, — Pablo teica.

— šitie var saredzēt arī tava papirosa galu, — sieviete sacīja. — Aizvelc segu ciet.

Vairāk lidmašīnas nenāca. Pārējās laikam gāja pāri tālāk virs kalnu grēdas, un, kad dārdoņa apklusa, visi iznāca no alas ārā.

Tagad debesis bija tukšas un augstas, un zilas, un skaidras.

— Tas šķiet kā murgs, no kura pamostas, — Marija teica Robertam Džordenam. Nebija dzirdama pat tā gandrīz nesaklausāma ducināšana, kas reizēm paliek vēl tad, kad pati skaņa jau sen izzudusi, — it kā tev kāds viegli saspiestu ausi un palaistu vaļā, saspiestu un palaistu vaļā.

— Nekāds murgs tas nav, un tu ej iekšā un piekop traukus, — Pilara sacīja meitenei. — Nu, kā tad būs? — Viņa pievērsās Robertam Džordenam. — Jāsim vai iesim?

Pablo paskatījās Pilarā un kaut ko nomurdēja.

— Kā tu pati vēlies, — Roberts Džordens atbildēja.

— Tad labāk iesim, — viņa sacīja. — Manām aknām tā būs labāk.

— Aknām nāk par labu arī jāšana.

— Ja, bet sēžamvietai par grūtu. Mēs iesim, bet tu... — Viņa pievērsās Pablo. — Noej lejā un saskaiti savus zvērus, palūko, vai viņi kādam nav aizlaidušies līdzi.

— Gribi zirgu? — Pablo vaicāja Robertam Džordenam.

— Nē. Liels paldies. Bet meitene?

— Viņai derēs izstaigāties, — Pilara teica. — Citādi viņai visas vietiņas būs tik stīvas, ka iā nekur vairs nederēs.

Roberts Džordens juta, ka nosarkst.

— Vai tu gulēji labi? — Pilara jautāja. Tad piebilda: — Ir tiesa, ka slimību nav. Bet varēja būt. Pat nesaprotu, kāpēc nebija. Galu galā... laikam jau dievs pasaulē vēl ir, lai gan mēs viņu esam nolikvidējuši. Ej, — viņa sacīja Pablo. — Uz tevi tas neattiecas. Tas attiecas uz jaunajiem. Uz tādiem, kas taisīti no citāda materiāla. Ej! — Un Robertam Džordenam piebilda: — Agustins pieskaiīs tavas mantas. Mēs iesim tad, kad viņš atnāks.

Bija skaidra, jauka diena un saulītē pat silti. Roberts Džordens paskatījās lielajā, brūnajā sievā, viņas stūrainajā, grumbainajā un patīkami neglītajā sejā, viņas labajās acīs, kas atradās tālu viena no otras; acis bija priecīgas, bet seja skumja, kad mute klusēja. Viņš paskatījās šai sievā, tad uz Pablo, kas smagnējs un plecīgs aizgāja starp kokiem uz aploka pusi. Arī sieviete noskatījās viņam pakaļ.

— Vai jūs naktī mīlinājāties? — sieviete jautāja.

— Ko teica viņa?

— Viņa neteica neko.

— Es arī neteikšu.

— Tad jūs esat mīlinājušies, — sieviete noteica. — Esi ar viņu tik uzmanīgs, cik vien vari.

— Un ja viņai būs bērns?

— Nekas jauns tas nebūtu, — sieviete sacīja. — Vismaz tas būtu pats mazākais jaunums.

— Tādām lietām te nav vietas.

— Viņa šeit nepaliks. Ies tev līdzi.

— Bet kur tad iešu es? Tur, kur es iešu, sievieti līdzi paņemt nevarēs.

— Kas zina? Varbūt varēsi paņemt līdzi divas?

— Kas nu tās par runām.

— Paklausies, — viņa sacīja. — Es neesmu gļēvule, bet rītos redzu visu joti skaidri un domāju, ka daudzi no mums, kas vēl šobrīd esam dzīvi, nekad nepieredzēs nākošo svētdienu.

— Un kas šodien par dienu?

— Svētdiena.

— Que va, — sacīja Roberts Džordens. — Līdz nākamai svētdienai vēl stipri tālu. Ja piedzivosim trešdienu, jau tad būs labi. Bet man negribas tādās runās klausīties.

— Katram cilvēkam jau ar kādu jāparuna, — sieviete sacīja. — Agrāk mums bija reliģija un visādas citādas blēņas. Bet tagad katram cilvēkam vajadzīgs kāds, ar ko no sirds izrunāties, jo ar visu savu drosmi cilvēks var justies joti vientuļš.

— Mēs neesam vientuļi. Esam visi kopā.

— Redzot tādas mašīnas, var zaudēt mieru, — sieviete sacīja. — Pret tādām mašīnām mes neesam nekas.

— Bet mēs varam tās notriekt.

— Paklau, — sieviete sacīja. — Es atzinos tev savās skumjās, tikai tu nedomā, ka man pietrūks apņēmības. Mana apņēmība, kāda bijusi, tāda ir.

— Skumjas izklīdīs, tikko uzlēks saule. Līdz ar miglu.

— Skaidrs, — viņa atbildēja, — lai notiek tava griba. Varbūt tas uznāca, stāstot tās blēņas par Valensiju. Un par to nekam nederīgo vīrieti, kurš aizgāja apskatīt savus zirgus. Ar to stāstīšanu es viņu sāpīgi aizvainoju. Nogalināt viņu var, jā. Nolamāt, jā. Bet aizvainot — nē.

— Ka iu ar viņu sagāji kopā?

— Kā vispār saiet kopā viens cilvēks ar otru? Pirms kara un kustības pirmajās dienās viņš vēl bija vīrs. īsts vīrs. Bet nu ar viņu ir cauri. Tapa izrauta, un viss vīns no maisa iztecējis.

— Man viņš nepatīk.

— Un tu viņam arī nepatīc, un tur ir savs iemesls. Naktī es ar viņu gulēju. — Tagad viņa pasmaidīja un pakra-

tīja galvu. — Vamos a ver, — viņa sacīja. — Es viņam saku: «Pablo, kāpēc tu nenogalināji to ārzemnieku?» — «Tas ir labs puisis, Pilar,» viņš atbild. «Krietns puisis.» Es saku: «Vai nu tu saproti, ka pavēlu es?» — «Jā, Pilar. Jā.» Vēlāk, naktī, dzirdu, ka viņš ir nodomā un raud. Raud aprauti un pretīgi, it kā viņam iekšā sēdētu kāds zvērs un viņu kratītu. «Kas tev kait, Pablo?» es viņam jautāju un cieši apskauju. — «Nekas, Pilar. Nekas.» — «Nav tiesa, kaut kas tev tomēr kait.» — «Sie viri,» viņš tad saka. «Kā tie mani atstāja! Sie gentel» — «Jā, bet viņi palika pie manis,» es saku. «Un es esmu tava sieva.» — «Pilar,» viņš saka. «Atceries to vilcienu?» Un pec tam: «Lai dievs tev palīdz, Pilar!» — «Kāpēc tu piemini dievu?» es jautāju. «Kas tad tās par runām?» — «Jā,» viņš saka. «Dievs un Virgen.» — «Que va, dievs un Virgen,» es saku. «Vai tad tā nu var runāt!» — «Man bail mirt,» viņš saka. «Tango miedo de morir. Vai tu saproti?» — «Tad vāc ies ārā no gultas,» es saku. «Mums visiem kopā te nav vietas — man, tev un tavām bailēm.» Viņš nokaunējās un apklusa, un es iemigu, bet ak vai, cilvēk, viņš nu gan ir pagalam!

Roberts Džordens klusēja.

— Sīs skumjas man uznāk laiku pa iaikam visu mūžu, — viņa turpināja. — liet tās nav tādas kā Pablo skumjas. Mienu apņēmību tās neiespaido.

— Par to es nešaubos.

— Varbūt tas ir tāpat kā visām sievām zināmajās reizēs, — Pilara sacīja. — Bet varbūt nav nekas. — Viņa apklusa, tad runāja tālāk: — Uz Republiku es lieku lielas cerības. Republikai cieši ticu, tā ticība man ir. Ticu tai kvēli kā tie, kas reliģiski tic svētajiem brīnumiem.

— Par to es nešaubos.

— Un tu pats arī tici?

— Republikai?

— Jā.

— Ticu, — viņš sacīja cerībā, ka tā tas tiešām ir.

— Prieks dzirdēt, — viņa teica. — Un vai tev bail nav?

— Mirt — nē, — viņš runāja patiesību.

— Bet citas bailes?

— Vienīgi par to, ka es neizpiiditu savu pienākumu tā, kā tas vajadzīgs.

— Un no gūsta kā tam otram?

— Nē, — viņš atkal teica patiesību. — Ja cilvēks no tā baidās, par to domādams, tad kļūst nederīgs.

— Tu nu gan esi auksts.

— Nē. Es tā nedomāju.

— Tomēr savā prātā tu esi ļoti auksts.

— Tāpēc ka daudz domāju par savu darbu.

— Bet vai dzīves prieki tev nepatīk?

— Jā. Ļoti. Bet tā, lai tie netraucē darbu.

— Tev patīk iedzert, es zinu. Es redzēju.

— Jā. Ļoti. Bet tā, lai netraucē darbu.

— Un sievietes?

— Man tās ļoti patīk, bet daudz es par viņām nedomāju.

— Tev viņas neko nenozīmē?

— Nozīmē gan. Bet neesmu vēl atradis tādu, kas mani pilnīgi pārņemtu savā varā, kaut gan esmu dzirdējis, ka tā mēdzot notikt.

— Man liekas, tu melo.

— Varbūt tikai mazlietiņ.

— Bet Mariju tu iemīlēji.

— Jā. Pavisam pēkšņi un ļoti stipri.

— Arī es. Es viņu ļoti mīlu. Jā. Ļoti!

— Es arī, — sacīja Roberts Džordens un juta, ka kakls aizsmok. — Es arī. Ļoti. — Viņam patika izrunāt šos vārdus, un viņš vēlreiz pateica spāniski: — Es viņu ļoti mīlu.

— Pēc tam kad būsim tikušies ar E1 Sordo, es atstāšu jūs vienus.

Roberts Džordens klusēja. Tad viņš teica:

— Tas nemaz nav vajadzīgs.

— Jā, draugs, ir gan vajadzīgs! Tas ir ļoti vajadzīgs.

Laika vairs nav daudz.

— Vai tu to redzēji plaukstā? — viņš jautāja.

— Nē. Tās blēņas ar to plaukstu tu aizmirsti.

Pilara atvairīja to tāpat kā visu citu, kas varētu kaitēt

Republikai.

Roberts Džordens klusēja. Viņš skatījās, kā Marija alā nokopj traukus. Viņa noslaucīja rokas un pagriezās, un viņam uzsmaidīja. Viņa nevarēja dzirdēt, ko bija teikusi Pilara, bet, uzsmaidot Robertam Džordenam, tumši pietvīka zem dzeltenbrūnganās ādas un atkal uzsmaidīja.

— Ir jau arī vēl diena, — Pilara teica. — Jums ir nakts, bet ir arī vēl diena. Protams, tāda krāšņuma, kāds manā laikā bija Valensijā, jums nepiedzīvot. Bet zemenītes vai kādas citas meža odziņas var atrast arī šeit. — Viņa pasmējās.

Roberts Džordens uzlika roku uz viņas platā pleca.

— Arī tevi es mīlu, — viņš teica. — Es tevi ļoti mīlu.

— Tu jau esi īsts dons Žuans Tenorio! — sieviete sacīja, cenzdamās slēpt aizkustinājumu. — Tā jau var samīlēties katrā. Bet tur nāk Agustins.

Roberts Džordens iegāja alā pie Marijas. Viņa lūkojās tam pretim mirdzošām acīm, un viņai atkal notvīka vaigi un kakls.

— Sveiki, Trusīt, — viņš teica un noskūpstīja viņas lūpas.

Viņa to cieši piekļāva sev klāt, paskatījās acis un atbildēja:

— Sveiki! Ai, sveiki! Sveiki!

Fernando, kas vēl aizvien sēdēja pie galda un pīpēja papirosu, tagad piecēlās, nogrozīja galvu un izgāja no alas, ejot paņemdams savu karabini, kas bija atslieta pie sienas.

— Tas nu ir (oti nepieklājīgi, — viņš teica Pilarai. — Man tas nepatīk. Tev gan vajadzēja to meiteni pieskatīt.

— To jau es arī daru, — Pilara sacīja. — Tas biedrs ir viņas novio'.

— Ak tā? — Fernando teica. — Tādā gadījumā es uzskatu, ka viss kārtībā.

— Prieks dzirdēt.

— Man tāpat, — Fernando nopietni teica. — Salud, Pilar.

— Kur tu ej?

— Uz augšējo posteni nomainīt Primitivo.

— Kur tu ej, velns parāvis?! — Agustins, klāt pienācis, uzsauca nopietnajam mazajam vīrelim.

— Izpildīt savu pienākumu, — Fernando cienīgi atbildēja.

— Pienākums, — Agustins viņu pārsmēja. — Es uzspļauju tam tavam pienākumam! — Tad viņš pievērsās Pilarai. — Kur ir tas sūda draņķis, kas man jāsargā?

— Alā, — Pilara atbildēja. — Abos saiņos. Un tā tava ķēzīšanās man ir apnikusi.

— Es uzķēzu tam tavam sūda apnikumam!

— Tad ej un apgāni pats sevi, — Pilara bez dusmām atteica.

— Tavai mātei... — Agustins iesāka.

— Tev pašam jau tādas nemaz nav bijis, — Pilara sacīja, jo apvainojumi nu bija sasnieguši savu augstāko pakāpi spāņu valodā, kad darbība nekad netiek konstatēta, tikai likta manīt.

— Ko šie tur iekšā dara? — Agustins tagad pusbalsī jautāja.

— Neko, — Püara sacīja. — Nada. Mēs taču kā nekā esam sagaidījuši pavasari, lopiņ.

— Lopiņ, — Agustins atkārtoja, ar šo vārdu tīksminādamies. — Lopiņ. Un tu pati? Vislielākās maukas meita starp maukām! Es uzķēzu tam sūda pavasarim!

Pilara uzsita viņam uz pleca.

— Ak tu, — viņa iesmējās savus dūdojošos smieklus.

— Tavos lāstos trūkst dažādības. Bet spēks tiem ir! Vai lidmašīnas redzēji?

— Es uzvemju viņu sūdu motoriem, — Agustins teica, pamājis ar galvu un iekodis apakšlūpā.

— Tas jau nu gan kaut kas ir, — Pilara sacīja. — Tas patiešām kaut kas ir! Tikai pagrūti izdarāms.

— Tādā augstumā — jā, — Agustins pasmīnēja. —

— Desde Luego. Bet labāk ir, ja pajoko.

— Jā, — Pablo sieva sacīja. — Daudz labāk ir pajokot, un tu esi labs cilvēks, un tavi joki stipri.

— Paklau, Pilar, — Agustins nopietni teica. — Kaut kas gatavojas. Vai nav tiesa?

— Kāpēc tev tā liekas?

— Spriežot pēc tās nekrietnības, par kuru sliktākas vairs nevar būt. To lidmašīnu bija nāvīgi daudz, sieva, nāvīgi daudz!

— Un tu no tām nobijies tāpat kā visi citi?

— Que va, — Agustins teica. — Kā tu domā, ko šie gudro?

— Paklausies, — Pilara sacīja. — Spriežot pēc tā puiša, kas ieradies spridzināt tiltu, Republika, acīm redzot, gatavojas uzbrukumam. Ar šīm lidmašīnām fašisti, acīm redzot, gatavojas to atvairīt. Bet kāpēc radīt lidmašīnas iepriekš?

— Šai karā ir daudz nejēdzību, — Agustins teica. — Šai karā muļķībai nav nekāda mēra.

— Skaidrs, — Pilara sacīja. — Citādi mēs nebūtu šeit.

— Jā, — Agustins teica. — Mēs peramies šai muļķībā nu jau veselu gadu. Bet Pablo saprot daudz. Pablo ir nāvīgi viltīgs.

— Kāpēc tu to saki?

— Tāpēc, ka saku, un cauri.

— Bet tev jāsaprot, — Pilara centās ieskaidrot, — ka tagad ir jau par veļu glābties ar viltu, un visu pārējo viņš ir zaudējis.

— Saprotu, — Agustins atbildēja. — Zinu, ka mums ceļa

atpakaļ vairs nav. Un, tā kā dzīvi palikt varam tikai tad, ja karā uzvarēsim, tad ir nepieciešams spridzināt tiltus. Bet Pablo, lai arī pārvērties par gļēvuli, tomēr ir nāvīgi slīpēts.

— Es arī esmu slīpēta.

— Nē, Pilar, — Agustins teica. — Tu neesi vis slīpēta. Tu esi dūšīga. Tu esi uzticama. Tev ir raksturs. Tev ir izjūta. Stiprs raksturs un liela sirds. Bet slīpēta tu neesi.

— Tev tā liekas? — sieviete domīgi vaicāja.

— Jā, Pilar.

— Tas puisis gan ir slīpēts, — viņa sacīja. — Slīpēts un vēss, ar traki vēsu prātu.

— Jā, — Agustins teica. — Viņš jau nu zina, kas viņam jādara, citādi nebūtu šādam darbam izraudzīts. Bet es gan nezinu, vai viņš ir slīpēts. Pablo tāds ir, to es zinu.

— Bet viņu moka bailes, un viņš negrib darboties un tāpēc nekur vairs neder.

— Un tomēr viņš ir slīpēts.

— Un ko vēl tu teiksi?

— Neko. Cenšos to apsvērt ar prātu. Šobrīd mums jārīkojas saprātīgi. Tūlīt pēc tilta uzspridzināšanas jālaižaš lapās. Viss jāsagatavo. Mums jāzina, uz kurieni iesim un kā aiziesim.

— Pareizi.

— Un te noderēs Pablo. Te vajadzīga viltība.

— Pablo es neuzticos.

— Sai ziņā var.

— Nē. Tu nezini, cik lielā mērā viņš ir sabrucis.

— Pero es muy vivo. Viņš ir nāvīgi slīpēts. Un, ja mēs tagad nebūsim slīpēti, tad iegāzīsimies mēslos līdz acīm.

— Es par to padomāšu, — Pilara teica. — Man būs veselu dienu laika domāt.

— Un tad tie tilti — to lai dara tas puisis, — Agustins teica. — To jau nu viņš laikam prot. Atceries, cik smalki tas otrs visu izrīkoja ar vilcienu?

— Jā, — Pilara teica. — To visu tiešām izplānoja viņš.

— Un, kur vajadzīgs spēks un apņēmība, tur rīkojies tu, — Agustins teica. — Bet, kur jāatkāpjas, tur lai izdarās Pablo. Atkāpšanās ir Pablo darīšana. Piespied viņu par to pagudrot.

— Tu esi prātīgs cilvēks.

— Jā, prātīgs, — Agustins teica. — Bet sin picardia'. To tu uzdod Pablo. [8]

— Ar visām viņa bailēm un pārējo?

— Ar visām viņa bailēm un pārējo.

— Un ko tu domā par tiltu?

— Tas ir svarīgi. To es saprotu. Mums jāizdara divi darbi. Mums no šejienes jāaiziet, un mums jāuzvar. Bet, ja gribam uzvarēt, jāuzspridzina tilts.

— Ja jau Pablo ir tik slīpēts, kāpēc tad viņš to nesaprot?

— Viņš savā nevarībā vēlētos, lai viss paliek tāpat. Aiz sava vājuma grib griezties uz vietas kā atvarā. Bet upē ūdens kāpj. Un tas aizraus viņu Ildzi, un tad viņš laidīs darbā savu viltu. Es muy vivo.

— Labi, ka tas puisis viņu nenogalināja.

— Que va. Vakar vakarā čigāns man uzplijās, lai es viņu novācot. Tas čigāns ir gatavais lops.

— Ari tu esi lops, — viņa teica, — tikai saprātīgs.

— Abi mēs esam saprātīgi. Bet Pablo ir talantīgs.

— Tikai grūti ar viņu galā tikt. Tu jau nezini, kāds viņš tagad ir.

— Jā. Bet talantīgs. Paklau, Pilar! Lai taisītu karu, vajadzīgs tikai saprāts. Bet, lai uzvarētu, vajadzīgs talants un lldzekļi.

— Par to es padomāšu, — viņa teica. — Un nu mums laiks iet. Ir jau vēls. — Tad viņa skaļākā balsī uzsauca: — Angli! lngles! Nāc nu, ejam!

DESMITA NODAĻA

— Atpūtīsimies, — Pilara sacīja Robertam Džordenam. — Apsēdies, Marij, atpūtīsimies.

— Vajadzētu gan labāk iet tālāk, — Roberts Džordens teica. — Atpūtīsimies tur. Man jāsatiek tas cilvēks.

— Tu viņu satiksi, — sieviete atbildēja. — Nav ko steigties. Sēdies, Marij!

— Iesim, — Roberts Džordens teica. — Atpūtīsimies augšā.

— Es atpūtīšos tagad, — sieviete sacīja, apsēzdamās pie strauta. Meitene nometās viņai līdzās viršos, un viņas matos laistījās saule. Tikai Roberts Džordens palika stāvam, skatīdamies pāri augstajai kalnu pļavai, kam pa vidu tecēja foreļu strauts.

Viņš stāvēja viršos. Tālāk nogāzē auga dzeltenās ērgļa papardes, starp kurām vīdēja pelēki laukakmeņi, bet vēl zemāk stiepās priežu meža tumšā svītra.

— Cik tālu vēl līdz El Sordo? — viņš jautāja.

— Nav tālu, — sieviete atbildēja. — Pāri šim klajumam, tad ielejā, un tur, aiz tiem kokiem, kur sākas strauts. Sēsties un aizmirsti savas nopietnās domas.

— Gribu viņu satikt, lai tam vienreiz ir gals.

— Bet es gribu nomazgāt kājas, — sieviete sacīja un, novilkusi kurpes ar virvju pazolēm un biezās vilnas zeķes, iebāza labo kāju ūdenī. — Ak tu kungs, cik auksts!

— Vajadzēja jāt, — Roberts Džordens teica.

— Man tā ir labāk. Tieši pastaigas man te pietrūkst. Kas tev kait?

— Nekas, es tikai gribu drīzāk tikt turp.

— Tad nomierinies. Laika vēl daudz. Diena tik jauka, un es tā priecājos, ka šeit nav priežu. Tu pat iedomāties nespēj, kā priedes var apnikt. Vai tev priedes nav apnikušas, guapa?

— Man tās patīk, — meitene sacīja.

— Kas tad tev tur var patikt?

— Smarža, un patīk skujas zem kājām. Man patīk, kad augstos kokus šūpo vējš un tie krakst.

— Tev jau viss patīk, — Pilara sacīja. — Ja tu kaut drusku labāk iemācītos gatavot, tu katram vīrietim būtu īsts atradums. Bet priežu mežs ir vienmuļš. Tu jau nekad neesi redzējusi ne dižskābaržus, ne ozolus, ne lazdas. Tie tik ir meži! Tādā tnežā katrs koks ir citāds, katram savs raksturs un skaistums. Bet priežu mežs ir vienmuļš. Ko tu par to teiksi, Inglés?

— Arī man priedes patīk.

— Pero, vengaP — Pilara teica. — Tā kā norunājuši! Man jau arī patīk, bet šajās priedēs mēs dzīvojam pārāk ilgi. Un arī kalni man ir apnikuši. Kalnos ir tikai divi ceļi. Uz leju un uz augšu, un tas, kas lejā, ved uz šoseju un fašistu pilsētām.

— Vai tu kādreiz cj uz Segoviju?

— Que va. Ar savu ģīmi? Tāds ģīmis paliek atmiņā. Kā tev patiktu, ja tu butu tik nesmuka, skaistulīt? — viņa jautāja meitenei.

— Tu neesi nesmuka.

— Varnos, es neesot nesmuka! Esmu jau piedzimusi nesmuka. Visu savu mužu esmu bijusi nesmuka. Tu, Inglés, kas neko no sievietem nesaproti, vai tu maz sajēdz, kā jūtas nesmuka sieviete? Vai tu sajēdz, ko nozīmē būt visu mūžu neglītai, bet savā sirdī sajust, ka esi skaista? Tā ir ļoti dīvaina sajūta. — Viņa iebāza ūdenī otru kāju, bet tūlīt izvilka ārā. — Dieviņ, cik auksts! Paskaties, kur ūdens cielaviņa, — Pilara parādīja pelēku putniņu, kas lēkāja upē uz akmens. — Kas nu tas par putnu. Dziedāt nedzied un ēšanai arī neder. Tik vien zina kā asti grozīt. Iedod papirosu, Ingies.

Viņa paņēma papirosu un aizpīpēja ar kramu un posu, kas bija viņai blūzes kabatā. Dūmus vilkdama, Pilara nolūkojās uz Mariju un Robertu Džordenu.

— Dzīve ir visai jocīga padarīšana, — viņa teica, dūmus pa degunu izpūzdama. — No manis būtu iznācis pamatīgs vīrietis, bet es esmu sieviete un turklāt neglīta. Bet mani ir mīlējuši daudzi vīrieši, un arī es esmu mīlējusi daudzus. Cik dīvaini. Paklausies, Ingies, tas taču ir interesanti. Paskaties uz mani, cik es esmu neglīta. Paskaties labi vērīgi, Ingies.

— Tu neesi neglīta.

— Que no? Nemelo tu man, citādi... — Viņa pasmējās savus dziļos krūšu smieklus. — Vai tas uz tevi atstāj iespaidu? Nē. Tas jau ir tikai joks. Nē. Paskaties vien uz šo neglītumu. Tur tomēr ir kas tāds, ka iemīlējies vīrietis kļūst akls. Jā, viņš kļūst akls un tu pati arī. Un tad kādā dienā viņam ne no šā, ne no tā atveras acis un viņš ierauga, ka tu esi neglīta, — kā tas īstenībā arī patiešām ir, — un arī tu pati ieraugi sevi tādu, kādu redz viņš, un tavas sajūtas pāriet, bet tām līdzi aiziet arī vīrietis. Saproti, guapa? — viņa papiiķēja meitenei plecu.

— Nē, — Marija atteica. — Tāpēc ka tu neesi neglīta.

— Domā ar galvu, nevis ar sirdi un klausies, — Pilara teica. — Es tev stāstu ļoti interesantas lietas. Tevi taču arī tas interesē, Ingies?

— Jā. Bet mums jāiet.

— Que va, jāiet. Man tepat ir ļoti labi, — viņa turpināja, runādama ar Robertu Džordenu tā, it kā viņai priekšā sēdētu vesela klase skolēnu, kuriem viņa lasa lekciju. — Pēc kāda iaiciņa tev, pat tad, ja neesi tik neglīta kā es, tik neglīta, cik vien sieviete var būt, — pēc kāda laiciņa šī sajūta, šī muļķīgā sajūta, ka esi skaista, pamazām atkal uzrodas kādam citam. Šī sajūta aug un aug kā kāposti galviņā. Un, kad tā ir izaugusi, tevi ierauga atkal kāds cits, un viņam šķiet, ka esi skaista, un tā viss sākas atkal no gala. Man liekas, ka esmu tam jau pāri,

bet var jau gadīties vēl. Tu esi laimīga, guapa, ka neesi neglīta.

— Bet es taču esmu neglīta, — Marija nepiekāpās.

— Pavaicā viņam, — Pilara sacīja. — Un nebāz kāju ūdenī, sasaldēsies.

— Ja Roberto domā, ka mums jāiet, tad vajadzētu iet, — Marija teica,

— Iedomājies! — Pilara sacīja. — Man tas ir tikpat svarīgi kā tavam Roberto, un es saku, ka mēs te, pie šī strautiņa, mierīgi varam atpūsties, jo laika mums diezgan. Bez tam . .. man gribas parunāt. Tas jau ir vienīgais, kas mums no civilizācijas vēl atlicis. Ka tad citādi mēs lai izklaidējamies? Vai tas, ko es stāstu, tevi neinteresē, Inglès?

— Tu runā ļoti pareizi. Bet mani vairāk interesē kas cits nekā runas par skaistumu un neglītumu.

— Tad runāsim to, kas interesē tevi.

— Kur tu biji, kad sākās kustība?

— Savā pilsētā.

— Avilā?

— Que va, Avilā!

— Pablo teica, ka viņš arī esot no Avilas.

— Viņš melo. Viņš gan gribētu būt dzimis lielā pilsētā. Bet es esmu no... — un viņa nosauca kādu citu pilsētu.

— Un kas tur notika?

— Daudz kas, — sieviete teica. — Daudz. Un viss drausmīgi. Pat tas, kas mums atnesa slavu.

— Pastāsti, — Roberts Džordens sacīja.

— Būs pārāk nežēlīgi. Negribu to stāstīt, meitenei dzirdot.

— Stāsti vien, — Roberts Džordens teica. — Un, ja viņai kaut kas nebūs jādzird, tad lai neklausās.

— Es varu klausīties visu, — Marija teica. Viņa uzlika roku Roberta Džordena rokai. — Nav nekā tāda, ko es nevarētu klausīties.

— Ne tāpēc, ka tu to nevarētu klausīties, — Pilara teica, — bet tāpēc, ka tad tev rādīsies slikti sapņi.

— No stāstišanas vien jau man slikti sapņi nerādīsies, — Marija teica. — Vai tiešām tu domā, ka pēc visa, kas ar mums noticis, man rādīsies slikti sapņi no viena stāsta?

— Varbūt slikti sapņi rādīsies tev, Ingles?

— Pamēģini izstāstīt, tad redzēsi.

— Nē, Ingles. Es nejokoju. Vai tu kādreiz esi pieredzējis, kā sākas kustība mazā pilsētiņā?

— Nē.

4 — 1708

— Tad tu neko nezini. Tu esi redzējis tikai to, kas palicis pāri no Pabio, bet tev vajadzēja viņu redzēt tajās dienās.

— Pastāsti.

— Nē, negribas.

— Pastāsti.

— Nu, lai tad notiek, stāstīšu patiesību tā, kā tas bija. Bet tu, guapa, ja tev kļūst pa smagu, saki man.

— Ja man kļūs par smagu, es neklausīšos, — meitene sacīja. — Tas jau nevar but sliktāk par daudz ko citu.

— Es domāju, var gan but, — sieviete atbildēja. — Iedod man vel vienu papirosu, higlēs, un vāmorios^1.

Meitene atgūlās pie strauta viršos, un arī Roberts Džordens atlaidās zeme, galvu uz viršu pauguriņa uzlicis. Viņš saņēma Marijas roku un paturēja savā, abas pret viršiem paberzēdams, kamēr viņa atvēra savu plaukstu un uzlika to viņam uz rokas, un tad viņi klausījās.

— Bija agrs rīts, kad kazarmās padevas civiles, — Pilara teica.

— Jūs ieņēmāt kazarmas triecienā? — Roberts Džordens vaicaja.

— Pablo bija tumsā tās aplencis, pārgriezis telefona vadus, novietojis zem mūra dinamītu un uzaicināja guardia civil padoties. Viņi nepadevās. Divus civiles nošāva. Četrus ievainoja, un četri padevās.

Mēs visi gulējam gan uz jumtiem, gan zemē, gan uz muru un ēku karnīzēm agraja rīta gaismā, un sprādzienu saceltie putekļu mākoņi vel nebija izklīduši, jo ausmā nebija vēja, kas tos kliedētu, un mēs visi šāvām ēkas iedragātajā pusē, lādējām un šāvām tieši dūmos, bet tur iekšā visu laiku skanēja šāvieni; tad cauri dūmiem kāds iesaucas, lai vairs nešaujam, un iznāca četri civiles ar paceltām rokām. Lielākā daļa jumta bija iebrukusi kopā ar mūri, un viņi iznaca ārā, lai padotos.

«Vai iekšā ir vēl kāds? — Pablo sauca.

«Tikai ievainotie.»

«Apsargājiet šos,» Pablo teica četriem mūsējiem, kas iznāca ārā. «Stājieties šeit. Pie mūra,» viņš teica. Visi četri civiles nostājās rindā pie mūra — netiri, noputējuši, dūmos nokvēpuši; četri apsargi pavērsa pret viņiem šautenes, un Pablo ar pārējiem iegāja iekšā nobeigt ievainotos.

Kad tas bija padarīts un vairs nedzirdēja ne ievainoto vaidus, ne kliedzienus, ne šaušanu, Pablo ar pārējiem iznāca ārā; Pablo par muguru karājās bise, bet rokā viņš turēja mauzeri.

«Re, Pilar,» viņš teica. «Tas bija tam virsniekam, kas pats nošāvās. Es nekad neesmu ar revolveri šāvis. Ei, tu!» viņš uzsauca vienam gvardam. «Parādi, kā ar to rīkojas! Nē. Nerādi, bet izstāsti.»

Kamēr kazarmas notika apšaušana, četri civiles stāvēja pie mūra un, sviedros izmirkuši, klusēja. Visi viņi bija liela auguma puiši, bet sejas kā visiem guardias civiles, līdzīgas manējai. Tikai viņi šorīt nebija skuvušies, un tā nu tie tagad stāvēja pie mūra un klusēja.

«Ei, tu!» Pablo uzsauca tam, kas bija vistuvāk. «Izstāsti, ka ar to rīkojas!»

«Nospied uz leju to mazo knibuli,» gvards, stipri aizsmacis, teica. «Aizslēgu pavelc atpakaļ un palaid vaļā.»

«Kādu aizslēgu?» Pablo jautāja, skatīdamies visos četros civiles. «Kas tas ir?»

«Tā kārbiņa, kas augšpusē.»

Pablo pavilka aizslēgu atpakaļ, bet tas aizķērās.

«Ko tagad?» viņš jautāja. «Neiet. Tu man melo!»

«Pavelc vēl vairāk atpakaļ, tad pats ieies vietā,» civil teica, un es nekad vēl nebiju dzirdējusi cilvēka balsij tādu toni. Tas bija bezcerīgāks par nomākušos ritu.

Pablo pavilka aizslēgu un palaida vaļā, kā gvards bija teicis, kārbiņa ieslīdēja vietā, un revolveris tagad bija uzvilkts. Tāds nejauks revolveris, mazs, ar apaļu rokturi, bet stobrs liels un plakans, neparocīgs ierocis. Bet civiles visu laiku skatījās uz Pablo un klusēja.

«Ko tu ar mums darīsi?» viens jautāja.

«Tevi nošaušu,» Pablo teica.

«Kad?» viņš tai pašā bezcerīgajā balsi vaicāja.

«Tūlīt.»

«Kur?»

«Tepat,» Pablo teica. «Tepat. Tūlīt. Tepat un tūlīt. Vai tev būtu kas sakāms?»

«/Vada,» civil atteica. «Nekas. Bet tas ir nekrietni.»

«Tu pats esi nekrietns,» Pablo sacīja. «Tu, zemnieku slepkava. Tu jau būtu spējīgs nošaut pats savu māti.»

«Es nekad neviena neesmu šāvis,» civil teica. «Un manu māti tu labāk nepiemini.»

«Parādi mums, kā jāmirst. Tu taču pats visu laiku slepkavoji.»

«Nav nekādas vajadzības mūs apvainot,» teica otrs civil. «Un mirt mēs protam.»

«Metieties ceļos ar sejām pret mūri,» Pablo teica. Civiles saskatījās.

«Uz ceļiem,» Pablo atkārtoja. «Metieties ceļos!»

«Kā tu doma, Pako,» viens civil jautāja visgarakajam, tam, kas bija runājis ar Pablo par revolveri. Uz piedurknes viņam bija kaprāļa uzšuves, un viņš stipri svīda, kaut gan agrajā rītā vēl bija vēsi.

«Var jau,» tas atbildēja. «Vai nav vienalga?»

«Būs tuvāk zemei,» pirmais runātājs mēģināja jokot, bet visi viņi bija pārāk noskumuši, un neviens nesmaidīja.

«Nu, tad metīsimies ceļos,» pirmais civil teica, un visi četri nometās ceļos; viņi izskatījās neveikli, sejas pret rnūri pagriezuši un rokas gar sāniem nolaiduši, un Pablo, iedams no viena pie otra un pielikdams revolvera stobru katram pie pakauša, nostaigāja tiem garam un visiem pēc kārtas ar revolveri iešāva pakausī, un, kad atskanēja šāvieni, viņi cits pēc cita noslīga zeme. Man vēl līdz šim brīdim skan ausīs tie šāvieni — spalgi un tomēr tādi neskaidri, redzu, kā noraustās revolvera stobrs un kā nešautajam galva nošļūk uz krūtīm. Pirmais nepakustējās, kad viņa galvai pieskārās revolveris. Otrs paslīdēja uz priekšu un piespieda pieri akmens mūrim. Trešais notrīsēja visā augumā, un viņam drebēja galva. Tikai pēdējais aizsedza acis ar rokam, un, kad visi četri stāvi sabruka pie mūra, Pablo novērsās un pienāca mums klāt, revolveri vēl aizvien rokā turēdams.

«Paturi, Pilar,» viņš teica. «Es nezinu, kā pagriezt to knibuli.» Un viņš iedeva revolveri man un palika turpat stāvam, un skatījās uz gvardiem, ķas gulēja pie kazarmu mūra. Arī visi citi, kas ar mums bija kopā, stāvēja un " skatījās, un neviens neteica ne vārda.

Bijām ieņēmuši pilsētu, un vēl bija agrs rīts, neviens nebija ēdis, ne dzēris kafiju; mēs saskatījāmies, visi noputējuši putekļos, kas, kazarmas spridzinot, sacēlās kā pie kulšanas, un es stāvēju un turēju smago revolveri, tas novilka roku, un, kad paskatījos uz beigtajiem gvardiem, kuri gulēja pie mūra, man metās nelabi; viņi bija tikpat pelēki un noputējuši kā mēs, bet tagad izkaltusī zeme kļuva mitra no viņu asinīm. Un, kamēr mēs tur tā stāvējām, pāri tālajiem kalniem uzlēca saule un apspīdēja ielu un kazarmu balto mūri, un pirmajos saules staros putekļi gaisā zeltaini iemirdzējās; tad zemnieks, kas stāvēja man

blakus, paskatījās uz kazarmu mūri un uz tiem, kas tur gulēja, pēc tam paskatījās uz mums un uz sauli un teica:

«Vayal, sākas diena.»

«Ejam kafiju dzert,» es teicu.

«Labs ir, Pilar, ejam,» viņš atteica, un mēs aizgājām uz pilsētu, uz laukumu, un pēc šiem četriem tai pilsētā vairāk nevienu nenošāva.

— Un kas notika ar pārējiem? — Roberts Džordens vaicāja. — Vai tur vairāk fašistu nebija?

— Que va, vai vairāk fašistu nebija! Bija vairāk par divdesmit, bet nevienu no viņiem nenošāva.

— Ko tad ar viņiem darīja?

— Pabio tos nosita ar spriguļiem un no kraujas iesvieda upē.

— Visus divdesmit?

— Es izstāstīšu. Tas nav tik vienkārši. Es vairs nekad negribētu pieredzēt, kā cilvēkus nosit ar spriguļiem pilsētas laukumā pie kraujas.

Pilsēta atrodas augstā upes krastā, un turpat ir laukums ar strūklaku, soli un lieli koki, kas uz soliem met ēnu. Apkāri laukumam stāv mājas ar baikonie'm. Uz šo laukumu iziet sešas ielas, un visu laukumu apjož pasāža, tāpēc karstā laikā var staigāt ēnā. Laukumu no trim pusēm apņem šī pasāža, bet ceturtajā, gar krauju, ir kokiem aizēnota aleja un aiz kraujas dziļi apakšā — upe. Krauja ir kādas trīssimt pēdas augsta.

To visu izrīkoja Pablo, tāpat kā kazarmu aplenkumu. Vispirms viņš visas ielas nosprostoja ar ratiem, it kā sagatavodams laukumu capea, amatieru vēršu cīņām. Visus fašistus ieslēdza Ayuntamiento, pilsētas domes namā, kas ir pati lielākā ēka laukumā. Domes nama mūrī ir iemūrēts pulkstenis, un turpat zem pasāžas atrodas fašistu klubs. Bet uz ietves kluba priekšā nolikti galdi un krēsli. Pirms kara viņi tur parasti dzēra savus aperitīvus. Galdi un krēsli bija pīti no klūgām. Izskatījās pēc kafejnīcas, tikai daudz elegantāk.

— Vai tiešām viņi padevās bez cīņas?

— Pablo bija saņēmis viņus naktī pirms kazarmu aplenkšanas. Bet ap to laiku kazarmas jau bija ielenktas. Viņš visus saņēma ciet pašu mājās, tieši tai stundā, kad sākās aplenkums. Tas bija ļoti gudri. Pablo ir labs organizators.

Citādi viņam kazarmu aplenkšanas laikā būtu jāatvaira guardia civil uzbrukumi no flangiem un aizmugures.

Pablo ir gudrs, bet ļoti nežēlīgs. Toreiz viņš visu bija labi izdomājis un visu izrīkoja. Klausies. Kad kazarmas bija ieņemtas un pēdējie četri gvardi padevušies un kad viņš tos bija pie mūra nošāvis un mes pie autobusa gala piestātnes padzēruši kafiju kafejnīcā, kas vienmēr tiek atvērta agri no rīta, — viņš ķērās pie laukuma sagatavošanas. Ratus izvietoja uz mata tāpat kā capea, brīva palika vienīgi tā puse, kur atradās upe. To atstāja vaļā. Tad Pablo lika mācītājam pieņemt no fašistiem grēksūdzi un pēdējo reizi tos svētīt.

— Kur tas notika?

— AYuntamiento, kā jau teicu. Ārpusē stāvēja daudz ļaužu, un, kamēr iekšā norisinājās ceremonija ar mācītāju, tur sapulcējas arī daži pļēguri un sauca neķītrības, bet vairums izturējās nopietni un cienīgi. Bezkauņas jau bija piedzērušies, svinēdami kazarmu ieņemšanu, un bija arī tādi nekur nederīgi tipi, kas piedzeras katrā izdevīgā gadījumā.

Kamēr mācītājs darīja savu darāmo, Pablo nostādīja divās rindās tos, kas pulcējās laukumā.

Viņš nostādīja viņus divās rindās kā virves stiepšanas sacensībās; tāpat kā pilsētā stāv skatītāji, gaidot velo-brauciena finišu, atstājot tikai šauru celiņu riteņbraucējiem, vai arī kā baznīcas procesija. Starp abām rindām izveidojās kādus divus metrus plata briva eja, bet rindas sniedzas līdz AYuntamiento ieejai, pāri visam laukumam, un nobeidzās pie kraujas malas. Katram, kas iznāca pa AYuniamiento durvīm, vajadzēja ieraudzīt laukumā cilvēkus, kas slavēja divās ciešās rindas un gaidīja.

Visiem rokās bija spriguļi, un viņi stāvēja cits no cita viena spriguļa garuma attālumā. Bet dažiem spriguļu nebija, jo to nepietika. Vairums bija paņēmuši tos dona Gilermo Mārtiņi veikalā; viņš bija fašists un tirgojās ar visādiem lauksaimniecības piederumiem. Tie, kam spriguļu nebija, turēja rokās smagās ganu nūjas vai vēršu bikstāmos, bet citi kokzaru dakšas, ar kuram pie kulšanas savāc pelavas un salmus. Dažiem bija arī sirpji, tos Pablo nostādīja beigās, pie pašas kraujas.

Visi stāvēja mierīgi, un diena bija skaidra, tāpat kā šodien, un augstu debesīs slīdēja mākoņi, tāpat kā tagad, un laukumā vēl nebija putekļu, tāpēc ka naktī uzkrita liela rasa, un pāri cilvēkiem koki meta ēnu, un varēja dzirdēt lauvas rīklē pa vara cauruli plūstam ūdeni un krītam strūklakas tvertnē, kur sievietes parasti nāca ar krūzēm pēc ūdens.

Tikai pie AYuntamiento, kur mācītājs ar fašistiem lūdza dievu, bija dzirdamas rupjības, un tās palaida dikdieņi, jo, kā jau teicu, bija paguvuši piedzerties un tagad drūzmējās pie aizrestotajiem logiem, bļaudami visādas neķītrības un nepieklājīgus jokus. Bet rindās ļaudis gaidīja mierīgi, un es dzirdēju, ka viens vaicāja otram: «Vai būs arī sievietes?»

Un otrs atteica:

«Kristus vārdā, ceru, ka nebūs.»

Tad pirmais teica:

«Te ir tā Pablo sieva. Paklau, Pilar, vai sievietes arī būs?»

Es paskatījos uz viņu — tas bija zemnieks, svētdienas drēbēs slapjš nosvīdis, — un atbildēju:

«Nē, Hoakin. Sieviešu nebūs. Sievietes mēs nenogalinām. Kāpēc lai mēs nogalinātu viņu sievietes?»

Tad viņš teica:

«Lai slavēts Kristus, ka nebūs sievietes! Un kad tas sāksies?»

Es teicu:

«Tikko mācītājs pabeigs.»

«Un mācītāju arī?»

«Nezinu,» es teicu un ieraudzīju, ka viņa seja noraustās un uz pieres parādās sviedri.

«Es nekad nevienu cilvēku neesmu nogalinājis,» viņš teica.

«Tad tagad tu to iemācīsies,» atteica kāds cits zemnieks, kas stāvēja pirmajam līdzās. «Bet es gan neticu, ka viens sitiens ar šito var nogalināt cilvēku.» Un viņš pacēla savu spriguli abās rokās un šaubīdamies to apskatīja.

«Tur jau ir tas smukums,» teica kāds cits. «Jāsit vairākas reizes.»

«Viņi esot ieņēmuši Valadolidn. Viņu rokās ir arī Avila,» kāds ieminējās. «Uz pilsētu nākdams, tā dzirdēju.»

«Šo pilsētu viņiem neieņemt! Tā pieder mums. Mēs esam aizsteigušies viņiem priekšā,» es sacīju. «Pablo nav no tiem, kas gaidīs, kamēr viņu pārsteidz.»

«Pablo ir spējīgs vīrs,» otrs piekrita. «Bet nav labi, ka tos civiles viņš nošāva viens pats. Vai tev tā neliekas, Pilar?»

«Jā,» es atteicu. «Bet toties šoreiz piedalīsimies mēs visi.»

«Tā ir,» viņš sacīja. «Labi izdomāts. Bet kāpēc nav vairs nekādu ziņu no frontes?»

«Pirms uzbrukuma kazarmām Pablo pārgrieza telefona vadus. Tie vel nav salaboti.»

«Ā! Tad tāpēc mēs neko nezinām. Es uzzināju šorīt no ceļa meistara. Bet kāpēc tas tiek darīts tieši tā, Pīlār?» viņš man vaicāja.

«Lai taupītu lodes,» es teicu. «Un tāpēc, lai katrs par to justos atbildīgs.»

«Tad vajadzētu sākt. Ir laiks.»

Es paskatījos uz viņu un ieraudzīju, ka viņš raud.

«Kāpēc tu raudi, Hoakin?» es vaicāju. «Par to taču nav jāraud!»

«Neko nevar darīt, Pilar,» viņš teica. «Es nekad nevienu neesmu nogalinājis.»

Ja tu neesi redzējis pirmo revolūcijas dienu mazā pilsētiņā, kur visi cits citu pazīst un vienmēr ir pazinuši, tad tu neesi redzējis neko. Un todien vairums cilvēku, kas divās rindās stāvēja laukumā, bija ģērbušies savās darba drēbēs, ar kurām gāja uz lauka, jo bija steigušies drīzāk nokļūt pilsētā, bet citi, nezinādami, kā šādā dienā jāģērbjas, bija uzvilkuši svētdienas un svētku drānas, un tagad viņiem par savām drēbēm bija kauns no pārējiem, īpaši no tiem, kas triecienā bija ieņēmuši kazarmas. Bet viņiem negribējās vilkt nost jaunos svārkus aiz bailēm, ka tie varētu pazust vai ka tos varētu nozagt kāds dīkdienis, un tā viņi stāvēja, saulē svīzdami, un gaidīja.

Tad uznāca vējš, un laukumā, kur staigāja, stāvēja un drūzmējās cilvēki, saka griezties putekļi, ko sacēla gājēju kājas; un kāds vīrs tumšzilu svētdienas žaketi mugurā iesaucās: «Agua! Agua!»' — un laukuma sargs, kura uzdevums bija ik rītus laukumu nolaistīt, pienāca klāt, atritināja šļūteni un sāka laistīt, ar ūdens strūklu noplādams putekļus vispirms laukuma malā, tad aizvien tuvāk vidum. Abas rindas atkāpās, lai viņš varētu noskalot putekļus arī no laukuma vidus; un strūkla meta plašu loku, un ūdens mirdzēja saulē, un cilvēki stāvēja, atspiedušies uz saviem spriguļiem, nūjām vai baltajām kokzaru dakšām, un skatījās. Kad viss laukums bija kārtīgi nolaistīts un putekļi noplakuši, rindas atkal saslēdzās un kāds zemnieks iesaucās:

«Kad tad mēs dabūsim redzēt pirmo fašistu? Kad tad pirmais nāks laukā no būdas?» [9]

«Drīz,» Pablo atsaucās no Ayuntamienio durvju sliekšņa. «Pirmais nāks drīz.» Balss viņam bija aizsmakusi no kliegšanas kazarmu dūmos uzbrukuma laikā.

«Kāpēc tur vilcinās?» viens jautāja.

«Šie vēl noņemas ar saviem grēkiem,» Pablo atkliedza.

«Skaidrs, tur taču ir veseli divdesmit,» kāds teica.

«Vairāk,» sacīja kāds cits.

«Divdesmit vīriem kopā sanāk daudz grēku.»

«Tā jau nu ir, bet man liekas, ka tas tikai tāds triks, lai novilcinātu laiku. Tādā grēku blāķī jau nevar visus atcerēties, labi, ja pašus lielākos.»

«Tad pacieties. Viņu tur ir vairāk par divdesmit, un, lai atcerētos pašus lielākos grēkus, paiet savs laiks.»

«Es jau ciešos,» otrs atteica. «Bet labāk būtu drīzāk tikt ar to galā. Kā viņiem, tā mums. Tagad, jūlijā, darba pilnas rokas. Nopļāvuši esam, bet kūluši vēl ne. Nav īstā reize svētkiem un izpriecām.»

«Bet šodien svētki un izpriecas būs,» otrs atbildēja. «Brīvības svētki, un, sākot ar šo dienu, kad būsim ar šitiem tikuši galā, pilsēta un zeme piederēs mums.»

«Šodien mēs kulsim fašistus,» viens teica. «Un no pelavām pacelsies šīs pueblo^9 brīvība.»

«Lai šo brīvību nopelnītu, mums viss jāizdara labi,» kāds cits teica. «Pilar, kad būs mītiņš?»

«Tikko te beigsies,» es teicu. «Turpat, AYuntamiento.i>

Es pa jokam biju uzlikusi galvā guardia civil lakādas trij-stūreni un revolveri aizbāzusi aiz virves, ko biju apsējusi sev ap vidu, mēlīti palaidu vaļā, pieturēdama gaili ar īkšķi. Kad uzliku trijstūreni, man tas likās traki labs joks, bet vēlāk es vēlējos, kaut šīs cepures vietā labāk būtu paņēmusi revolvera maksti. Kāds no rindas man uzsauca: «Pilar, meit, man rādās, ka tev vis neklājas tādu cepuri likt galvā. Tagad taču ar guardia civil ir beigas un cauri.»

«Tad es ņemu nost,» es sacīju. Un noņēmu cepuri.

«Dod to man,» viņš teica. «Tā jāsviež projām.»

Tā ka mēs stāvējām pašā rindas galā pie kraujas, viņš paņēma cepuri un pārsvieda to pāri kraujai ar tādu atvēzienu, kā gans met akmeni bullim, lai iedzītu viņu atpakaļ barā. Lakādas trijstūrenc, saulē paspīdēdama, aizlidoja krietni tālu, saruka tā kā mazāka un mazāka, lidz beidzot iekrita upē. Es atskatījos uz laukumu un pie visiem logiem un uz visiem balkoniem redzēju drūzmējamies cilvēkus, un redzēju arī līdz pašām AYuntamiento durvīm pāri visam laukumam divās rindās stāvam pūli, un cilvēki drūzmējās arī ārpusē pie ēkas logiem, un visapkārt skanēja balsis, un tad es izdzirdu kādu saucam: «Tur jau pirmais nak!» — un tas bija mērs dons Benito Garsia; viņš iznāca ārā kailu galvu un lēni nokāpa lejā pa kāpnītēm, un neviens viņu neaiztika, un tā viņš gāja abam rindām un spriguļiem cauri, un neviens viņu neaiztika. Viņš pagāja garām diviem pirmajiem vīriem, četriem, astoņiem, desmit vīriem, un vēl viņu neviens neaiztika. Viņš gāja un gāja ar augstu paceltu galvu, un viņa izplūdusī seja bija pavisam pelēka, bet acis raudzījās gan uz priekšu, gan atkal pašāvās sānis uz vienu pusi, uz otru, bet viņš tikai gāja tālāk stingrā soli. Un neviens viņu neaiztika.

No balkona kāds uzkliedza: <zQue paša, cobardes? Nu, kas ir, gļēvuļi?» Bet dons Benito vēl gāja tālāk starp abām rindām, un neviens viņu neaiztika. Un tad es pēkšņi ieraudzīju, ka vienam zemniekam, kas stāvēja trīs vietas tālāk, noraustījās seja, viņš kodīja lūpas un tik stipri sažņaudza rokās spriguli, ka pirkstu kauliņi metās pavisam balti. Viņš skatījās uz donu Benito un gaidīja to pienākam tuvāk. Un vēl arvien neviens viņu neaiztika. Tad, tikko dons Benito bija pienācis līdzās šim zemniekam, tas augstu pacēla savu spriguli, aizķerdams blakusstāvētāju, un visā spēkā iezvēla donam Benito pa galvu, un dons Benito paskatījās uz viņu, bet viņš zvēla otrreiz un kliedza: «Še tev, cabrbn'\-*> — un šoreiz sitiens ķēra donu Benito sejā, un dons Benito aizsedza ar rokam acis, un viņu tikmēr sita, kamēr viņš pakrita; un tas, kas bija sitis pirmais, sauca citus palīgā, sagrāba donu Benito aiz krekla apkakles, bet citi aiz rokam, un tā ar seju laukuma putekļos aizvilka pie kraujas un nosvieda lejā upē. Bet tas, kas bija sitis pirmais, nometās ceļos pie kraujas malas, noliecās tai pāri, skatījās lejā un sauca:

«Cabr'on! Cabronf Ak, kāds cabron!» Tas bija dona Benito rentnieks, un abi no laika gala kašķējušies. Strīdējušies par kādu zemes gabalu pie upes, ko dons Benito viņam bija atņēmis un izrentējis citam, un tāpēc šis viņu bija ilgi nīdis. Un rindā viņš vairs nestājās, bet apsēdās pie kraujas un skatījās leja, kur bija nogāzies dons Benito.

Pēc dona Benito neviens vairs ārā nenāca. Tagad laukumā valdīja klusums, visi gaidīja, kurš būs nākamais. Tad viens no piedzērušajiem pilnā rīklē iebļāvās: «Quē saīga el toro! Laidiet ārā bulli!»

Pūlī, kas stāvēja pie AYuntamiento logiem, kāds iekliedzās: «Tie nemaz nedomā kustēt! Vēl skaita pātarus!»

Un kāds cits dzērājs bļāva: «Vilkt ārā! Ejam velkam šos ārā! Pātaru laiki beigušies!»

Tomēr ārā neviens nenāca, un tad es durvīs ieraudzīju kādu cilvēku.

Tas bija dons Federiko Gonsaless, zvērināts fašists, dzirnavu un pārtikas veikala īpašnieks. Viņš bija slaids un kalsns, mati no deniņiem bija atsukāti uz augšu, lai apslēptu plikumu, un mugurā naktskrekls, biksēs sabāzts. No mājas viņš bija izvests ar kailām kājām un soļoja pa priekšu Pablo, rokas pacēlis, un Pablo soļoja nopakaļ, bises stobru viņam pie muguras piespiedis, kamēr dons Federiko Gonsaless nokļuva starp abām rindām. Bet, kad Pablo to atstāja un atgriezās pie AYuntamienio ieejas, dons Federiko tālāk nespeja paiet un turpat apstājās, acis debesim pievērsis un rokas pacēlis, it ka gribēdams pie tām pieturoties.

«Viņam kājas neklausa,» kāds teica.

«Nu, kas ir, don Federiko? Nemāki paiet?» kāds uzsauca.

Dons Federiko stāvēja, rokas pacēlis, un kustējās vienīgi viņa lūpas.

«Ej tālāk!» Pablo no durvīm uzsauca. «Ej taču!»

Dons Federiko stāvēja un nespēja pakustēties. Viens no dzērājiem iegrūda viņam dibenā ar spriguļa kātu, un dons Federiko pēkšņi salēcās kā niķīgs zirgs, bet tomēr palika stāvam tai pašā vietā, rokas pacēlis un debesis raudzīdamies.

Tad zemnieks, kas stāvēja man līdzas, teica:

«Tas nu ir tīrais kauns. Man nekas pret viņu nav, bet tai izrādei jādara gals.»

Un viņš aizgāja un izlauzās līdz tai vietai, kur stāvēja dons Federiko, pateica «ar jūsu atļauju» un no visa spēka iezvēla viņam ar nūju pa galvu.

Tad dona Federiko rokas nošļuka un viņš apsedza ar tām galvu tai vietā, kur plikums, ta ka starp pirkstiem nokarājās gari, plāni mati , un, galvu plecos ierāvis, metās skriet, un no abām rindām viņam sita pa muguru un pleciem, kamēr viņš pakrita, un tad tie, kas stāvēja rindas galā, pacēla viņu un pārsvieda pāri kraujai. Kopš tā mirkļa, kad Pablo viņu ar šauteni bija izstūmis pa durvīm, viņš ne reizi nebija atvēris muti. Viņš tikai nespēja paiet. Laikam kājas neklausīja.

Tad es redzēju, ka kraujas malā, rindas galā, ir sastājušies paši pārgalvīgākie, pametu savu vietu, izlauzos līdz Ayuntamiento pasāžai, atgrūdu malā divus pļēgurus un ieskatījos pa logu. Ayuntamiento lielajā zālē visi bija nometušies puslokā ceļos un lūdza dievu, un arī mācītājs tupēja uz ceļiem un lūdza kopā ar viņiem. Pablo, kurpnieks, saukts Kuatro Dedoss, Četri Pirksti, kas toreiz vienmēr turējās kopa ar Pablo, un vel divi vīri stāvēja turpat ar šautenēm rokas, un es dzirdēju, ka Pablo teica mācītājam: «Kurš būs nākamais?» — bet mācītājs tikai lūdza dievu un neko viņam neatbildēja.

«Paklausies, tu!» Pablo aizsmakušā balsī uzsauca mācītajam. «Kurš ies tagad? Kurš ir sagatavots?»

Mācītājs neatbildēja un izturējās tā, it kā viņa tur nemaz nebutu, un es redzēju, ka Pablo traki noskaišas.

«Iesim visi kopā,» pacēlis galvu un pārtraucis lūgšanu, teica zemes īpašnieks dons Rikardo Montalvo.

«Quē va,» Pablo sacīja. «Pa vienam, ja esat gatavi.»

«Tad tagad iešu es,» dons Rikardo teica. «Vairāk sagatavots es nebūšu nekad.» Viņam runājot, mācītājs viņu svētīja, un, kad dons Rikardo piecēlās, mācītājs, lūgšanu nepārtraucot, svētīja viņu vēlreiz un sniedza krucifiksu, un dons Rikardo to noskūpstīja; tad viņš pagriežas pret Pablo un teica:

«Tik sagatavots es nekad vairs nebūšu. Ejam, cabron, smirdošais āzi!»

Dons Rikardo bija neliela auguma, iesirmiem matiem un resnu kaklu, un mugurā viņam bija krekls bez apkaklītes. No lielas jāšanas viņam bija līkas kājas.

«Ardievu!» viņš uzsauca pārējiem, kas palika ceļos nometušies. «Neskumstiet! Nomirt ir nieka lieta. Slikti tikai tas, ka jāmirst no ši canalla rokas. Nepieskaries man!» viņš teica Pablo. «Neskaries man klāt ar savu bisi!»

Viņš iznāca pa Ayuntamiento durvīm un ar saviem sirmajiem matiem, šaurajām, pelēkajām acīm un resno kaklu izskatījās īsiņš un saniknots. Viņš noskatīja abas zemnieku rindas un nospļāvās zemē. Dons Rikardo varēja izspļaut īstas siekalas, kas šādos apstākļos, kā tu pats sapratīsi, Ing-lēs, ir sevišķs retums, un iesaucās:

«Arriba Espaha.'[10] Nost ar šo viltus republiku, un es uz-ķēzu visam jūsu dzimumam!»

Viņu nosita ātri, jo viņš bija visus apvainojis. Viņu sāka sist, tikko viņš nokļuva pie rindu sākuma un ar paceltu galvu mēģināja iet uz priekšu, un sita tikmēr, kamēr viņš pakrita; tad viņu sacirta ar sirpjiem un izkaptīm, un vairāki vīri aizvilka līķi pie kraujas, lai pārsviestu tai pāri, un daudzas rokas un drēbes nu bija nošķiestas ar asinīm, un tagad jau valdīja tāds noskaņojums, ka tie, kas nāca ārā pa domes nama durvīm, patiešām ir ienaidnieki un jānogalina.

Esmu pārliecināta, ka pirms tam, kamēr ārā vēl nebija iznācis dons Rikardo ar savām dusmām un apvainojumiem, daudzi bija gatavi atdot nez ko, lai tikai nebūtu tur jāstāv. Un, ja vien kāds būtu iesaucies: «Laidīsim tos citus vaļā! Nu jau viņi mācību ir dabūjuši!» — esmu pārliecināta, ka vairums tam piekristu.

Bet pārējiem dons Rikardo ar savu brašumu bija izdarījis īstu lāča pakalpojumu. Viņš bija šos cilvēkus noskaņojis pret citiem, un tie, kas līdz šim visu uzskatīja tikai par nepatīkamu pienākumu, tagad bija saniknoti, un šī starpība bija skaidri jūtama.

«Dodiet šurp to mācītāju, tad ies ātrāk!» kāds iesaucās.

«Mācītāju šurp!»

«Ar trim zagļiem jau esam tikuši galā, tagad dodiet mācītāju!»

«Divi zagļi,» sacīja kāds plecīgs zemnieks tam, kas sauca. «Divi zagļi jau bija kopā ar mūsu kungu.»

«Ar mūsu kungu?» otrs atjautāja, dusmās gluži sarkans.

«Tā jau stāv rakstīts — ar mūsu kungu.»

«Man nekādu kungu nav; man tādi joki nepatīk,» otrs teica. «Un tu labāk pievaldi mēli, ja negribi iet to pašu ceļu!»

«Esmu tāds pats republikānis kā tu,» plecīgais zemnieks teica. «Es iesitu donam Rikardo pa muti. Iesitu donam Fe-deriko pa muguru. Donu Benito es netrāpīju. Un es saku — tā stāv rakstīts, ka kopā ar viņu bija divi zagļi.»

«Es par tavu republiku ne sūda nedodu! Tu tikai par visādiem doniem vien runā!»

«Te jau visi viņus tā sauc.»

«Es šitos cabrones tā nesaucu. Un to tavu kungu — ei! Vēl viens iznāca!»

Un tad mēs ieraudzījām apkaunojošu skatu, jo tas, kas iznāca pa AYurttamiento durvīm, bija muižnieka Selestino Rivero vecākais dēls dons Faustino Rivero. Viņš bija slaids gaišmatis, mati nupat atsukāti no pieres, jo kabatā viņš

arvien nēsāja ķemmi, un tagad pirms iznākšanas uz ielas matus droši vien bija saķemmējis. Viņš bija liels meitu pie-smejējs, un viņš bija gļēvulis un vienmēr vēlējās kļūt par matadoru. Viņš draudzējās ar čigāniem, matadoriem un pi-kadoriem, un viņam patika uzcirsties andalūzieša tērpā, bet drosmes viņam nebija nemaz, un visi par viņu smējās. Vienreiz dons Faustino salīga kādā amatieru koridā par labu Avilas nespējnieku nama iemītniekiem; viņam vajadzēja nogalināt vērsi, sēžot zirga mugura, andalūziešu stilā; viņš ilgu laiku vingrinājās, taču, ieraudzījis lielo vērsi, kas bija atvests mazākā, paša izvēlētā vietā, viņš pateica, ka esot saslimis, bet kāds iesaucās, ka viņš iebāzis rīklē trīs pirkstus, lai uznāk vēmiens.

Pūlis, viņu tagad ieraudzījis, kliedza:

«tlola, don Faustino! Nu tikai neapvemies!»

«Paklausies, don Faustino! Tur, viņpus kraujas, esot smuki skuķi!»

«Don Faustino! Pagaidi mazlietiņ, mēs atvedīsim lielāku bulli nekā toreiz!»

Un kāds cits sauca:

«Don Faustino! Paklausies, ko es tev teikšu! Vai tu esi kādreiz kaut ko dzirdējis par nāvi?»

Dons Faustino stāvēja pie durvīm un tēloja varoni. Vēl nebija zudis brašums, kas iika viņam pieteikties un nākt āra. Ar šo sajūtu viņš bija gribējis tēlot matadoru un iedomājies, ka varētu kļūt matadors amatieris. Tagad viņu bija iedvesmojis dona Rikardo piemērs, un ta nu viņš tur stāvēja, nicīgi saviebies, un izskatījās skaists un dūšīgs. Bet parunat viņš nespēja.

«Nu, don Faustino?» kāds iesaucās. «Nāc nu, don Faustino! Te tevi gaida pats lielākais bullis!»

Dons Faustino stāvēja un lūkojas pāri laukumam, un šķita, ka nevienam nav viņa žēl. Viņš vel aizvien izskatījās skaists un pašapzinīgs; bet laiks skrēja, un viņam atlika tikai viens ceļš.

«Don Faustino,» kāds iesaucās. «Ko jūs tur gaidāt, don Faustino?»

«Sis taisās uz vemšanu,» kāds cits paskaidroja, un visi smejas.

«Don Faustino,» kāds zemnieks iesaucās. «Vem vien, ja tas tev sagādā prieku! Man vienalga!»

Tad dons Faustino pārlaida skatienu pūlim un pāri laukumam, tur, kur atradās krauja, un ieraudzīja to līdz ar tukšumu otrā pusē, ātri pagriezās un metās atpakaļ uz AYuntamiento ieeju.

Visi sāka pilnā rīklē aurot, un kāds spalgi iekliedzās:

«Kur tad jus, dori Faustino? Kur jūs ejat?!»

«Viņš ies laist pār mēli!» otrs atsaucās, un visi atkal smējās.

Tad mēs redzējām, ka dons Faustino atkal iznāk ārā, un viņam aiz muguras soļoja Pablo ar bisi. Ne vēsts vairs no ākstībās. Tā pazuda, ieraugot ļaudis; un dons Faustino nāca, Pablo pavadīts, it kā Pablo, ielu attīrot, slaucītu donu Faustino uz priekšu. Dons Faustino iznāca laukā, meta krustus un lūdza dievu, un tad, aizlicis rokas acīm priekša, nokāpa pa kāpnēm pretim pūlim.

«Lai viņš iet,» kāds iesaucās. «Neaiztieciet viņu!»

Visi saprata, un neviens necentās viņu aiztikt, un, drebošās rokas pie acīm piespiedis un lūpas kustinādams, dons Faustino sāka iet uz priekšu.

Visi klusēja, un neviens viņu neaiztika, bet, pusceļu nogājis, viņš talak vairs nespēja paiet un saļima ceļos.

Neviens viņam nesita. Es gāju rindai garām paskatīties, kas ar viņu notiks, un kāds zemnieks pieliecās, uzslēja viņu atkal kājās un teica:

«Celies augšā, dori Faustino, un ej tālāk. Bullis vēl nav iznācis!»

Dons Faustino nespēja viens pats paiet, un kāds melnā blūzē ģērbies zemnieks saķēra viņu no vienas puses, otrs tādā pašā melnā blūzē un gana zābakiem kājās palīdzēja no otras puses, turēdams viņu aiz rokām, un dons Faustino gāja uz priekšu, acis ar rokām aizsedzis, lūpām nemitīgi kustoties, gaišajiem, pieglaustajiem matiem saulē vizot, un, kad viņš gāja garam, zemnieki teica:

«Don Faustino, buen provccho. Labu apetīti, don Faustino!» Un citi piebalsoja: «Don Faustino, a sus ordencs! Don Faustino, ar jusu atļauju!» — un viens, kam vēršu cīņās pašam nebija veicies, sauca: «Don Faustino, Matador a sus ordenes/» — un kāds cits atkal: «Don Faustino, debesīs esot daiļas meitenes, don Faustino!» Un tā viņi veda donu Faustino uz priekšu, cieši no abām pusēm balstīdami, un viņš visu laiku turēja rokas pie acīrn. Bet kaut ko viņš laikam redzēja pa pirkstu starpu, jo, kad viņi nonāca kraujas malā, dons Faustino atkal saļima ceļos, nogāzās garšļaukus, sagraba saujā zemi un ieķērās zālē, kliegdams: «Nē! Nē! Nē! Lūdzu! Nē! Lūdzu! Lūdzu! Nē! Nē!»

Tad tie zemnieki, kas viņu pavadīja, un vēl citi, stiprākie no tiem, kas stāvēja rindas galā, ātri notupās zemē viņam aiz muguras un no visa spēka pagrūda, un viņš nogāzās pāri kraujai, nesaņēmis neviena sitiena, varēja tikai dzirdēt, ka, lejā gāzdamies, viņš skaļi un griezīgi kliedza.

Un tai brīdī es sapratu, ka cilvēki ir kļuvuši nežēlīgi, un vainīgi pie tā bija vispirms dona Rikardo apvainojumi un tagad dona Faustino gļēvulība.

«Dodiet šurp nākamo!» kāds zemnieks sauca, un otrs iezvēla viņam pa muguru un teica: «Dori Faustino! Lūk, to es saprotu, don Faustino!»

«Nu viņš vienreiz būs saticies ar lielo bulli,» otrs atsaucās. «Un, ja nu viņam tagad uznāks vēmiens, tikpat neko vairs nelīdzēs!»

«Savu mūžu neesmu redzējis tādu ērmu kā donu Faustino,» kāds cits zemnieks teica.

«Vēl jau būs citi,» otrs sacīja. «Pacieties vien. Kas zina, ko mēs redzēsim tagad!»

«Vai nu redzēsim milžus, vai pundurīšus,» pirmais zemnieks teica. «Vai nēģerus un neredzētus Āfrikas zvērus, bet, manuprāt, nekas līdzīgs donam Faustino vairs nebūs. Šurp nākamo! Dodiet nākamo!»

Dzērāji laida apkārt fašistu kluba bārā salaupītās anīsa šņabja un konjaka pudeles, dzēra šos dzērienus kā vīnu, un daudzi jau sāka pa druskai reibt vai tāpat bija apdulluši no uztraukumiem, skatoties donu Benito, donu Federiko, donu Rikardo un sevišķi jau donu Faustino. Tie, kam nebija anīsa un konjaka, dzēra no ādas vīna maisiem, ko laida apkārt, un kāds sniedza arī man vīna maisu, un es ieņēmu krietnu malku un lēni dzēru no ādas bola, jo arī es biju izslāpusi.

«Tāda kaušana vairo slāpes,» vīrs ar vīna maisu man teica.

«Que va,» es sacīju. «Vai tu arī esi kādu nogalinājis?»

«Mēs esam nogalinājuši četrus,» viņš lepni paskaidroja. «Neskaitot civiles. Vai tas tiesa, ka tu esot nošāvusi vienu civil, Pilar?»

«Nevienu,» es atbildēju. «Šāvu dūmos, kad bija sagruvis mūris, tāpat kā citi. Tas ir viss.»

«Kur tu ņēmi revolveri, Pilar?»

«No Pablo. Pablo man to iedeva pēc tam, kad bija nošāvis civiles.»

«Vai viņš tos nošāva ar šo revolveri?»

«Vai tad nu ar citu,» teicu. «Bet pēc tam apbruņoja ar to mani.»

«Vai var apskatīt, Pilar? Iedod man paturēt.»

«To var,» es izvilku aiz virves aizbāzto revolveri un iedevu viņam. Brīnījos, kāpēc neviens vairs nenāk ārā, un domāju — nez kurš tas tagad būs, un izrādījās, ka tas ir dons Gilermo Mārtiņi, kura veikalā bija paņemti spriguļi un koka dakšas. Dons Gilermo bija fašists, bet citādi pret viņu nekā ko iebilst nebija.

Tiesa, maz gan viņš maksāja spriguļu taisītājiem, bet maz arī no tiem ņēma, un, ja kāds nevēlējās spriguļus pirkt no dona Gilermo, tad varēja pats tos uztaisīt par koka un ādas cenu. Viņš bija ļoti rupjš un rūdits fašists un viņu kluba biedrs, un katru dienu divpadsmitos, tāpat arī vakaros sēdēja klubā pītajā krēslā un lasīja F.l Debale vai arī lika zēnam nospodrināt kurpes līdz spīdumam, dzēra vermutu ar zelteri un ēda grauzdētas mandeles, žāvētas garneles un anšovus. Bet par to jau nevienu nesit nost, un esmu pārliecināta, ja nebijis dona Rikardo Montalvo izlēciena un nožēlojamā skata ar donu Faustino un ja viens otrs nebūtu apdzēries, tad kāds noteikti izsauktos: «Lai tas dons Gilermo iet dieva mierā! Mēs esam lietojuši viņa spriguļus. Lai viņš staigā vesels!»

Cilvēki šai pilsētā ir tikpat labsirdīgi, cik var būt nežēlīgi, un viņiem piemīt iedzimta taisnīguma izjūta un vēlēšanas rīkoties pareizi. Bet viņi bija kļuvuši nežēlīgi, sāka reibt vai arī jau bija apdzērušies un nebija vairs tādi kā tobrīd, kad ārā iznāca dons Benito. Man pašai arī patīk iedzert vīnu. Nezinu, kā tas ir citur, taču Spānija dzeršana ir briesmīga nejēdzība, ja sāk dzert nevis vīnu, bet citus dzērienus, un cilvēki tad izdara tādus trakumus, ko citos apstākļos nebūtu darījuši. Vai tavā dzimtenē tā nav, fnglēs?

— Ir gan, — Roberts Džordens teica. — Kad man bija septiņi gadi un māte paņēma mani līdzi uz kāzām Ohaio štatā, kur man vajadzēja stāvēt kopā ar mazu meitenīti līgavai pāžos un turēt puķes...

— Un vai tu tiešām to darīji? — Marija vaicāja. — Cik jauki!

— ...tad tai pilsētā pie laternas staba pakāra nēģeri un velak aizdedzināja. Laternai bija bloks: to nolaiž lejā, aizdedzina gaismu, tad atkal uzvelk augšā. Nēģeri uzvilka augšā ar šo bloku, bet viņš nokrita .. .

— Nēģeri! — Marija teica. — Cik mežonīgi!

— Vai tie ļaudis bija apdzērušies? — Rilara vaicāja.

— Un vai nēģeri viņi dedzināja dzērumā?

— Nezinu. Es skatījos pa logu, pa aizkara spraugu, no stūra mājas pretim laternai. Iela bija cilvēku pilna, un kad nēģeri vilka augšā otrreiz...

— Ja tev bija tikai septiņi gadi un tu skatījies pa aizkara spraugu, tad nevarēji saprast, vai viņi bija piedzērušies vai ne, — Pilara teica.

— Kad nēģeri vilka augšā otrreiz, māte aizveda mani no loga projām, tā ka es vairāk neko neredzēju, — Roberts Džordens teica. — Bet kopš ta laika man bieži ir nācies pieredzēt, ka manā zemē dzērāji ir tādi paši kā citās zemēs. Pretīgi un nežēlīgi.

— Septiņu gadu vecumā tu vēl biji pavisam mazs, — Marija teica. — Un redzēji tādas lietas! Es nekad mūžā neesmu neģeri redzējusi, tikai cirkā. Tas ir — ja marokāņi nav nēģeri.

— Daži ir, un daži nav, — Pilara teica. — Par marokāņiem es varētu tev šo to pastāstīt.

— To varētu es, — Marija teica. — Ne tu, bet es.

— Par to nerunā, — Pilara sacīja. — Lieka nervu bendēšana. Cik tālu es tiku?

— Tu stāstīji, ka daudzi jau bijuši apreibuši, — Roberts Džordens teica. — Stāsti tālāk.

— Nebutu pareizi, ja es teiktu «apreibuši», — Pilara turpināja. — Jo lidz īstam reibumam vēl bija tālu. Bet pārvērtušies viņi bija, un, kad arā iznāca dons Gilermo — saslējies, tuvredzīgs, pasirms, vidēja auguma, krekla, kam bija tikai apkaklītes pogcaurumi, bet nebija apkaklītes, — kad viņš stavēja tur un krustījās, uz priekšu skatīdamies, bet bez brillēm nekā laga neredzēdams, un kad beidzot sāka iet stingrā un mierīga solī uz priekšu, — tad, viņu redzot, varēja uznākt žēlums. Bet kāds pūli iesaucās:

«Šurp, don Gilermo! Te, augšā, don Gilermo! Uz šo pusi! Mums te visiem rokās ir jusu prece!»

Viņiem bija paveicies izjokot donu Faustino, un viņi nesaprata, ka pašlaik viņu priekša stāv pavisam citāds cilvēks un, ja donu Gilermo vajadzētu nogalināt, tad tas jādara ātri un bez ākstības.

«Don Gilermo!» kāds iekliedzās. «Vai lai aizsūtām kādu uz majam pakal tavām brillēm?»

Donam Gilermo pašam savas majas nebija, jo viņam nebija tik daudz naudas, un fašists viņš bija tikai modes pēc, lai sevi mierinātu, ka jāniekojas ar sīkumiem un ja-stāv aiz letes paša lauksaimniecības darba rīku veikalā.

Viņa sieva bija ļoti dievbijīga, viņš tā viņu mīlēja, ka nekur negribēja no viņas atpalikt, un arī tas noveda viņu pie fašisma. Tepat šai laukumā trīs mājas tālāk dons Gilermo īrēja dzīvokli, un, kamēr tagad viņš tur tā stavēja un tuvredzīgi lūkojās apkārt, zinādams, ka viņam jāiet rindām pa vidu cauri, — balkonā pie viņa dzīvokļa sāka kliegt kāda sieviete. Viņa varēja to redzet, un ta bija viņa sieva.

«Gilermo!» viņa kliedza. «Pagaidi, es iešu tev līdzi!»

Dons Gilermo pagrieza galvu uz kliedziena pusi. Viņš nevarēja sievu redzēt. Viņš mēģināja kaut ko pateikt, bet nespēja. Tad pavicināja ar roku uz to pusi, no kuras skanēja kliedziens, un sāka iet uz priekšu.

«Gilermo!» viņa kliedza. «Gilermo! Gilermo!» — tad ieķērās balkona margās, svaidījās no vienas puses uz otru un atkal kliedza: «Gilermo!»

Viņš vēlreiz pavicināja roku uz balss pusi un, galvu pacēlis, gaja tālāk, un neviens nevarētu pateikt, kā jutās dons Gilermo, nebijis viņš tik bāls.

Tad kāds apdzeries tips, atdarinādams viņa sievas izmisušo balsi, iebļāvās: «Gilermo!» — un, kad dons Gilermo, neko neredzēdams, asaram pār vaigiem plūstot, metās viņam virsū, šis tips iesita viņam sejā ar spriguli, un no smagā trieciena dons Gilermo atkrita sēdus un palika sēžam raudādams — ne aiz bailēm, bet aiz dusmām, — un dzērāji sāka viņu sist, tad kāds uzleca viņam jāteniski uz pleciem un sita ar pudeli. Pēc tam daudzi aizgaja projām un viņu vietās sastājās pļēguri, kas pie A'/untamiento logiem visu laiku bija klaigājuši un bļāvuši dažādas neķītrības.

— Man jau bija nelādzīgi ap dūšu, kad Pablo apšāva guardia civiles, — Pilara stāstīja tālāk. — Tas bija liels ne-smukums, bet toreiz es domāju: ja jau tam tā jānotiek, lai tad arī notiek, un tur vismaz nebija nekādas nežēlības, tikai dzīvības atņemšana, kas, tā mēs visi tajos gados bijām mācījušies, labi gan nav, taču ir nepieciešami, ja grib uzvarēt un glābt Republiku.

Kad nosprostoja laukumu un visus nostādīja divās rindās, man šāda rīcība gan likās dīvaina, tomēr patika, un es nodomāju: ja jau Pablo kaut ko izgudrojis, tad tas tā arī ir vajadzīgs, jo viss, kas mums iādara, ir jāizdara, ka nākas, lai nevienam nav pretīgi. Ja jau tautai fašisti jāsoda, ir labāk, ja piedalās visi, un arī es gribēju uzņemties daļu atbildības, jo saņemšu taču daļu no tā ieguvuma, kas mums tiks, kad pilsēta būs mūsu. Bet pēc tā, kas notika ar donu

Gilermo, mani pārņēma kauns un riebums, un, kad visādi pļēguri un salašņas sastājās to vietās, kas, atturēdamies no dona Gilermo apvainošanas, sašutuši aizgāja, — arī es vēlējos tikt no viņiem projām, pārgāju pāri laukumam un apsēdos uz sola liela koka paēnā.

Sarunādamies pie mums pienāca divi zemnieki, un viens man uzsauca:

«Kas tev kait, Pilar?»

«Nekas, draugs,» es atbildēju.

«Kā tad,» viņš teica. «Saki vien. Kas ir?»

«Man tas viss līdz kaklam,» es sacīju.

«Mums tāpat,» viņš atbildēja, un abi apsēdās uz sola. Vienam bija ādas vīna maiss, un viņš pasniedza to man.

«Izskalo muti,» viņš sacīja, un otrs piebilda, turpinādams iesākto sarunu: «Sliktākais tas, ka beigas nebūs labas. Neviens lai man nestāsta, ka tāds darbs ka ar donu Gilermo šitāda vīzē nebeigsies slikti.»

Tad pirmais teica:

«Ja ir nepieciešams visus nogalināt — un es vēl neesmu īsti drošs, vai tas tik nepieciešami ir, — tad vajag to darīt pienācīgi un bez izsmiekla.»

«Būtu nu izsmējuši to donu Faustino,» zemnieks teica. «Tas jau allaž ir bijis tikai āksts un nekad nav bijis nopietni ņemams. Bet ņirgāties par tādu cilvēku kā dons Gilermo — tas stāv ārpus visām tiesībām.»

«Man ir līdz kaklam,» es sacīju, un tā tiešām arī bija, jo iekšās vandījās briesmīgs nelabums, es svīdu un jutos tik slikti, it kā būtu ieēdusi vecu zivi.

«Tad neko,» viens no zemniekiem sacīja. «Mēs tur vairs nepiedalīsimies. Nez kas notiek citās pilsētās?»

«Vēl nav salaboti telefona vadi,» es sacīju. «Tāds trūkums būtu jānovērš.»

«Skaidrs,» viņš teica. «Kas zina, vai mēs nevarētu darīt ko prātīgāku, sagatavoties pilsētas aizstāvēšanai, vai, nekā tik gausi un nežēlīgi apslaktēt cilvēkus.»

«Iešu parunāt ar Pablo,» es teicu, no sola pieceldamās, un sāku iet uz pasāžas pusi, kas sniedzās līdz Ayunta-miento ieejai, no kurienes sākās abas cilvēku rindas, kas stāvēja pāri visam laukumam. Tagad rindās vairs nebija kārtibas, daudzi bija stipri iereibuši. Divi, laukuma vidū augšpēdu nogāzušies, vārtījās pa zemi, iedzerdami no pudeles, ko sniedza viens otram. Viens iedzer malku un bauro kā traks: «Viva la Anarquia!» Ap kaklu viņam bija apsiets sarkanmelns mutauts. Otrs sauc: «Viva la Libertad!» — un sper ar kāju gaisā, tad atka! bļauj: «Viva la Libertad!» Arī tam bija sarkanmelns mutauts, ko viņš vicināja vienā rokā, kamēr otrā kratīja pudeli.

Kāds zemnieks izgāja no rindas un, pasāžas ēnā apstājies, ar riebumu noskatījās dzērājā, tad teica: «Viņiem labāk vajadzēja bļaut: «Lai dzīvo pļēgurošana!» Tā jau ir viņu vienīgā ticība.»

«Viņi netic pat tai,» sacīja kāds cits zemnieks. «Ne tādi ko saprot, ne kaut kam tic.»

Šai brīdī viens no pļēguriem uzrausās kājās un, pacēlis dūrēs savilktās rokas pāri galvai, iebļāvās: «Lai dzīvo anarhija un brīvība, un es par jūsu republiku'ne sūda nedodu!»

Otrs, vēl aizvien gulēdams zemē augšpēdu, sagrāba bļāvēju aiz kājas, norava gar zemi, tā ka tas uzkrita viņam virsū, un abi kopa vārtījās pa zemi, tad atkal uzrausās sēdus, un tas, kas bija norāvis savu biedru zemē, aplika tagad viņam roku ap pleciem un sniedza pudeli, skūpstīdams sarkanmelno lupatu, un tad abi kopā iedzēra.

Pēc tam visi sāka kliegt un es atskatījos uz pasāžu, bet nevarēju redzēt, kas tagad nāk ārā, jo priekšā bija pūlis, kas drūzmējās pie AYuntamiento durvīm, redzēju tikai, ka Pablo un Kuatro Dedoss ar savām bisēm izstumj kādu pa durvīm, bet nevarēju saredzēt, kas tas bija, un tāpēc centos tikt tuvāk tai vietai, kur drūzmējās pūlis, un mēģināju kaut ko saskatīt.

Tagad tur visi grūstījās un trokšņoja, fašistu kafejnīcas galdi un krēsli bija apgāzti, izņemot vienu, uz kura gulēja kāds dzērājs; galva nokārās pāri galda malai, mute vaļā. Es paņēmu krēslu, noliku pie kolonnas un uzkāpu uz ta, un nu varēju redzēt pūlim pāri.

Tas, kuru Pablo un Kuatro Dedoss izstūma pa durvīm, bija dons Anastasio Rivass; viņš bija pārliecināts fašists un pats resnākais vīrs pilsētā. Viņš nodarbojās ar labības uzpirkšanu un bija vairāku apdrošināšanas sabiedrību aģents, un arī aizdeva naudu par augstiem procentiem. Uz krēsla stāvēdama, redzēju viņu nokāpjam pa kāpnēm un nākam šurp; treknais kakls ļumēja pāri apkaklei, un plikā galva spīdēja saulē; bet līdz pūlim viņš nemaz netika, jo pēkšņi visi sāka kliegt vienā balsī. Tas bija pretīgs troksnis; visi reizē tur bļāva žūpas un tad ar joni gāzās viņam virsū, un es redzēju, ka dons Anastasio nometas zeme, galvu ar rokām sargādams, un tad viņš vairs nebija redzams, jo viņi saklupa tam virsū. Bet, kad piecēlās, dons Anastasio bija beigts, jo viņa galvu sadragāja pret ielas bruģi. Un rindas nu bija galigi izjukušas un visi sastājušies vienā bara.

«Ejam iekšā!» viņi kliedza. «Ejam šiem pakaļ!»

«Viņš ir smags, nevarēs panest,» kāds iespēra dona Anastasio līķim, kas gulēja zemē ar seju pret akmeņiem. «Lai paliek tepat!»

«Kāpēc mums tas tauku blāķis jāvelk uz krauju? Lai guļ tepat!»

«Iesim iekšā un nobeigsim viņus turpat uz vietas!» kāds cits kliedza. «Iesim iekšā!»

«Kam mums visu dienu cepināties saule?» sauca otrs. «Ejam! Ejam iekšā!»

Pūlis tagad spiedās uz priekšu. Visi kliedza un grūstījās, un trokšņoja kā lopi, un visi reize bļāva: «Ver vaļā! Ver vaļa!» — jo, pūlim uz priekšu metoties, sardze aizcirta ciet Ayuntamiento durvis.

Uz krēsla stāvēdama, es cauri restotajiem logiem varēju redzēt AYuntamiento zāli, un tur viss bija tāpat kā iepriekš. Mācītājs staveja, un visi pārējie atlikušie viņam puslokā apkārt, ceļos nometušies, lūdza dievu. Pablo ar bisi pār muguru sēdēja uz lielā galda priekšā mēra sēdeklim. Viņa kājas nokārās pāri galda malai, un viņš pašlaik uztina smēķi. Kuatro Dedoss sēdēja mēra krēslā, kājas uz galda uzlicis, un pīpēja. Visi pārējie sargi ieročiem rokas sēdēja administrācijas krēslos. Lielo durvju atslēga bija nolikta Pablo līdzās uz galda.

Pūlis auroja: «Ver vaļa! Ver vaļā!» — it kā tie būtu kādas garīgas dziesmas vardi, un Pablo sēdēja, izlikdamies neko nedzirdam. Tad viņš kaut ko pateica mācītājam, bet pūlis ta trokšņoja, ka es nevarēju sadzirdēt ne vārda.

Mācītājs arī šoreiz viņam neatbildēja un turpināja dieva lūgšanu. Tā ka mani no visām pusēm grūstīja, es, krēslu sev priekšā turēdama, piestūmu to klāt pie pašas sienas, bet pūlis spiedās virsū. Es uzkāpu uz krēsla un piespiedu seju pavisam tuvu loga restem, un vēl ieķēros tajās. Uz krēsla uzrausās vēl kāds vīrietis un, rokas man apkārt apņēmis, arī pieķērās pie restēm.

«Krēsls salūzīs!» es teicu.

«Un tad?» šis atteica. «Paskaties tik! Re, kā šie lūdz!»

Viņš dvesa man virsū elpu, kas smirdēja pēc pūļa, bija skāņa kā vēmekļi uz ielas bruģa, ka pati dzēruma smaka; tad piespieda galvu man pie pleca, piebāza muti pie pašām restēm un kliedza: «Ver vaļa!» — un likās, ka man uz skausta uzgāzies viss pūlis, tāpat kā murgos cilvēku spiež lietuvēns.

Tagad pūlis spiedās virsū durvīm, bet priekšējie grūstīja cits citu, un kāds liela auguma piedzēries tips melnā kamzolī un sarkanmelnu lupatu ap kaklu ieskriedamies metās pūlim pretim un uzgāzās virsū, tad piecēlās, atkāpās un atkal metās virsū tiem, kas drūzmējās beigās, un auroja: «Ilgu mūžu man un anarhijai!»

Kamēr es vēl skatījos, šis tips aizgāja tālāk, apsēdās laukuma vidū un sāka dzert no pudeles, bet, zemē sēdēdams, ieraudzīja donu Anastasio, kas, galīgi sabradāts, vēl joprojām gulēja ar seju akmeņos; pļēgurs piecēlās, piegāja pie dona Anastasio līķa, noliecās un aplaistīja no pudeles viņam galvu un drēbes; tad izņēma no kabatas sērkociņus, uzrāva vairākus un mēģināja donu Anastasio aizdedzināt. Bet pūta stiprs vējš, un sērkociņi apdzisa; kādu brīdi lielais žūpa pasēdēja pie dona Anastasio, galvu kratīdams un no pudeles iedzerdams, laiku pa laikam noliekdamies un uzsizdams donam Anastasio uz stingā pleca.

Pūlis visu laiku kliedza, lai atver durvis, un tas, kas stāvēja man blakus uz krēsla, turējās pie loga restēm un arī bļava, lai atver, tā ka man vai ausis aizkrita no šīs brēkšanas un palika nelabi no viņa elpas, un es vairs neskatījos, kā tas otrs dzērājs mēģināja aizdedzināt donu Anastasio, un atkal palūkojos Ayuntamiento zālē; tur nekas nebija mainījies. Visi, tāpat kā iepriekš ceļos nometušies, lūdza dievu, krekli vaļā, dažiem galvas noliektas, citiem paceltas, iie skatījās uz mācītāju vai krucifiksu, ko viņš turēja rokā, un, pāri viņu galvām lūkodamies, ātri un skaidri skaitīja lūgšanas, bet talak degošu papirosu zobos uz galda sēdēja Pablo karabīni pār plecu un, ar atslēgu rotaļādamies, šūpoja kājas.

Redzēju, ka Pablo saliecas uz priekšu un atkal uzrunāja mācītāju. Pūlis tā auroja, ka nevarēju dzirdēt, ko viņš saka. Bet mācītājs viņam neatbildēja un lūgsnu nepārtrauca. Tad viens no dievlūdzējiem piecēlās, un es sapratu, ka viņš grib iet ārā. Tas bija dons Hose Kastro, ko visi sauca par donu Pepi, un tas bija zvērināts fašists un zirgu mijējs, un nu viņš stāvēja kājās — neliela auguma un pat nenoskuvies izskatījās kārtīgs un tīrs, un mugurā viņam bija pidžamas jaka, sabāzta pelēksvītrotās biksēs. Viņš noskūpstīja krucifiksu, un mācītājs viņu svētīja, un tad viņš piecēlās, paskatījās uz Pablo un pameta ar galvu uz durvju pusi.

Pablo pakratīja galvu un vienā mierā pīpēja. Redzēju, ka dons Pepe kaut ko saka Pablo, bet dzirdēt nevarēju. Pablo neatbildēja; viņš tikai papurināja galvu un pamāja uz durvju pusi.

Tad es redzēju, ka dons Pepe atkal paskatījās uz durvīm, un sapratu, ka viņš nav zinājis, ka tās ir aizslēgtas. Pablo parādīja viņam atslēgu, un, kādu mirkli uz to lūkojies, dons Pepe novērsās, atgriezās savā vietā un atkal nometās ceļos. Redzēju, ka mācītājs atskatās uz Pablo un ka Pablo viņam uzsmaida un parāda atslēgu, un mācītājs laikam nu tikai aptvēra, ka durvis aizslēgtas, un man šķita, ka viņš pakratija galvu; bet nē, viņš to tikai nolieca un atsāka lūgšanu.

Nezinu, kā tas notika, bet viņi visu laiku nebija zinājuši, ka durvis ir aizslēgtas, varbūt tāpēc, ka tik ļoti bija nodevušies lūgšanām un paši savām domām; bet nu viņi patiešām saprata visu: ko nozīmē kliedzieni laukumā un laikam arī to, ka tagad tur viss ir citādi. Bet viņi lūdza dievu tāpat kā līdz šim.

Taču nu pūlis jau kliedza tik skaļi, ka neko vairs nevarēja dzirdēt, un dzērājs, kas stavēja man līdzās uz krēsla, restēs ieķēries, līdz aizsmakumam auroja: «Ver vaļā!»

Es redzēju, ka Pablo atkal pateica kaut ko mācītājam un mācītājs atkal neko neatbildēja. Tad Pablo noņēma bisi, pastiepa uz priekšu un piebikstīja ar to mācītājam pie pleca. Mācītājs nepievērsa viņam nekādu uzmanību, un Pablo papurināja galvu. Tad viņš pār plecu pateica kaut ko Kuatro Dēdošam, un Kuatro Dedoss aprunājās ar citiem sargiem, un viņi visi piecēlās un aizgāja zāles tālākajā gala.

Pablo atkal pateica kaut ko Kuatro Dēdošam, un tas sagrūda kopā divus galdus un dažus solus, un aiz tiem nostājās sargi ar bisēm rokās. 5ajā zāles stūrī nu bija izveidota barikāde. Pablo pasniedzās uz priekšu un atkal piedūra bisi mācītājam pie pleca, un mācītājs atkal nepievērsa viņam it nekādu uzmanību, bet es redzēju, ka vienīgi dons Pepe skatījās uz Pablo, kamēr visi citi joprojām nelikās zinis un lūdza dievu. Ieraudzījis, ka dons Pepe uz viņu skatās, Pablo pameta ar galvu un paradīja viņam atslēgu; dons Pepe saprata, nokāra galvu un ātri, ātri sāka čukstēt lūgšanu.

Pablo nolēca no galda, apgāja tam apkārt un nostājās pie mēra lielā krēsla, kas atradās uz paaugstinājuma garā apspriežu galda galā. Viņš apsēdās šai krēslā un uztina sev smēķi, acu nenolaizdams no fašistiem, kas kopā ar mācītāju lūdza dievu. No viņa izskata nevarēja tikt gudrs, ko viņš domā. Atslēga bija nolikta viņam priekšā uz galda. Tā bija liela, kādu pēdu gara atslēga. Tad Pablo kaut ko uzsauca sargiem, bet es nevarēju saklausīt — ko, un viens sargs piegāja pie durvīm. Redzēju, ka fašistu lūpas sāka kustēties atrak, un sapratu, ka nu viņi jau zina visi.

Pablo teica kaut ko mācītājam, bet mācītājs neatbildēja. Tad Pablo pieliecās, paņēma atslēgu un pasvieda sargam, kas stāvēja pie durvīm. Sargs atslēgu uzķēra, un Pablo viņam atzinīgi uzsmaidīja. Sargs iebāza atslēgu slēdzenē, apgrieza un, pārāvis vaļā durvis, pats atkāpās sānis, jo iekša tūlīt sagāžas pūlis.

Redzēju, ka viņi iedrāzās zālē, un dzērājs man līdzās saka bļaut: «Ai! Ai! Ai!» — un aizgrūda galvu man priekšā tā, ka es nekā vairs nevarēju redzēt, un rēca: «Sitiet viņus! Nokaujiet! Zveliet ar vali! Sitiet!» — pagrūda mani ar elkoņiem nost, un nu es vairs nekā nevarēju redzēt.

Iegrūdu viņam ar elkoni vēderā un uzsaucu: «Žūpa, kam tas krēsls pieder? Ļauj man skatīties!»

Bet viņš tik rausta restes un kliedz: «Zveliet! Sitiet! Gāziet! Vālējiet nost, vairāk neko! Cabrones! Cabrones! Sitiet nost! Cabrones!»

Es spēcīgi iezvēlu viņam ar elkoni un teicu: «Cabron! Žūpa tāds! Ļauj skatīties!»

Tad viņš uzspieda man uz galvas abas rokas un ar visu svaru uzvēlās virsu, kliegdams: «Sitiet nost, vairak neko! Sitiet tik nost!»

«Sities pats nost!» es iesaucos un tik pamatīgi iegāzu šim pa cirkšņiem, ka viņš palaida vaļā manu galvu, saķēra sasisto vietu un saka gaudot: «No hay der echo, mujer. To darīt tev nebija nekādu tiesību, sieva.» Bet tai brīdī es paskatījos caur restēm un redzēju, ka zāle ir pilna ļaužu, un viņi sita ar spriguļiem un nūjām, zvēla un dūra ar baltajam kokzaru dakšām, kas tagad jau bija sarkanas, skārda apsitams nolūzis, un tā viņi tur ārdījās, bet Pablo sēdēja lielajā krēslā ar bisi par ceļiem un skatījās, un pūlis auroja, sita un dūra, un visi ta bļāva kā zirgi degošā stalli. Redzēju mācītāju, kas, sutanu uz augšu parāvis, mēģināja uzrāpties uz sola, bet vajātāji viņu kapāja ar izkaptīm un sirpjiem; tad kādam izdevās ieķerties sutanā, un divi cirta mugurā ar sirpjiem, bet trešais turēja aiz sutanas, atkal un atkal kāds kliedza, mācītājs pasvieda rokas gaisā un pieķērās pie krēsla muguras, bet tad mans krēsls salūza, un mēs abi ar to žūpu nokritām zemē, kas smirdēja pēc izlieta vīna un vēmekļiem, un tas nelietis kratīja man ar pirkstu un teica: «No hay de-recho, mujer, no hay derecho. Tu varēji mani sakropļot,» — un cilvēki, garām skriedami, kāpa mums virsū, un es cita nekā vairs neredzēju kā vien viņu kājas, kad tie drūzmējās pie Ayuntamiento durvīm, un šo dzērāju, kas sēdēja man pretim, piespiedis roku tai vietai, ko es viņam biju sasitusi.

Tā beidzās izrēķināšanās ar fašistiem mūsu pilsētā, un es būtu noskatījusies visu līdz galam, nebijis šā pļēgura. Tā sagadījās, ka šis dzērājs izdarīja arī ko labu, jo labāk jau nu bija neredzēt to, kas notika Ayuntamiento zālē.

Bet otrs žūpa bija vēl sliktāks. Kad mēs piecēlāmies no zemes, kamēr citi vēl spraucās iekšā Ayuntamiento, es ieraudzīju, ka viņš vēl joprojām sēž tai pašā vietā, apsējis ap kaklu savu sarkanmelno lupatu, un lej kaut ko virsū donam Anastasio. Galva viņam kratījās no vienas puses uz otru, un pats viņš gāzās uz sāniem, bet lēja un lēja, rāva sērkociņus un lēja, un rāva sērkociņus, un es piegāju viņam klāt un teicu: «Ko tu tur dari, nekauņa?»

«A'ada, mujer, nada,» viņš teica. «Liec mani mierā.»

Un varbūt tāpēc, ka es tur tā stāvēju vējam priekšā, no sērkociņa beidzot aizdegās zila liesmiņa un sāka list augšup pa dona Anastasio svārku piedurkni un gar skaustu, un pļēgurs pacēla galvu un pilnā rīklē iebļāvās: «Viņi dedzina miroņus! Viņi dedzina miroņus!»

«Kas dedzina?» kāds jautāja.

«Kur dedzina?» otrs noprasīja.

«Šeit!» dzērājs auroja. «Tļeši šeit!»

Tad kāds smagi iezvēla viņam ar spriguli pa galvu un viņš nogāzās zemē, paskatījās uz sitēju, aizvēra acis un, sakrustojis rokas pār krūtīm, palika guļam kā aizmidzis līdzās donam Anastasio. Otrreiz viņam neviens vairs nesita, un tā viņš tur palika vēl tad, kad donu Anastasio pacēla un ielika ratos pie pārējiem, lai aizvestu līdz kraujai; kad no Ayuntamiento zāles visi bija izvākti, viņus pārsvieda pāri kraujas malai. Pilsētai gan būtu nācis par labu, ja pāri kraujai pārsviestu kādus divdesmit vai pat trīsdesmit dzērājus, īpaši tos ar tām sarkanmelnajām lupatām, un, ja mums vēl kādreiz būs revolūcija, tad es ceru, ka viņus likvidēs jau pašā sākumā. Bet toreiz mēs to nezinājām. Tikai vēlāk mēs to sapratām.

Un tovakar mēs nezinājām arī to, kas mūs sagaida. Pēc slaktiņa Ayuntamiento zālē vairāk nevienu nenogalināja, bet mums izjuka arī mītiņš, jo pārāk daudzi bija piedzērušies. Nebija iespējams nodibināt kārtību, un tāpēc mītiņu atlika uz rītdienu.

Tonakt es gulēju ar Pablo. Man nevajadzēja to teikt, tev dzirdot, guapa, bet, no otras puses, — ir labi, ka tu zini visu, un es taču stāstu tīro patiesību. Paklausies, Inglēs, tas ir ļoti interesanti.

Nu, un tovakar mēs ēdām, un tas viss bija tā savādi. It kā pēc vētras vai plūdiem, vai it kā pēc kaujas, un visi bija noguruši un runāja maz. Es pati jutos nevesela, mani mocīja kauns un tada sajūta, ka esmu izdarījusi kādu aplamību, biju nomākta, un man uzmācās ļauna priekšsajūta tāpat ka šorīt, kad lidoja tās lidmašīnas. Un tā tas arī notika, pēc trim dienām nelaime bija klāt.

Ēdot Pablo neko nerunāja.

«Vai tev tas patika, Pilar?» viņš beidzot vaicāja, ar pilnu muti gremodams kazlēna cepeti. Mēs ēdām viesnīcā pie autobusu piestātnes; tur bija pilns ļaužu, tie dziedāja, un viesmīļi tikai ar pūlēm tika galā.

«Nē,» es teicu. «Vienīgi dons Faustino, cits nekas man nepatika.»

«Man gan patika,» viņš teica.

«Vai viss?» es jautāju.

«Viss,» viņš pamāja un nogrieza ar nazi lielu maizes gabalu, un saka ar to uzņemt mērci. «Itin viss, izņemot mācītāju.»

«Ak mācītājs tev nepatika?» Es zināju, ka mācītājus viņš nīst pat vēl vairāk par fašistiem.

«Es viņā pievīlos,» Pablo bēdīgi noteica.

Apkārt tik skaļi dziedāja, ka mums vajadzēja gandrīz vai kliegt, lai viens otru sadzirdētu.

«Kā tā?»

«Viņš nomira pavisam nožēlojami,» Pablo teica. «Viņam nebija nekādas stājas.»

«Kādu stāju tad tu gribēji, kad viņu saplosīja pūlis?» es teicu. «Manuprāt, viņam visu laiku bija laba stāja. Tik laba, cik vien laba vispār var būt cilvēkam stāja.»

«Jā,» Pablo sacīja, «bet pašā pēdēja mirklī viņš nobijās.»

«Kuram tad nebūtu bijis bail?» es vaicāju. «Vai tu arī redzēji, ko viņam darīja?»

«Kā tad nu ne,» Pablo sacīja. «Un tomēr es domāju, ka viņš mira nožēlojami.»

«Tādos apstākļos jebkurš mirtu nožēlojami,» es teicu. «Ko tad tu par savu naudu gribēji? Viss, kas notika Ayun-tamiento, bija nejēdzīgi.»

«Jā,» Pablo teica. «Nebija kartības. Bet tas mācītājs! Viņam taču vajadzēja rādīt piemēru!»

«Es domāju, ka tu mācītājus ienīsti.»

«Jā,» Pablo teica, nogriezdams vēl maizi. «Bet spāniešu mācītājs! Spāniešu mācītājam vajadzēja nomirt priekšzīmīgi!»

«Manuprāt, viņš arī nomira priekšzīmīgi. Kad visas formalitātes atceltas.»

«Nē,» Pablo teica. «Es jutos pamatīgi vīlies. Visu dienu gaidīju mācītāja nāvi. Domāju, viņš izies āra pēdējais, un gaidīju ar lielu pacilātību. Gaidīju neredzētu skatu! Nekad vēl nebiju redzējis, kā mirst mācītājs.»

«Gan jau vēl paspēsi,» es zobgalīgi teicu. «Šodien taču tikai sākas.»

«Nē,» viņš sacīja. «Es viņā pievīlos.»

«Pielūko, zaudēsi vel ticību dievam!» es teicu.

«Tu nesaproti, Pilar,» Pablo sacīja. «Viņš taču bija spāniešu mācītājs!»

«Kas šie spānieši par tautu!» es viņam teicu. «Un cik lepna, Inglēs, ko? Kādi cilvēki!»

— AAurns jāiet tālāk, — Roberts Džordens sacīja. Viņš paskatījās uz sauli. — Gandrīz divpadsmit.

— Jā, — Pilara teica. — Tūlīt iesim. Bet ļauj man vēl izstāstīt par Pablo. Tovakar viņš man vēl teica: «Pilar, šonakt mums nekas nebūs.»

«Labi,» es teicu. «Ļoti priecājos.»

«Man liekas, tas nebūtu īsti pareizi pēc tam, kad tik daudzi ir nogalināti.»

«Que va,» es viņam sacīju. «Cik nu tu esi svēts! Ne jau velti gadiem ilgi esmu dzīvojusi ar matadoriem, lai nezinātu, kā viņi jutas pēc koridas.»

«Vai tas tiesa, Pilar?» viņš jautāja.

«Kad tad esmu tev melojusi?» es teicu.

«Pareizi, Pilar, esmu pavisam beigts. Tu man nepārmet?»

«Nē, hombre,» es teicu. «Bet katru dienu nevajag cilvēkus bendēt, Pablo.»

Un tonakt viņš gulēja kā bērns, un no rīta jau krietni vēlu es viņu pamodināju, jo pati nevarēju aizmigt; naktī piecēlos, apsēdos uz krēsla un skatījos ārā pa logu, un mēnesnīcā redzēju laukumu, kur divās rindās bija stāvējuši ļaudis, bet pāri laukumam kokos spīdēja mēness, un koki meta melnas ēnas, arī uz soliem spīdēja mēness un tāpat uz sasistajām pudelēm un tālāk, līdz kraujai, pār kuru bija pārsviesti visi nosistie, bet aiz kraujas — tukšums. Un visapkārt valdīja klusums, tikai strūklakā šļakstēja ūdens, un tā es tur sēdēju un domāju, ka mes bijām iesākuši slikti.

Logs bija vaļā, un pāri laukumam no Fondas puses es uzreiz sadzirdēju raudam kādu sievieti. Izgāju uz balkona un apstājos ar basām kājām uz dzelzs grīdas, un mēness apspīdēja laukuma namus, un raudas skanēja no dona Gi-lermo mājas balkona. Tā bija viņa sieva, un viņa gulēja uz balkona, ceļos nokritusi, un raudāja.

Tad es iegāju atpakaļ istabā, atkal apsēdos, un man negribējās vairs neko domāt, jo tā bija vissliktākā diena manā mūžā, izņemot vēl tikai vienu vienigu.

—- Un kad tas bija? — Marija vaicāja.

— Trīs dienas vēlāk, kad pilsētu ieņēma fašisti.

— To tu nestāsti, — Marija teica. — To es negribu dzirdēt. Pietiek! Pietiek ar to, ko tu stāstīji.

— Es taču teicu, ka tev tas nav jādzird, — Pilara sacīja. — Saproti, es negribēju, ka tu to klausies. Nu tev rādīsies nelabi sapņi.

— Nē, — Marija teica. — Bet vairāk neko es negribu klausīties.

— Es gan vēlētos, lai tu mari pastāsti vēl kaut ko, — sacīja Roberts Džordens.

— Labi, — Pilara teica. — Bet Marijai tas nāk par sliktu.

— Es negribu dzirdēt, — meitene žēli teica. — Lūdzu, Pilar! Un nestāsti tad, kad es esmu klāt, jo tad es varētu dzirdēt, pašai negribot.

Viņas lūpas drebēja, un Robertam Džordenam likās, ka tūlīt viņa sāks raudāt.

— Nestāsti! Lūdzu, Pilar!

— Nebaidies, maza, apcirptā galviņa, — Pilara sacīja. — Nebaidies vis. Bet anglim es to kādreiz izstāstīšu.

— Bet es gribu būt turpat, kur būs viņš, — Marija sacīja. — Ai, Pilar, ludzu, nestāsti to nekad!

— Stāstīšu tad, kad tu strādāsi.

— Nē, ne! Lūdzu! Nestāstīsim to nekad! — Marija lūdza.

— Ja jau stāstiju, ko darījām mēs, tad būtu tikai godīgi, ja arī to izstāstītu, — Pilara sacīja. — Bet es stāstīšu tā, lai tu neko nedzirdi.

— Vai tad tiešām nevar runāt ko patīkamāku? — Marija lūdzās. — Vai mums mūžīgi jārunā tikai par šausmām?

— Šo pēcpusdienu jūs abi ar Ingles varēsit runāt, par ko paši gribēsit.

— Ak, kaut jel drīzāk būtu pēcpusdiena! — Marija iesaucās. — Kaut tā nāktu ar vēja spārniem!

— Gan atnāks, — Pilara teica. — Atnāks un aizies un rītdiena tāpat.

— Šo pēcpusdienu! — Marija teica. — Šodien! Kaut je! tas būtu drīzāk!

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Viņi nokāpa no kalnu pļavām mežainā ielejā un atkal uzkāpa augša pa taciņu, kas sākuma stiepās gar strautu, bet tālāk meta līkumu un krasi uzvijās kalnā, un, tikko uzkāpa augšā pa biezu priežu mežu apaugušu nogāzi, tā uzreiz ieraudzīja kādu cilvēku ar karabīni rokās, — viņš bija stāvējis aiz koka.

— Stāt! — viņš uzsauca. — Hola, Pilar! Kas tev tur līdzi?

— Viens Ingles, — Pilara teica. — Bet vārdā Roberto. Cik te sūdīgi augstu jākāpj, lai liktu jums klāt.

— Salud, camarada, — sargs teica un sniedza roku.

— Kā iet?

— Nekas. Un tev?

— Tāpat, — sargs atbildēja.

Viņš bija ļoti jauniņs, slaids un vājš, ar ērgļa degunu, augstiem vaigu kauliem un pelēkām acīm. Cepures nebija, melnie mali nokaras uz pieres, un rokasspiediens bija spēcīgs un draudzīgs. Arī acis lūkojās draudzīgi.

— Sveika, Marij, — viņš teica meitenei. — Vai tu nepiekusi?

— Que va, Hoakin, — meitene sacīja. — Mēs vairāk sēdējām un runājām nekā gājām.

— Vai tu esi tas spridzinātājs? — Hoakins vaicāja.

— Mes par tavu ierašanos dzirdējām.

— Pārnakšņoju pie Pablo ļaudīm. Jā, es esmu spridzinātājs.

— Prieks tevi redzēt. Spridzināsim vilcienu?

— Vai pie tā pēdējā vilciena tu arī biji? — Roberts Džordens smaidīdams vaicāja.

— Kā tad! Tur taču mēs dabūjām šito. — Jauneklis uzsmaidīja Marijai. — Bet nu tu esi smuka! Vai šie tev neteica, cik tu esi smuka?

— Stāvi nu klusu, Hoakin, un paldies tev, — Marija sacīja. — arī tu būtu smuks, ja apgrieztu matus.

— Es tevi nesu, — Hoakins atbildēja. — Nesu uz muguras.

— Tāpat kā daudzi citi, — Pilara padobji piebilda.

— Kas tad viņu nenesa? Kur vecais?

— Nometnē.

— Kur viņš bija vakar vakara?

— Segovijā.

— Vai ir kādas ziņas?

— Jā, — Hoakins teica. — Ziņas ir.

— Labas vai sliktas?

— Laikam jau sliktas.

— Lidmašīnas redzējāt?

— Ak, man tu to neprasi! — Hoakins pakratīja galvu.

— Biedri spridzinātāj, kas tas bija par lidmašīnām?

— Bumbvedēji He 1-11. Un pec tam heinkeli un fiati, — Roberts Džordens atbildēja.

— Un tie lielie ar zemajiem spārniem?

— He 1-11.

— Sauc, kā gribi, draņķi vien ir, — Hoakins teica.

— Bet es jus kavēju. Aizvedīšu pie komandiera.

— Pie komandiera? — Pilara pārvaicāja.

Hoakins nopietni pamāja.

— Tas man patīk labāk par «vadoni». Izklausās militārāk.

— Tu jau arī esi pamatīgi militarizējies, — Pilara pasmējās.

— Nemaz ne, — Hoakins teica. — Bet man patīk militāri nosaukumi, tad pavēles var labāk saprast, un arī disciplīnai tas nāk par labu.

— Te jau ir viens pēc tavas garšas, Ingles, — Pilara sacija. — Traki nopietns puisis.

— Vai lai aiznesu tevi? — Hoakins vaicāja meitenei, uzlikdams roku viņai uz pleca un smaidīdams.

— Man pilnīgi pietika ar to vienu reizi, — Marija teica.

— Tomēr — paldies!

— Bet vai tu atceries? — Hoakins vaicāja.

— Atceros, ka mani nesa, — Marija teica. — Bet tevi neatceros. Atceros čigānu, jo viņš mani bieži svieda zemē. Bet paldies tev, Hoakin, kādreiz es varbūt nesīšu tevi.

— Es gan atceros ļoti labi, — viņš sacīja. — Atceros, ka turēju tevi aiz kājām un tu gulēji man uz pleca. Bet tava galva nokārās man uz muguras, un turpat kratījās arī rokas.

— Tev laba atmiņa, — Marija teica un viņam uzsmaidīja. — Es gan neko neatceros. Ne tavas rokas, ne plecu, ne muguru.

— Vai gribi ko zināt? — Hoakins viņai jautāja.

— Ko tad?

— Man patika, ka tu karājies pāri manai mugurai, jo nopakaļ mums šāva.

— Ir nu gan sivēns! — meitene sacīja. — Un vai arī čigāns mani tik bieži nesa vienīgi tāpēc?

— Jā, un arī tāpēc, lai varētu turēt tavas kājas.

— Mani varoņi! — Marija sacīja. — Mani glābēji!

— Paklausies, guapa, — Pilara viņai teica. — šis puisis tevi nesa krietni ilgi, un tobrid tavam kājām nebija nekādas nozīmes. Tobrīd visiem prata bija tikai lodes. Un, ja viņš būtu nosviedis tevi zemē, tad daudz ātrāk būtu ticis līdz tādai vietai, kur lodes nesniedza.

— Es taču esmu viņam pateicīga, — Marija teica. — Un kādreiz varbūt nesīšu viņu. Vai tad pajokot nemaz nedrīkst? Man jau tāpēc nav jāraud, ka viņš mani ir nesis, vai ne?

— Es arī labprāt būtu atstājis tevi tur guļot, — Hoakins ķircināja meiteni. — Bet bija bail, ka Pilara mani nošaus.

— Es vēl nekad nevienu neesmu nošāvusi, — Pilara sacīja.

— No hace falta. Tas tev nemaz nebija jādara, — Hoakins atteica. — Tu jau ar savu mēli vien visus pārbiedēji līdz nāvei.

— Kas tā nu par izrunāšanos! Un tu taču vienmēr biji tik pieklājīgs zēns! Ko tu darīji pirms kara, puisīt?

— Neko sevišķu, — viņš atbildēja. — Man jau bija tikai sešpadsmit gadu.

— Nu, bet tomēr?

— Laiku pa laikam pastrādāju pie kāda zābaku pāra.

— Salaboji?

— Nē. Uzspodrināju.

— Que va, — Pilara teica. — Gan jau darīji vēl šo to. — Viņa pavērās jaunekļa brūnajā sejā, nolūkoja zēnisko augumu, matu cekulu un atcerējās viņa gaitu. — Kāpēc tev tur neveicās?

— Kur tad?

— Kur? Pats zini, kur. Un tagad tu audzē sivēnasti.

— Man šķiet, aiz bailēm, — jauneklis teica.

— Augums tev labs, — Pilara sacīja. — Arī ģīmis — tā

nekas. Ak tad aiz bailēm, tu saki? Bet pie vilciena tu biji dūšīgs.

— Tagad es no viņiem vairs nebaidos, — jauneklis teica. — It nemaz. Un mēs esam redzējuši daudz ko sliktāku un bīstamāku par vēršiem. Skaidrs, ka neviens vērsis nav tik briesmīgs kā ložmetējs. Bet, ja es tagad atrastos arēnā kopā ar vērsi, tad nezinu vis, vai kājas mani klausītu.

— Viņš gribēja būt matadors, — Pilara paskaidroja Robertam Džordenam. — Bet nobijās.

— Vai tev patīk vēršu cīņas, biedri spridzinātāj? — Hoa-kins pasmīnēja, baltos zobus spīdinādams.

— Ļoti, — Roberts Džordens teica. — Ļoti, ļoti!

— Vai tu tās esi redzējis Valadolidā? — Hoakins jautāja.

— Jā. Septembra fērijā.

— Tā ir mana pilsēta, — Hoakins teica. — Jauka pilsēta, bet tagad turienes labākie buena gente cietuši karā.— Un viņš noskumis piebilda: — Tur nošāva manu tēvu. Un māti. Svaini un nupat nesen arī māsu.

— Kādi mežoņi! — Roberts Džordens teica.

Cik reižu viņš to jau bija dzirdējis? Cik reižu redzējis, ar kādām pūlēm cilvēki izrunā šos vārdus? Cik reižu bija vērojis viņu acis kļūstam valgas un balsi pārvēršamies, ar mokām izrunājam «mans tēvs», «brālis», «māte», «māsa»? Vai gan iespējams atcerēties, cik reižu ir dzirdēts tā pieminam tuvus aizgājējus? Un gandrīz vienmēr viņi runā tāpat kā tagad šis zēns, savu pilsētu pieminot, — īsi un aprauti, — un tu vienmēr atbildi: «Kādi mežoņi!»

Bet to jau tu dzirdi tikai par notikušo. Tu neesi redzējis krītam tēvu. kā Pilara savā stāstā pie strauta bija likusi redzēt mirstam fašistus. Tu tikai zināji, ka tēvs devies nāvē kādā pagalmā, pie kāda mūra, uz lauka, sakņu dārzā vai arī nakti smago mašīnu starmešu gaismā uz ceļa. Starmešu gaismu tev ir gadījies redzēt no kalniem un dzirdēt arī šāvienus, un tikai vēlāk, lejā nonācis, tu atradi līkus. Bet tu neesi redzējis, kā nošauj māti, māsu vai brāli. Tu par to esi tikai dzirdējis; esi dzirdējis šāvienus un redzējis līķus.

Pilara bija likusi viņam to visu redzēt savā pilsētā.

Ak, ja šī sieviete mācētu rakstīt! Viņš mēģinās to uzrakstīt, un, ja laimēsies un spēs visu atcerēties, tad varbūt ari iznāks ta, kā viņa stāstīja. Pie velna, kā viņa prata stāstīt! «Pilara stāsta labāk par Kevedo,» viņš domāja. Dona Faus-tino nāvi Kevedo nekad nebūtu attēlojis labāk par Pilaru.

«Ja es spētu uzrakstīt tādu stāstu!» viņš domāja. «Uzrakstīt tieši par to, ko darām mēs. Nevis to, ko citi dara mums.» To jau viņš zināja pietiekami labi. Bija daudz dzirdējis par to, kas noticis ienaidnieka aizmugurē. Bet vispirms jāiepazīst cilvēki, par kuriem gribi rakstīt. Jāzina, kādi viņi bija tur, tai ciematā.

Savas mūžīgās steigas dēļ, tādēļ ka nekad mums nav vajadzējis palikt uz vietas, lai uzņemtos sodu, mēs īstenībā nekad arī neesam zinājuši, kā viss beidzas vēlāk, viņš domāja. Tu pārnakšņo pie kada zemnieka. Tu atnāc pie viņa vakarā un kopā ar saimi paēd. Dienā tevi paslēpj, un nākošajā naktī tu jau esi tālu projām. Tu izdari savu darbu un nozūdi. Un, kad aizej turpat nākamajā reizē, tev paziņo, ka viņi ir nogalināti. Un tas ir tik vienkārši.

Bet tu nekad neesi klāt, kad tas notiek. Partizāni izdara savu darbu un aiziet. Zemnieki paliek un saņem sodu. Par ienaidnieku es vienmēr esmu visu zinājis. To, ko mēs viņiem sākumā nodarām, es vienmēr esmu zinājis, un man tas ir bijis pretīgi, esmu dzirdējis to stāstām ar kaunu un bez kauna, lieloties, plātoties, aizstāvoties, paskaidrojot, attaisnojoties un noliedzot. Bet šī sasodītā sieva lika man ieraudzīt visu tā, it kā es pats tur būtu bijis klāt.

Jā, arī ta ir daļa no audzinašanas. Kad tas beigsies, tad tikai tu jutīsi, cik labu audzināšanu esi baudījis. Šai karā tu vari daudz mācīties, turi tikai ausis vaļā. Un to tu esi darījis. Viņš varēja būt laimīgs, ka pēdējos desmit gadus pirms kara bija dzīvojis Spānijā. Tāpēc ka viņš prata spāņu valodu, viņam uzticējās. Uzticas tāpēc, ka tu šo valodu pilnīgi saproti un runā brīvi un ka pazīsti daudzus Spānijas apvidus. Šajā zemē spānietis galu galā īsti uzticīgs ir tikai savam ciematam. Pirmajā vietā, protams, ir Spānija, tad sava tauta, pēc tam sava province, pēc tam paša ciemats, ģimene un beidzot — savs amats. Ja tu proti spāniski, tad uzreiz noskaņo spānieti tev labvēlīgi, ja pazīsti viņa provinci, tad ir vēl labāk, bet, ja pazīsti viņa ciematu un amatu, tad esi tikpat kā savējais. Zināms, tāds savējais, kāds jau nu svešzemnieks vispār var būt. Robertam Džordenam spāņu valoda nekad nebija bijusi sveša, un tāpēc šie cilvēki reti izturējās pret viņu kā pret svešzemnieku; varbūt vienīgi tad, kad pēkšņi pret viņu sacēlās.

Protams, gadās arī tā, ka viņi pret tevi saceļas. Tas notiek pat diezgan bieži, bet viņi jau ir gatavi sacelties pret visiem. Un pat paši pret sevi.

Tādā garā nav jādomā, bet kas viņa domas var kontrolēt? Neviens cits, tikai pats vien. Viņš nebaidījās, ka varētu aizdomāties līdz sakavei. Pats galvenais — uzvarēt karā. Ja mēs karā neuzvarēsim, tad viss pagalam. Bet viņš ievēroja visu, ieklausījās un visu iegaumēja. Viņš piedalījās kara un, kamēr tas norisinājās, bija absolūti uzticīgs un atdeva tam visus savus spēkus. Bet savu prātu un spēju redzei un dzirdēt viņš neatdeva nevienam; un, kas attiecas uz secinājumiem par redzēto un dzirdēto, tad viņš ar to nodarbosies vēlāk, ja būs vajadzīgs. Materiāla secinājumiem bus diezgan. Jau tagad ir pietiekami. Reizēm šķiet, ka pat par daudz.

«Nu, kaut vai šī pati Pilariene,» viņš domāja. «Lai notiktu kas notikdams — kad būs laiks, man jāpanāk, lai viņa savu stāstu izstāsta līdz galam. Palūk, kā viņa tur tagad iet kopā ar abiem šiem bērniem. Otrus trīs tik lieliskus Spānijas pārstāvjus tev neatrast. Viņa līdzinās kalnam, puisis un meitene — jauniem kociņiem. Vecie koki visi jau nocirsti, un jaunie aug veselīgi, tādi kā šie. Par spīti visam pārciestajam, viņi izskatās tik svaigi, skaidri, veseli un neskarti, it kā nelaimi nekad nebūtu pazinuši. Bet, spriežot pēc Pilaras vārdiem, Marija tik tikko sāk atveseļoties. Viņai laikam ir klājies drausmīgi.»

Viņš atcerējās kādu beļģu zēnu Vienpadsmitajā brigādē, kurš kopā ar pieciem citiem brīvprātīgajiem bija aizgājis uz fronti. Ciematā bija ap divi simti iedzīvotāju, un šis zēns nekad agrāk nebija bijis projām no mājām. Kad Roberts Džordens pirmo reizi viņu ieraudzīja, pārējie pieci bija jau krituši, un zēns jutās kā pazudis, tāpēc viņu norīkoja štāba ēdnīcā par oficiantu. Viņam bija liela, sārta seja, īsta flāma seja, gaiši mati un spēcīgas, neveiklas zemnieka rokas, un, paplāti ar traukiem nesdams, viņš izskatījās smags un neveikls kā darba zirgs. Un visu iaiku raudāja. Visās ēdienreizēs viņš nepārtraukti un klusi raudāja.

Tu paskaties uz viņu — viņš stāv un raud. Liec atnest vīnu — viņš raud, un, ja sniedz šķīvi, lai uzliek gaļu, — viņš atkal raud, tikai novērsies. Tad uz brītiņu aprimst, bet vajag tik tev uz viņu paskatīties — pār vaigiem jau atkal sāk ritēt asaras. Gaidīdams virtuvē ēdienus, viņš raudāja. Visi pret viņu izturējās iespējami saudzīgi. Nekas tomēr nelīdzēja. Būs jāpavaicā, kas ar viņu nolicis, vai šī raudāšana viņam pārgājusi un vai viņš atkal ir devies uz fronti.

Marija tagad laikam ir pilnīgi vesela. Vismaz tā šķiet. Bet psihiatrs jau viņš nav. Psihiatrs ir Piiara. Viņiem abiem tas laikam nāks par labu, ka viņi pagājušo nakti pavadīja kopā. Jā, ja tikai ar to nebeigtos. Viņam tas noteikti nāks par labu. Šodien viņš jutās lieliski: vesels, mierīgs un laimīgs. Ar to tiltu šķiet diezgan riskanti, tomēr viņam ir pamatīgi laimējies. Ne vienu reizi vien viņš bija darījis darbus, kuros slēpās risks. Slēpās risks; tā jau ir domāšana spāniešu garā. Bet Marija ir daiļa.

«Paskaties uz viņu,» viņš sev pavēlēja. «Nu, paskaties!»

Viņš skatījās, kā viņa priecīgi soļoja saulē, zaļganpelē-kās blūzes apkakli atpogājusi. «Viņas kustības atgādina jaunu kumeļu,» viņš domāja. «Tāda meitene tev nekad vēl nav bijusi. Tā nemedz notikt. Varbūt nekas vispār nav bijis! Tu varbūt esi to nosapņojis vai izdomājis, un īstenībā tas nemaz nav bijis? Varbūt tie ir tādi paši sapņi, kādus tu redzēji toreiz, kad pie tevis nakti sapņos atnāca gultā kada filmu varone un bija pret tevi mīlīga un jauka.» Gultā aizmidzis, viņš ar viņam visām tā bija sapņos gulējis. Viņš atcerējās Garbo un Harlovu. Jā, Hariova bija daudzas reizes. Varbūt arī šis ir tāds pats sapnis?

Vēl tagad viņš atcerējās, ka nakti pirms uzbrukuma Posoblanko pie viņa sapnī atnāca Garbo; mugurā viņai bija mīksts gluds svīteris, un viņš apskāva viņu, bet viņa noliecās, un viņas mati noslīdēja viņam pār seju, un viņa jautāja, kāpēc viņš tai nekad neesot teicis, ka viņu mīlot, jo viņa taču mīlot to jau sen. Viņa nebija ne bikla, ne auksta, ne atturīga. Tā gribējās viņu apskaut, viņa bija mija un daiļa, tāda pati ka vecajos laikos, kad viņas partneris vēl bija Džeks Džilberts, un viss bija kā īstenībā, un viņš mīlēja viņu vairak par Harlovu, kaut gan Garbo pie viņa atnāca tikai vienu reizi, turpretī Hariova... Varbūt arī tagad viss ir tikai sapnis?

«Bet varbūt tas nav sapnis,» viņš domāja. «Varbūt man tikai japastiepj roka un šai Marijai japieskaras. Bet tu laikam vienkārši baidies? Baidies uzzināt,ka tas nekad nav bijis, ka tā nav īstenība, ka tu kaut ko jauc, tāpat kā tie sapņi par kinoaktrisēm un visām tām kādreizējām meitenēm tavā guļammaisā, uz kailiem dēļiem, sienā, šķūņos un staļļos, corrales un cortijos,' mežos, garāžās, smagajās mašīnās un Spānijas kalnos? Visas viņas sapnī nāca guļammaisā, kad tu biji aizmidzis, un visas bija daudz jaukākas nekā īstenībā. Varbūt tagad arī ir tāpat? Varbūt tev bailes viņai pieskarties, bail sabaidīt? Tu pieskarsies, bet izrādīsies, ka esi to tikai izdomājis vai nosapņojis?» [11]

Viņš pārgāja pāri taciņai un saņēma meitenes roku. Pirksti zem vecās blūzes sajuta rokas gludo ādu. Viņa paskatijas Robertā Džordenā un pasmaidīja.

— Helo, Marij! — viņš teica.

— Helo, fnglesl — viņa atbildēja, un viņš skatījās meitenes zeltainbrūnajā sejā un brūnpelēkajās acis, redzēja izriestās lupas smaidām, redzeja apcirptos, saule izbālošos matus, un viņa atlieca galvu un smaidīdama palūkojās viņam acīs. Tā tomēr bija īstenība.

Priedes kļuva retākās, un nu jau varēja saskatīt El Sordo nometni apaļīga iedobumā kalna nogāzē, kas atgādināja sāniski noliktu bļodiņu. «Visi šie kaļķakmens kalni laikam ir pilni ar alām,» viņš nodomāja. Tepat priekšā jau bija divas. Tas labi noslēpa starp klintīm augošās pundurpriedes. Tikpat laba nometne kā Pablo, ja ne vēl labaka.

— Pastāsti, kā apšāva tavējos, — Pilara teica Hoakinam.

— Kas tur ko stāstīt, sieva, — Hoakins teica. — Viņi visi bija kreisie, kā jau daudzi Valadolidā. Kad fašisti saka tīrīt pilsētu, tie vispirms nošāva tēvu. Viņš bija balsojis par sociālistiem. Pēc tam nošāva māti. arī viņa bija balsojusi par sociālistiem. Viņa vispār bija balsojusi pirmo reizi. Pēc tam nošāva vienas manas māsas vīru. Viņš bija tramvaju vadītāju sindikāta biedrs. Ja nebūtu iestājies sindikātā, nebutu dabūjis darbu. Bet ar politiku viņš nenodarbojās. Es viņu labi pazinu. Sevišķi kārtīgs cilvēks viņš nebija. Pēc manām domām, viņš pat nebija labs biedrs. Tad manas otras māsas vīrs, arī tramvajnieks, aizbēga kalnos tāpat ka es. Šie domāja, ka masa zina, kur viņš slēpjas. Bet viņa nezināja. Un tā viņi māsu nošāva — it kā par to, ka viņa negribot teikt, kur slēpjas virs.

— Ir nu gan mežoņi, — sacīja Pilara. — Bet kur tad El Sordo? Es viņu neredzu.

— Tepat ir. Laikam iekšā, — atbildēja Hoakins un apstājās, nolikdams šauteni ar laidi pie zemes. — Paklausies, Pilar. Un tu arī, Mar ij. Neņemiet ļaunā, ka es jums uzmācos ar tiem ģimenes stāstiem. Zinu, tagad visiem viena nelaime un labāk par to nerunāt.

—- Par to ir gan jārunā, — Pilara sacīja. — Kam tad mēs pasaule dzīvojam, ja ne tāpēc, lai cits citam palīdzētu? Un kas tad tā par palīdzību — klausīties un klusēt.

— Bet Marijai varbūt bija par grutu, Viņai ir diezgan ko domāt pašai par savam nelaimēm.

— Que va, — Marija teica, — man to ir tik daudz, ka nekas nencLks, ja tām pievienos vēl tavējās. Man tevis ļoti žēl,

Hoakin, un es ceru, ka lavai otrai māsai nekas slikts nebūs noticis.

— Līdz šim jau nekas, — Hoakins teica. — Viņa ir cietumā, un liekas, sevišķi slikti pret viņu tur neizturas.

— Vai tev ir vēl kāds tuvinieks? — Roberts Džordens jautāja.

— Nē, — jauneklis pakratīja galvu. — Vairāk neviena. Izņemot svaini, kas aizgāja kalnos, bet man šķiet, ka ari viņš ir miris.

— Varbūt arī nav, — Marija teica. — Varbūt viņš ir pie partizāniem kādā cita vietā.

— Es viņu uzskatu par mirušu, — Hoakins teica. — Viņš nekad nebija īsti vesels un strādāja par tramvaja konduktoru, bet dzīvei kalnos tā nav nekāda sagatavošanās. Nez vai viņš šo gadu izturēja. Viņam bija arī vājas krūtis.

— Tomēr iespējams, ka vēl ir dzīvs, — Marija uzlika roku jauneklim uz pleca.

— Kas zina, meiten. Var jau būt.

Marija pēkšņi pastiepās pirkstgalos, apķērās viņam ap kaklu un viņu noskūpstīja. Hoakins novērsās, jo viņa acis bija pilnas ar asarām.

— Tas kā brālim, — Marija teica. — Es noskūpstīju tevi kā brāli.

Hoakins pakratīja galvu, klusi šņukstēdams.

— Es esmu tev māsa, — Marija teica. — Un mīlu tevi, un tev ir tuvinieki. Mēs visi esam tavējie.

— Ari Ingles, — Pilara nodūdoja. — Vai ne, Ingles?

— Jā, — Roberts Džordens sacīja zēnam. — Mes visi esam tavējie.

— Viņš tev ir brālis, — Pilara teica. — Ko, Ingles?

Roberts Džordens aplika roku zēnam ap pleciem.

— Mēs visi esam brāļi, — viņš teica. Zēns pakratīja galvu.

— Man kauns, ka es tā aizrunājos, — viņš teica. — Kad par to runā, tad visiem klust grūtāk. Man kauns, ka sasā-pinaju jums sirdis.

— Es uzķēzu tam tavam sūda kaunam! — Pilara atteica savā zemajā, skaistajā balsi. — Un, ja šī Marija vēlreiz tevi skūpstīs, tad es pati arī to darīšu. Sen jau neesmu skūpstījusi nevienu matadoru, kaut vai neveiksmīgu, kāds esi tu, un ar prieku noskūpstīšu neizdevušos matadoru, kas pārvērties komunistā. Turi viņu ciet, Ingles, lai varu to pamatīgi nobučot!

— Deja^1, — jauneklis, krasi novērsdamies, atbildēja.

— Liec mani mierā! Viss kārtībā, man tikai kauns.

Viņš pūlējās novaldīt asaras. Marija ielika savu plaukstu Roberta Džordena plaukstā. Pilara iespieda rokas gurnos un zobgalīgi lūkojās jauneklī.

— Kad es tevi skūpstīšu, — viņa teica, — tad tas vis nebūs nekāds māsas skūpsts! Pazīstam mēs šos māsu skūpstus!

— Nevajag jokot, — jauneklis sacīja. — Es jau teicu, ka viss kārtībā un man žēl, ka sāku par to runāt.

— Nu, tad ejam pie vecā, — Pilara teica. — Sitās emocijas man jau apnikušas.

Zēns paskatījās Pilarā. Viņa acīs bija redzams, ka viņš pēkšņi jūtas ļoti aizskarts.

— Ne jau tavas emocijas, — Pilara sacīja. — Manējās. Matadoram tu esi daudz par jūtīgu!

— Matadors no manis neiznāca, — Hoakins teica. — Un nevajag man to ik brīdi bāzt degunā.

— Bet sivēnasti tu tomēr esi ataudzējis!

— Jā, un kas par to? Ekonomiski vēršu cīņas ir izdevīgas. Tās daudziem dod darbu, un tagad to kontrolēs valsts. Un varbūt man nebūs bail.

— Varbūt, — Pilara teica. — Varbūt ar.

— Kāpēc tu ar viņu runā tik rupji? — Marija vaicāja.

— Es tevi ļoti mīlu, bet pašlaik tu izturies kā mežone.

— Var jau būt, ka tiešām esmu mežone, — Pilara atbildēja. — Paklausies, Inglēsl Vai tu esi apdomājis, ko runāsi ar El Sordo?

— Jā.

— Ņem vērā, ka viņš pretēji man un visiem citiem sentimentālajiem kucēniem ir ļoti mazrunīgs.

— Kāpēc tu tā runā? — Marija atkal noskaitusies vaicāja.

— Nezinu, — Pilara, uz priekšu iedama, atbildēja. — Kā tu domā — kāpēc?

— Nezinu.

— Reizēm man šis tas traki apnīk, — Pilara dusmīgi turpināja. — Saprati? Viens iemesls, piemēram, ir mani četrdesmit astoņi gadi, vai dzirdi? Četrdesmit astoņi gadi un piedevām vēl neglīts ģīmis. Un otrs iemesls — bailes neveiksmīga matadora sejā, kuram ir komunistiskas tieksmes, kad es viņam pa jokam pasaku, ka viņu noskūpstīšu.

'Ej nost! (Sp.)

— Nav tiesa, Pilar, — jauneklis teica. — Bailes tu manā sejā neredzēji.

— Que va, nav gan tiesa! Un es uzķēzu jums visiem kopā! Ā, tur jau viņš ir! Hola, Santjago! Que tai?

Vīrs, kuru uzrunāja Pilara, bija drukns un smagnējs, brūnu seju, platiem vaigu kauliem; viņam bija sirmi mati, dzeltenbrūnas acis tālu viena no otras, smalki izliekts deguns kā indiāņiem, gara virslūpa un plata, plāna mute. Viņš bija giudi skūts un pašlaik iznāca no alas viņiem pretim ar savām līkajām kājām, kam labi piederējās gana bikses un zabaki. Diena bija silta, taču viņš bija ģērbies lidz kaklam aizpogātā īsā puskažociņā ar vilnas padrēbi. Viņš sniedza Pilarai lielu, brūnu roku.

— Hola, sieva! Hola! — viņš pakratīja roku Robertam Džordenam, vērīgi ieskatīdamies viņam sejā. Roberts Džor-dens ievēroja, ka acis šim vīram ir dzeltenas kā kaķim un nekustīgas kā čūskai.

— Guapa, — viņš teica Marijai, papliķēdams viņai plecu.

— Vai esat ēduši? — viņš jautāja Pilarai. Viņa papurināja galvu.

— Paēd, — viņš teica, paskatīdamies uz Robertu Džor-denu. — Iedzersi? — Un, dūri savilcis, atlieca īkšķi sānis, rādīdams, ka lej kaut ko glazē.

— Jā, pateicos.

— Labi, — El Sordo sacīja. — Viskiju?

— Vai tev ir viskijs?

El Sordo pamāja.

— Inglēs? — viņš jautāja. — Ne Russo?

— Atnericano.

— Amerikāņu te ir maz, — El Sordo teica.

— Tagad ir vairāk.

— Jo labāk. No ziemejiem vai dienvidiem?

— No ziemeļiem.

— Tādi paši kā Inglés. Kad spridzini tiltu?

— Tu jau par tiltu zini?

El Sordo pamāja.

— Parīt no rīta.

— Labi, — El Sordo sacīja. — Pablo? — viņš jautāja Pilarai.

Viņa pakratīja galvu, El Sordo nosmīnēja.

— Ej projām, — viņš teica Marijai un atkal pasmīnēja. — Un nāc atpakaļ, — viņš palūkojās lielā pulkstenī, ko izvilka aiz ādas siksniņas no puskažociņa, — pēc pusstundas.

Tad viņš pamāja, lai visi apsēžas uz notēsta baļķa, kas bija sola vietā, paskatijas uz Hoakinu un parādīja uz taciņas pusi, pa kuru viņi bija atnākuši.

— Iešu līdzi Hoakinam un pēc pusstundas nākšu atpakaļ, — Marija teica.

E1 Sordo iznesa no alas skotu viskija pudeli un trīs glāzes. Pudeli viņš turēja paduse, glazēs tai pašā roka — aiz katra pirksta vienu, bet otrā nesa māla krūzi ar ūdeni. Pudeli un glāzes viņš nolika uz baļķa, bet krūzi zemē.

— Nav ledus, — viņš teica Robertam Džordenam un sniedza pudeli.

— Es negribu, — Pilara sacīja, uzlikdama savai glāzītei virsū plaukstu.

— Ledus vakarnakt bija uz zemes, — E! Sordo pasmējās. — Nu viss izkusis. Ledus tagad ir tur. — Viņš parādīja sniegu, kas baltoja uz kalnu kailajām mugurām. — Pārāk tālu.

Roderts Džordens sāka liet dzērienu Ei Sordo glāzē, bet kurlais pakratīja galvu uņ rādija, lai viņš lej pats sev. Roberts Džordens pieleja glāzi līdz pusei, un E1 Sordo vērīgi skatījās un, kad viņš bija izdzēris, pasniedza ūdens krūzi, un Roberts Džordens pieleja glāzi pilnu ar auksto ūdeni, kas tievā strūkliņā saka tecēt pa mala krūzes snīpi, tikko viņš krūzi pielieca.

EI Sordo ielēja arī sev pusglāzes viskija un pielēja tam klāt ūdeni.

— Vīnu? — viņš jautāja Pilarai.

— Nē. Ūdeni.

— Ņem, — viņš teica. — Nav labi, — viņš sacīja Robertam Džordenam un pasmējās. — Esmu pazinis daudzus angļus. Vienmēr daudz viskija.

— Kur?

— Rančo, — EI Sordo atbildēja. — Saimnieka viesi.

— Kur tu dabū viskiju?

— Ko? — Viņš nesadzirdēja.

— Runā skaļāk, — Pilara paskaidroja. — Pie otras auss. EI Sordo parādīja uz savu veselo ausi un pasmējās.

— Kur tu dabu viskiju? — Roberts Džordens skaļi iesaucās.

— Taisu pats, — EI Sordo atbildēja un ieraudzīja, ka Roberta Džordena roka, ceļot glāzi pie mutes, pēkšņi apstājas pusceļā.

— Nē, — viņš teica, papliķēdams viņam plecu. — Jokoju.

Lagranhā. Vakar dzirdēju — nāk angļu spridzinātājs. Labi, ļoti priecājos. Dabūju viskiju. Garšo?

— Ļoti, — Roberts Džordens teica. — Ļoti labs viskijs.

— Prieks dzirdēt. — Sordo pasmējās. — Atnesu viskiju kopā ar ziņām.

— Ar kādām?

— Liela karaspēka pārvietošanās.

— Kur?

— Segovijā. Lidmašīnas redzēji?

— Jā.

— Slikti, ko?

— Slikti. Un kur īsti notiek ta karaspēka pārvietošanās?

— Daudz ir starp Viljakastinu un Segoviju. Uz Valado-lidas ceļa. Daudz arī starp Viljakastinu un Sanrafaelu. Daudz. Ļoti daudz.

— Ko tu par to domā?

— Vai mēs ko gatavojam?

— Iespējams.

— Viņi zina. Arī gatavojas.

— Ir iespējams.

— Kāpēc nespridzināt tillu šonakt?

— Pavēle.

— Kas pavēl?

— Ģenerālštābs.

— Tā.

— Vai spridzināšanas laikam kāda nozīme? — Pilara vaicāja.

— Ļoti liela.

— Bet ja tur jau ir armija?

— Nosūtīšu Anselmo ar precīzu ziņojumu, kādas īsti karaspēka dajas pārvietojas. Viņš pašlaik novēro ceļu.

— Vai tev kāds pie ceļa stāv? — Sordo vaicāja. Roberts Džordens nezināja, ko E! Sordo ir dzirdējis un

ko ne. Ar šiem kurlajiem nekad neko īsti skaidri nevar saprast.

— Jā, — viņš teica.

— Man arī. Kāpēc nespridzināt tiltu tūlīt?

— Man jāizpilda pavēle.

— Tas man nepatīk, — E1 Sordo sacīja. — Tas man nemaz nepatīk.

— Man arī ne, — Roberts Džordens teica.

E1 Sordo pakratīja galvu un iedzēra malku viskija.

— Kas vajadzīgs no manis?

— Cik vīru tev ir?

— Astoņi.

— Jāpārgriež telefona vadi, jālikvidē postenis pie ceļa meistara majas, jāieņem tā un jāatgriežas pie tilta.

— Nav grūti.

— Norādījumi būs uzrakstīti priekšā.

— Nepūlies. Un Pablo?

— Pārgriezīs telefona vadus šai pusē, likvidēs posteni pie zāģētavas, ieņems to un atgriezīsies pie tilta.

— Un kā atkāpsimies? — Pilara vaicāja. — Mums ir septiņi vīri, divas sievas un pieci zirgi. Un tev? — viņa kliedza E1 Sordo ausī.

— Astoņi vīri un četri zirgi. Faltan caballos, — viņš teica. — Zirgu nepietiks.

— Septiņpadsmit cilvēku un deviņi zirgi, — Pilara teica. — Neskaitot tos, kas vajadzīgi transportam.

Sordo klusēja.

— Vai vairak zirgu nevar dabūt? — Roberts Džordens sauca El Sordo veselajā ausī.

— Gadu karoju — dabūju četrus, — Sordo teica. Viņš parādīja četrus pirkstus. — Nu tu gribi astoņus līdz rītam.

— Ja, — Roberts Džordens teica. — Neaizmirsti, ka tu no šejienes aizej. Un ka tev vairs nevajadzēs uzmanīties. Nebūs par katru soli jādomā. Vai tiešām tu nevari uzbrukt un sadabūt astoņus zirgus?

— Varbūt, — Sordo teica. — Varbūt nevienu. Varbūt vairāk.

— Vai tev ložmetējs ir? — Roberts Džordens jautāja.

Sordo pamāja.

— Kur?

— Augšā, kalnā.

— Kāda tipa?

— Nosaukumu nezinu. Ar diskiem.

— Cik disku?

— Pieci.

— Vai kāds no jums prot ar to rīkoties?

— Es. Mazliet. Šaujam maz. Negribam te trokšņot. Negribam šķiest patronas.

— Vēlāk paskatīšos, — Roberts Džordens teica. — Vai rokas granātas tev ir?

— Daudz.

— Cik patronas uz šauteni?

— Daudz.

— Cik daudz?

— Simt piecdesmit. Varbūt vairāk.

— Un vai cilvēkus var sadabūt vēl?

— Kam tie?

— Vajadzēs ieņemt posteņus un segt tiltu, kamēr es to sagatavošu spridzināšanai. Tam vajadzēs divreiz vairāk viru, nekā mums ir.

— Par posteņu ieņemšanu neraizējies. Cikos?

— Ausmā.

— Neraizējies.

— Derētu vēl kādi divdesmit uzticami vīri, tad man būtu mierīga sirds, — Roberts Džordens teica.

— Uzticamu nav. Gribi neuzticamus?

— Nē. Cik ir uzticamu?

— Kādi četri.

— Kāpēc tik maz?

— Nevar uzticēties.

— Bet ja nu tikai tādus, kas pieturētu zirgus?

— Pieturēt zirgus — vajag ļoti uzticamus.

— Varbūt sanāks kaut vai desmit?

— četri.

— Anselmo man teica, ka šajos kalnos esot pāri par simtu.

— Tie neder.

— Tu teici, ka trīsdesmit, — Roberts Džordens sacīja Pilarai. — Trīsdesmit vairāk vai mazāk uzticamu.

— Un Eliasa puiši? — Pilara iekliedza Sordo ausī. Viņš papurināja galvu.

— Neder.

— Tad tu pat desmit nevari sadabūt? — Roberts Džordens vaicāja.

Sordo paskatījās viņā ar savām nekustīgajām, dzeltenajām acīm un pakratīja galvu.

— četri, — viņš teica, pacēlis četrus pirkstus.

— Un vai tavejie ir uzticami? — Roberts Džordens vaicāja un tūlīt to nožēloja.

Sordo pamāja.

— Dentro de la gravedad. Ja draudētu briesmas, — viņš pasmaidīja. — Būs slikti, ko?

— Varbūt.

— Man vienalga, — Sordo teica vienkārši un bez lielības. — Labāk četri labi nekā daudz sliktu. Šajā karā daudz sliktu un ļoti maz labu. Labo ar katru dienu mazāk. Un Pablo? — Viņš palūkojās Pilarā.

— Tu jau pats zini, — Pilara teica. — Ar katru dienu sliktāk.

Sordo paraustīja plecus.

— Iedzer, — viņš teica Robertam Džordenam. — Es došu savējos un vēl četrus. Kopā divpadsmit, šovakar visu izrunāsim. Man ir sešdesmit stienīšu dinamīta. Vajag?

— Cik procentīgs?

— Nezinu. Parastais dinamīts. Atnesīšu.

— Ar to uzspridzināsim mazo tiltiņu augšā, — Roberts Džordens teica. — Jauki. Tu šovakar atnāksi? Tad atnes to, jā? Pavēle par šo tiltiņu nekas nav teikts, bet jāuzspridzina tas būs.

— Atnākšu. Pēc tam — gādāt zirgus.

— Vai ir kādas izredzes?

— Varbūt. Tagad ēdīsim.

«Nez vai tā viņš runā ar visiem?» Roberts Džordens domāja. «Vai arī iedomājas, ka svešzemnieks viņu tā varēs labāk saprast?»

— Un kur mēs paliksim pēc tam, kad tas būs padarīts? — Pilara iekliedza Sordo ausī.

Viņš paraustīja plecus.

— Tas viss jāsagatavo, — sieviete sacīja.

— Protams, — Sordo pamāja. — Kā citādi?

— Grūts darbs, — Pilara sacīja. — Viss pamatīgi jāapdomā.

— Jā, sieva, — Sordo teica. — Par ko tu raizējies?

— Par visu! — Pilara iekliedzās.

Sordo viņai uzsmaidīja.

— To tu esi iemācījusies no Pablo, — viņš teica.

«Tātad tik aprauti viņš runā vienīgi ar svešzemniekiem,»

Roberts Džordens domāja. «Labi. Ļoti labi, ka beidzot dzirdu viņu runājam parastā cilvēku valodā.»

— Kā tu domā, uz kurieni mums būtu jāiet? — Pilara jautāja.

— Uz kurieni?

— Jā, uz kurieni?

— Vietu ir daudz, — Sordo sacīja. — Daudz. Gredosu zini?

— Tur pārāk daudz (aužu. Tikko šiem būs laika, visas šīs vietas tiks iztīrītas.

— Jā. Bet tā ir liela zeme un ļoti maz apdzīvota.

— Tur būs grūti nokļūt, — Pilara teica.

— Viss ir grūti, — E1 Sordo sacīja. — Uz Gredosu tikpat grūti nokļūt kā uz jebkuru citu vietu. Jāiet naktī. Šeit tagad ir traki bīstami. Taisni brīnums, ka esam te noturējušies tik ilgi. Gredosā ir drošāk.

— Zini, uz kurieni es gribētu iet? — Pilara vaicāja.

— Kur tad? Uz Paramoru? Tas neder.

— Nē, — Pilara teica. — Uz Sjeru de Paramoru ne. Es gribētu iet uz Republiku.

— To var.

— Vai tavējie ietu?

— Jā. Ja es liktu.

— Bet par savējiem es nezinu, — Pilara teica. — Pablo negribēs, kaut gan tur varētu justies drošāk. Viņš ir par vecu, vienīgi ja nu viņu iesauktu rezervē. Čigāns neparko negrib. Par citiem nezinu.

— Šeit tik ilgi nekas nav noticis, ka viņi aizmirsuši visas briesmas, — E1 Sordo sacīja.

— Tās viņiem šorīt atgādināja lidmašīnas, — Roberts Džordens teica. — Bet es domāju, ka Ciredosā varbūt varētu strādāt vēl labāk.

— Kas? — E1 Sordo vaicāja, skatīdamies viņā jau pavisam nekustīgi. Šis jautājums nebūt neskanēja draudzīgi.

— No turienes jūs varēsit uzbrukt vēl labāk, — Roberts Džordens atkārtoja.

— Ak tā, — El Sordo noteica. — Tu Gredosu pazīsti?

— Jā. Tur var darboties uz dzelzceļa maģistrāles. Var spridzināt ceļus, kā mēs darījām dienvidu pusē, Estrama-durā. Tas ir labāk nekā atgriezties Republikas teritorijā, — Roberts Džordens teica. — Tur jūs butu noderīgāki.

Viņā klausoties, abi aizvien vairāk sadrūma. Kad viņš apklusa, Pilara ar El Sordo saskatījās.

— Tad tu Gredosu pazīsti? — Sordo noprasīja. — Patiešām?

— Kā tad, — Roberts Džordens teica.

— Un kur tu gribētu iet?

— Aiz Barko de Avilas. Tur ir labāk nekā šeit. Var uzbrukt šosejai un dzelzceļam starp Beharu un Plasensiju.

— Stipri grūti, — Sordo teica.

— Mēs esam strādājuši uz tā paša ceļa Estremadurā, kur ir daudz bīstamāk, — Roberts Džordens teica.

— Kas tie tādi ir — «mēs»?

— Estramaduras guerrilleros.

— Vai jūsējo ir daudz?

— Ap četrdesmit.

— Un vai tas ar tiem vājajiem nerviem un dīvaino vārdu arī bija no turienes? — Pilara vaicāja.

— Jā.

— Kur viņš ir tagad?

— Nomira, es jau tev teicu.

— Tad arī tu esi no turienes?

— Jā.

— Tu nesaproti, ko es ar to gribu teikt? — Pilara vaicāja.

«Un nu esmu izdarījis kļūdu,» Roberts Džordens attapās. «Esmu pateicis spāniešiem, ka mēs esam izdarījuši kaut ko labāk par viņiem, kad likums nosaka: nekad nerunāt pašiem par saviem varoņdarbiem un nopelniem. Man vajadzēja viņiem paglaimot, bet es sāku norādīt, kas jādara, un tagad viņi abi ir pārskaitušies. Bet neko darīt, vai nu viņi tam tiks pāri vai netiks. Bet Gredosā no viņiem tiešām būtu vairāk labuma nekā šeit. To jau pierāda kaut vai tas, ka šeit viņi neko nav paveikuši kopš tā vilciena spridzināšanas, ko organizēja Kaškins. Tas jau arī nebija nekas sevišķs. Fašisti zaudēja vienu lokomotīvi un dažus desmitus zaldātu, bet šeit viņi visi runā tā, it kā tas šajā karā būtu pats ievērojamākais notikums. Nu, varbūt tagad viņiem būs kauns un viņi tomēr uz Gredosu aizies? Bet var arī būt, ka mani no šejienes padzīs. Nē, sevišķi gaišas tavas izredzes vis nav.»

— Paklausies, Ingles, — Pilara teica. — Kā tev ir ar nerviem?

— Tā nekas, — Roberts Džordens atbildēja. — Okei!

— To es prasu tāpēc, ka tas pēdējais spridzinātājs, ko mums atsūtīja, arī strādāja labi, tikai bija pārak nervozs.

— Mums netrūkst arī nervozu cilvēku, — Roberts Džordens teica.

— Es nesaku, ka viņš bija gļēvulis, viņš turējās braši, — Pilara turpināja. — Bet runaja gan dīvaini, tā savadi, — viņa sāka stāstīt skaļāk. — Vai ne, Santjago, tas pēdējais spridzinātājs, kas bija pie vilciena, runāja tā savādi, ko?

— Algo raro. — Kurlais pamāja, un viņa skatiens pievērsās Roberta Džordena sejai, pie tam acis atgādināja putekļu sūcēja apaļos caurumus. — Si, algo raro, pero bueno.'

— Murio, — Roberts Džordens teica kurlajam tieši ausī. — Viņš ir miris.

— Kā tas notika? — kurlais vaicāja un tagad skatījās uz Roberta Džordena lūpām.

— Es viņu nošāvu, — Roberts Džordens teica. — Viņš bija smagi ievainots un nespēja aiziet, un es viņu nošāvu.

'Jā, diezgan dīvains, bet lāga puisis (sp.).

— Viņš par to vien runāja, — Pilara sacīja. — Kā apmāts.

— Jā. Viņš vienmēr teica, ka tas varot būt nepieciešami, kā apmāts.

— Como fuē?' — kurlais vaicāja. — Vai tas notika pie vilciena?

— Atpakaļceļā, — Roberts Džordens teica. — Pie vilciena mums veicās. Tumsā atgriežoties, mēs uzgrūdāmies fašistu patruļai, un, mums skrienot, viņu ievainoja mugurā; kauli gan nekur nebija skarti, lode iestrēgusi starp lāpstiņām. Viņš nogāja vēl lielu gabalu, bet ievainojums atņēma viņam pēdējos spēkus, un viņš vairs nespēja paiet. Atpalikt negribēja, un es viņu nošāvu.

— Menos mal, — E1 Sordo teica. — Tā arī bija labāk.

— Vai tu esi pārliecināts, ka tavi nervi izturēs? — Pilara jautāja.

— Jā, — Roberts Džordens pamāja. — Par to esmu pilnīgi pārliecināts un domāju, ka jūs darītu prātīgi, ja dotos uz Gredosu, kad darbs pie tilta būs padarīts.

Viņš vēl nebija beidzis, kad sieviete sāka rupji lamāties, un šie lāsti ar šalti gāzās viņam pāri, tāpat kā geizera izvirdums pēkšņi izšļāc uz visām pusēm karstas, baltas putas.

Kurlais pakratīja galvu un, Robertā Džordenā skatīdamies, priecīgi pasmīnēja. Pilara lādējās ilgi, bet viņš tikai kratīja galvu, un Roberts Džordens saprata, ka nu viss būs atkal labi. Beidzot viņa apklusa, pasniedzās pēc ūdens krūzes, paņēma to, iedzēra un teica mierīgi, it kā nekas nebūtu bijis:

— Nemuldi tu par to, kas mums būs jādara vēlāk, Inglēs. Ej atpakaļ uz Republiku un ņem līdzi savu skuķi, bet mūs atstāj tepat, un mēs paši izlemsim, kurā vietā šajos kalnos nosprāgt.

— Dzīvot, — El Sordo teica. — Nomierinies, Pilar.

— Dzīvot un nomirt, — viņa teica. — Es jau nu pārāk labi zinu, kā tas viss beigsies. Tu man patīc, Inglēs, bet labāk gan turi muti un nemāci, kas mums būs jādara, kad tu savu būsi padarījis.

— Tā ir tava darīšana, — Roberts Džordens teica. — Tur es nejaucos.

— Bet tu jau esi iejaucies, — Pilara teica. — Ņem savu apcirpto mauciņu un ej uz Republiku, bet neuzdrīksties aiz- [12]

cirst durvis citiem, kas šeit dzimuši un Republiku mīlēja jau tad, kad tev vēl bija slapjš aiz ausīm.

Viņiem vel runājot, uz taciņas parādījās Marija un šos pēdējos vārdus dzirdēja, jo Pilara, atkal noskaitusies, runāja skali un kliedza uz Robertu Džordenu. Marija sparīgi papurināja galvu un brīdinot padraudēja Robertam Džor-denam ar pirkstu. Redzēdama, ka Roberts Džordens smaidīdams lūkojas meitenē, Pilara pagriezās un teica:

— Jā, es sacīju «maucina». Varat abi braukt uz Valen-siju, bet mēs.nīksim Gredosā un rīsim kazu spiras.

— Ja tu tā vēlies, Pilar, lai tad es esmu mauka, — Marija teica. — Ja tu to saki, tad tas tā ir. Tikai nomierinies. Kas tev kait?

— Nekas, — Pilara teica un apsēdās uz sola; nu viņa bija mierīga, negantās dusmas bija pārgājušas. — Es nemaz tevi par tādu neturu. Bet man tā gribas uz Republiku!

— Mēs dosimies turp visi kopā, — Marija teica.

— Skaidrs, — Roberts Džordens sacīja. — Ja jau tev Gredosa ta nepatīk.

Sordo viņam uzsmaidīja.

— Nu, redzēsim, — Pilara jau pavisam rāmi teica. — Iedod man glāzi šā brīnišķā dzēriena. Dusmās esmu izbļāvusi rīkli. Redzēsim. Paskatīsimies, kas būs.

— Redzi, biedri, — E1 Sordo paskaidroja. — Pats grūtākais tas, ka tam jānotiek rio rīta. — Nu viņš vairs nerunāja tik aprauti un mierīgi lūkojās Robertam Džordenam acīs — ne caururbjoši un ne aizdomīgi, un arī ne ar to veca karotāja vienaldzīgo pārākumu, kāds viņa acīs šad tad pazibēja agrāk. — Es tavu plānu saprotu un zinu, ka jālikvidē posteņi un pēc tam jāsedz tilts, kamēr tu darīsi savu. To visu es saprotu ļoti labi. Tas būtu viegli izdarāms pirms ausmas vai krēslā.

— Jā. Aizskrien vēl mirklīti, jā? — viņš sacīja Marijai, viņā neskatīdamies.

Marija aizgāja tik tālu, lai nevarētu dzirdēt viņus runājam, un apsēdās, rokām ceļgalus aptvērusi.

— Redzi, — Sordo teica. — To izdarīt nav grūti. Bet pēc tam vēlāk aiziet un tikt no šejienes ārā dienas gaismā — tas jau ir pavisam nopietni.

— Pareizi, — Roberts Džordens teica. — Esmu par to domājis. Arī man būs jāaiziet dienas gaismā.

— Bet tu esi viens pats, — El Sordo teica. — Mūsējo ir daudz.

— Var arī atgriezties nometnē un aiziet no turienes

tumsā, — Pilara teica, pielikdama glāzi pie lūpām un pēc tam atkal atņemdama nost.

— Arī tas ir ārkārtīgi bīstami, — E1 Sordo teica. — Varbūt pat vēl bīstamāk.

— Varu iedomāties, — Roberts Džordens teica.

— Uzspridzināt tiltu naktī būtu vie*g!āk, — E1 Sordo turpināja. — Bet, ja tev ir noteikts darīt to dienā, tad tam darbam var būt nopietnas sekas.

— To es zinu.

— Un naktī tu to nekādi nevari darīt?

— Par to mani nošautu.

— Ja tu to darīsi dienā, tad var iznākt, ka nošaus mūs visus.

— Man pašam tas nav tik svarīgi, jo tilts jau tad būs saspridzināts, — Roberts Džordens teica. — Bet nu es tevi saprotu. Dienā jūs nevarat sagatavot atkāpšanos?

— Protams, ja vajadzēs, mēs to varēsim, — E1 Sordo teica. — Es tikai gribu, lai tu saproti, par ko cilvēki raizējas un kāpēc dusmojas. Tu par aiziešanu uz Gredosu runā tā, it ka tas būtu kāds militārs manevrs. Ja mēs nokļūsim Gre-dosā, tad tas būs īsts brīnums.

Roberts Džordens klusēja.

— Paklausies, — kurlais teica. — Es šodien daudz runāju. Bet tas tāpēc, lai rnēs labāk varam saprasties. Mēs arī šeit dzīvojam, tikai pateicoties brīnumam. Pateicoties fašistu slinkumam un muļķībai, bet gan jau šie attapsies. Mes, saprotams, esam ārkārtīgi piesardzīgi un šajos kalnos nevienu neaiztiekam.

— Zinu.

— Bet, tiklīdz ar tiltu būsim galā, mums būs jāaiziet. Un labi jāpadomā, kā mēs aiziesim.

— Skaidrs.

— Tad tagad ieēdīsim, — E1 Sordo teica. — Esmu runājis pārāk daudz.

— Nekad neesmu dzirdējusi tevi tik daudz runājam, — Pilara teica. — Vai tas būtu no šitā? — Viņa pacēla glāzi.

— Nē, — E1 Sordo pakratīja galvu. — No viskija ne. Tas ir no tā, ka man vēl nekad nav bijis tik daudz ko teikt.

— Esmu novērtējis tavu palīdzību un uzticību Republikai, — Roberts Džordens teica. — Esmu novērtējis grūtības, ko sagādā tilta spridzināšana noteiktā stundā.

— Par to nerunāsim, — E1 Sordo atteica. — Tāpēc jau esam šeit, lai darītu visu, kas iespējams. Bet vienkārši tas nav.

— Uz papīra viss izskatās pavisam vienkārši, — Roberts Džordens pasmīnēja. — Uz papīra tilts uziet gaisā tieši tai brīdī, kad sākas uzbrukums, lai atgrieztu ceļu aiz tilta. Ļoti vienkārši!

— Viņi gan varēja ļaut mums arī izdarīt kaut ko uz papīra, — El Sordo teica. — Gan padomāt, gan izpildīt — visu uz papīra.

— Papīrs panes visu, — Roberts Džordens nocitēja.

— Un daudzreiz noder, — Pilara sacīja. — Es muy util.' Man patiktu tās tavas pavēles izlietot šai vajadzībai.

— Arī man, — Roberts Džordens sacīja. — Bet tā mēs karā nekad neuzvarēsim.

— Nē, — sieviete sacīja. — Laikam jau ne. Bet vai tu zini, kas man vēl patiktu?

— Iet uz Republiku, — El Sordo teica. Pilarai runājot, viņš piebāza savu veselo ausi viņai pie mutes. — Ya irās, mujer.[13] [14] Uzvarēsim karā, tad Republika būs visur.

— Labi, — Pilara teica. — Un tagad, dieva dēļ, dod kaut ko ēdamu!

DIVPADSMITĀ NODAĻA

Paēduši viņi atstāja El Sordo nometni un devās pa taku atpakaļ. E! Sordo pavadīja viņus līdz apakšējam postenim.

— Salud, — viņš teica. — Līdz vakaram!

— Salud, camarada! — Roberts Džordens atsaucās, un viņi visi tris sāka iet projām pa taku, bet kurlais stāvēja un nolūkojās pakaļ. Marija atskatījās un pavicināja ar roku, un El Sordo atbildēja, īsi paraudams roku uz augšu, kā tas spāniešiem pieņemts, it kā atvairītu ko nevajadzīgu, bet šāds žests nemaz nelīdzinājās sveicienam. Arī ēdot viņš nebija pat atpogājis aitādas kažociņu, tomēr izturējās sevišķi pieklājīgi, vērīgi pielieca galvu, lai labāk sadzirdētu, un, atkal sākdams runāt aprauti, izprašņāja Robertu Džor-denu par apstākļiem Republikā; taču bija skaidri redzams, ka viņš grib iespējami drīzāk no ciemiņiem atbrīvoties.

Kad viņi gāja projām, Pilara vaicāja:

— Nu, Santjago?

— Nu, tā, sieva, — kurlais teica. — Viss kārtībā! Būs vien jāpalauza galva.

— Man arī, — Pilara atbildēja, un visu laiku, kāpjot lejup pa mežainās nogāzes stāvo taciņu, kur iešana bija viegla un patīkama, ne ta, kā augšā kāpjot, viņa klusēja. Klusēja arī Marija un Roberts Džordens, un visi trīs ātri pārgāja pāri mežainajai nogāzei, kur taka atkal sāka vīties kalnā, uzkāpa augšā un iznāca kalnu pļavā.

Maija pēcpusdienas saule bija karsti, un, uzkāpusi pusceļu šai pēdēja stavajā nogāzē, sieviete apstājās. Roberts Džordens arī apstājās un atskatījies ieraudzīja, ka viņai nosvīdusi piere. Pilaras brūnā seja bija dzeltenīgi bāla, bet zem acīm ēnojās tumši loki.

— Atpūtīsimies drusku, — viņš sacīja. — Mēs ejam par ātru.

— Nē, — viņa teica. — Iesim vien tālāk.

— Atpūties, Pil ar, — Marija sacīja. — Tu izskaties pārgurusi.

— Turi tu muti, — sieviete teica. — Tavu padomu neviens neprasa!

Viņa sāka atkal kāpt kalnā, bet, augšā tikusi, smagi elsa, un seja viņai bija nosvīdusi, un nu jau bija skaidri redzams, ka viņa patiešām ir nobālusi.

— Apsēdies taču, Piiar! — Marija teica. — Nu, lūdzu, ludzu, pasēdi!

— Labi.

Visi trīs apsēdās zem priedes pretim pļavai, kuras viņā malā kalnu virsotnes šķita slejarnies āra tieši no ieplakas, un uz šim virsotnēm pēcpusdienas saulē balti mirdzēja

sniegs.

— Tīrais draņķis tas sniegs, bet cik skaisti izskatās, — Pilara sacīja. — Tāds māneklis vien ir. — Viņa pievērsās Marijai.'— Neņem (aunā, ka tevi nolamāju, guapa. Pati nesaprotu, kāds velns mani šodien dīda. Man slikts raksturs.

— Man vienalga, ko tu dusmās saki, — Marija teica. — Un tu jau bieži esi dusmīga.

— Nē, tas ir ļaunāk par dusmām, — Pilara atteica, skatīdamās pāri pļavai uz kalnu virsotnēm.

— Tu neesi vesela, — Marija teica.

— Arī tāpēc ne, — Pilara pakratīja galvu. — Panāc šurp, guapa, liec galvu man klēpī.

Marija pievirzījās viņai tuvāk, salieca rokas tā, it kā gatavodamās gulties bez pagalvja, un apgūlās, galvu uz ro-

kām noliekusi. Tad smaidīdama pavērsa seju pretī Pilarai, bet sieviete lūkojās pāri pļavai, uz kalniem. Lejup neskatīdamās, viņa glāstija meitenei galvu, tad pārvilka ar strupo pirkstu viņai pār pieri, apkārt ausij un zemāk, kur uz skausta auga mati.

— Tūlīt es tev viņu atdošu, Inglès, — Pilara sacīja.

Roberts Džordens sēdēja viņai aiz muguras.

— Tā nerunā, — Marija teica.

— Jā, lai jau viņš tevi ņem, — Pilara teica, viņos neskatīdamās. — Tu man nekad neesi bijusi vajadzīga. Bet es esmu greizsirdīga.

— Pilar, nerunā tā!

— Lai viņš tevi ņem! — Pilara sacīja un apvilka ar pirkstu meitenei ap auss ļipiņu. — Bet es esmu ļoti greizsirdīga.

— Bet, Pilar, — Marija teica. — Tu taču pati man paskaidroji, ka starp mums nekā tāda nav.

— Kaut kas tāds ir vienmēr, — sieviete sacīja. — Vienmēr ir kaut kas tāds, kam nevajadzētu būt. Bet man nav. Nudien. Gribu, lai tu esi laimīga, vairāk neko.

Marija klusēja, cenzdamās galvu turēt viegli.

— Paklausies, guapa, — Pilara teica, (audama pirkstam izklaidīgi slīdēt gar meitenes vaigu. — Paklausies, guapa, es tevi mīlu, bet lai viņš tevi ņem, es jau neesmu nekāda tortillera', bet sieviete, kas radīta vīriešiem. Tas tā ir. Bet šobrīd, gaišā dienas laikā, man tīk pateikt, ka es tevi mīlu.

— Es tevi arī mīlu.

— Què va! Nerunā nu blēņas! Tu pat nesaproti, ko es saku.

— Saprotu gan.

— Que va, tu jau nu saproti! Tu esi piemērota šim anglim. Tas uzreiz ir redzams, un tā tam arī jābūt. Un es tam piekrītu. Nekam citam es nepiekristu. Ar muļķībām es nenoņemos. Saku tev skaidru patiesību. Bet patiesību tev teiks tikai retais un sievietes nekad. Es esmu greizsirdīga un tā arī saku, un tā nu tas ir. Un to es tev pasaku skaidri un gaiši.

— Labāk nesaki vis, — Marija teica. — Nevajag tā runāt, Pilar.

— Por que,[15] [16] nesaki vis, — Pilara atteica, vēl joprojām viņos neskatīdamās. — Teikšu tikmēr, kamēr man apniks par to runāt. Un šis brīdis jau ir klāt. — Tagad viņa palūkojās meitenē. — Vairak par to nerunāšu, saproti?

— Pilar, nerunā tā!

— Tu esi jauks, mazs trusītis, — Pilara teica. — Cel nu galvu augšā. Tagad tās muļķības ir pāri.

— Tās nemaz nebija muļķības, — Marija teica. — Un manai galvai te ir ļoti labi.

— Nē. Celies nu augšā, — Pilara teica, palikusi savas lielās rokas meitenei zem galvas un to paceldama. — Un tu, Inglēs? — viņa jautāja, vēl aizvien turēdama meitenes galvu un skatīdamās pāri uz kalniem, — vai tev kaķis mēli aprijis, vai?

— Kaķis ne, — Roberts Džordens teica.

— Kāds zvērs tad? — Viņa ļāva noslīgt meitenes galvai no saviem ceļgaliem.

— Zvērs ne, — Roberts Džordens teica.

— Tad jau tu pats to būsi norijis, ko?

— Laikam gan, — Roberts Džordens teica.

— Un vai garšoja? — Tagad Pilara smīnēdama pievērsās viņam.

— Ne visai.

— Tā jau es domāju. Tā jau domāju, ka ne visai. Bet nu es tev atdodu tavu Trusīti. Nemaz negribēju tev viņu atņemt. Viņai tas vārds piestāv. Dzirdēju, ka šorīt tu viņu tā sauci.

Roberts Džordens juta, ka nosarkst.

— Tu esi ļoti cieta sieviete, — viņš teica.

— Nē, — Pilara sacīja. — Tikai pārāk vienkārša un tāpēc grūti izprotama. Vai tu arī esi grūti izprotams, Inglēs?

— Nē. Lai gan pārāk vienkāršs arī es neesmu.

— Tu man patīc, Inglēs, — Pilara sacīja. Tad pasmaidīja, noliecās uz priekšu un smaidot pakratīja galvu. — Ja es varētu atņemt tev Trusīti vai Trusītim tevi!

— To tu nevari.

— Zinu, — Pilara sacīja un atkal pasmaidīja. — Un es jau nemaz to negribu. Bet, ja būtu jauna, tad gan atņemtu.

— To es ticu.

— Tici?

— Protams, — Roberts Džordens teica. — Bet tas ir muļķīgas runas.

— Tu nemaz tāda neesi, — Marija sacīja.

— Šodien esmu pārvērtusies, — Pilara teica. — Esmu pavisam citāda nekā parasti. Tas tavs tilts man sagāda galvas sāpes, Inglēs.

— Varam to pārdēvēt par Galvassāpju tiltu, — Roberts

Džordens teica. — Bet es iegāzīšu to aizā kā salauztu putnu būri.

— Labi, —Pilara sacīja. — Runā vien tālāk tādā pašā garā.

— Sašķaidīšu kā nomizotu banānu.

— Es tagad ēstu banānu, — Pilara teica. — Tālāk, In-glés. Parunā vēl tikpat augstā stilā.

— Nav vajadzīgs, — Roberts Džordens teica. — Iesim uz nometni.

— Tavs darbs, — Pilara sacīja, — nekur jau tas nepaliks. Es taču apsolīju atstāt jūs abus divatā.

— Nē. Man vēl daudz darba.

— Arī tas ir darbs un daudz laika neprasīs.

— Stāvi klusu, Pilar, — Marija teica. — Tu runā rupji.

— Es arī esmu rupja, — Pilara sacīja. — Bet varu but arī smalka. Soy rnuy delicada. Atstāšu jūs divatā. Un tās runas par greizsirdību ir blēņas. Biju noskaitusies uz Ho-akinu tāpēc, ka viņa acīs redzeju, cik esmu neglīta. Un greizsirdīga es neesmu, tikai apskaužu tevi par taviem deviņpadsmit gadiem. Bet tāda skaudība drīz pāriet. Vienmēr jau tev deviņpadsmit nebūs. Un nu es iešu.

Viņa pieceļas un, vienu roku sānos iespiedusi, paskatījās Robertā Džordenā, kas arī piecēlās. Marija sēdēja zem koka, galvu zemu noliekusi.

— Iesim uz nometni visi kopā, — Roberts Džordens teica. — Tā būs labāk, mums vēl daudz darba.

Pilara pamāja uz Marijas pusi. Meitene sēdēja, galvu noliekusi, un klusēja. Tad Pilara pasmaidīja, gandrīz nemanāmi paraustīja plecus un jautāja:

— Ceļu zināsi?

— Es zinu, — Marija, galvu nepaceldama, atsaucās.

— Pues me voy, — Pilara teica. — Tad es eju. Mēs sagatavosim tev kaut ko garšīgu, Inglcs!

Un viņa sāka iet projām pa viršiem uz strauta pusi, kas cauri pļavai plūda nometnes virzienā.

— Pagaidi! — Roberts Džordens iesaucās. — Būs labāk, ja iesim visi kopā!

Marija sēdēja un klusēja.

Pilara neatskatījās.

— Que va, kopā, — viņa teica. — Gan jau nometnē redzēsimies.

Roberts Džordens nolūkojās viņai pakaļ.

— Vai tik viņa nav slima? — Viņš jautāja Marijai. — Pirmīt izskatījās pavisam bāla.

— Lai viņa iet, — Marija teica, vēl vienmēr galvu noliekusi.

— Man laikam tomēr vajadzēja iet viņai līdzi.

— Lai iet, — Marija sacīja. — Lai taču viņa iet!

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

Viņi gāja pa viršiem noaugušu kalnu pļavu, un Roberts Džordens juta viršus glaužamies pie kājām, juta sev pie gurna revolvera smagmi ādas makstī, un viņa seju sildīja saule, un muguru glāstīja kalngalu aukstā vēja dvesma, un savā plaukstā, cieši satvertu, viņš juta meitenes stipro un spēcīgo roku, ko aptvēra viņa pirksti. No šīs plaukstas, ko aptvēra viņa plauksta, no viņu kopā savītajiem pirkstiem un no kopā sakļautajām roku locītavām viņa rokā iestrāvoja it kā svaigums, kas plūda no viņas pirkstiem un plaukstas, iestrāvoja ka pirmā vēsmas elpa, kas atplūst no jūras, tikko manāmi sakrokojot ūdens virsmu, tik viegli, kā lūpām pārslīd pūciņa, tik viegli kā krītoša lapa bezvēja dienā, tik viegli, ka vajadzētu tikai saskarties pirkstiem, lai to sajustu, un nu šī plūsma pastiprinājās, kļuva tik nerimtīga un neatlaidīga, tik sāpīga un spēcīga, pirkstiem kopā savijoties un plaukstām un roku locītavām cieši sakļaujoties, ka likās — pa roku augšup aizplūst strāva un pieplūdina visu viņa augumu ar smeldzošām alkām. Saule spīdēja viņas zeltainbrūnajā, jaunaja, daiļajā seja un zeltainbrūnganajos matos, kas viļņoja kā kviešu lauks, tā apmirdzēja kakla izliekumu, un viņš atlieca viņas galvu, piekļāva viņu sev klāt un skūpstīja. Viņa notrīsēja, viņš piekļava sev cieši klāt visu viņas augumu, sajuta mazās un stingrās krūtis pie savējām cauri abam zaļgaiijjelē-kajām blūzēm, un, atpogājis viņas blūzei pogas, viņš noliecās un skūpstīja viņu, un meitene stāvēja un, galvu atliekusi, viņa rokās iekļauta, trīsēja. Tad viņas zods pieskārās viņa galvai, un viņš tūlīt juta, ka viņas rokas satver viņa galvu un viegli pieglauž savējai. Viņš saslējās un, ar abām rokām meiteni apskāvis, cieši sev piekļuvis, satvēra viņu tik stingri, ka pacēla no zemes, un juta viņu trīsam, viņas lūpas piekļāvās viņa kaklam, viņš noguldīja viņu zemē un teica:

— Marija, mana Marija.

Tad viņš jautāja:

— Kur mēs iesim?

Viņa neteica neko, bet viņas pirksti ieslīdēja viņam aiz krekla, un viņš juta, ka viņa attaisa krekla pogas, un viņa teica:

— Es arī gribu tevi skūpstīt.

— Nē, Trusīt.

— Jā, jā! Visu tāpat kā tu!

— Nē. Tā nemēdz būt.

— Nu, lai... lai!...

Un tad bija tikai sabirzušu viršu smarža un salauzīti stiebri viņai zem galvas, saules spozme uz aizvērtajiem plakstiem, un viņarn šķita, ka līdz mūža galam paliks atmiņā šā kakla izliekums, viršos atliektā galva un lūpas, kas viegli kustējās; viņas acis pret sauli bija cieši aizvērtas un skropstas drebēja, un šis acis bija aizvērtas, lai neredzētu sauli, lai neredzētu neko, un nu pasaule viņai šķita sarkana, spilgti zellainsarta no saules uz aizvērtajiem plakstiem, un šai krāsā bija viss — piepildījums, iegūšana, prieks, viss tikai šai krāsā, visu apžilbināja tikai šī vien-vienīgā krāsa. Bet viņam tas bija ceļš tumsā, kas aizveda nebūtībā un tikai nebūtībā, arvien dziļāka nebūtībā vel un vēl, uz laiku laikiem un mūžīgā nebūtībā, kur viņš iegrima, smagi uz elkoņiem balstīdamies, iegrima tumsā, nekad nebeidzamā mūžīgā nebūtībā uz laiku laikiem, un viņus abus apņēma šīs nebūtības lielais klusums, laiks apstajas, un viņš juta, ka viņiem apakšā sašūpojās zeme un arī aizslīdēja šaja nebūtībā.

Un tad viņš gulēja uz sāniem, seju dziļi viršos iespiedis, un elpoja viršu smaržu, un tiem cauri plūda zāļu, zemes un saules smaržas, un virši glaudās pie viņa kailajiem pleciem un locekļiem, bet meitene gulēja viņam pretim vēl vienmēr aizvērtām acīm, tad atvēra tās un pasmaidīja, un viņš pavisam saguris un kā no liela draudzīga tāluma teica:

— Nu, Trusīt?

Un viņa pasmaidīja un tepat tuvumā sacīja:

— Nu, manu Inglēs?

— Es neesmu Inglēs, — viņš slinki atteica.

— Ak, jā, esi gan! Tu esi mans Inglēs. — Un, tuvāk pieliekusies, meitene saņēma viņu aiz abām ausīm un noskūpstīja uz pieres.

— Nu, kā tagad ir? — viņa teica. — Vai tagad es skūpstu tevi labāk?

Tad viņi abi gāja projām gar strautu un viņš sacīja:

— Marij, es mīlu tevi, tu esi tik mīļa, tik brīnišķīga un tik

skaista, un, kad mēs esam kopā, man ir tāda sajūta, ka es varētu nomirt, tevi mīlēdams.

— Ai, es nomirstu ik reizes! — viņa teica. — Tu ne?

— Nē. Gandrīz. Bet vai tu juti, ka zeme aizslīdēja nebūtība?

— Ja. Tad, kad nomiru. Lūdzu, apskauj mani!

— Nē, es jau turu tavu roku. Ar to man pietiek.

Viņš paskatījās meitenē, tad pāri pļavai, kur medīja vanags; tagad virs kalniem slīdēja lieli pēcpusdienas mākoņi.

— Un ar citām tev tā riav bijis? — Marija vaicāja, viņiem rokrokā ejot.

— Nē. Nekad.

— Vai tu esi mīlējis daudzas?

— Dažas esmu. Bet ne tā kā tevi.

— Un ar viņārn tā nebija? Tiešām?

— Bija patīkami, bet ne tā.

— Un zeme aizslīdēja nebūtībā. Vai agrāk tā nekad ne-aizslīdēja?

— Nē. It nekad.

— Ai, — viņa sacīja. — Un mums atliek tikai viena diena!

Viņš klusēja.

— Bet nu mums tas tomēr bija, — Marija teica. — Un vai es tev patīku? Jā? Velak es izskatīšos labāk.

— Tu jau tagad esi ļoti skaista.

— Neesmu vis. Bet paglāsti man galvu.

Viņš glāstīja un juta, kā apcirptie, mīkstie mati pieglausti atkal saslējās starp viņa pirkstiem, un viņš uzlika abas rokas viņai uz galvas, pagrieza viņas seju pret sevi un skūpstīja viņu.

— Man ļoti patīk skūpstīties, — viņa teica. — Es tikai vēl lāgā neprotu.

— Tev nemaz tas nav vajadzīgs.

— Nē, ir gan. Ja esmu tava sieva, tad man visādi tev jāpatīk.

— Tu jau tāpat man patīc. Vairāk nemaz nav iespējams. Nekas negrozītos, ja tu man patiktu vēl vairāk.

— Bet gan tu redzēsi, — viņa bezgala aplaimota sacīja. — Tagad tev jāsmejas par maniem matiem, jo tie ir tik jocīgi. Taču mati ataug ik dienas. Drīz būs atkal gari, un tad es vairs neizskatīšos tik nesmuka un tu varbūt mani iemīlēsi vēl vairāk.

— Tev ir skaists augums, — viņš teica. — Visskaistākais pasaulē.

— Tas ir tikai jauns un slaids.

— Nē. Skaistam augumam piemīt īpaša burvība. Nezinu, kāpēc dažam tas ir, bet dažam nav. Tev ir.

— Šis augums pieder tev.

— Nē.

— Jā. Tev un tikai tev uz visiem laikiem un tikai tev vienīgam. Bet ar to vel par maz. Es iemācīšos par tevi labi rūpēties. Tikai tu saki man taisnību. Vai agrāk zeme nekad neaizslīdēja?

— It nekad, — viņš atbildēja, un tā tas bija.

— Nu es esmu laimīga. Nu es patiešām esmu laimīga. Bet vai tagad tu domā vēl arī par ko citu?

— Jā. Par savu darbu.

— Ja mums butu zirgi, — Marija sacīja. — Tad es savā laimē vēlētos būt laba zirga mugurā, lai mēs abi viens otram līdzās varētu traukties uz priekšu arvien ātrāk un ātrāk, lai nekad nepaskrietu savai laimei garām.

— Tavu laimi rnēs varētu panākt lidmašīnā, — viņš izklaidīgi sacīja.

— Un lidot arvien augstāk un augstāk debesīs kā tie mazie iznīcinātāji, kas tā spīd saulē, — viņa teica. — Un mest cilpas un kūleņus. Que bueno\ — viņa iesmējās. — Mana laime to pat nepamanītu!

— Tavai laimei stipra veselība, — viņš teica, gandrīz neklausīdamies, ko viņa runā.

Nu jau viņš bija tālu projām no šejienes. Viņš gan soļoja viņai līdzās, taču domāja par tiltu, un viss šķita tik skaidrs un saprotams kā fotokameras objektīvā. Viņš redzēja abus posteņus, kur Anselmo ar čigānu vēroja ceļu. Viņš redzēja ceļu tukšu un redzēja pa to virzāmies karaspēku. Redzēja, kur novietos abus rokas ložmetējus, lai tie stāvētu apšaudei vispiemērotākajā vietā, bet kas ar tiem šaus? «Kad beigsies, tad es, bet kas šaus sākumā?» viņš domāja, kā izvietos dinamītu, nostiprinās un savienos vadus, izvilks auklas, saāķēs, kur vajadzīgs, un atgriezīsies tur, kur būs atstāta vecā detonatora kaste, un pēc tam sāka domāt par visu citu, kas varētu atgadītes un traucēt. «Beidz jel!» viņš pats sev uzsauca. «Nupat tu mīlinājies ar šo meiteni, un tagad tev galva ir skaidra, pilnīgi skaidra, un tu jau sāc uztraukties. Viens ir — domāt par to, kas tev jādara, un pavisam kaut kas cits — uztraukties. Neuztraucies! Tev nav ko uztraukties. Tu zini visu, kas tev varbūt būs jādara, un zini arī, kas varētu notikt. Protams, tas var notikt!»

Tu biji ar mieru to uzņemties, jo zini taču, par ko cīnies. Tu cīnies tieši par to, ko dari, kas tev jādara, jau tikai tāpēc vien, ka ir izredzes uzvarēt. Un, ja grib, lai veicas, viņš tagad ir spiests izmantot šos cilvēkus, kas viņam patīk, tāpat kā izmanto kareivjus, pret kuriem vispār nav nekādu jūtu. Laikam jau Pablo ir gudrāks par visiem. Viņš uzreiz saprata, kas un kā. Pilara sākumā gan piekrita, bet nu jau arī viņa sāk apjēgt, ko tas īstenība nozīmē, un šīs domas sāk viņu ietekmēt. Sordo uzreiz visu saprata un darīs, kas vajadzīgs, bet viņam tas nepatīk tāpat kā tev, Robert Džorden.

Tātad tu saki, ka nebaidies par to, kas varētu notikt ar tevi pašu, bet gan par to, kas notiks ar šo sievieti, meiteni un visiem pārējiem. Nu labi. Bet kas ar viņiem būtu noticis, ja tu nebūtu šeit ieradies? Kas notika ar viņiem, un kā tie dzīvoja pirms tavas ierašanās? Nē, tā nevajag domāt! Tu par viņiem neesi atbildīgs, varbūt vienīgi par to, kā viņi veiks savu darbu. Tu jau pavēles neizdod. Tās izdod Golcs. Un kas ir Golcs? Labs ģenerālis. Labākais, kādam tu jebkad esi bijis pakļauts. Bet vai cilvēkam ir jāizpilda neizpildāmas pavēles, apzinoties, pie kā tās novedis? Pat tad, ja tās izdod Golcs, kas pārstāv ne vien armiju, bet arī partiju? Jā. Ir jāizpilda, jo, tikai izpildot pavēles, var pārliecināties, ka tās nav izpildāmas. Kā tad tu zini, ka šo nevar izpildīt, ja vēl neesi mēģinājis? Ja jau katrs, pavēli saņemot, teiks, ka tā nav izpildāma, kas tad būs? Kas ar mums visiem notiks, ja mēs, pavēli saņemot, ik reizes pateiksim: nav izpildāma!?

Viņš bija redzējis pietiekami daudz komandieru, kuriem visas pavēles likās neizpildāmas. Tas pats cūka Gomess no Estremaduras. Viņš bija redzējis pietiekami daudz uzbrukumu, kuros flangi necentās uzbrukt tāpēc, ka tas nebija iespējams. Nē, viņš jau nu gan pavēles izpildis, nelaime tikai tā, ka tev patīk cilvēki, ar kuriem kopā jāstrādā.

Partizāna darbs vienmēr ir bīstams un nes nelaimi tiem, kas strādā ar tevi kopā, un divkārt bīstams tas ir tiem, kas dod tev pajumti un palīdz. Bet kāpēc šis darbs jādara? Tāpēc, lai galu galā izbeigtos visas briesmas un lai šai zemē visiem būtu labak dzīvot. Tā tas ir, lai gan izklausās pēc ābeces gudrības.

Ja Republika zaudēs, tad tiem, kas par to cīnījās, Spānijā vairs nebūs dzīves. Bet varbūt būs? Nē, viņš zināja, ka nebūs, jo bija redzējis pietiekami tajos apvidos, ko fašisti jau ieņēmuši.

Pablo ir cūka, bet visi pārējie lieliski, un vai nav nodevība iejaukt viņus šai pasākuma? Varbūt. Bet, ja to nedarīs, tad pēc nedēļas šajos kalnos ieradīsies divi kavalēristu eskadroni un iznīcinās viņu nometni.

Nē. Nekas nebūs iegūts arī tad, ja viņus liks mierā. Būtu tikai respektēts princips, ka ikviens dzīvo katrs par sgvi un otra dzīvē nejaucas. Tātad tu atzīsti šo principu vai neatzīsti? Jā, atzīstu. Bet kā tad ar plānoto sabiedrību un visu pārējo? Ar to lai nodarbojas citi. Viņam pēc šī darba būs kas cits darāms. Viņš cīnās šai karā tāpēc, ka tas sācies zemē, kuru viņš mīl, un tāpēc, ka tic Republikai un zina: ja Republiku sakaus, tad visiem tiem, kas Republikai ticēja, dzīve kļūs neizturama. Kara laikā viņš ir pakļāvies komunistu disciplīnai. Šeit, Spānijā, komunistiem bija vislabākā disciplīna un visveselīgākā un sapratīgākā kara vadības prasme. Viņš atzina šo viņu disciplīnu, kamēr risinājās karš, tāpēc ka karā šī bija vienīgā partija, kuras programmu un disciplīnu viņš cienīja.

Kāda tad ir viņa politiskā pārliecība? Pašlaik viņam tādas nemaz nav. Bet to nevienam nedrīkst teikt. Pat domāt tā nedrīkst. Bet ko tu darīsi pēc kara? Atgriezīšos dzimtenē un pelnīšu dienišķo maizi, mācīšu atkal spāņu valodu tāpat ka agrāk un uzrakstīšu patiesu grāmatu. Katrā ziņā. Un tas nemaz nebūs tik grūti.

Par politiku derētu aprunāties ar Pablo. Interesanti, kāda bijusi viņa politiskā attīstība. Laikam jau klasiskais pagrieziens no labās uz kreiso; vecā Lerū gara. Pablo ir daudz kopīga ar Lerū. Prieto nebija labāks. Pablo un Prieto abi tic galīgajai uzvarai. Visiem viņiem ir zirgu zagļu politika. Viņš ticēja Republikai kā valsts pārvaldes formai, bet Republikai vajadzēs padzīt šo zirgu zagļu bandu, kas dumpja sākumā noveda Republiku strupceļā. Vai bija vēl kāda tauta, kuras vadoņi bulu tik lieli viņas ienaidnieki?

Tautas ienaidnieki. Izteiciens, ko viņam gan nevajadzētu lietot. Bieži lietots izteiciens, no kura jāvairās. Lūk, ko bija izdarījusi kopā ar Mariju pavadītā nakts. Savā politikā viņš jau bija kļuvis tikpat liekulīgs un aprobežots kā stūrgalvīgs baptists, un tādi vārdiņi kā «tautas ienaidnieks» viņam nāca prātā bez jebkādās kritiskas attieksmes pret šiem vārdiem. Parastie revolucionāri patriotiskie clich'es.

Viņa prāts bija pieradis uztvert šos vārdus un pielietot nekritizējot. Protams, sava patiesība jau tajos bija, taču tie pārāk viegli gadījās uz meles, tāpēc iznāca pateikt nevietā. Un kopš pagājušās nakts un šīs pēcpusdienas viņš to

sajuta daudz asāk un skaidrāk. Fanātisms ir dīvaina parādība. Fanātiķim jābūt pilnīgi pārliecinātam par savu taisnību, un nekas šo pārliecību tā nenostiprina kā atturēšanās. Atturēšanās ir pats labākais līdzeklis pret ķecerību.

Nez vai šī tēze izturētu kritiku, ja viņš tajā pamatīgi iedziļinātos? Varbūt tāpēc komunisti vienmēr uzbrūk bohē-mistiem. Nost ar bohēmu, šo Majakovska grēku!

Bet Majakovskis tagad atkal tiek pieskaitīts svētajiem. Tāpēc ka viņš ir miris.Tu pats arī drīz būsi miris. Bet beidz jel domāt tādā garā. Domā labāk par Mariju.

Marija viņa fanātismam bija labs pārbaudījums. Viņa apņēmību tā pagaidām gan neietekmēja, toties tagad viņam traki negribējās mirt. Viņš ar prieku bija gatavs atteikties no varoņa vai mocekļa nāves. Viņš nebūt nevēlējās atkārtot Termopilas, nedz tēlot Horāciju ne pie šī, ne kāda cita tilta un nevēlējās sacensties arī ar holandiešu zēnu, kurš ar pirkstu bija aizbāzis caurumu dambī. Nē! Viņš tikai vēlējās iespējami ilgāk padzīvot kopā ar Mariju. Tas bija pats vienkāršākais izskaidrojums visām šīm sajūtām. Viņam gribējās padzīvot kopā ar Mariju ļoti, ļoti ilgi.

Viņš gari neticēja, ka viņam vispār vēl kaut kas būs ļoti, ļoti ilgi, bet, ja būtu, tad viņš vēlētos palikt kopā ar Mariju. Mēs varētu apmesties viesnīcā, pierakstīties kā dakteris Li-vingstons ar sievu.

Un kāpēc viņš nevarētu Mariju apprecēt? Protams, varētu. Mēs apprecēsimies. Būsim misters un misis Roberts Džordens no Saules ielejas Aidaho štatā. Vai arī no Kor-puskristijas Teksasā, vai no Bates Montānā.

Spāniešu meitenes izveidojas par brīnišķīgām sievām. Mian nekad nav bijusi sieva spāniete, tāpēc es to zinu. Bet, kad atkal sākšu strādāt savu veco darbu universitātē, viņa būs lieliska spāņu valodas skolotāja sieva, un kādreiz vakarā, kad atnāks ceturtā kursa studenti sapīpēt un patērzēt par Kevedo, Lope de Veģu, Gaidošu un citiem nemirstīgajiem aizgājējiem, Marija varēs viņiem pastāstīt, kā viens no šiem krustnešiem zilajos kreklos, īstenās ticības cīnītājs, uzsēdās viņai uz galvas, kamēr citi atlieca rokas aiz muguras, uzrāva augšā brunčus un iegrūda brunču malu viņai mutē.

Nez kā viņiem tur Misulā Montānas štatā Marija patiktu? Tas ir — ja es Misulā atkal dabūtu savu agrāko darbu.Tur jau es tagad laikam uz visiem laikiem būšu izdaudzināts par sarkano un ievests melnajos sarakstos. Lai gan — ko var zināt? Iespējams, ka ne. Viņi jau nezina, ko tu šeit dari.

un nekad arī neticētu, ja viņiem stāstītu, bet vīzu izbraukšanai uz Spāniju es saņēmu vēl pirms tam, kad izsludināja ierobežojumus.

Man jāatgriežas tikai trīsdesmit septītā gada rudenī. Es aizbraucu trīsdesmit sestā gada vasarā, un, kaut gan atļauja man ir uz vienu gadu, — jāatgriežas tikai rudens semestra sākumā. Līdz rudenim vēl daudz laika. No šodienas līdz parītdienai arī vēl ir daudz laika, ja tu vēlētos izteikties tā. Nē. Man šķiet, ka par universitāti raizēties nav vērts. Kad rudenī atgriezīsies, ej tik turp, un viss būs kārtībā. Tikai pacenties atgriezties.

Bet nu jau ilgu laiku dzīve rit visai dīvaini. Sasodīts, cik dīvaini! Ar Spāniju ir saistīts vienīgi tavs maizes darbs un tagad šis uzdevums, tāpēc nav ko brīnīties, ka tu atrodies Spānijā. Vasarās tu strādāji pie būvēm vai ceļu darbos, reizēm artilērijas parkā un iemanījies rīkoties ar dinamītu, tāpēc nav arī nekāds brīnums, ka uzņēmies spridzinātāja darbu. Darbs paliek darbs, tikai vienmēr iznāca steigties.

Tikko spridzinātāja darbs tev pārvēršas par tehnisku uzdevumu, tu šai darbā neko citu vairs nesaskati. Bet te ir vēl daudz kas cits, sarežģītāks, kaut gan, taisnību sakot, tu ar to diezgan ātri apradi. Piemēram, te vienmēr cītīgi meklē vislabvēlīgākos apstākļus slepkavībai, kas nenovēršami saistīta ar spridzinātāja darbu. Vai slepkavību var attaisnot ar skaistiem vārdiem? Vai no šādiem vārdiem slepkavība kļūst patīkamāka? Ja gribi zināt, tu šo darbu uzņēmies ar pārāk lielu gatavību. Un kāds gan tu būsi vai, skaidrāk izsakoties, kam tu derēsi, kad beigsi kalpot Republikai, — to nu ir visai grūti paredzēt. Bet tu varbūt atbrīvosies, ja visu to uzrakstīsi, viņš domāja. Tikko tu to būsi uzrakstījis, viss pāries. Un, ja tev izdosies uzrakstīt, grāmata būs laba. Daudz labāka par iepriekšējo.

Bet pagaidam visa tava dzīve — kā līdzšinējā, tā turpmākā — ir — šodien, šonakt, rīt, šodien, šonakt, rīt, un tā būs arī turpmāk (es ceru), viņš domāja, un tāpēc izmanto laiku, kas tev tiek atvēlēts, un esi pateicīgs. Bet ja pie tā tilta neveiksies... Jau tagad šķiet, ka nekas labs tur nebūs.

Bet ar Mariju viss bija labs. Vai tad ne? Ai, tiešām — vai tad ne? Varbūt tas arī ir viss, ko es no dzīves varu saņemt? Varbūt tā arī ir mana dzīve — nevis septiņdesmit gadus gara, bet tikai četrdesmit astoņas stundas vai tikai septiņdesmit vai septiņdesmit divas stundas gara? Trīsreiz pa divdesmit četrām stundām iznāk septiņdesmit divas stundas.

Man liekas, ka septiņdesmit stundās var nodzīvot tikpat pilnvērtīgu dzīvi kā septiņdesmit gados; ja tikai esi dzīvojis pilnvērtīgu dzīvi agrāk, pirms sākās šīs septiņdesmit stundas, un ja esi jau sasniedzis zināmu vecumu.

Blēņas, viņš domāja. Cik tālu var aizdomāties, tā pats ar sevi sarunādamies! Tās patiešām ir blēņas! Bet varbūt nav blēņas. Nu, redzēsim. Pēdējo reizi es ar sievieti gulēju Mad-ridē. Nē. Tas bija Eskorjalā, un, ja neskaita to, ka nakts vidū pamodos un uzreiz iedomājos, ka tas ir kāds cits, es biju laimīgs, kamēr aptvēru, ka īstenībā tas ir tas pats kas rušināt pelnus, tikai patīkamāk. Bet priekšpēdējo reizi tas notika Madridē, un, ja neskaita to, ka visu laiku centos sevi apmānīt, — viss bija tāpat vai vēl sliktāk. Tātad es neesmu romantiķis, kas apjūsmo spāņu sievieti, un nekad neesmu par kādu šeit nejauši sastaptu meiteni domājis vairāk nekā jebkurā citā zemē. Bet, būdams kopā ar Mariju, es viņu mīlu tā, ka vārda pilnā nozīmē varētu nomirt, un agrāk taču es nekad neticēju, ka tā mēdz būt, ka ar mani tas varētu notikt.

Tātad, ja nu septiņdesmit gadus gara dzīve būs jānodzīvo septiņdesmit stundās, tad man ir ko apmainīt, un es priecājos, ka to zinu. Un, ja man nav lemts tas, ko apzīmē ar vārdiem «ļoti ilgi», «līdz mūža galam» vai «uz mūžu mūžiem», bet ir tikai «tagad», — nu, tad vajag prast šo «tagad» novērtēt, un es par to esmu laimīgs. Tagad, ahora, maintenant, heute. Dīvaini, ka tāds vārds kā tagad nozīmē veselu pasauli, visu tavu dzīvi. Esta noche, šovakar, ce soir, heute abend. «Life» un «wife», «vie» un «Mari».1 Nē, tas neder. Franču valodā atskaņa iznāk «vīrs». Vēl ir «now» un «Frau»2-, bet arī tā nekas nesanāk. Ja ņemtu vārdu «miris», mort, rnuerto un todt? Toclt ir par visiem nedzīvāks. «Karš», guerre, guerra un Krieg. Krieg visvairāk atbilst karam, bet vai tā ir? Varbūt tā tikai liekas tāpēc, ka es vissliktāk zinu vācu valodu? «Mīļā», chérie, prenda un Schatz. Marijai nederēja neviena no šīm atskaņām. Tas nu gan ir vārds!

Nu, viņi izdarīs šo darbu visi kopā, ilgi jau vairs nebūs jāgaida. Tomēr ar katru mirkli vairāk un vairāk liekas, ka izies greizi. Tādu darbu nedrīkst darīt no rīta. Aiziet taču var tikai tumsā, bet nav ko domāt noturēties šeit veselu dienu. Tomēr, ja izdotos sagaidīt tumsu, tad varētu atnākt atpakaļ nometnē. Tad varētu Cerēt, ka viss beigsies labi.

' Vārdu spele: Life-Wife (augt.): dzīve-sieva. Vie-Mari (fr.): vīrs-Marija.

2 Now (angl.) — tagad, Frau (vāc.) — sieva.

Bet ja nu tomēr mēģinātu aiziet vēl pie dienas gaismas? Kā būtu tad? Un tas nabaga nolāpītais Sordo, mēģinādams man to ieskaidrot, sāka runāt gluži cilvēciskā valodā!

It kā viņš pats pēc sarunas ar Golcu nebūtu par to gudrojis ik reizes, tikko palīka vienatnē ar savām domām. It kā tas, līdzīgi nesagremotam mīklas kamolam, nebūtu viņu mocījis jau kopš aizvakar vakara.

Taisni apbrīnojami! Ik reizes tev tiekas, ka nupat jau ir kas īsts, bet galu galā izrādās, ka nekā īsta nav, un tā visu dzīvi. Nekas tāds kā pašreiz taču nekad nav bijis. Un tu jau juties pārliecināts, ka tev nekad nekas tāds nebūs. Un raugi — tu iepinies šai draņķīgajā pasākumā, apņemies kopā ar divām grupiņām nožēlojamu gerilju uzspridzināt tiltu neiespējamos apstākļos, lai aizkavētu pretuzbrukumu, kas varbūt jau būs sācies, un satiec tādu meiteni kā Marija. Kā tad! Tas varēja notikt tikai ar tevi. Tu satiki viņu drusku par vēlu, tas ir viss.

Un ši sieviete — šī Pilara patiesībā iegrūda meiteni tavā guļammaisā, un kas tagad notiek? Jā, kas notiek? Pasaki man, lūdzams, — kas notiek? Jā! Tieši tas arī notiek. Tieši tas!

Nemelo nu pats sev, ka tavā guļammaisā viņu iegrūda Pilara, un nemēģini sev iestāstīt, ka tas nekas nav, pārvērst to par kaut ko nenozīmīgu un netīru. Tikko tu viņu pirmo reizi ieraudzīji, tā biji pagalam. Tikko viņa pirmo reizi atvēra muti un sāka ar tevi runāt, jau tad tu biji pagalam, un pats to zini. Un, ja nu tev tas ir — bet tu domāji, ka vispār nekad nebūs, — tad nav nekādas jēgas to nomelnot, jo nu taču tu zini, kas tas ir, un zini arī, ka uznāca tieši tai mirklī, kad tu pirmo reizi viņu ieraudzīji pieliekušos iznākam no alas ar dzelzs pannu rokā.

Tas ķēra tevi tieši tai mirkli, uri tu to zini. kāpēc tad pašam sev melot? Ik reizes, viņā paskatoties, tevi pārņēma dīvaina sajūta, un tāpat bija arī ik reizes, kad viņa paskatījās uz tevi. Kāpēc tad tu to negribi atzīt? Nu labi, es atzīstu. Un Pilara.it kā iegrūzdama meiteni tavos nagos, tikai pierādīja, ka ir gudra sieviete. Viņa par meiteni labi gādā un uzreiz visu saprata, tikko meitene ar pannu rokā iegāja alā.

Viņa visu paātrināja. Viņa paātrināja visu tā, lai būtu pagājušā nakts un ši pēcpusdiena. Viņa ir krietni gudrāka par tevi un saprot, ko nozime laiks. Jā, viņš sev teica, jāatzīst, ka par laika vērtību viņai zināma sajēga ir. Tur tai kalnā viņai viegli nebija, jo viņa nevēlējas, lai citi zaudē to, ko zaudējusi viņa, bet viņai bija grūti atzīt, ka ir to zaudē-

6 — 1708

jusi. Tā viņa tur, tai kalnā, cieta sakāvi, un mēs laikam viņai to padarījām vēl smagāku.

Tā, un nu ir noticis tas, kam bija jānotiek, un tu to gluži labi vari atzīt, bet nu tev ar viņu kopā neatliek vairs ne divas naktis. Nebūs kopīga mūža, ne iespējas kopā dzīvot, ne tā, ko cilvēkiem tiesības saņemt, — nebūs vispār nekā. Viena nakts, kas jau pagājusi, viena stunda šai pēcpusdienā un vēl viena nakts — varbūt. Tā jā, ser!

Ne dzīves, ne laimes, ne mazo ikdienas prieku, ne bērnu, ne māju, ne vannas istabas, ne tīras pidžamas, ne rīta avīzes, ne pamošanās kopā, sajūtot, ka viņa ir turpat blakus un tu neesi viens. Nē! Nekā tāda nebūs. Bet, ja jau tas ir viss, kas dzīvē vēl var piepildīties, un ja tu beidzot to esi atradis, — kāpēc gan tev tad nevarētu būt kaut viena nakts īsta gultā ar tīriem palagiem?

Tu lūdz neiespējamo. Tu lūdz pilnīgi neiespējamas lietas. Un, ja tu patiešām mīli šo meiteni, kā pats sev iegalvo, tad papūlies mīlēt viņu ļoti stipri šai īsajā laikā, kas tev būs vesela mūža vietā. Vai dzirdi? Vecos laikos cilvēkiem šadam nolūkam bija paredzēts vesels mūžs. Bet tu, ja tev būs divas naktis, domāsi, ka tev ir bezgala laimējies. Divas naktis! Veselas divas naktis, lai mīlētu, cildinātu un lolotu. Laimē un nelaimē. Slimībā un nāvē. Nē, tā ne. Slimībā un veselībā. Kamēr nāve mūs šķirs. Divas naktis. Drīzāk jau tā. Drīzāk jau tā, un tagad beidz domāt šādā garā. Tas tev nāks par sliktu. Nedari nekā tada, kas tev nāk par sliktu. Tā, lūk!

Tieši par to bija runājis Golcs. Jo ilgāk viņš atradās šeit, jo gudrāks šķita Golcs. Tātad to domāja Golcs, apvaicādamies par kompensāciju šādam neregulāram darbam. Varbūt Golcam tas ir bijis un viss atkarīgs no apstākļiem — steigas, laika trūkuma. Varbūt šādos apstākļos tas notiek ar visiem? Varbūt tikai viņam šķiet, ka tas ir kas ārkārtējs, tāpēc ka ta gadījies tieši ar viņu? Varbūt arī Golcam ir gadījies gulēt ar meiteni steigā, komandējot Sarkanās Armijas neregulārās kavalēristu daļas, un apstākļu sagadīšanās un visa pārējā dēļ šīs meitenes Golcam bija šķitušas tādas pašas kā viņam Marija?

Varbūt arī to visu Golcs zināja un gribēja likt manīt, ka tev visa dzīve jāizdzīvo šajās divās naktīs, kas tev tiks dotas, viss, kam būtu jābut vienmēr, tev jākoncentrē šai īsajā laikā?

Labi, ja tam varētu ticēt. Bet viņš neticēja, ka Marija ir tikai šo apstākļu radīta. Protams, ja tik te sava loma nebija

viņai vien, bet arī viņas apstākļiem. «Viņas pašas vienīgais apstāklis nemaz tik patīkams nav,» viņš domāja. Nē, tas nebūt nav patīkams!

Nu, kā ir, tā ir. Bet nav tāda likuma, kas varētu piespiest viņu atzīt, ka viņam tas patīk. «Es nezināju, ka vispār esmu spējīgs tā just,» viņš domāja. «Nezināju arī, ka tas ar mani var notikt. Es vēlētos, lai tā ir visu mūžu. Tā arī būs,» teica viņā otra balss. «Tev tas būs! Tu to jūti jau šobrīd, un šis brīdis ir visa tava dzīve; nekā cita vairs nav, ir tikai «tagad». Nav nekāda «vakar», un nav arī nekāda «rīt». Cik laika tev vajadzīgs, lai to sajēgtu? Ir tikai «tagad», un, ja «tagad» tev nozīmē vienīgi divas dienas, tad divas dienas ir visa tava dzīve un viss cits notiks proporcionāli šīm divām dienām. Lūk, tas tad arī nozīmē veselu mūžu nodzīvot divās dienās. Un, ja tu beigsi gausties un diedelēt to, ko nekad nevarēsi dabūt, tad tev būs laba dzīve. Laba dzīve netiek mērīia ar bībeles laika periodiem.

Tāpēc tagad neraizējies, ņem to, ko vari, un dari savu darbu, tad tev būs gara dzīve un turklāt jautra. Vai tad pēdējā laikā nebija jautri? Par ko tu vari sūdzēties? Tāds jau šis darbs ir,» viņš domāja, un šī doma tam ļoti iepatikās. «Galvenais jau nav tas jaunās patiesības, ko tu iepazīsti, bet gan tie cilvēki, ar kuriem tev jāsastopas.» Viņš jutās iepriecināts, ka spēja pajokot, un pievērsās atkai meitenei.

— Es mīlu tevi, Trusīt, — viņš teica. — Ko tu nupat sacīji?

— Es sacīju, ka tev par savu darbu nevajag raizēties, jo es tevi netraucēšu un neapgrūtināšu. Tu tikai pasaki man, ja es kaut ko varu palīdzēt.

— Nekā tāda nav, — viņš teica. — Tas tiešām ir ļoti vienkāršs darbs.

— Es pavaicāšu Pilarai, ka labāk rūpēties par vīru, un tad to darīšu, — Marija sacīja. — Vēlāk iemācīšos pati visu ieraudzīt, bet, ja ko nepamanīšu, tu man pateiksi.

— Man nekas nebūs vajadzīgs.

— Que va, nekas nebūs vajadzīgs! Tavs guļammaiss šorīt bija jāizpurina, jāizvēdina un jāizkar saulē. Un jānoliek paspārnē, pirms uzkrīt rasa.

— Stāsti tālāk, Trusīt!

— Jaizmazgā un jāizžāvē tavas zeķes. Es pagādāšu tev vēl otru pāri.

— Un kas vēl?

— Iztīrīšu un ieeļošu tavu revolveri, ja tu man parādīsi, kā tas jādara.

— Noskūpsti mani, — Roberts Džordens teica.

— Nē, tas ir nopietni. Vai tu man parādīsi? Piiarai ir lupatas un eļļa. Ala ir slauķis, tas noderēs.

— Protams. Es tev parādīšu.

— Un vēl kas, — Marija teica. — Tu mani iemācīs’i šaut ar revolveri, lai es varētu nošauties pati vai nošaut otru un nekrist gūsta, ja būsim ievainoti.

— Ļoii interesanti, — Roberts Džordens sacīja. — Vai tev ir daudz tādu ideju?

— Nav daudz, — Marija atbildēja. — Bet šī ir ļoti laba. Pilara man iedeva, luk, šo un parādīja, kā tas lietojams.

— Viņa atpogāja blūzes krūškabatu un izņēma no tas nelielu ādas maksti, līdzīgu ķemmes makstij, un, noņēmusi plato gumiju, ar kuru maksts bija apņemta, izvilka bārdas nazi. — To es vienmēr nēsāju klāt, — viņa paskaidroja.

— Pilara teica, ka ar to jāpārgriežot šeit zem auss un japa-velkot, lūk, līdz šai vietai. — Viņa parādīja ar pirkstu.

— Tur esot lielā artērija, un ja vilkšot ar nazi šeit, tad būšot īstajā vieta. Viņa teica ari, ka tas nemaz nesāpot, tikai stipri japiespiežot zem auss un tūlīt jāvelkot uz leju. Viņa teica, ka tas esot pavisam viegli un, ja reiz esot izdarīts, tad tur neko vairs nevarot līdzēt.

— Pareizi, — Roberts Džordens teica. — Tā ir miega artērija.

«Tātad viņa par to visu laiku domā un ir apņēmusies tā rīkoties, ja būs vajadzīgs.»

— Bet es gan labāk gribētu, lai tu mani nošauj, — Marija teica. — Apsoli, ka mani nošausi, ja kādreiz tas būs vajadzīgs.

— Protams. To es tev apsolu.

— Ļoti tev pateicos. Zinu, viegli tas nav.

— Nekas.

«To, lūk, tu biji piemirsis. Pārāk daudz par savu darbu domādams, tu biji piemirsis visus pilsoņu kara jaukumus. To tu biji pavisam aizmirsis. Nu, tā arī vajadzēja. Kaškins nespēja aizmirst, un tas traucēja viņa darbu. Vai tu varbūt domā, ka tam vecajam zēnam jau no paša sākuma bija kāda priekšnojauta?» Cik dīvaini, kad vajadzēja nošaut Kaškinu, viņu nemocīja ne mazākais satraukums. Kādreiz viņu varbūt satrauks šāda doma. Bet pagaidām viņš neko tādu nejuta.

— Es tavā labā varētu darīt vēl daudz ko citu, — Marija teica, nopietna un sievišķīgās rūpēs viņam cieši līdzās soļodama.

— Bez tā, ka vari mani nošaut?

— Jā. Es varētu tev uztīt smēķus, kad vairs nebūs to gatavo ar caurulītēm. Pilara man tos iemācīja tīt ļoti labi, stingri un vienādi, neizbārstot tabaku.

— Lieliski, — Roberts Džordens teica. — Un vai tu tos pati aplaizīsi un aizlīmēsi?

— Jā, — meitene sacīja, — un, kad tevi ievainos, es tevi kopšu un pārsiešu, mazgāšu un barošu...

— Varbūt mani neievainos.

— Nu, tad es tevi kopšu, kad tu saslimsi, vārīšu tev buljonu un apmazgašu, un darīšu visu, ko vien varēšu. Un lasīšu priekšā.

— Varbūt es nesaslimšu.

— Tad es rītos atnesīšu tev kafiju, tikko tu pamodīsies...

— Man varbūt kafija nemaz negaršo.

— Jā, tev garšo gan! — meitene priecīgi attrauca.

— Šorīt tu izdzēri divas krūzītes!

— Pieņemsim, ka man kafija apniks un ka nebūs vajadzība mani nošaut, un ka mani neievainos un es nesaslimšu, atmetīšu pīpēšanu un man būs tikai viens zeķu pāris, un savu guļammaisu es pats izpurināšu un izkāršu saulē. Ko tad, Trusīt? — Viņš papliķēja viņai muguru. — Ko tad?

— Tad es palūgšu Pilarai šķēres un apcirpšu tev matus, — Marija teica.

— Man nepatīk īsi apgriezti mati.

— Man arī ne, — viņa teica. — Un tavi mati man patīk tādi, kādi tie ir tagad. Un, ja nekā tada nebūs ko darīt, tad es sēdēšu tev klāt un skatīšos uz tevi, un nakti mēs viens otru mīlēsim.

— Labi, — Roberts Džordens teica. — Šī pēdējā iecere ir visai prātīga.

— Man arī tā liekas, — Marija pasmaidīja. — Ai, Ingles.

— Mani sauc Roberto.

— Jā. Bet es tevi saucu par Ingles tāpat kā Pilara.

— Mans vārds tomēr ir Roberto.

— Nē, — viņa teica. — Šodien tas visu dienu ir Ingles. Un, paklau, Ingles, vai es tev varu darbā palīdzēt?

— Nē. Kas man darāms, tas jādara vienam pašam un ar pavisam vēsu prātu.

— Labi. Un kad tu to pabeigsi?

— Ja veiksies, tad šovakar.

— Labi.

Apakšā jau sākās pēdējie meži, aiz kuriem atradās nometne.

ĪGS

— Kas tad tas? — Roberts Džordens vaicāja, uz priekšu rādīdams.

— Pilara, — meitene paskatījās tur, kur viņš rādīja.

— Nudien, tā ir Pilara!

Pļavas malā, kur sākas mežs, sēdēja sieviete, galvu uz rokam noliekusi. No tās vietas, kur viņi abi stāvēja, Pilara pret koku sarkanīgajiem stumbriem šķita līdzīga lielam, melnam sainim.

— Ejam! — Roberts Džordens iesaucās, sākdams skriet pāri pļavai pa viršiem, kas sniedzās līdz ceļiem. Skriet bija grūti, un, gabaliņu paskrējis, viņš aprima un gāja soļos. Nu viņš redzēja, ka sieviete sēž, noliekusi galvu uz kopā saņemtajam rokam, un pret koku stumbriem viņas augums šķita melns un plats. Viņš pienāca viņai klāt un skarbi iesaucās:

— Pilar!

Viņa pacēla galvu un paskatījās.

— Â! Jūs jau beidzāt?

— Vai tu esi slima? — viņš noliecies vaicāja.

— Que va. Biju iesnaudusies.

— Pilar! — Arī Marija pienāca klāt un nometās viņai līdzās zemē. — Kā tu jūties? Vai labi?

— Es jūtos lieliski, — Pilara atbildēja, viņos abos lūkodamās, bet augšā necēlās. — Nu, Inglēs? Vai tu atkal taisīji savus vīrieša trikus?

— Vai tu tiešām jūties labi? — Roberts Džordens vaicāja, ignorēdams jautājumu.

— Kāpēc tad ne? Es snaudu. Un jūs?

— Nē.

— Nu? Tev jau tas laikam patika? — viņa jautāja meitenei.

Marija nosarka un neteica neko.

— Liec viņu mierā, — Roberts Džordens teica.

— Ar tevi neviens nerunā, — Pilara viņam atbildēja.

— Marij, — sievietes balss skanēja stingri. Meitene viņā neskatījās.

— Marij, — Pilara atkārtoja. — Es teicu, ka tev laikam tas patika.

— Ak, liec taču viņu mierā! — Roberts Džordens atkal iesaucās.

— Turi tu muti, — Pilara, viņā neskatīdamās, atbildēja.

— Paklausies, Marij, pasaki man tikai vienu.

— Nē, — Marija pakratīja galvu.

— Marij, — Pilara sacīja, un viņas balss bija tikpat stin-

gra kā seja, bet tajā nebija draudzīguma. — Pasaki man tikai vienu un saki no brīvas gribas.

Meitene papurināja galvu.

Roberts Džordens domāja: «Ja man nebūtu jāstrādā kopā ar šo sievu, ar viņas dzērāju viru un ar viņu nožēlojamo grupu, es viņai tā zveltu pa ģīmi, ka...»

— Nu, saki, — Pilara teica meitenei.

— Nē, — meitene atbildēja. — Nē!

— Liec tu viņu mierā, — Roberts Džordens sacīja, un viņa balss bija pārvērtusies. «Velns parāvis, es viņai tomēr zvelšu!» viņš domāja.

Pilara viņam pat neatbildēja. Tāda izturēšanās neatgādināja čūsku, kuras skatiens sastindzina putniņu vai kaķi, kas rotaļājas ar putniņu. Pilarā nebija nekā no plēsoņas negantības. Un nebija arī nekā anormāla. Bet viņa bija saspringusi kā kobra, kas pacēlusi galvu un piepūtusies. Un šis saspringums bija jūtams.Viņš sajuta izplešamies draudus, kas slēpās šai sprieguma. Tomēr ļaunuma nebija, tikai valdonīga vēlēšanās zināt. «Kaut jel es to nebūtu redzējis,» Roberts Džordens domāja. Bet sist tāpēc nevarēja.

— Marij, — Pilara teica. — Es tevi neaiztikšu. Pasaki tu man pati no savas brīvas gribas.

De tu propia voluntad — tā tas skanēja spāniski.

Meitene pakratīja galvu.

— Marij, — Pilara sacīja. — Tūlīt un no savas brīvas gribas! Dzirdi? Saki kaut ko!

— Nē, — meitene klusi pateica. — Nē un nē!

— Tu man pateiksi, — Pilara sacīja. — Kaut ko, vienalga, ko... Gan redzēsi. Tu man pateiksi.

— Zeme aizslīdēja nebūtībā, — Marija beidzot, pateica, galvu nepaceldama. — Tā tas bija. To jau nevar izteikt.

— Tā, — Pilara sacīja, un viņas balss skanēja silti un draudzīgi, un tajā nebija nekādas saspriegtības. Bet Roberts Džordens pamanīja, ka viņai nosvīdusi piere un virslūpa.

— Ak, tad tā tas bija! Tad tā.

— Tā ir taisnība, — Marija iekoda lūpā.

— Saprotams, ka taisnība, — Pilara maigi atteica.

— Bet nesaki to nevienam, jo tev tikpat nekad neticēs. Ingles, tev taču nav Cāli asinis?

— Roberts Džordens palīdzēja viņai piecelties.

— Nē, — viņš atbildēja. — Vismaz, cik man zināms.

— Un arī Marijai ne, cik viņai zināms, — Pilara teica.

— Pues es muy raro. Tas ir pavisam dīvaini.

— Bet tā bija, Pilar, — Marija sacīja.

— Como que no, hija? — Kāpēc ne, meit? — Pilara teica. — Kad es biju jauna, man ta slīdēja zeme, ka šķita pavisam siipa un brīžiem likās, ka pilnīgi izzudīs. Man tas notika katru nakti.

— Tu rncio, — Marija sacīja.

— Jā, — Pilara pamāja. — Es meloju. Tā notiek tikai trīs reizes mūžā. Vai zeme patiešām aizslīdēja?

— Jā, — meitene sacīja. — Patiešām.

— Un tev, Ingi'es? — Pilara paskatījās Robertā Džor-denā. — Tikai nemelo!

— Jā, — viņš teica. — Patiešām.

— Labi, — Pilara sacīja. — Labi. Tad jau tas kaut kas ir.

— Ko tu tur teici par tām trim reizēm? — Marija vaicāja. — Kāpēc tu tā teici?

— Trīs reizes, — Pilara sacīja. — Viena tev jau bija.

— Tikai trīs reizes?

— Bet vairumam cilvēku tas nenotiek nekad, — Pilara teica. — Vai tu droši atceries, ka zeme aizslīdēja?

— Tā, ka varēja pat nokrist, — Marija sacīja.

— Tad es ticu. Nu, iesim tagad uz nometni!

— Kas tās par blēņām ar tām trim reizēm? — Roberts Džordens vaicāja, kad viņi visi kopā sāka iet pa priedēm uz priekšu.

— Blēņas? — sieviete iesānis paskatījās Robertā Džor-denā. — Tās vis nav nekādas blēņas, anglit.

— Tāda pati māņticība kā ar to roku?

— Nē, to zina visi Gitanos.

— Bet mēs taču neesam Gitanos.

— Nē. Bet tev ir mazliet laimējies. Reizēm drusku laimējas pat tiem, kas nav čigāni.

— Tad to par tām trim reizēm tu teici nopietni?

Pilara uzmeta viņam dīvainu skatienu.

— Liec mani mierā, Inglēs! Nepiesienies! Tu vel esi par jaunu, lai es ar tevi runātu.

— Bet, Pilar, — Marija iesāka.

— Klusu! — Pilara iesaucās. — Viena reize tev jau bija un vēl divas būs.

— Un tev? — Roberts Džordens vaicāja.

— Divas, — Pilara atbildēja, paceldama divus pirkstus. — Divas. Un trešās nekad vairs nebūs.

— Kāpēc tā? — Marija jautāja.

— Ak, stāvi taču tu klusu! — Pilara iesaucās. — Stāvi klusu! Ir nu gan mazuļi!

— Kāpēc tev nebūs trešās reizes? — Roberts Džordens vaicāja.

— Arī tu stāvi klusu! — Pilara teica. — Stāvi klusu!

Lai notiek, viņš domāja. Tikai ar to tu mani nepaķersi.

Es pazīstu daudzus čigānus, un tie visi ir savādnieki. Bet tādi jau esam arī mēs paši. Starpība tikai tā, ka mēs godīgi pelnām savu maizi. Neviens nezina, no kādam ciltīm esam cēlušies, nedz arī ko no tām mantojuši un kādi noslēpumi slēpjas drūmajos biezokņos, kur mita mūsu priekšteči. Mēs zinām tikai to, ka neko nezinām. Mēs nezinām it neko par to, kas ar mums notiek naktīs. Bet, ja tas noiiek dienā, tad ir ļoti labi. Taču, kas noticis — noticis, un šī sieva ne vien piespieda meiteni pret viņas gribu to pateikt, viņai tas vēl jāpiesavinās sev. Šī sieva piejauca visam klāt savus čigānu māņus. Var jau būt, ka tur tai kalnā viņai bija grūti, bet nupat mežmala viņa guva virsroku. Ja tas, ko viņa izdarīja, bulu darīts aiz ļaunuma, tad viņu vajadzētu nošaut. Bet tas nebija aiz ļaunuma. Tā bija tikai vēlēšanās cieši turēties pie dzīves. Turēties ar Marijas palīdzību.

Kad beigsies šis karš, varēsi nodoties apcerēm par sievietes psiholoģiju, viņš teica pats sev. Sākt varēsi ar Pilaru. Sī viņai bija grūta diena, to es tev saku. Līdz šim viņa nebija nodarbojusies ar šiem čigānu niķiem. Varbūt vienīgi ar zīlēšanu pēc rokas. Ja, protams, to zīlēšanu pēc rokas. Un es nebūt nedomāju, ka viņa mani vienkārši muļķoja. Viņa tiešām negrib teikt, ko saredzēja manā plaukstā. Un, lai nu ko tur saredzēja, viņa tam tic. Bet tas jau vēl neko nepierāda.

— Paklausies, Pilar!

Pilara paskatījās uz viņu un pasmaidīja.

— Kas ir? — viņa atjautāja.

— Neesi tik noslēpumaina, — Roberts Džordens teica. — Tādas mistērijas man traki netīk.

— Ak ta?

— Es neticu ne cilvēkēdājiem, ne pesteļiem, ne pareģiem, ne zīlniekiem un nekādam citām draņķīgām čigānu burvestībām.

— Tā?

— Ja. Un meiteni tu varētu likt mierā.

— Es viņu arī likšu mierā.

— Un tos noslēpumus arī izbeidz, — Roberts Džordens teica. — Mums ir pietiekami daudz nopietna darba, un nevajag to sarežģīt ar dažādu māžošanos. Vajag mazak noslēpumu un vairak darba.

— Saprotu, — Pilara piekrizdama pamāja. — Bet paklausies, Ingles, — viņa tam uzsmaidija. — Vai tā zeme tiešām aizslīdēja?

— Jā, kaut velns tevi parautu! Tā patiešām aizslīdēja.

Pilara sāka smieties, apstājās un smiedamās skatījās

Robertā Džordenā.

— Vai, Ingles, Ingles, — viņa smējās. — Cik tu esi jocīgs! Tev būs krietni vien jāpiestrādā, lai tu atgūtu cieņu!

«Velns tevi rāvis,» Roberts Džordens domās sodījās. Tomēr viņš klusēja. Viņiem vēl runājot, sauli aizsedza mākoņi, un, uz kalniem atskatījies, viņš redzēja, ka debesis kjuvušas smagas un pelēkas.

— Kā tad, — Pilara teica, arī paskatījusies debesīs. — Būs sniegs.

— Tagad? Gandrīz jūnijā?

— Un tad? Kalniem mēnešu nosaukumi nav zināmi. Tagad vel ir vecs mēness.

— Sniegs tas nevar būt, — viņš teica. — Nevar taču snigt.

— Tomēr, Ingles, — viņa sacīja. — Būs sniegs.

Roberts Džordens palūkojās smagajās, pelēkajās debesīs, kur bāli dzeltenīga rietēja saule, un redzēja norietam to pavisam, tad apkārt viss kļuva pelēcīgi smagnējs un blīvs; pelēkā masa it kā nogrieza kalnu virsotnes.

— Jā, — viņš teica, — laikam tev būs taisnība.

ČETRPADSMITA NODAĻA

Kad viņi pārnāca nometnē, sniegs jau sniga, un starp priedēm slīpi krita pārslas. Sākumā tās slīdēja starp koku stumbriem retas un griezdamās, bet, kad no kalniem uzvēdīja auksts vējš, sniegs kļuva biezāks un Roberts Džordens pārskaities stāvēja pie alas un skatījās.

— Būs daudz sniega, — Pablo teica. Viņa balss bija aizsmakusi, bet plaksti apsarkuši un acis aizmiglojušās.

— Vai čigāns mājās? — Roberts Džordens jautāja.

— Nē, — Pablo teica. — Ne viņš, ne vecais.

— Aizvedīsi mani uz augšējo posteni pie ceļa?

— Nē. Es tur nepiedalos.

— Tad atradīšu pats.

— Šādā putenī var nomaldīties. Es tagad neietu.

— Jātiek tik lejā pa nogāzi un tad jaiet gar ceļu uz priekšu.

— Atrast jau atradīsi. Bet, tā kā tik stipri snieg, tad tavi

sargi nāks tūlīt augšā, un ceļā tu vari ar viņiem izmainīties.

— Vecais mani gaidīs.

— Ne. Kad tā snieg, tad viņš nāks mājās.

Pablo paskatījās uz pārslām, ko vējš dzina garām alas ieejai, un sacīja:

— Tev tas sniegs nepatīk, Ingles?

Roberts Džordens sevi nolamājās, un Pablo palūkojās viņā ar savām neskaidrajām acīm un pasmejas.

— Tas izjauks tavu uzbrukumu, Ingles, — viņš sacīja. — Nāc nu alā, tavi ļaudis drīz būs klāt kā likts.

Alā Marija rosījās ap pavardu un Pilara pie virtuves galda. Pavards dūmoja, bet, kad meitene sabikstīja malku un pavicināja vairākkārt salocītu avīzi, uguns uzliesmoja, un pa augšā ierīkoto caurumu lēni sāka vilkt.

— Sasodītais sniegs, — Roberts Džordens teica. — Vai tu doma, ka šasnigs daudz?

— Daudz gan, — Pablo apmierināts noteica. Tad uzsauca Pilarai. — Tev jau laikam ar tas nepatīk, sieva? Tagad, kad pavēli tu, tev tas sniegs nav pa zobam, ko?

— A mi que?' — Pilara pār plecu atsaucās. — Ja tam jāsnieg, lai viņš snieg.

— Iedzer vīnu, Ingles, — Pablo teica. — Es dzēru visu dienu, sniegu gaidīdams.

— Padod krūzīti, — Roberts Džordens sacīja.

— Par sniegu, — Pablo sacīja un pastiepa viņam pretim savu krūzīti. Roberts Džordens paskatījās viņam acīs un pieskandināja. «Ak tu trulais, slepkavīgais purns,» viņš nodomāja. «Vajadzētu zvelt ar šo krūzi tev pa zobiem. Bet neuztraucies,» viņš pats sevi mierināja. «Tikai neuztraucies!»

— Skaisti snieg, — Pablo teica. — Ja tā snigs, tu nevarēsi ārā gulēt.

«Ak tad arī tas tev prātā, vai ne? Ir nu gan tev daudz rūpju, Pablo.»

— Ak tā? — viņš pieklājīgi atvaicāja.

— Jā. Būs ļoti auksts.

«Nu jā, tu jau nezini, kāpēc šīs vecās dūnu segas maksāja sešdesmit piecus dolārus,» Roberts Džordens domāja. «Es tagad labprāt saņemtu tik daudz dolāru, cik naktis šajā maisā esmu gulējis sniegā.»

— Tad jau man butu jāguļ tepat iekšā? — viņš pieklājīgi vaicāja. [17]

— Jā.

— Pateicos, — Roberts Džordens sacīja. — Bet es tomēr gulēšu ārā.

— Sniegā?

— Jā! (Lai nolādētas tavas nejaukās, sarkanās vepra acis un pretīgais, sariem apaugušais purns!) Sniegā gan. (Sai nekrietnajā, postošajā, negaidītajā, nodevīgajā, nelietīgajā sniegā, kas visu izjauc.)

Viņš piegāja pie Marijas, kas nupat ielika ugunī vēl vienu priežu šķilu.

— Ļoti skaisti snieg, — viņš teica.

— Bet darbam tas nāk par sliktu? — viņa jautāja.

— Vai tu uztraucies?

— Que va, — viņš atbildēja. — Uztraukums te neko nelīdzēs. Vai vakariņas būs drīz?

— Es jau domāju, ka tev gribēsies ēst, — Pilara sacīja.

— Varbūt gribi gabaliņu siera?

— Paldies, — viņš sacīja, un Pilara noņēma no āķa lielo siera rituli, kas karājās sietā pie griestiem, pārvilka ar nazi iegrieztajam galam, nošņāpa krietnu šķēli un iedeva viņam. Viņš eda stāvēdams. Siers būtu itin garšigs, ja tik manāmi nesmirdējis pēc āža.

— Marij! — Pablo, pie galda sēdēdams, pasauca.

— Nu? — meitene atvaicāja.

— Noslauki galdu labi tīru, Marij, — Pablo teica, pasmīnēdams uz Roberta Džordena pusi.

— Pats noslauki, kur esi izlaistījis! — Pilara viņam uzsauca. — Tikai vispirms noslauki zodu un kreklu un tad galdu!

— Marij! — Pablo atkal sauca.

— Neklausies tu viņu! Viņš ir piedzēries, — Pilara sacīja.

— Marij, — Pablo teica. — Sniegs vēl vienmēr snieg, un tas ir traki skaisti.

«Viņš nezina, kāds man guļammaiss,» Roberts Džordens domāja. «Lāga vecās cūkas acis nezina, kāpēc es Vudu puišiem par to samaksāju sešdesmit piecus dolārus. Bet kaut jel nu tas čigāns drizāk pārnāktu! Tikko viņš atgriezīsies, tūlīt iešu pakaļ vecajam. Butu gājis tagad, bet tiešām baidos palaist viņu garām. Nezinu, kur īsti viņš stāv.»

— Vai pikoties negribi? — viņš jautaja Pablo.

— Ko? Ko tu tur saki?

— Neko. Vai tavi segli kārtīgi nolikti?

— Jā.

Tad Roberts Džordens sacīja angliski:

— Nu, tagad tev tie zirgi būs jābaro ar auzām, bet varbūt tu viņus atraisīsi un ļausi pašiem meklēt zāli zem

sniega?

— Ko?

— Neko. Ta ir tava darīšana, veco zen. Es no šejienes aiziešu pats savām kājām.

— Kapec tu runa angliski? — Pablo prasīja.

— Nezinu. Kad esmu pamatīgi noguris, tad dažreiz runāju angliski. Vai arī tad, kad noskaišos. Vai, teiksim, kad man kaut kas neizdodas. Ja man gadās stipri liela neveiksme, arī tad es runāju angliski tāpēc vien, lai dzirdētu angļu valodas skaņu. Ta ļoti nomierina. Tev arī derētu pamēģināt.

— Ko tu tur saki, fnglēs? — Pilara vaicāja. — Izklausās gluži interesanti, tikai nevar saprast.

— Neko, — Roberts Džordens teica. — Es angliski pateicu «neko».

— Nu tad runā labāk spāniski, — Pilara sacīja. — Spāniski iznāk īsāk un vienkāršāk.

— Kā tad, — Roberts Džordens piekrita.

«Bet, ak, puis,» viņš domāja, «ak, Pablo, ak, Pīlār, ak, Ma-rij, ak jūs, brāļi, kuri sēžat tur kaktā un kuru vārdus esmu piemirsis, un tie man jaatceras, — ak vai, kā tas dažkart apnīk! Gan tas, gan jūs, gan es pats, gan šis karš, un kāpēc tagad katrā ziņā vēl vajadzēja uznākt sniegam? Nolādēts, tas jau nu ir par daudz! Ak nē, nav vis! Nekas nevar but par daudz nolādēts! Tev tikai jāņem viss tā, kā ir, un jātiek ar to gaiā, un tagad izbeidz tēlot primadonnu un samierinies ar to, ka snieg sniegs, pirmīt taču tu it kā biji samierinājies, un domā par to, kas tev jānoskaidro, ko dara čigāns, un pievāc savu večuku. Un vajadzēja ar tagad snigt! Tieši tagad un šajos kalnos! Bet nu izbeidz! Izbeidz un dari, kas jadara. Tas taču ir tavs kauss. Jā, kā tad tur ar to kausu bija? Vai nu uzlabo savu atmiņu, vai arī nekad nemēģini citēt, jo tad iznāk tā: ja tu citātu neatceries, tad tas vajā tevi kā aizmirsts vārds, no kura vairs vaļā netiec. Ka tad tur ar to kausu īsti bija?»

— Ielej man kausu vīna, — viņš spāniski teica. Un piebilda: — Daudz sniega, ko? Mucha nieve.

Iereibušais Pablo paskatījās uz viņu un nosmīnēja. Tad palocīja galvu un atkal nosmīnēja.

— Nebūs uzbrukuma, nebūs aviones^18. Nebūs tilta. Tikai sniegs, — viņš sacīja.

— Tu domā, ka tas ieilgs? — Roberts Džordens apsēdās viņam līdzās. — Tu domā, ka snigs visu vasaru, Pablo, veco zēn?

— Visu vasaru ne, — Pablo sacīja. — Šovakar un rīt — jā.

— Kāpēc tu tā domā?

— Putenis var būt dažāds, — Pablo lietpratīgi un pamācoši teica. — Reizēm tas riāk no Pirenejiem. Tad ir-liels aukstums. Bet tas tik vēlu vairs neuznāk.

— Labi, — Roberts Džordens pamāja. — Tas jau kaut kas ir.

— Bet šitas nāk no Kantabrijas, — Pablo teica. — No jūras. Ja vējš pūš no tās puses, tad vienmēr var gaidit lielu puteni un daudz sniega.

— Kā tu visu to zini? — Roberts Džordens vaicāja.

Tagad, kad niknums'bija pārgājis, šis sniegs viņu valdzināja, jo viņam patika visas vētras. Sniegputenis, sniega vētra, pēkšņas aukas, tropiskās vētras vai vasarā pērkona negaiss kalnos izraisīja vislielāko saviļņojumu. Tas līdzinājās kaujas reibonim, tikai šķila tīrāks. Kaujā arī plosās vējš, bet tas ir karsts un sauss, no tā izkalst mute, un tas pūš smagi, krasiem grūdieniem, smacīgs un putekļu pilns, te uznāk, te.aprimst — nepastāvīgs ka cīņas veiksme. Šo vēju viņš labi pazina.

Bet putenis ir pavisam kas cits. Putenī var pieiet pavisam tuvu klāt meža zvēram, un tas neizbīsies. Zvēri maldās pa mežu, un reizēm briedis, aizvēju meklēdams, pienāk pie tavas būdas un apstajas. Putenī gadās uzskriet virsū aļņiem, un tavu zirgu viņš notur par otru alni un rikšo šurp, tev pretim. Putenī tev vienmēr šķiet, ka pasaule nav neviena ienaidnieka. Putenis var atpūst prieka reiboni, bet tas ir tīrs un balts, gaiss pilns virpuļojoša baltuma, un apkārt viss pārvēršas, bet, kad norimst vējš, tad iestājās klusums. Pašlaik ir īsts putenis un par to var jūsmot. Bet šis putenis visu izpostis, taču jūsmot tu par viņu vari.

— Es ilgus gadus biju vēršu dzinējs, — Pablo sacīja. — Mēs itelās orēs vedam preces pāri kalniem, jo toreiz smago māšīnu vel nebija. Tai darbā tad arī iemanījāmies pazīt laika apstākļus.

— Un kā tu iesaistījies kustībā?

— Es vienmēr esmu bijis kreiss. Daudzi mūsējie bija no Astūrijas, viņi tur politiski vairāk attīstīti. Es vienmēr esmu stāvējis par Republiku.

— Bet ko tu darīji pirms kustības?

— Strādāju Saragosā pie kāda zirgu uzpircēja. Viņš piegādāja zirgus arēnām un armijai. Tur iepazinos ar Pilaru, viņa toreiz dzīvoja ar matadoru Finito de Palensija, kā jau stāstīja.

To viņš teica ar skaidri redzamu lepnumu.

— Kas nu šis par matadoru, — iebilda viens no brāļiem, skatīdamies Pilaras mugurā; viņa stavēja pie pavarda, bet brāļi sēdēja pie galda.

— Ak tā? — Pilara pagriezās un palūkojās uz runātāju. — Kas nu šis par matadoru?

Un, šeit ala pie pavarda stāvēdama, viņa atkal redzēja to kā dzīvu — maza auguma un brūnu, ar vienaldzīgu sejas izteiksmi un skumjam acīm, iekritušiem vaigiem un mitriem, melniem matiem, kas cirtojās virs pieres, kur pārāk šaura matadora cepure bija iespiedusi nevienam citam nemanāmu sarkanu svītru. Viņa redzēja to stāvam pretim piecus gadus vecajam vērsim, kas nupat bija paķēris uz ragiem zirgu, — redzēja, ka lielā spēkā saspriegtais kakls pasvieda zirgu uz augšu kopā ar visu jātnieku, kas dūra šai kakla ar naglotu mietu, redzēja, kā vērsis rauj kaklu augstāk un augstak, kamēr zirgs ar dobju būkšķi nogāzās zemē, atsviezdams jātnieku pret koka barjeru, un vērsis, spēcīgo skaustu noliecis un ragus izstiepis, metās uz priekšu, meklēdams zirga dzīvību, kas vēl turējās kaulos. Viņa redzeja to kā dzīvu, šo Finito, — «kas nu šis par matadoru», — redzeja viņu stāvam pretim vērsim, iesānis tam tuvojamies. Viņa pavisam skaidri redzeja, ka viņš satina ap spieķi biezo flaneļa drānu; redzēja šo drānu, asinīm piemirkušu, paslīdam gar vērša galvu un pleciem, un redzēja valgo sviedru straumīti tālāk, pāri mugurai, kad vērsis metās uz priekšu un nošķinda banderiljas. Viņa redzēja Finito stāvam sāniski — soļus piecus no vērša galvas; vērsis stāvēja rāms un smags, un Finito lēni pacēla šķēpu viņa pleca augstumā un tēmēja ar valgo asmeni tai vietā, ko vēl nevarēja saredzēt, jo vērša galva atradās augstāk par viņa acīm. Šai galvai vajadzēja noliekties, un tas bija panākams, ar kreiso roku savicinot slapjo, smago drānu; bet šobrīd viņš vēl tikai mazlietiņ sašūpojās uz papēžiem, atpakaļ atliecies, un centās notēmēt ar asmens smaili, stāvēdams sāniski pret galos iešķeltajiem ragiem, vērsis smagi elsa un nenovērsdamies lūkojās uz drānu.

Viņa to redzēja pilnīgi skaidri un pat dzirdēja smalko, spalgo balsi, kad viņš pagrieza galvu un paskatījās uz pub-

liku arēnas pirmajā rindā virs sarkanās barjeras un teica: «Palūkosim, vai nevarēs nodurt viņu šitā!»

Viņa dzirdēja balsi un pēc tam redzēja, kā saliecās viņa celis, kā viņš sāka iet uz priekšu, tieši pretim ragiem, un vērša purns noslīdēja uz leju, sekojot slapjās drānas kustībai matadora brūnajā, mierīgajā rokā, un šī roka novadīja ragus lejup un garām, un asmens ieslīdēja pieputējušā, sasvīdušā skausta izcilnī.

Viņa redzēja spožo asmeni slīdam lēni un droši, it kā vērsis pats, virsū spiezdamies, to vilktu ārā no matadora rokas, [19]un skatījās, kā brūnā dūre pieskārās saspriegtajai ādai, redzēja nelielo, brūno viru, kura acis nenovērsdamās lūkojās tai vietā, kur bija iedūries asmens, un kurš tagad strauji atvirzīja ierauto vēderu talak no raga, spēji atlēkdams nost, tad nostājās poza — kreisajā rokā ar drānu aptītais spieķis, labā pacelta augšup — un sagatavojās noskatīties, kā vērsis izlaidīs garu.

Viņa redzēja Finito stāvam un skatāmies uz vērsi, kurš centās nezaudēt pamatu zem kājām un zvārojās kā aizcirsts koks, kas tūlīt gāzīsies, redzēja viņu vērojam, kā vērsis pūlas noturēties kājās, un redzēja, ka šis nelielais vīrs patiesā triumfa žestā pacel roku. Viņa redzēja to stāvam nosvīdušu un sagurušu atviegloti uzelpojam, ka nu viss jau garām, ka vērsis mirst un ka viņš nav saņēmis neviena trieciena, neviena sitiena ar ragu, un, viņam tā stāvot, vērsis vairs nejaudaja noturēties un sabruka, nogāzās beigts ar visām četrām gaisā, un viņa redzēja, ka mazais Finito noguris un bez smaida sāk iet uz barjeras pusi.

Viņa zinaja, ka tagad viņš nespētu paskriet pat tad, ja draudētu briesmas, un lūkojās, kā viņš lēni piegāja pie barjeras, noslaucīja dvielī muti, paskatījās šurp, uz viņu, un pakratīja galvu, tad noslaucīja dvielī seju un sāka savu triumfa gājienu apkārt arēnai.

Viņa redzēja Finito lēnā solī ejam apkārt arēnai, smaidām, palokāmies un atkal smaidām, bet viņam sekoja palīgi, pieliecās, uzlasija cigārus, aizsvieda atpakaļ publikā cepures; bet viņš soļoja tālāk apkārt arēnai, un viņa acīs bija skumjas, un savu gājienu viņš nobeidza iepretim tai vietai, kur sēdēja viņa. Un viņa paskatījās turp un ieraudzīja viņu sēžam uz koka barjeras kāpnītēm, dvieli pie mutes piespiedušu.

Šobrīd, pie pavarda stāvēdama, Pilara to visu atcerējās un teica:

— Ak tad viņš nekāds matadors nebija? Ak vai, starp kādiem cilvēkiem es tagad vadu savas dienas!

— Viņš bija labs matadors, — teica Pablo. — Viņu tikai traucēja mazais augums.

— Un viņam bija dilonis, — teica Primitīvo.

— Dilonis? Kurš tad nebūtu dabūjis diloni no tādas sodības? Sai zeme, kur nabags ir un paliek nabags, ja nav tāds noziedznieks kā Huans Mārčs, ja nav matadors vai operdziedātājs? Kā lai viņš nebūtu dabūjis diloni? Zemē, kur buržuji tā pārēdas, ka sabojā vēderus un nespēj iztikt bez caurejas zālēm, bet nabagi cieš badu no pašas pirmās mūža dienas līdz pēdējai, kamēr nomirst, — kā lai viņš nedabūtu diloni? Kad jau no bērna kājas javazājas pa gadatirgiem, lai iemācītos vēršu cīņu, un jābrauc par «zaķi» trešās klases vagonos zem sola, jāguļ putekļos un netīrumos uz piespļaudītas grīdas gan izžuvušos, gan vēl svaigos spļaudekļos, — vai tad var nedabūt diloni, kad krūtis satriekuši vērša ragi?

— Skaidrs, — Primitivo teica. — Es jau tikai saku, ka viņam bija dilonis.

— Saprotams, ka viņam bija dilonis, — Pilara atbildēja, vicinādama lielo koka pavārnīcu. — Viņš bija maza auguma, un viņam bija smalka balss un trakoti bail no vēršiem. Nekad neesmu redzējusi neviena cita, kam būtu tādas bailes no vēršu cīņas, un nekad arī neesmu redzējusi arēna otra tik bezbailīga matadora. Tev, — viņa sacija Pablo, — tev tagad ir bail mirt. Tu domā, ka tas ir kas sevišķs. Finito bija bail visu laiku, bet arēnā viņš cīnījās kā lauva.

— Viņš jau bija izdaudzināts par traki drošsirdīgu, — otrs brālis piebilda.

— Nekad neesmu redzējusi neviena cita, kas tā baidītos, — Pilara sacija. — Viņš pat negribēja, ka mājās stāv vērša galva. Vienreiz Valadolidas ferijā viņš sevišķi labi nogalināja Pablo Roinero vērsi...

— Es atceros, — teica vecākais brālis. — Es arī toreiz biju arēnā. Vērsis bija dzeltenbrūns, ar stāvu pieri un gariem ragiem. Svēra vairāk par trīsdesmit arobam'. Tas bija pēdējais, ko Finito Valadolidā nogalināja.

— Pareizi, — Pilara sacīja. — Un vēlāk vēršu cīņas amatieri, kas vienmēr pulcējās Kolonnas kafejnīcā un dēvējās par «Finito klubu», sarīkoja banketu viņam par godu, izbaza šā vērša galvu un uzdāvināja viņam. Visu mielasta [19] laiku galva stāvēja piestiprināta pie sienas, tikai apsegta ar drēbi. arī es sēdēju pie galda un vēl citi, piemēram, Pas-tora, kas ir vēl neglītāka par mani, un Ninja de los Peines, un daudzas citas čigānietes un augstas kategorijas maukas. Bankets nebija liels, tomēr gaja vētraini, gandrīz vai sakāvās, jo Pastora, noskaidrojot pieklājības jautājumus, sastrīdējās ar vienu no lielākajām staigulēm. Es pati jutos vairāk nekā laimīga, sēdēju Finito blakus, bet ievēroju, ka viņš neskatās uz vērša galvu, kas bija aizklāta ar sarkanu drānu, tāpat kā svēto teli baznīca tiek aizklāti mušu bijušā dieva kunga ciešanu nedeļa.

Finito ēda maz, jo Saragosā tā paša gada pēdējā koridā bija dabūjis palotazo — sitienu plakaniski ar ragu, un ilgi vel pēc tam viņš nogulēja nesamaņā, un kopš tās reizes viņa kuņģis vairs neturēja barību, un tāpēc viņš laiku pa laikam pielika pie lūpām mutautu, iespļaudams tajā diezgan daudz asiņu. Bet ko es jums gribēju stāstīt?

— Par vērša galvu, — teica Primitivo. — Par izbāzto vērša galvu.

— Jā, — Pilara turpināja. — Jā, bet man jāizstāsta daži sīkumi, lai jūs visu labi saprastu. Finito, ziniet, nekad nebija īsti jautrs. Parasti viņš bija nopietns, un es neatceros, ka viņš būtu kādreiz par kaut ko pasmējies, kad bijām vieni. Pat par lieliem jokiem ne. Viņš visu uzņēma pārak nopietni. Bija gandrīz tikpat nopietns ka Fernando. Bet šo banketu viņam par godu rīkoja ajicionados, klubs bija nosaukts Finito vārdā, un tāpēc šeit vajadzēja tēlot laipnību, draudzību un prieku. Visu mielasta laiku viņš smaidīja un teica dažādas laipnības, bet tikai es vienjgā redzēju, ko viņš darīja ar mutautu. Viņam līdzi bija trīs mutauti, un viņš visus trīs drīz izlietoja, bet pēc tam pavisam klusu man pačukstēja:

«Pilar, es vairs ilgāk nevaru izturēt. Man jāiet projām.»

«Tad iesim,» es teicu. Redzēju, ka viņam bija ļoti slikti. Ap to laiku visi bija pamatīgās buras un troksnis bija neizturams.

«Nē, es tomēr nevaru aiziet,» Finito sacīja. «Galu galā klubs nosaukts manā vārdā, un man pret to ir savs pienākums.»

«Ja tu jūties slims, tad iesim,» es teicu.

«Nē,» viņš sacīja. «Es palikšu. Ielej man drusciņ man-saniljas.»

Diez vai bija prātīgi dzert, jo viņš neko neēda, bet viņam bija tik slikti ar kuņģi, ka nedzēris viņš šo jautrību un kņadu ilgāk vairs nebūtu spējis izturēt. Redzeju, ka viņš ātri izdzēra gandrīz veselu pudeli mansaniljas. Ta kā viņam vairs nebija neviena mutauta, viņš paņēma salveti un tagad lietoja to mutauta vietā.

Bet nu dzīru sajūsma sita augstu vilni, un daži kluba biedri uzsēdināja sev plecos tās meitas, kas nebija 1 ik smagas, un sāka nest apkārt galdam. Pastoru pierunāja dziedat, un El Ninjo Rikardo spēlēja ģitāru, un bija prieks skatīties, kā visi uzjautrinājās, kaut arī sadzērušies, tomēr sirsnīgi un draudzīgi. Tas ir pats labākais bankets, kādā jebkad esmu piedalījusies, tas noritēja īstā flamenco sajūsmā, un vēl pat nebija pienācis brīdis noņemt vērša galvai apsegu, kaut gan viss taču bija sarīkots tieši tāpēc.

Es pati arī jutos ļoti jautri, aplaudēju Rikardo spēlei un pievienojos tiem, kas aplaudējot centās pierunāt Ninju de los Peines, lai viņa dzied, un nemaz nemanīju, ka Finito salveti jau izlietojis un tagad paņēmis manējo. Viņš visu laiku dzēra mansanilju, acis viņam mirdzēja, un viņš visiem priecīgi māja ar galvu. Runāt viņš daudz nevarēja, jo tad ik reizes vajadzēja lietot salveti, bet viņš izlikās priecīgs un apmierināts, jo to jau galu galā visi no viņa gaidīja.

Tā svētki ritēja tālāk, kamēr mans blakussēdētājs Rafaels el Galjo, bijušais impresārijs, sāka man stāstīt kādu atgadījumu, kas beidzās tā: «Un Rafaels atnāk pie manis un saka: «Jus esat man labākais draugs pasaulē un pats cēlākais cilvēks. Mīlu jus kā brāli un gribu jums kaut ko dāvināt.» Un iedod man skaistu dimanta adatu, noskūpsta uz abiem vaigiem, un mes abi jūtamies visai aizkustināti. Pēc tam Rafaels el Galjo, iedevis man dimanta adatu, izgāja no kafejnīcas, bet es saku Retānam, kas sēž pie galda: «Tas netīrais čigāns nupat parakstīja līgumu ar citu impresāriju.»

«Kā tu to zini?» vaicāja Retāna.

«Es strādāju ar viņu kopā desmit gadus, un nekad agrāk viņš man nav devis nevienu dāvanu,» el Galjo impresārijs atteica. «Tas var nozīmēt vienīgi to.» Un tā tas patiešām arī bija, un tieši toreiz Galjo no viņa aizgaja.

Bet te sarunā iejaucās Pastora, varbūt ne tik daudz tāpēc, lai aizstāvētu Rafaela labo vārdu, jo neviens cits par viņu nevarētu izteikties sliktāk kā viņa pati, bet vairāk tāpēc, ka, nosaukdams Rafaelu par «netīro čigānu», impresārijs bija apvainojis visus čigānus. Un viņa iejaucās tik dedzīgi un lietoja tādus izteicienus, ka impresārijs apklusa. Es sāku Pastoru mierināt, kāda cita Gitana sāka mierināt mani, un kņada sacēlās tāda, ka neviens vairs nesaprata ne vārda, izņemot vienu vienīgo, proti — «mauka», un tas skanēja pāri visiem citiem, kamēr beidzot iestājās miers un mēs trīs, kas visu bijām aizsākušas, apsēdāmies savās vietās un paņēmām glāzes, un tad es ieraudzīju, ka Finito nenovērsdamies skatās uz vērša galvu, kas vēl joprojām bija aplīta ar.drānu, un viņa acīs bija šausmas.

Šai bridi kluba prezidents saka runu, pēc kuras bija paredzēts vērša galvai apsegu noņemt, un, viņam runājot, — pie tam visi aplaudēja, kliedza «Ole!» un plaukšķi-' nāja pa galdu — es palūkojos uz Finito, bet viņš, krēsla ieslīdzis, turēja pie mutes piespiestu savu, nē, manu salveti — un kā apburts lūkojās izbāztajā vērša galva pie pretējās sienas.

Runas beigas Finito sāka kratīt galvu, arvien dziļāk ieslīgdams krēslā.

«Ka tu juties, mazais?» es jautāju, viņš paskatījās, bet mani nepazina, kratīja tikai galvu un tad teica: «Nē. Nē. Ne.»

Kluba prezidents nobeidza runu un, visiem skaļi aplaudējot, uzkāpa uz krēsla, atraisīja auklu, ar kuru bija sasiets sarkanais apsegs, un lēni sāka to vilkt nost no vērša galvas, bet drana aizķeras aiz viena raga; viņš parava drānu, un ta noslīdēja no asajiem, platajiem ragiem, un tur nu stāvēja tas lielais, dzeltenais vērsis, it kā, ar melnajiem ragiem sev ceļu attīrīdams, trauktos uz priekšu, un ragu baltie gali izskatījās kā dzeloņcūkas asie ilkņi, bet vērša galva šķita gluži dzīva; tā pati stāva piere un ieplestās nāsis, bet acis spīdēja un lūkojas tieši virsu Finito.

Visi saka saukt un aplaudēt, bet Finito vēl dziļāk iesiīga krēslā, un tad uzreiz iestājās klusums un visi skatījās viņā, un viņš teica: «Nē. Ne,» — un, uz vērsi skatīdamies, slīga dziļāk krēslā. Un tad uzreiz skaļi iesaucās: «Nē!» — un viņam pa muti izvēlās liels asiņu kunkulis, bet viņš pat nepacēla pie mutes salveti, un asinis nolija pāri zodam; viņš tikai nenovērsdamies skatijas uz vērša galvu un beidzot sacīja: «Visu sezonu, jā. Lai nopelnītu naudu, ja. Lai paēstu, jā. Bet es nevaru ēst! Vai dzirdat? Man slims kuņģis! Un tagad, kad sezona beigusies! Nē! Nē! Nē!» Viņš palūkojās visapkārt galdam, tad atkai uz vērša galvu un vēlreiz pateica: «Nē!» — pec tam nolieca galvu, piespieda pie mutes salveti un sēdēja tā nekustēdamies un klusēdams, un bankets, kas bija iesācies tik jauki un varēja izvērsties par īstiem prieka un draudzības svētkiem, nu beidzās nelāgi.

— Un pēc cik ilga laika viņš nomira? — Primitīvo jautāja.

— Tai pašā ziemā, — Pilara atbildēja. — Viņš nekad īsti vairs neatlaba pec tam, kad Saragosā bija dabūjis to sitienu ar ragu. Šāds sitiens ir sliktāks par asiņojošu brūci, jo ievainojums samaita iekšas un nedzīst. Velak Finito gandrīz ik reizes saņēma vienu tādu, kad nogalināja vērsi, un tāpēc lielākus panākumus nevarēja gūt. Maza auguma dēj viņam bija grūti no raga izvairīties. Gandrīz nebija tādas reizes, kad rags viņam netrāpītu. Bet pārsvarā tie, protams, bija viegli sitieni.

— Ja viņš bija tik mazs, tad viņam nevajadzēja iet par matadoru, — Primitivo sacīja.

Pilara paskatījās Robertā Džordenā un pakratīja galvu. Tad, vēl vienmēr galvu kratīdama, noliecās pie lielā dzelzs poda.

«Ir nu gan cilvēki!» viņa domāja. «Ja viņš bija tik mazs, tad viņam nevajadzēja iet par matadoru! Un es klausos un nesaku neko! Es pat nenoskaišos un paskaidrojusi apklustu. Cik tas ir vienkārši, kad cilvēks neko nesaprot! Que sen-cillo! Neko nesaprazdams, viens pasaka: «Kas nu šis par matadoru.» Un otrs, neko nesaprazdams, pasaka: «Viņam bija dilonis.» Bet trešais, pēc tā, kurš saprot un viņam paskaidro, piecejas un pasaka: «Ja viņš bija tik mazs, tad viņam nevajadzēja iet par matadoru!»

Pāri pavardam noliekusies, viņa atkal redzēja kailo, bruņo augumu ar nelīdzenajām rētām abos gurnos ka dziļu svītru no raga krūšu labajā pusē, zem apakšējas ribas, un sānos garo, balto rētu līdz pat padusei. Viņa redzeja aizvērtas acis, brūno, drūmo seju un cirtainos, melnos, atpakaļ atsukātos matus, un pati viņa sēdēja uz gultas malas un berzēja viņam kajas, spaidīja stingros lielu muskuļus, masēja tos, braucīja un viegli dauzīja pa tiem ar kopā saliktām plaukstām, lai savilktie muskuļi atslābst.

«Kā ir?» viņa jautaja. «Kā nu ir kājas, mazais?»

«Ļoti labi, Pilar,» viņš, acis neatvēris, teica.

«Vai saberzēt krūtis?»

«Nē, Pilar, krūtis neaiztiec.»

«Un ciskas?»

«Nē. Tur stipri sāp.»

«Bet, ja es tās izmasēšu un ieziedīšu, tad sasils un būs labāk.»

«Ne, Pilar. Paldies tev. Labāk neaiztiec.»

«Norīvēšu tevi ar spirtu.»

«Jā. Bet tikai viegli.»

«To pēdējo vērsi tu nobeidzi lieliski,» viņa sacīja, un viņš atbildēja:

«Jā, to es nogalināju ļoti labi.»

Pēc tam, norīvējusi viņu un apsegusi ar palagu, viņa apguļas tam līdzas, un viņš pastiepa brūno roku un viņai pieskaras. «Tu esi varena sieviete, Pilar.» To viņš domāja kā joku, jo pa īstam jokot nekad neprata, un tad viņš aizmiga kā parasti pēc vēršu cīņas, un viņa gulēja blakus, turēdama F'inito roku abās savējas, un klausījās, kā viņš elpo.

Miegā viņš bieži no kaut kā sabijās, un viņa juta, ka viņš cieši spiež viņas roku, redzēja sviedru lāses viņam uz pieres, un, ja viņš pamodās, viņa teica: «Nekas,» — un viņš atkal aizmiga. Tā viņa ar Finito nodzīvoja piecus gadus un nekad nebija viņam neuzticīga, tas ir — gandrīz nekad, un, kad viņu apglabāja, — sāka dzīvot ar Pablo, kas arēnā va-daja pikadoru zirgus un pats līdzinājās visiem tiem vēršiem, kurus nogalinot Finito bija aizvadījis savu dzīvi. Bet ne buļļa spēks, ne drosme nav mūžīgi, tagad viņa to zināja, un kas gan ir mūžīgs? «Es vēl turos,» viņa domāja. «Jā, es turos ilgi. Bet kāda tam jēga?»

— Marij, — viņa teica. — Skaties taču, ko tu dari. Tā uguns domātā vārīšanai, nevis pilsētas nodedzināšanai.

Sai brīdī pie alas ieejas parādījās čigāns. Viņš bija apsnidzis un, karabīni rokās turēdams, dauzīja sniegu no kājām.

Roberts Džordens piecēlās un gāja viņam pretī.

— Nu? — viņš jautāja.

— ik pa sešām stundām divi vīri uz lielā tilta, — čigāns teica. — Ceļa meistara mājā astoņi zaldāti un kaprālis. Te būs tavs hronometrs.

— Un pie zāģētavas?

— To pateiks vecais. Viņš novēro zāģētavu un ceļu.

— Un uz ceļa?

— Tada pati kustība ka parasti, — čigāns atbildēja. — Nekā īpaša. Vairākas vieglās mašīnas.

Čigāns izskatījās nosalis, viņa tumšā seja aukstumā sa-kritusies un rokas sarkanas. Pie alas ieejas stāvēdams, viņš novilka svārkus un izpurināja.

— Paliku, kamēr nomainīja sardzi, — viņš teica. — Viņi maiņas divpadsmitos un sešos. Tomēr ilgi. Paldies dievam, ka neesmu viņu armijā.

— Iesim pakaļ vecajam, — Roberts Džordens teica, uzvilkdams ādas jaku.

— Es ne, — čigāns sacīja. — Es tagad iešu pie uguns un karstas zupas. Izstāstīšu vienam no šiem, kur viņš ir, un tas tevi aizvedīs. Hei, slaisti! — viņš uzsauca vīriem, kuri sēdēja pie galda. — Kas aizvedis Ingles tur, kur vecais novēro ceļu?

— Es, — Fernando piecēlās. — Pasaki — kur tas ir?

— Klausies, — čigāns iesāka, — ej ta... — un viņš izstāstīja, kur stāv vecais Anselmo.

PIECPADSMITĀ NODAĻA

Anselmo sarāvies tupēja resna koka aizvējā, kam abās pusēs garām sniga sniegs. Rokas svārku piedurknēs sabāzis, galvu līdz ausīm apkaklē ierāvis, viņš bija piespiedies cieši klāt koka stumbram. «Ja palikšu te vēl ilgāk, tad nosalšu,» viņš domāja, «un no tā nebūs nekāda labuma. Ingles lika man stāvēt tik ilgi, kamēr ieradīsies maiņa, bet tad viņš vēl nezināja, ka uznāks putenis. Uz ceja nekas sevišķs nav manāms, un, kas notiek tur tai postenī un zāģētavā, to visu es zinu. Varētu iet atpakaļ uz nometni. Ikviens, kam kaut cik saprašanas, teiktu, ka man jāiet atpakaļ. Palikšu vēl mazu brītiņu un tad iešu,» viņš domāja. «Vainīgas pavēles, tās ir par daudz stingras. Netiek pieļauti it nekādi grozījumi, it nekādos apstākļos » Viņš paberzēja vienu kāju pret otru un, izvilcis rokas no piedurknēm, noliecās un sarīvēja lielus, padauzīja vienu kāju pret otru, lai asinis ritētu ātrāk. Te, aiz koka, vēju tā nejuta un nebija arī tik auksts, tomēr driz butu jāsāk iet.

Noliecies un kajas berzēdams, viņš izdzirdēja uz ceļa automašīnas troksni. Ap riteņiem bija kāpurķēdes un viens posms vaļigs, un Anselmo redzēja pa nosnigušo ce(u mašīnu tuvojamies; tā bija izraibināta nevienādiem zaļiem un brūniem plankumiem, bet logi noziesti ar zilu krāsu, lai nevar redzēt cauri; brīvs šai zilajā triepienā bija atstats tikai neliels pusloks, lai iekšā sēdētāji redzētu, kas notiek ara. Tas bija pirms kādiem diviem gadiem ražots, ģenerālštābā vajadzībām nomaskēts rollroiss, bet Anselmo to nezināja. Viņš nevarēja redzet, ka mašīnā, savos apmetņos ietinušies, sēž trīs virsnieki. Divi aizmugurē, viens uz atlokāmā sēdekļa. Tas, kas sēdēja uz atlokamā sēdekļa, lūkojās uz ceļu pa zilā loga neaizkrāsoto svītru, bet Anselmo to neredzēja. Viņi viens otru neredzēja.

Mašīna paslīdēja garām lejā cauri sniegam — tieši zem Jās vietas, kur tupēja Anselmo. Viņš redzēja šoferi, tam bija salkana seja un galvā kaska, seja ar kasku slejas pāri segas apmetnim, kurā šoferis bija ietinies, un redzēja arī rokas ložmetēja stobru, ko turēja kareivis, kas sēdēja šoferim blakus. Tad mašīna aizdrāzās tālāk un Anselmo, zem svārkiem pataustījis, izņēma no krekla kabatas abas lapiņas, ko Roberts Džordens bija izplēsis no savas piezīmju grāmatiņas un viņam iedevis, un zem automašīnas apzīmējuma ievilka lapiņās zīmi. Tā jau bija desmita mašīna. Sešas aizbrauca pa ceļu atpakaļ, četras vēl atradas augša. Tas šai ceļā nebija nekas neparasts, bet Anselmo neprata citu no cita atšķirt divīzijas štāba fordus, fiatus, opelus, rēno un sitroenus, kas šaja rajona darbojās, no ģenerālštāba roll-roisiem, lančijām, mersedesiem un izoto. Šīs atšķirības varētu saprast vienīgi Roberts Džordens, ja stāvētu šeit vecā vīra vietā; viņš gan būtu sapratis, ko šīs mašīnas nozīmē. Bet viņa šeit nebija, un sirmgalvis vienkārši atzīmēja lapā ik mašīnu, kas brauca pa ceļu.

Nu Anselmo jau bija ta nosalis, ka apņēmās iet projām, tumsu negaidīdams. Apmaldīties viņš nebaidījās, bet domāja, ka nav nozīmes te vairs ilgāk stāvēt, un arī vējš kļuva ik bridi saltāks, bet sniegs sniga nemitēdamies. Taču, kad sirmgalvis mīņādamies piecēlās kajas un cauri sniega plīvuram palūkojās uz ceļu, viņš tomēr tūlīt augšā nekāpa, bet piespiedās aizvēja pusē pie priedes stumbra un palika stāvam.

«Inglēs lika man gaidīt,» Anselmo domāja. «Varbūt viņš jau nāk šurp, un, ja es no šejienes aiziešu, viņš, mani meklējot, puteni var apmaldīties. Mēs jau visu kara laiku ciešam no disciplīnas trūkuma un no ta, ka nepildām pavēles, tāpēc es vēl kādu brīdi to Inglēs pagaidīšu. Bet, ja viņš drīz neatnāks, tad nu gan man jāiet, par- spīti visām pavēlēm, jo janodod taču ziņojums un vēl ir daudz kas darams, ta ka palikt šeit un nosalt nozīmētu pārspīlēt, un no ta nevienam nebūtu nekāda labuma.»

Viņpus ceļa zāģētavā kūpēja dūmenis, un Anselmo saoda dūmus, kas atplūda šurp cauri putenim. «Fašistiem tur silti,» viņš domāja, «un viņi ir omulīgi iekārtojušies, bet rītnakt mēs viņus apšausim. Cik savadi, bet man par to negribas domāt. Esmu viņus novērojis visu dienu un redzu, ka viņi ir tādi paši cilvēki kā mēs. Kad es tagad aizietu uz zāģētavu un pieklauvētu pie durvīm, mani tur saņemtu draudzīgi, ja vien viņiem nebūtu pavēlēts aizturēt visus nepazīstamos cilvēkus un uzprasīt papīrus. Starp mums stāv

tikai pavēles. Un tie tur jau nav nekādi fašisti. Es gan viņus tā saucu, bet fašisti viņi nav. Tādi paši nabagi kā mēs. Viņiem nevajadzēja pret mums karot, un man nemaz netik domāt, ka viņi bus jānošauj.»

Tie, kas stāv tai postenī, ir galisieši. To es zinu, jo, tikko izdzirdu viņus šodien runājām, tā tūlīt to sapratu. Viņi nedrīkst dezertēt, citādi apšaus ģimenes. Galisieši ir vai nu dikti gudri, vai pavisam rupji un stulbi. Esmu pazinis kā vienus, tā otrus. Listers arī ir galisietis, no tas pašas pilsētas kā Franko. Nez ko šie galisieši domā par puteni šini gadalaikā? Viņiem taču nav tik augstu kalnu ka šeit, un • tur vienmēr līst un pastāvīgi viss zaļo.

Zāģētavas logā uzplaiksnīja gaisma, un Anselmo, aukstumā drebinādamies, nodomāja: «Sasoditais Inglēsi Šie galisieši tur sēž siltumā un turklāt mūsu dzimtajā puse, bet es te aiz koka salstu nost, un mēs mitināmies klinšu ala ka zvēri midzeņos. Bet rit zvēri iznāks no midzeņa, un tie, kas pašlaik jūtas omulīgi, nomirs, silti savās segās ietinušies. Tapat kā tie, kam bija jārnirst tonakt, kad mes iebrukām Otero.» Bet viņam negribējās atcerēties Otero.

Tonakt Otero viņš nogalināja pirmo reizi, un viņš cerēja, ka šoreiz, pieveicot posteņus, viņam nebūs jānogalina. Tur, Otero, Pablo nodūra sargkareivi, kuram Anselmo uzmeta uz galvas segu, bet sargkareivis, sega smakdams, sagrāba Anselmo aiz kajas un turēja, un šķita, ka viņš tur zem segas šņukstētu, bet Anselmo vajadzēja uz labu laimi durt viņam ar nazi, kamēr viņš palaida kāju vaļa un apklusa. Anselmo uzmetas ar celi viņam uz kakla, lai viņš nevarētu kliegt, un dūra, bet Pablo iesvieda granatu pa logu telpa, kur gulēja visi posteņa sargkareivji. Un, kad atskanēja sprādziens, likās, ka visa pasaule tev acu priekša uzliesmo sarkanās un dzeltenas ugunis, un istabā ielidoja vēl divas granatas. Pablo bija izvilcis abas tapas un vienu pēc otras iemetis granātas pa logu, un tos, kas nebija nogalināti, nobeidza tad, kad tie izleca no gultam, sprāgstot otrai granātai. Tas notika vēl Pablo diždienās, kad viņš plosījās kā velns pa visu provinci un naktīs neviens fašistu postenis nejutās drošs.

«Bet nu viņš ir tikpat beigts un pievārēts kā izrūnits kuilis,» Anselmo domāja, un, kad šī operācija ir gala un kviekšana aprimusi, abus bumbuļus aizsviež projām, un kuilis, kas nu vairs nav nekāds kuilis, šņukurēdams un rukšķēdams pieiet tiem klāt un tos apēd. «Nē, tik tālu nu gan viņš vel nav,» Anselmo pasmīnēja, «iznāk tā, ka arī par Pablo

var samuldēt diez ko!» Bet nejauks viņš tomēr ir un ari stipri pārvērties uz slikto pusi.

«Cik auksts,» Anselmo domāja, «kaut jel nu drīzāk nāktu tas Jnglēs un kaut man nebūtu jānogalina tos posteņus! Lai jau šie četri galisieši un kaprālis tiek tiem, kam patīk nogalināt. Inglēs tā teica. Ja man liks, es to darīšu, bet Inglēs teica, ka pie tilta mēs būšot kopā un to darīšot citi. Pie tilta būs kauja, un, ja es izturēšu un neaizbēgšu, tad būšu izdarījis visu, kas vecam vīram šai karā jadara. Bet kaut jel nu tas Inglēs drīzāk nāktu, jo esmu sasalis ragā, un man k[ūst vēl aukstāk no tā, ka redzu zāģētavā gaismu un zinu, ka galisiešiem tur ir silti. Kā es vēlētos atkal būt savās mājās un kaut karš būtu beidzies! Bet nu jau tev vairs māju nav,» viņš domāja. «Lai tu vispār vēl kādreiz varētu atgriezties savās mājās, vispirms jāuzvar karā.»

Zāģētavā viens no zaldātiem sēdēja uz savas lāvas un tīrīja zābakus. Otrs gulēja uz lāvas aizmidzis. Trešais kaut ko vārīja, un kaprālis lasīja avīzi. Kaskas karājās uz sienā iedzītām naglām, un šautenes bija atslietas pret dēju sienu.

— Kas tā te par zemi, kur snieg gandrīz vai jūnijā? — ierunājās tas, kurš sēdēja uz lāvas.

— Kaut kas pārdabisks! — kaprālis teica.

— Pašlaik pa vecam vēl ir maijs, — sacīja tas, kurš vārīja. — Vecais mēnesis vēl nav beidzies.

— Un kas tā par zemi, kur maijā snieg? — nepiekāpās uz lāvas sēdētājs.

— Šejienes kalnos sniegs maija mēnesī nav nekāds retums, — kaprālis atbildēja. — Madridē es nekad tā neesmu salis kā tieši maijā.

— Un svilis arī nē, — sacīja tas, kurš vārija.

— Maijā vienmēr ir vislielākās temperatūras svārstības, — kaprālis turpināja. — Šeit, Kastīlijā, maijā reizēm ir liels karstums, bet var būt arī liels aukstums.

— Vai arī gāž lietus, — piebilda kareivis, kas sēdēja uz lāvas. — Pagājušā gada maijā lija gandrīz ik dienas.

— Nē jau, — teica tas, kurš vārīja. — Kaut arī skaitījās maijs, tomēr pa vecam vēl bija aprīlis.

— Prātā var sajukt no tiem taviem mēnešiem! — kaprālis iesaucās. — Liec tu tos vecos mēnešus mierā!

— Tiem, kas dzīvo pie jūras vai uz laukiem, nav svarīgi kalendāra mēneši, bet gan tas, vai ir jauns vai vecs mēness, — teica tas, kurš vārīja. — Par piemēru, patlaban ir vecs mēness. Bet pēc kalendāra drīz būs jūnijs.

— Kāpēc tad gadalaiki vienmēr paliek savā vietā? — vai-caja kaprālis. — Man no visām sitām pargudrībārn sāp pauris.

— Tu esi pilsētnieks, — sacīja karavīrs, kas vārīja.

— No Lugo. Ko tu zini par jūru un zemes darbiem!

— Pilsētā var iemācīties vairāk nekā tādi analfabētos, kas visu mūžu nīkst tikai pie jūras vai uz laukiem.

— Pašlaik nāk pirmie lielie sardīņu bari, — teica karavīrs, kas vārīja. — Šai mēnesī zvejā izbrauc sardīņu laivas, bet makreles iet uz ziemeļiem.

— Ja tu esi no Noijas, kāpēc tad tevi neņēma flotē? — kaprālis noprasīja.

— Tāpēc, ka esmu pierakstīts nevis Noijā, bet Negreirā, kur esmu dzimis. Un no Negreiras, kas atrodas pie Tam-bres upes, ņe’m armijā.

— Slikti, — sacīja kaprālis.

— Tikai neiedomājies, ka flotē ir drošāk, — teica kareivis, kas sēdēja uz lavas. — Pat tad, ja nav jūras kauju, ziemā var gadīties nepatikšanas arī krasta apsardzes darbā.

— Nekas nevar būt sliktāks par armiju, — teica kaprālis.

— Un tas esot kaprālis! — iesaucās kareivis, kas vārīja.

— Kas tad tā runā!

— Nē jau, — kaprālis teica. — Es runāju par to, kur draud lielākās briesmas. Par mūžīgo bombardēšanu, uzbrukumiem, par dzīvi ierakumos.

— Te mēs no ta maz redzam, — sacīja kareivis, kas sēdēja uz lāvas.

— Aiz dieva žēlastības, — sacīja kaprālis. — Bet kas zina, ko vēl pieredzēsim. Ir taču skaidrs, ka mūžīgi mums tik gludi neies.

— Kā tu domā, cik ilgi mums te vēl būs jānīkst?

— Nezinu, — kaprālis atbildēja. — Bet kaut tā būtu līdz kara beigām.

— Sešas stundas stāvēt postenī — tas ir pārāk ilgi, — teica kareivis, kas vārīja.

— Kamēr turēsies šis putenis, mēs mainīsimies ik pa trim stundām, — sacīja kaprālis. — Tad nemaz tik grūti nebūs.

— Un kāpēc šodien te braukā tās štāba mašīnas? — vai

cāja kareivis, kas sēdēja uz lāvas. — Aīan tās štaba mašīnas nemaz nepatīk. ,

— Man arī ne, — kaprālis piebilda. — Tā ir slikta zīme.

— Un lidmašīnas, — teica kareivis, kas vārīja. — Ari lidmašīnas ir slikta zīme.

— Toties mums ir varena aviācija, — teica kaprālis.

— Sarkanajiem tādas nav. Par tam šārita lidmašīnām katrs var priecāties.

— Es esmu redzējis sarkano lidmašīnas kaujā, un tad vairs joki nav, — teica kareivis, kas sēdēja uz lāvas.

— Esmu redzējis, ko dara viņu divmotorīgie bumbvedēji, un tas bija drausmīgi.

— Jā. Bet viņiem nav tik daudz kā mums, — teica kaprālis. — Mušu aviācija ir nepārspējama.

Tā viņi sarunājās zāģētavā, kamēr Anselmo gaidīja puteni, vērodams ceļu un skatīdamies uz zāģētavas gaišo logu.

«Ceru, ka man nebūs jānogalina,» Anselmo domāja. «Un pēc kara droši vien par visām šim slepkavibāin būs liela grēku izpirkšana. Ja mums pēc kara vairs nebūs reliģijas, tad vajadzētu izdomāt kādu lielu pilsoniska veida grēku nožēlu, lai no šīs slepkavošanas visi varētu šķīstīties, citādi mums nekad nebūs patiesa un cilvēciska dzīves pamata. Nogalināt vajag, es saprotu, taču nav labi, ka cilvēks to dara, un, manuprāt, kad viss beigsies un mēs būsim kara uzvarējuši, tad visiem liks nožēlot grēkus, lai mēs varētu šķistities.»

Anselmo bija ļoti labs cilvēks, un vienmēr, kad ilgāku laiku palika viens — un viņš gandrīz pastāvīgi bija viens, — viņam uzmācās šis domas par nogalināšanu.

«Nez ko par to domā Inglēs? Viņš teica, ka viņam tas neesot nekas. Un tomēr šķiet, ka viņš ir sirsnigs un labs. Var jau būt, ka jaunākam cilvēkam tas arī nav tik svarīgi. Varbūt svešzemnieki vai arī tādi, kas nepieder pie mūsu reliģijas, doma citādi. Bet, manuprāt, slepkavošana cilvēku nocietina, un es domāju, ka pat nepieciešamības gadījuma tas ir liels grēks, un vēlāk mums jādara viss iespējamais, lai to izpirktu.»

Bija jau pavisam tumšs, un viņš atkal paskatījās uz gaismu pāri ceļam un sāka sist rokas pret krūtīm, mēģinādams tas sasildīt. «Nu gan jāiet uz nometni,» viņš domāja, bet kaut kas viņu tomēr vēl turēja pie šī koka augšpus ceļa. Sāka snigt stiprāk, un Anselmo domāja: «Kaut tiltu varētu uzspridzināt šonakt! Šādā nakti ieņemt posteni un uzspridzināt tiltu ir tīrais nieks, un viss būtu cauri un padarīts. Šādā naktī var izdarīt visu.»

Uz vietas mīņādamies, viņš atspiedās pret koku un vairs par liltu nedomāja. Tumsai tuvojoties, Anselmo vienmēr jutās vientuļš, bet šovakar šī sajuta bija tik spēcīga, ka pakrūtē iemetas tukšums kā no bada. Agrākajos laikos no vientulības varēja paglābties, skaitot lūgšanas, un, no medībām pārnācis, Anselmo bieži vien vairākas reizes noskaitīja vienu un to pašu lugšanu, un tas palīdzēja. Bet, kopš sakās karš, viņš vairs nebija lūdzis. Viņam gan pietrūka šo lugšanu, tomēr viņš domāja, ka tā būs neuzticība un liekulība, ja viņš tas skaitīs, un viņš arī negribēja sev vienam izlūgt kādus īpašus labumus vai citādu žēlastību nekā visiem pārējiem cilvēkiem.

Es gan esmu vientuļš, viņš domāja. Bet tādi jau ir visi zaldati un zaldatu sievas, un tie, kas zaudējuši ģimeni vai tuviniekus. Man arī nav sievas, labi vien ir, ka viņa nomira pirms kara. Viņa to nebutu sapratusi. Arī bērnu man nav un nekad nebūs. Dienā, kad neko nedaru, es jūtos vientuļš, bet vissliktāk ir tad, kad nak tumsa. Un tomēr man ir kas tāds, ko nevar atņemt neviens cilvēks, ne dievs, proti,tas, ko esmu laba darījis Republikai. Esmu sūri grūti strādājis ta laba dēļ, kas mums visiem kādreiz velak būs. No paša kustības sākuma esmu strādājis pec labākas sirdsapziņas un neesmu darījis nekā tāda, par ko man butu ja-kaunas.

Tikai viena man žēl — ka jānogalina. Bet būs taču noteikti kāda iespeja šķīstīties, jo ir jābūt kādai iespējai atbrīvoties no tāda grēka, kas spiež tik daudzus. Man gribētos par to aprunāties ar Ingles, bet viņš ir jauns un varbūt nesapratis. Pirmīt viņš gan ierunājās par nošaušanu. Jeb vai tas biju es pats? Ingles laikam ir daudz nogalinājis, bet nekādi nav redzams, ka viņam tas būtu paticis. Tiem, kas labprāt nogalina, vienmēr piemīt kaut kas pretīgs.

Bet nogalināt — tas patiesi ir liels grēks. Jo tieši to jau mes nedrīkstam darīt pat tad, ja ir nepieciešams. Un Spānija nogalina pārāk viegli, bieži vien bez īstas nepieciešamības, un pārsteidzoties notiek daudzas netaisnības, ko vēlāk vairs nevar izlabot. Kaut jel es par to tik daudz nedomātu. Kaut būtu kada iespēja visu izpirkt un to varētu sākt darīt jau tagad, jo tas ir vienīgais, ko man smagi atcerēties, un vissliktāk ir tad, kad palieku viens. Visu citu var piedot, vērst par labu ar laipnu izturēšanos vai kādu cienījamu darbu. Bet slepkavība, manuprāt, ir ļoti liels grēks, un es vēlētos to kaut kā izlīdzināt. Vēlāk vajadzētu būt īpašam dienām, kad mēs strādātu valstij, vai izdomāt ko citu, kas no ša grēka atbrīvotu. Varbūt kāda nodeva, kā mēs agrāk maksājām baznīcai, viņš klusībā nosmīnēja. Baznīca gan mācēja tikt galā ar grēkiem. Šī doma viņam iepatikās, un viņš tumsa smaidīja, kad viņam pienāca klāt Roberts Džordens. Viņš pienāca tik klusi, ka sirmgalvis viņu ieraudzīja tikai tad, kad Roberts Džordens jau stāvēja pie koka.

— Hola, viejo! — Roberts Džordens čukstēja, uzsizdams viņam pa muguru. — Nu, kā vecajam iet?

— Gaužām auksts, — Anselmo teica.

Fernando stāvēja pāris soļu tālāk, muguru sniegputenim pagriezis.

—Ejam, — Roberts Džordens čukstēja. — Ejarn uz nometni, tur sasildīsies. Bija noziedzīgi atstāt tevi tik ilgi te vienu pašu.

— Tā tur ir viņu uguns, — Anselmo paradīja.

— Kur sagkareivis?

— No šejienes nevar redzēt. Viņš ir aiz līkuma.

— Lai iet ellē! — Roberts Džordens teica. — Pastāstīsi nometnē. Nāc, ejam!

— Pagaidi, es parādīšu, — Anselmo teica.

— Paskatīšos rīt, — Roberts Džordens teica. — Še, iedzer!

Viņš iedeva vecajam savu blašķi. Anselmo pielika to pie mutes un iedzēra.

— Ayee, — viņš noslaucīja lūpas ar roku. — Kā uguns!

— Nāc, — Roberts Džordens teica. — Iesim!

Tagad bija jau tik tumšs, ka neko nevarēja saskatīt, vienīgi garām plīvojošās pārslas un priežu taisnos, melnos stumbrus. Fernando stāvēja mazliet augstāk nogāzē. «Paskaties tik uz šo puisi, kas atgādina indiāni uz cigāru kārbas vāka,» Roberts Džordens nodomāja, «jāpiedāvā arī viņam kāds malks.»

— Ei, Fernando! — Viņš pienāca klāt. — Vai negribi malciņu?

— Nē, — Fernando atbildēja. — Paldies.

«Paldies tev, » Roberts Džordens domāja. «Kāda laime, ka cigāru kārbas indiānis nedzer! Nekas liels jau nav vairs atlicis. Cik es esmu priecīgs, atkal redzēdams šo večuku!» Tad viņš paskatījās uz Anselmo un, kad viņi sāka kāpt kalna, vēlreiz papliķeja viņam plecu.

— Man prieks tevi redzēt, viejo, — viņš teica. — Kad man slikta oma, tad jāpaskatās tikai uz tevi, un tūlīt kļūst labāk. Nac šurp, kāpsim augšā!

Cauri putenim viņi kāpa kalnā.

— Atpakaļ uz Pablo pili, — Roberts Džordens teica. Spāņu valodā tas izklausījās lieliski.

— El Palacio del Miedo, — Anselmo teica. — Baiļu Pils.

— La cueva de los huevos perdidos, — Roberts Džordens priecīgs uztvēra. — Zaudēto Olu ala!

— Kas par olām? — vaicāja Fernando.

— Tāpat vien, — Roberts Džordens teica. — Tikai tāds joks. Ne jau parastās olas, saproti. Bet tās otras.

— Bet kāpēc tās būtu pazaudētas? — Fernando jautāja.

— Nezinu, — Roberts Džordens atbildēja. — Paprasi Pilarai!

Tad viņš apņēma Anselmo ap pleciem, cieši pievilka sev klāt un sapurināja.

— Paklausies, — viņš teica. — Man prieks tevi redzēt, vai dzirdi? Tu pat iedomāties nevari, ko tas nozīmē — atrast šai zemē cilvēku tai pašā vietā, kur esi to atstājis.

Viņš juta tik lielu uzticēšanos un tuvību, ka iedrošinājās pat pateikt kādu vārdu pret šo zemi.

— Arī man ir prieks tevi redzēt, — Anselmo teica. — Bet es gan taisījos nupat iet projām.

— Ne velna tu nebūtu gājis! — Roberts Džordens priecīgi atsaucās. — Drīzāk būtu nosalis.

— Un ka tur, augšā? — Anselmo jautāja.

— Jauki, — sacīja Roberts Džordens. — Viss iet jauki.

Viņu bija pārņēmis tas spējais prieks, kas revolūcijas

komandierim uznāk tik reti; tāds prieks uzdzirkst, ja tu redzi, ka noturas vismaz viens flangs. Ja turētos abi, tad tas nemaz nebūtu paciešams. «Es nezinu, vai kāds to vispār spētu izturēt. Bet, ja padoma, kas īsti ir flangs, jebkurš flangs, tad dažreiz tas var būt viens vienīgs cilvēks. Jā, viens vīrs! Taču šāda aksioma viņam nebija vajadzīga. Bet šis te ir uzticams. Viens uzticams vīrs,» viņš domaja. «Kad mums ies vaļā kauja, tu būsi kreisais flangs. Bet labāk es tev to tagad neteikšu. Tā būs elligi īsa kauja. Un ellīgi slavena. Nu, es jau vienmēr esmu vēlējies pats vadīt kauju. Vienmēr esmu saskatījis trūkumus tajas kaujās, ko vadīja citi, jau sākot ar Azenkūru. Un šo kauju es novadīšu labi. Ta būs īsa, bet nevainojama kauja. Ja viss noritēs tā, kā es to esmu izdomājis, tad šī patiešām bus nevainojama kauja.»

— Paklausies, — viņš teica Anselmo. — Es nāvīgi priecājos tevi redzēt.

— Un es arī, — vecais vīrs atteica.

Un, tumsā kāpjot augšā pa nogāzi, kad mugurās pūta un auroja vējš, Anselmo vairs nejutās vientuļš. Kopš Ingles bija uzsitis viņam uz pleca, viņš vairs vientuļš nejutās; Ingles bija priecīgs uii apmierināts, un viņi abi jokoja. Ingles teica, ka viss ejot rabi un neesot ko raizēties. Dzēriens sasildīja Anselmo iekšas, un, kalnā kāpjot, sasila arī kājas.

— Nekas sevišķs uz ceļa nenotika, — Anselmo teica.

— Labs ir, — Ingles atbildēja. — Ala parādīsi.

Anselmo tagad priecājās un jutās apmierināts, ka nebija

atstājis novērošanas posteni.

«Ja viņš būtu atgriezies nometnē, nekas slikts jau nenotiktu. Šādos apstākļos pati saprātīgākā un pareizākā rīcība,» Roberts Džordens domaja. «Bet vecais bija palicis, ka pavēlēts. Nostāvēt posteni tada putenī! Tas kaut ko nozīmē! Ne jau velti vācieši uzbrukumu un vētru sauc vienā vārdā — Stunn. Es varētu sadabūt vēl vienu otru tādu, kas nostāvētu postenī. Protams, varētu. Nez vai Fernando butu nostāvējis? Ir iespējams. Galu galā viņš vienīgais tūdaļ bija gatavs nākt līdzi. Un tu domā, ka viņš būtu nostāvējis? Cik tas būtu labi! Stūrgalvības viņam netrūkst. Būs viņš jāpapēta. Nez ko tas vecais cigāru kārbas indiānis pašreiz domā?»

— Par ko tu domā, Fernando? — Roberts Džordens vaicāja.

— Kāpēc prasi?

— Aiz ziņkāres, — Roberts Džordens atbildēja. — Esmu traki ziņkārīgs.

— Es domāju par vakariņām, — Fernando teica.

— Vai tev patīk ēst?

— Jā. Ļoti.

— Un vai Pilara gatavo labi?

— Viduvēji, — Fernando atbildēja.

«Vēl viens Kulidžs atradies!» Roberts Džordens nodomāja. «Un tomēr man liekas, ka viņš būtu nostāvējis.»

Un visi trīs viņi putenim cauri kāpa augšup kalnā.

sešpadsmitā nodaļa

— El Sordo bija atnācis, — Pilara teica Robertam Džor-denam. Viņš nupat ienāca no aukstuma alas piekvēpušajā siltumā, un sieviete pieaicināja viņu sev klāt ar galvas mājienu. — Viņš aizgāja meklēt zirgus.

— Labi. Vai nelika man ko pateikt?

— Tikai to, ka iešot pakaļ zirgiem.

— Un ko mēs?

— No sè— viņa teica. — Paskaties uz to tur.

Ienākot Roberts Džordens tūlīt ieraudzīja Pablo, un tas

viņam uzsmaidīja. Tagad viņš atkal palūkojās pāri galdam uz Pablo un smaidīdams pamāja ar roku.

— Ingles! — Pablo uzsauca. — Vēl vienmēr snieg, Ingles!

Roberts Džordens pamāja.

— Dod šurp savas kurpes, es tās izžāvēšu, — Marija teica. — Pakāršu pie pavarda.

— Tikai pielūko, ka nesadedzini, — viņš sacīja. — Man negribētos staigāt šeit apkārt ar basām kājām. Kas te notiek? — Viņš pievērsās Pilarai. — Vai sapulce? Vai jums ārā stāv kāds sargs?

— Šitādā puteni? Que va!

Pie galda, muguras pret sienu atspieduši, sēdēja seši vīri. Anseīmo un Fernando vel purināja no drēbēm sniegu un pie ieejas dauzīja kājas.

— Dod šurp savu jaku, — Marija sacīja. — Nav labi, ka sniegs izkūst drēbēs.

Roberts Džordens novilka jaku, nopurināja sniegu no biksēm un atraisīja alpargatu saites.

— Tu te visu pielāčosi, — Piiara teica.

— Tu jau pati mani sauci.

— Bet var taču aiziet pie durvīm un nokratīt sniegu tur.

— Atvaino, — Roberts Džordens sacīja, basām kājām uz klona stāvēdams. — Sadabū man zeķes, Marij.

— Skat, kāds kungs un pavēlnieks! — Piiara sacīja un iebāza pavardā malkas pagali.

— Hay que aprovechar el tietnpo, — Roberts Džordens teica. — Jāizmanto tas laiks, kas vēl atlicis.

— Sainis ir aizslēgts, — Marija sacīja.

— Te būs atslēga. — Viņš pasvieda to meitenei.

— So saini tā neslēdz.

— Otru slēdz. Zeķes ir pašā virsū, maliņā.

Meitene sameklēja zeķes, aizvēra saini, noslēdza to un iedeva viņam zeķes līdz ar atslēgu.

— Apsēdies un velc kājās, bet vispirms krietni kājas saberzē, — viņa sacīja. Roberts Džordens viņai uzsmaidīja.

— Varbūt tu nosusināsi tās savos matos? — viņš teica tā, lai Piiara dzirdētu. [20] [21]

— Ir nu gan cukcepure! — Pilara teica. — Vispirms notēlo muižkungu un nu sak pārvērsties par mūsu bijušo dievu to kungu! Zvel viņam ar malkas pagali, Marij!

— Nekā nebij! — Roberts Džordens sacīja. — Es taču jokoju, tāpēc ka esmu laimīgs.

— Tu esot laimīgs!

— Ja. Manuprāt, viss iet lieliski.

— Roberto, — Marija teica. — Apsēdies šeit un nosusini kajas, bet es atnesīšu tev ko siltu iedzert, lai tu drusku sasilsti.

— Tu laikam domā, ka tas cilvēks līdz šim nekad vēl nav staigājis ar slapjām kājām, — Pilara sacīja. — Un ka no debesim nav nokritusi neviena sniegparsliņa.

Marija atnesa viņam aitādu un nometa uz māla klona.

— še, — viņa teica. — Liec virsu kajas, kamēr izžūs san dalos.

Aitādā, nesen kaltēta, nebija miecēta un krakstēja kā pergaments, kad viņš tai uzmina ar zeķēs ieautajām kājām.

Pavards dūmoja, un Pilara uzsauca Marijai:

Uzpūt uguni, palaidne. Te nav nekādā kvēpinātava.

— Put pati! — Marija atcirta. — Es meklēju E1 Sordo atnesto pudeli.

—Ta ir aiz viņa saiņiem, — Pilara sacīja. — Ko tu čubinies ap viņu kā ap zīdaini?

— Nemaz ne, — Marija atbildēja, — es nečubinos, bet rūpējos par nosalušu un samirkušu cilvēku, kas nupat pārnācis savās mājās. Te būs. — Viņa iedeva pudeli Robertam Džordenam. — Tas pats, ko tu dzēri diena. No šādas pudeles var iztaisīt skaistu lampu. Kad mums atkal bus elektrība, mēs no šīs pudeles iztaisīsim lampu. — Viņa sajūsmināta aplūkoja plakano pudeli. — Kā to dzer, Roberto?

— Es domāju, ka esmu Ingl'es, — viņš teica.

— Es tevi saucu par Roberto, kad citi dzird, — viņa klusi atbildēja un nosarka. — Kā tu to dzersi, Roberto?

— Roberto, — Pablo aizsmakušā balsi ierunājās un pamāja uz Roberta Džordena pusi. — Ka tu to dzersi, don Roberto?

— Vai tev arī mazliet negribas? — Roberts Džordens viņam jautāja.

Pablo pakratīja galvu.

— Es piedzeros ar vīnu, — viņš cienīgi atbildēja.

— Tad paliec arī pie sava Bakha, — Roberts Džordens spāniski noteica.

— Kas tad tas tāds? — Pablo vaicāja.

— Tavs biedrs.

— Nekad par tādu neesmu dzirdējis, — Pablo ar piepūli atteica. — Sājos kalnos tāda nav.

— Ielej, Anselmo, — Roberts Džordens teica Marijai. — Viņš ir vairāk nosalis.

Viņš uzvilka kājās sausās zeķes, sajuzdams mutē tīro un viegli dedzinošo viskija garšu, kam bija piejaukts ūdens. Bet tas iekšā nevandijās kā absints, par absintu labāks nebija nekas.

Kam gan varēja ienākt prātā, ka viņiem šeit kalnos būs viskijs! Bet, ja tā padomā, Lagranha laikam ir vienīgā vieta Spānijā, kur viskiju var dabūt. Un F.I Sordo viesim spridzinātājam ne vien sadabūja pudeli, viņš atnesa to šurp un atstāja.Viņiem tā nebūt nav vienkārša laipnība! Laipnība būtu likt pudeli galdā un visiem svimgi sadzert. Tā būtu darījis francūzis un pārpalikumu saglabājis citai reizei. Bet būt uzmanīgam pret viesi, ne vien sadabūt to, kas viesi iepriecina, bet vēl atnest šurp un atstāt, kamēr pats dari ko tādu, kas pilnīgi pamatoti jautu domāt tikai par sevi pašu un savu darbu, — tas, lūk, ir īsti spāniešu garā! Labākie no viņiem ir tieši tādi. Neaizmirst paņemt līdzi viskiju, — luk, viena no tām īpatnībām, kāpēc tu šo tautu mīli. Bet nevajag viņus idealizēt. Spānieši ir dažādi, tāpat kā amerikāņi. Un tomēr — atnest viskiju, tas nu ir lieliski!

— Kā garšo? — viņš jautāja Anselmo.

Vecais virs sēdēja pie uguns un smaidīja, saņēmis krūzīti platajās plaukstās. Viņš nogrozīja galvu.

— Negaršo? — Roberts Džordens jautāja.

— Tas bērns pielēja tur klāt ūdeni, —Anselmo teica.

— Tieši tādu dzer Roberlo, — meitene sacīja. — Vai tu esi citāds?

— Nē, — Anselmo teica. — Nemaz es neesmu citāds. Bet man patīk, ka tas tek uz leju un dedzina.

— Dod to man, — Roberts Džordens meitenei teica. — Un viņam ielej tādu, kas dedzina.

Viņš ielēja Anselmo krūzītes atlikumu sev un tukšo krūzīti atdeva meitenei, un viņa lēni ielēja tajā no pudeles.

— Ā, — Anselmo paņēma krūzīti, atlieca galvu un vienā paņēmienā izdzēra krūzīti tukšu. Tad paskatījās uz Mariju, kas stāvēja viņam blakus ar pudeli rokā, un pamirkšķināja viņai ar starojošām acīm. — Tā, — viņš teica. — Tā. — Tad aplaizījās. — Tas nu gan nobeidz tārpu, kas mūs grauž.

— Roberto, — Marija teica un pienāca viņam klāt, vēl aizvien pudeli rokā turēdama. — Vai tagad tu ēdīsi?

— Vai tad ir gatavs?

— Ja tikai tu vēlies.

— Vai citi jau paēda?

— Visi, izņemot tevi, Anselmo un Fernando.

— Tad ēdīsim, — viņš teica. — Un tu?

— Pēc tam kopā ar Pilaru.

— Ed tagad kopā ar mums.

— Nē. Ta neklājas.

— Sēdi tik un ēd. Mana dzimtenē pirmā ēd sieva.

— Tas ir tavā dzimtenē. Bet šeit b«s labak, ja es to darīšu pēc tam.

— Ed taču kopa ar viņu, — Pablo teica, meitenē paskatījies. — Ed vien kopā ar viņu. Dzer kopā ar viņ« Guli kopā ar viņu. Mirsti kopā ar viņu. Dari visu tā, kā tas ir viņa dzimtenē.

— Vai tu esi apdzēries? — Roberts Džordens vaicaja, nostādamies iepretī Pablo. Netīrs un neskūts Pātblo iepriecināts skatījās Robertā Džordenā.

— Jā, — Pablo teica. — Kur tad ir tā tava dzimtene, Inglēs? Kur sievietes ēd kopā ar vīriešiem?

— Estados Unidos’, Montānas štatā.

— Vai tas ir tur, kur vīri valkā brunčus tāpat kā sievas?

— Nē. Brunčus valkā Skotijā.

— Paklausies, Inglēs, — Pablo sacīja. — Ja tu staigā brunčos...

— Es brunčos nestaigāju.

— Kad tu staigā brunčos, — Pablo turpināja, — ko tad tu velc tiem apakšā?

— Nezinu, ko velk skoti, — Roberts Džordens teica.

— Es pats par to esmu brīnījies.

— Ne jau Escoceses^2, — Pablo sacīja. — Kam kāda daļa gar Escoceses? Kam vispār kāda daļa gar tik savadu vārdu? Man ne. Man gar to nav nekādas daļas. Es prasu par tevi, Inglēs. Par tevi. Ko tu savā dzimtenē velc mugurā zem tiem brunčiem?

— Es tev vēlreiz saku, ka mēs brunčus nevalkājam. Ne dzērumā, ne joka pēc.

— Bet kas tev zem brunčiem? — Pablo neatlaidās.

— Visi taču zina, ka jūs staigājat brunčos. Pat zaldāti. Esmu redzējis bildēs un Praisa cirkā. Kas tev ir zem tiem brunčiem, Inglēs? [22] [23]

— Los cojones, — Roberts Džordens atbildēja.

Anselmo iesmējās, un citi, kas klausijas sarunā, viņam

piebalsoja; visi, izņemot Fernando. Sis vārds, izteikts sieviešu klātbūtnē, viņu aizvainoja.

— Nu, ta jau tam jābūt, — Pablo sacija. — Bet man šķiet, ja jums būtu isti cojones, tad jūs vis brunčos nestaigātu.

— Nejauj nu viņam sākt atkal no gala, Ingles, — sacija Primitivo, virs ar plakano seju un. ielauzto degunu. — Viņš jau ir piedzēries. Pastāsti labak, ko tavā dzimtenē

audzē!

— Liellopus un aitas, — Roberts Džordens teica. — Un daudz labības un pupu. Ir arī cukurbietes.

Roberts Džordens, Anselmo un Fernando tagad sēdēja pie galda, un pārējie sasēdās ciešāk apkārt, tikai Pablo palika viens pats sēžam pie viņa trauka. Vakariņās bija sautēta gaļa tāpat kā vakar vakarā, un Roberts Džordens ēda to ar lielu kāri.

— Vai tavā dzimtenē kalni ir? Spriežot pēc nosaukuma, tur jabut kalniem, — pieklājīgi iebildās Primitivo, cenzdamies uzturēt sarunu. Viņam bija kauns par Pablo.

— Kalnu ir daudz un daži ļoti augsti.

— Un vai ganības tur labās?

Lieliskas. Piemēram, kalnu ganības, kas pieder valstij. Bet rudeņos lopus pārdzen uz leju zemākos apvidos.

— Vai tur zeme pieder zemniekiem?

— Vairums pieder tiem. kas zemi apstrādā. Sākumā zeme piederēja valstij, bet; ja kāds izvēlējās zemes gabalu un iesniedza pieteikumu, ka to apstrādās, tad viņš uz simt piecdesmit hektāriem varēja nopirkt īpašuma tiesības.

— Pastāsti, ka to dara, — Agustins lūdza. — Tāda agrārreforma ir ko vērts!

Roberts Džordens izskaidroja homsteda akta būtību. Līdz tam viņam nekad pat prātā nebija ienācis, ka to varētu uzskatīt par agrārreformu.

— Tas ir lieliski, — Primitivo teica. — Tad tavā dzimtenē ir komunisms?

— Nē. Mums ir republika.

— Manuprāt, republikas apstākļos var izdarīt visu, — Agustins sacīja. — Es domāju, nekāda cita valdība nav vajadzīga.

— Vai lielo īpašnieku jums nav? — Andress jautāja.

— Ir gan un joti daudz.

— Tad laikam ir arī daudz netaisnību?

— Protams. Ļoti daudz.

— Bet jūs pret tām cīnāties?

— Cenšamies cīnīties vienmēr vairāk un vairak. Taču netaisnību vēl aizvien ir daudz.

— Un tādu lielu muižu, kas būtu jāsadala, tur nav?

— Ir. Bet daži domā, ka ar augstiem nodokļiem varēs panakt šo muižu sadalīšanu.

— Ka tas saprotams?

Uzņemdams ar maizi mērci, Roberts Džordens paskaidroja, ka darbojas ienākuma un mantošanas nodokļi.

— Lielās muižas tomēr paliek, kā bijušas, kaut gan mums ir arī zemes nodokļi, — viņš teica.

— Bet lielie zemes īpašnieki un bagātnieki taču kādreiz pret tādiem nodokļiem sacelsies. Man liekas, tādi nodokļi var radīt apvērsumu. Neapmierinātie sadumposies pret valdību, kad sapratīs, ka tos piespiež, tieši tapat, ka pie mums izdarīja fašisti, — Primitivo teica.

— Ir iespējams.

— Tad jums bus jācīnās, tāpat kā cīnāmies mēs.

— Jā, bus jācīnās.

— Bet vai tavā dzimtenē ir daudz fašistu?

— Ja, daudz tādu, kas paši nezina, ka ir fašisti, bet, kad pienāks laiks, tad sapratīs, ka viņi tie ir.

— Un iznicināt jūs viņus nevarat, iekams tie nav sacēlušies?

— Nē, — Roberts Džordens teica. — Iznīcināt viņus mēs nevaram. Bet varam audzināt cilvēkus tā, lai viņi no fašisma baidās un lai pazīst, kad tas sāksies, tā ka var pret to cīnīties.

— Bet vai tu zini tādu vietu, kur nav neviena fašista? — Andress vaicāja.

— Kur tad?

— Pablo pilsētā, — Andress pasmaidījis teica.

— Vai tu zini, ko tai pilsētā darīja? — Primitivo jautāja Robertam Džordenain.

— Jā. Šo to esmu dzirdējis.

— No Pilaras?

— Jā.

— Šī sieva tev visu nevarēja izstāstīt, — Pablo smagi teica. — Viņa neredzēja beigas, jo ārpusē aiz ļoga nokrita no krēsla.

— Tad pastāsti tu pats, kas pēc tam notika, — teica Pi-lara. — Ja jau es nezinu, tad izstāsti tu.

— Nē, — Pablo sacīja. — Es nekad nevienam neesmu to stāstījis.

— Jā, — Pilara teica. — Un nestāstīsi ar. Un tagad tu gribētu, kaut tas nebūtu noticis.

— Nē, — Pablo sacīja. — Nav tiesa. Ja visi būtu situši fašistus ta kā es, tad mums šī kara nebūtu. Bet es negribēju, lai viss notiek tā, kā tas notika.

— Kāpēc tu tā runā? — Primitivo viņam jautāja. — Vai tagad tev ir cita politika?

— Nē, bet tas bija mežonīgi, — Pablo teica. — Tajās dienās es biju nikns kā zvērs.

— Un tagad tu esi piedzēries, — Pilara sacīja.

— Jā, — Pablo teica. — Ar jūsu atļauju!

— Man tu labāk patiki tad, kad biji zvērs, — sieviete sacīja. — No visiem vīriem dzērājs ir pats pretīgākais. Zaglis, ja viņš nezog, ir tāds pats cilvēks ka visi. Blēdis pats savējos nekrāpj. Slepkava, mājās pārnācis, var nomazgāt rokas. Bet dzērājs smird un pievemj pats savu gultu, un viņa iekšas atmiekšķē spirts.

— Tu esi sieviete un to nesaproti, — Pablo rāmi noteica. — Es esmu piedzēries ar vīnu un būtu itin laimīgs, ja nebijis to, kurus nogalināju. Man bēdīgs prāts, par viņiem domājot. — Viņš drūmi pakratīja galvu.

— Iedodiet viņam no tā, ko atnesa Sordo, — Pilara sacīja. — Iedodiet, lai drusku sasparojas. Citādi viņš kļūst tik bēdīgs, ka netīk ne skatīties.

— Ja varētu viņiem atdot dzīvību, es to darītu, — Pablo sacīja.

— Ej nu tu... — Agustiris teica. — Kur tu to saki?!

— Es viņiem visiem atdotu dzīvību, — Pablo noskumis atkārtoja. — Visiem līdz pēdējam.

— Ak, nolādēts! — Agustins iesaucās. — Beidz reiz muldēt vai lasies āra! Tie taču bija fašisti, ko tu nogalināji!

— Tu dzirdēji, ko es teicu, — Pablo sacija. — Es viņiem visiem atdotu dzivību.

— Un pēc tam būtu staigājis pa ūdens virsu kā pa sauszemi, — Pilara sacija. — Savu mūžu neesmu tādu cilvēku redzējusi! Vakar tev vēl bija kaut cik vīrišķības. Bet šodien no tas nav palicis pāri ne tik, cik pussprāgušam kaķim. Un viņš vēl priecājas pats par savu nekrietnību!

— Vajadzēja nogalināt vai nu visus, vai nevienu. — Pablo kratīja galvu. — Visus vai nevienu.

— Paklausies, Ingles, — Agustins teica. — Kā tu nokļuvi Spānijā? Neklausies uz Pablo. Viņš ir apdzēries.

— Pirmo reizi atbraucu pirms divpadsmit gadiem iepazīties ar šo zemi un iemācīties valodu, — Roberts Džordens teica. — Es universitātē maču spai.ni valodu.

— Tu nemaz pec profesora neizskaties, — Primitivo sacīja.

— Viņam nav bārdas, — Pablo teica. — Paskatieties vien! Viņam nav bārdas.

— Va tu tiešām esi profesors?

— Lektors.

— Bet tu māci?

— Jā.

— Un kāpēc spāņu valodu? — Andress vaicāja.

— Ja jau tu esi anglis, vai tad nebūtu vieglāk mācīt angļu valodu?

— Spāniski viņš runā tapai kā mēs, — Anselmo teica.

— Kapec viņš nevar macit spāņu valodu citiem?

— Ja. Bet vai svešzemnieks neuzņemas pārak daudz, mācīdams spāņu valodu? — Fernando sacīja. — Es negribu tevi apvainot, don Roberto.

— Viņš nav ists profesors, — Pablo, pats ar sevi ļoti apmierināts, teica. — Viņam nav bārdas.

— Angļu valodu taču tu proti labak, — Fernando sacīja.

— Vai tad nebūtu vieglāk un labak macit angļu valodu?

— Viņš jau nemāca to spāniešiem, — iejaucās Pilara.

— Es tā ceru, — Fernando noteica.

— Ļauj man izrunāt līdz galam, ēzeli! — Pilara viņam uzsauca. — Viņš mača spāņu valodu amerikāņiem. Ziemeļ-amerikaņiem.

— Vai tad viņi spāniski neprot? — Fernando jautāja.

— Dienvidamerikāņi prot.

— Ēzelis tāds, — Pilara sacīja. — Viņš māca spāņu valodu tiem ziemeļamerikāņiem, kas runā angliski!

— Un tomēr es domāju, ka vieglāk viņam būtu mācit angļu valodu, ja jau viņš pats runā šai valodā, — Fernando teica.

— Vai tad tu nedzirdi, ka viņš runā spāniski? — Pilara bezcerigi paskatijas Roberta Džordenā un papurināja galvu.

— Jā. Bet ar akcentu.

— Un ar kādu? — Roberts Džordens vaicāja.

— Ar Estremaduras akcentu, — Fernando sacīja.

— Ak tu tētīt! — Pilara nopūtās. — Tā tik ir tauta!

— Iespējams, — Roberts Džordens sacīja. — Uz šejieni es atbraucu no Estremaduras.

— Un viņš io labi zina, — Pilara teica. — Ak tu, vecā meita! — viņa pievērsās Fernando. — Vai tev ēdiena pietiek?

— Varētu ēst vēl, ja vien ēdiens ir pietiekamā daudzumā, — Fernando sacīja. — Un nedomā, ka gribēju teikt tev ko ļaunu, don Roberto...

— Nolādēts! — Agustins aprauti iesaucās. — Un vēlreiz nolādēts! Vai tāpēc mēs taisījām revolūciju, lai biedru sauktu par donu Roberto?

— Manuprāt, tagad, pēc revolūcijas, mēs visi cits citu varam saukt par «donu», — Fernando sacīja. — Tā tam republikā arī jābūt.

— Nolādēts! — Agustins teica. — Pie velna!

— Un es tomēr domāju, ka donam Roberto vieglāk un labāk būtu bijis mācīt angļu valodu.

— Donam Roberto nav bārdas, — Pablo teica. — Viņš nav īsts profesors.

— Ko lu ar 1o gribi teikt, ka man nav bārdas? — Roberts Džordens vaicāja. — Un kas tad tie ir? — Viņš pataustīja sev zodu un vaigus, kur pa trim dienām bija sazēluši gaiši bārdas rugāji.

— Kas nu tā par bārdu, — Pablo sacīja. Viņš kratīja galvu. — Tā jau nav nekāda barda. — Tagad viņš bija gandrīz vai priecīgs. — Viņš ir viltus profesors.

— Es uzķēzu jums visiem, ja te nav īsts trako nams! — Agustins iesaucās.

— Tev jāiedzer, — Pablo teica. — Man viss šķiet tā, kā vajadzīgs. Vienīgi donam Roberto nav bārdas.

Marija pārvilka ar plaukstu Robertam Džordenam pār vaigu.

— Viņam ir gan bārda! — viņa sacīja Pablo.

— Tev jau nu tas būtu jāzina, — Pablo teica, un Roberts Džordens uzmeta viņam ašu skatienu.

«Man nu gan neliekas, ka viņš ir tik stipri sadzēries,» Roberts Džordens nodomāja. «Nē, tik piedzēries viņš nemaz nav! Un labāk būs, ja es uzmanīšos.»

— Paklau, — viņš sacīja Pablo. — Vai tu domā, ka ilgi snigs?

— Un kā tu domā?

— Es prasu tev.

— Prasi citam, — Pablo atbildēja. — Es tev neesmu nekāds izlūks. Tev taču ir papīrs no tā tava izlūku kantora. Paprasi tai sievai. Te taču pavēl viņa.

— Es prasu tev.

— Ej tu zini kur... — Pablo sacīja. — Tu un tā sieva, un skuķis!

— Viņš ir piedzeries, — Primitivo teica. — Nerunā ar viņu, Ingles!

— Es gan nedomāju, ka viņš būtu tik stipri piedzēries, — Roberts Džordens teica.

Marija stāvēja viņam aiz muguras, un viņš redzēja, ka Pablo pāri viņa plecam lūkojas meitenē. Šaurās kuiļa ačeles no apaļās, bārdas rugājiem apaugušās sejas skatījās Marijā, un Roberts Džordens nodomāja: esmu šai karā un arī agrāk redzējis daudzus slepkavas, un visi viņi cits no cita atšķīrās; nekādas kopīgas pazīmes, ne īpatnības viņiem nebija; un nav arī tā saucamā noziedznieka tipa; bet Pablo tiešām nekāds skaistulis nav.

— Es neticu, ka tu proti dzert, — viņš sacīja. — Un neticu arī, ka esi piedzēries.

— Es tāds esmu, — Pablo cienīgi atbildēja. — Dzert jau ir tīrais nieks. Svarīgs kas cits: prast piedzerties. Estoy muy borracho.'

— Šaubos, — Roberts Džordens atbildēja. — Gļēvulis tu esi, tas gan.

Alā pēkšņi iestājas tāds klusums, ka viņš dzirdēja, kā pavardā, pie kura Pilara gatavoja ēst, šņākdama deg malka. Viņš dzirdēja nokrakstam aitādu, kad uzmina tai ar visu savu svaru. Viņam šķita arī, ka viņš pat dzird laukā krītam sniegu. Tas bija neiespējami, bet klusumu tur, kur krita sniegs, viņš dzirdēja.

«Jānovāc Pablo, lai visam reiz ir gals,» viņš domāja. «Nezinu, kas viņam padomā, bet nekas labs nav gaidāms. Parit jāspridzina tilts, un Pablo ir slikts un bīstams cilvēks un var visu izjaukt. Lai notiek! Ar to jātiek galā.»

Pablo atņirdza zobus, pacēla pirkstu un novilka ar to sev gar rīkli. Tad papurināja galvu, kas tikko sakustējās uz īsā, resnā kakla.

— Nē, Ingles, — viņš teica. — Tu mani neprovocē. — Viņš palūkojas uz Pilaru un sacīja: — Tā tu no manis vaļā netiksi.

— Sinverguenza^24 [25] [26], — Roberts Džordens teica, pilnīgi izlēmis, kā rīkoties. — Cobarde!J

— Var jau but, — Pablo sacīja. — Bet izprovocēt mani nevarēs. Iedzer, Ingles, un liec tai sievai sajēgt, ka nekas viņai nav iznācis.

— Turi tu muti, — Roberts Džordens teica. — Es tevi provocēšu pats savām vajadzībām.

— Nav vērts pulēties, — Pablo atbildēja. — Mani izprovocēt nav iespējams.

— Tu esi bicho raro', — Roberts Džordens teica, nevēlēdamies palaist garām izdevību; viņš negribēja zaudēt otrreiz; un runājot viņam likās, ka tas viss kādreiz agrāk jau ir bijis, ka loks noslēdzies un viņš tēlo daļu no atmiņu ainas, kuru kādreiz ir lasījis vai redzējis sapnī.

— Jā, esmu nekrietns, — Pablo teica. — Ļoti nekrietns un galigi pilnā. Uz tavu veselību, Ingles! —- Viņš pasmēla no vīna trauka un pacēla krūzīti. — Salud y cojones!

«Viņš patiešām ir nekrietns,» Roberts Džordens domāja, «un gudrs, un nebūt nav tik viegli saprotams.» Nu viņš elpoja tik skaļi, ka vairs nedzirdēja uguns šņākšanu pavardā.

— Uz tavu veselību! — Roberts Džordens teica un iesmēla vīnu no trauka. «Bez visiem šiem tostiem pat nodevība nav neko vērta,» viņš domāja. «Uzsauc arī tu tostu!»

— Salud\ — viņš teica. «Salud un vēlreiz salud! Ak tu, salud,» viņš domāja. «Salud tev, salud!»

— Don Roberto, — Pablo smagi sacija.

— Don Pablo, — Roberts Džordens atbildēja.

— Tu neesi nekāds profesors, — Pablo teica, — tāpēc ka tev nav bārdās. Un, lai dabūtu mani pie malas, tev mani jānobendē, bet tādam darbam tev trūkst cojones.

Viņš skatījās Robertā Džordenā tā, ka mute līdzinājās vienai vienīgai taisnai svītrai. «Kā zivij,» Roberts Džordens nodomāja. «Un arī galva apaļa kā tām zivīm, kas, no ūdens izvilktas, plāta žaunas un piepūšas ka bumba.»

— Salud, Pablo, — Roberts Džordens teica, pacēla krūzīti un iedzēra. — Es no tevis daudz esmu mācījies.

— Es mācu profesoru, — Pablo pamāja. — Nu, būsim draugi, don Roberto.

— Mes jau tie esam, — Roberts Džordens atbildēja.

— Bet mēs būsim labi draugi.

— Mēs jau esam labi draugi.

— Es vākšos no šejienes ārā! — Agustins iesaucās.

— Mēdz gan teikt, ka cilvēkam savā dzīvē jāapēdot vesela tonna šāda labuma, bet man jau tagad no tā iesprūdis katrā ausī pa divdesmit piecām mārciņām! [27]

— Kas tad tev kait, negro? — Pablo vaicāja. — Netīk, ka esmu sadraudzējies ar donu Roberto?

— Pievaldi mēli un nesauc mani par negro! — Agustins piegāja viņam klāt un nostājās priekšā, dūrēs savilktās rokas nolaidis.

— Tā jau tevi sauc, — Pablo sacīja.

— Tikai ne tuf

— Nu, tad blanco...

— Arī tā ne.

— Kāds tad tu esi, vai sarkans?

— Jā. Sarkans. Rojo. Nēsāju sarkano zvaigzni un stāvu par republiku. Un mani sauc Agustins.

— Kāds patriots! — Pablo sacija. — Paskat, Ingiēs, kas tas par patriotu!

Agustins smagi iesita viņam pa muti ar kreisās rokas plaukstas malu, sitot pagrūzdams roku uz priekšu. Pablo nekustējās. Mutes kaktiņi viņam bija valgi no vīna, un sejas izteiksmē nekas nemainījās, taču Roberts Džordens ievēroja, ka Pablo piemiedza acis kā kaķis spilgtā gaismā.

— Tā ne, — Pablo sacīja. — Uz to tu nepaļaujies, sieva. — Viņš pagrieza galvu uz Pilaras pusi. — Mani izprovocēt neizdosies.

Agustins iesita viņam otrreiz. Šoreiz ar dūri. Roberts Džordens zem galda turēja rokā revolveri. Viņš bija noņēmis slēdzi un ar kreiso roku pastūma tālāk Mariju. Viņa atkāpās tikai kādu soli, un viņš ar kreiso roku stipri iegrūda viņai sānos, lai viņa patiešām iet projām. Marija paklausīja, viņš pa acs kaktiņu redzēja meiteni aizslīdam gar alas sienu uz pavarda pusi un atkal pievērsās Pablo.

Pablo apaļā galva bija pagriezta pret Agustinu, mazās, nespodrās ačeles nenovērsdamas lūkojās Agustinā. Tagad acu zīlītes bija vēl šaurākas. Tad viņš aplaizīja lūpas, pacēla roku un noslaucīja muti ar delnas virspusi, paskatījās un ieraudzīja uz rokas asinis. Viņš aplaizīja lūpas un nospļāvās.

— Tas neies cauri, — viņš teica. — Es jau neesmu muļķis. Izprovocēt mani neizdosies.

— Cabron, — Agustins teica.

— Tu jau nu to zini, — Pablo sacīja. — Tu taču zini, kāds tai sievai vajadzīgs.

Agustins atkal spēcīgi iecirta viņam pa muti, un Pablo smējās par viņu, mutes sarkanajā svītrā rādīdams dzeltenos, bojātos, apdrupušos zobus.

— Lai nu paliek, —' viņš sacīja, pasniedzās ar krūzīti

un iesmēla no trauka vīnu. — Te nevienam nav cojones, lai mani nožmiegtu, un ir muļķīgi palaist rokas.

— Cobarde!

— Un lamašanās arī neko nelīdzēs, — Pablo sacīja, skaļi ievilkdams mutē vīnu. Tad viņš nospļāvās uz grīdas. — Ar lamāšanos man neko nepadarīsi!

Agustins stāvēja, skatijās uz Pablo un lādējās, izrunādams vārduo lēni, skaidri, nikni un nicinoši, lādējās neatlaidīgi un vienmērīgi, it ka ņemdams uz dakšām mēslus no ratiem un sviezdams tos vagā.

— Arī tas nelīdzēs, — Pablo sacīja. — Lai paliek, Agus-tin! Un nekaujies! Savainosi rokas.

Agustins pagriezās un devās uz izejas pusi.

— Neej vis ara, — Pablo sacīja. — Ārā snieg. Iekārtojies ērtāk tepat iekšā.

— Ak tu! Tu! — Agustins pagriezās no durvīm un sauca viņam, visu savu nicināšanu ielikdams šai vienā vienīgajā vārdā.

— Jā, es, — Pablo sacīja. — Es dzīvošu vēl tad, kad jūs visi jau būsit beigti.

Viņš iesmēla vīnu un pacēla krūzīti pret Robertu Džor-denu.

— Par profesoru! — viņš teica. Tad pievērsās Pilarai.

— Par senjoru komandieri! — Pēc tam uzsauca tostu pārējiem. — Par visiem lētticīgajiem!

Agustins piegāja viņam klāt un ar plaukstas malu izsita no rokas krūzīti.

— Muļķīgi, un veltīgi izgāzi zemē labumu, — Pablo sacīja.

Agustins atbildēja ar rupjiem lāstiem.

— Nevajag, — Pablo sacīja, atkal iesmeldams vīnu.

— Vai tad tu neredzi, ka esmu piedzēries. Būdams skaidrā, es klusēju. Vai daudz tu esi dzirdējis mani runājam? Bet prātīgs cilvēks reizēm ir spiests iedzert, lai kaut kā nosistu laiku kopā ar stulbeņiem.

— Ej labāk uzķēzi tai savai nolādētai gļēvulībai! — Pi-lara viņam uzkliedza. — Es tevi, gļēvuli, pazīstu!

— ir nu gan tai sievai mute, — Pablo sacīja. — lešu labāk laukā palūkot zirgus.

— Ej vien pamīlinies ar saviem zirgiem, ērzeli! — Agns-tins teica. — Tas jau ir viens no taviem paradumiem!

— Nē. — Pablo purināja galvu. Tad paskatījās Agus-tinā un noņēma no naglas lielo segas apmetni. — Tavu rupju muti, — vēl noteica.

— Ko tu ar tiem zirgiem darīsi? — Agustins jautāja.

— Iešu apskatīt, — Pablo atbildēja.

— Uzķēzi viņiem! — Agustins teica. — Zirgu mīlnieks!

— Es viņus ļoii mīlu, — Pablo sacīja. — Viņi pat no pakaļpuses ir skaistāki par šādiem cilvēkiem, un prāta ar tiem vairak. Uzjautrinieties vien. — Viņš pasmīnēja. — Tu parunā ar viņiem par- tiltu, Jnglēs! Izskaidro, kas kuram jādara uzbrukuma gadījumā. Iestāsti, kā atkāpties. Kur tad tu šos vedīsi pēc tilta, Inglēs? Uz kurieni tu tos savus patriotus vedīsi? Es par to visu dienu dzerdams domāju.

— Un ko izdomāji? — Agustins jautāja.

— Ko izdomāju? — Pablo atvaicāja un, muti neatvēris, pārlaida mēli pāri smaganām. — Que te importa,* ko es izdomāju.

— Pasaki vien!

— Es izdomāju daudz ko, — Pablo sacija. Tad ietinās segas apmetnī tā, ka apaļā galva tik tikko rēgojās ārā no netīri dzeltenīgajam rokam. — Es izdomāju daudz ko.

— Ko tad īsti?

— Es domāju par to, cik jūs visi esat lētticīgi, — Pablo sacīja. — Un ka jūs ved pavadā sieva, kurai smadzenes atrodas starp gurniem, un svešinieks, kas ievedīs jūs postā.

— Vācies ārā! — Pilara viņam uzkliedza. — Vācies ārā no šejienes ar visu savu slikto smaku, tu, zirgu apmātais rnaricbn\

— Ir gan mute! — Agustins apbrīnodams izklaidīgi noteica. Bet nu viņš iikās noraizējies.

— Es jau eju, — Pablo teica. — Bet drīz būšu atpakaļ. — Viņš pacēla durvju aizsegu un izgāja laukā. Tad, pie alas ieejas stāvēdams, uzsauca: — Vel vienmēr snieg, Inglēs\

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

Alā valdīja klusums, tikai pavardā šņāca izkusušais sniegs, kas pa griestu caurumu krita uz kvēlojošām oglēm.

— Pilar, — Fernando teica. — Vai gaļa vēl ir?

— Ak, turi tu muti! — sieviete atcirta. Bet Marija paņēma Fernando bļodiņu, aizgāja pie lielā katla, kas bija nolikts uz pavarda malas, un iesmēla bļodiņā ēdamo. Tad nolika bļodiņu uz galda un, kad viņš pieliecies sāka ēst, pagiau- [28] dija viņa plecu. Brītiņu meitene pastāvēja pie Fcrnando, roku no viņa pleca nenoņemdama. Bet Fernando pat nepacēla galvu. Viņš ēda un ēda.

Agustins stāvēja pie pavarda. Pārējie sēdēja. Pilara apsēdās pie galda pretim Robertam Džordenam.

— Nu, lngles, — viņa teica, — nu tu redzēji, kāds viņš ir.

— Un ko viņš tagad daris? — Roberts Džordens vaicaja.

— Visu. — Sieviete nolaida acis. — Visu ko. Tagad viņš ir spējīgs uz visu.

— Kur stāv automāts? — Roberts Džordens vaicāja.

— Tur, kaktā, ietīts segā, — Primitivo sacīja. — Tev vajag?

— Vēl ne, — Roberts Džordens teica. — Es tikai gribēju zināt, kur tas stāv.

— Tepat ir, — Primitivo sacīja. — Es to ienesu iekšā un ietinu savā sega, lai nesarūs. Diski ir tur, tai maisā.

• — To viņš nedarīs, — Pilara sacīja. — Ar rnaquina viņš nedarīs neko.

— Tu laikam teici, ka viņš darīšot visu?

— Tā ir, — viņa sacīja. — Bet ar šo mhquina viņš neprot apieties. Iesviest te bumbu, to viņš var. Tas būtu viņa paņēmiens.

— Tīrais idiotisms un mīkstčaulība, ka viņu nenovāca, — čigāns teica. Visu laiku viņš sarunā nepiedalījās. — Vakar vakarā Roberto vajadzēja viņu novākt.

— Tad novāc, — Pilara teica. Viņas lielā seja izskatījās drūma un sagurusi. — Tagad es tam piekrītu.

— Es biju pret, — Agustins sacīja. Viņš stāvēja pie pavarda, garās rokas gar sāniem nolaidis, un viņa neskūtie vaigi uguns gaismā šķita iekrituši. — Bet tagad es arī tam piekritu, — viņš teica. — Pablo ir nekrietns un labprāt mūs visus iznīcinātu.

— Lai katrs pasaka, ko domā, — Pilara nogurušā balsī teica. — Tu, Andres?

— Matarlo,' — sacīja brālis ar tumšajiem, uz pieres noaugušajiem matiem un pamāja ar galvu.

— Eladio?

— Tāpat, — otrs brālis teica. — Viņš ir ļoti bīstams. Un no viņa nav nekāda labuma.

— Primitivo?

— Tāpat.

— Fernando? [29]

— Vai mēs nevaram turēt viņu kā gūstekni? — Fernando vaicāja.

— Kas tad gūstekni sargās? — Primitivo jautāja. — Tam

vajadzīgi vismaz divi vīri, un ko mēs ar viņu iesāksim vēlāk?

— Varētu pārdot fašistiem, — čigāns teica.

— Tas neder, — Agustins sacija. — Tik nekrietns priekšlikums neder!

— Tas tikai tāds ierosinājums, — teica čigāns Rafaels.

— Man liekas, facciosos būtu laimigi, dabūdami viņu savos nagos

— Lai nu paliek, — Agustins sacīja. — Tas ir nekrietni.

— Nav jau nekrietnāk par pašu Pablo, — čigāns taisnojās.

— Viena nekrietnība neattaisno otru, — Agustins teica.

— Nu, visi ir izteikušies. Atliek vēl vecais un Inglēs.

— Uz viņiem tas neattiecas, — Pilara teica. — Pablo nav bijis viņu vadonis.

— Pagaidiet, — Fernando sacija. — Es vēl neesmu beidzis.

— Runā, — teica Pilara. — Runā tikmēr, kamēr viņš atgriezīsies. Runā, kamēr viņš te iesviedīs rokas granātu un uzspers mūs gaisā! Dinamītu un visu pārējo.

— Man šķiet, tu pārspilē, Pilar, — Fernando sacīja.

— Es nedomāju, ka viņš gribētu rīkoties pēc šāda pieņēmuma.

— Arī es tā nedomāju, — teica Agustins. — Tāpēc ka tad uzies gaisā arī vīns, bet viņš jau vīna dēļ vien drīz atgriezīsies.

— Kāpēc neatdot viņu El Sordo, lai tas savukārt pārdod fašistiem? — Rafaels neatlaidās. — Viņam var izdurt acis, tad būs vieglāk tikt galā.

— Turi muti! — Pilara sacīja. — Kad tu runā, man no tavas nekrietnības metas nelabi.

— Fašisti nedos par viņu ne graša, — Primitivo sacīja.

— Citi jau ir izmēģinājušies, un nekas nav iznācis. Nošaus vel tevi pašu.

— Es domāju, ka par aklu cik necik dos gan, — Rafaels teica.

— Turi jel tu muti! — Pilara teica. — Ja tu vēl par to runāsi, tad vari vākties ellē kopā ar viņu!

— Bet Pablo pats taču āri izdūra acis tam ievainotajam guardia civil, — čigāns nepiekāpās. — Vai to tu esi aizmirsis?

— Vai tu reiz neturēsi muti! — Pilara iesaucās. Viņai bija nepatīkami, ka šo sarunu dzird Roberts Džordens.

— Man neļauj izrunāt līdz galam, — Fernando iejaucās sarunā.

— Tad beidz, — Pilara sacīja. — Runā tālāk. Beidz!

— Ja nav jēgas turēt Pablo ka gūstekni, — Fernando iesāka, — un ja nav vēlams piedāvāt viņu...

— Beidz, — Pilara teica. — Dieva deļ, beidz jel!

— ... minētā darījuma realizēšanai, — Fernando mierīgi turpināja, — tad es uzskatu, ka labāk varbūt ir, ja viņu eli-minē, tādējādi nodrošinot maksimālo veiksmi paredzētajā operācijā.

Pilara paskatījās uz mazo vīriņu, pakratīja galvu, iekoda lupa, bet klusēja.

— Tādas ir manas domas, — Fernando teica. — Manuprāt, ir pamats ticēt, ka Republikai viņš kļuvis ļoti bīstams ...

— Svētā dievmāte, —Pilara sacīja. — Pat šeit viens cilvēks ar savu muti var izdarīties ka īsts birokrāts!

— Jo tas izriet no viņa paša vārdiem un arī nesenās rīcības, — Fernando turpināja. — Un kaut gan par savu darbību no kustības sākuma līdz šim laikam viņš ir pelnījis atzinību...

Pilara bija piegājusi pie pavarda. Nu viņa atkal atgriezās pie galda.

— Fernando, — viņa mierīgi sacīja un iedeva viņam ediena bļodiņu. — Lūdzu, ņem šo gaļu un saskaņa ar visām formalitātēm aizbāz ar to sev muti un nerunā vairs. Mums tavas domas ir zināmas.

— Bet kā tad... — Primitivo iesāka un aprāvās.

— Estoy listo, — Roberts Džordens teica. — Esmu gatavs to izdarīt. Tā kā jūs visi nolēmāt, ka tas vajadzīgs, es jums šo pakalpojumu varu izdarīt.

«Kas te īsti notiek?» viņš domāja. «Klausīdamies Fernando, arī es pats sāku runāt tādā pašā garā. Tas laikam pielīp. Franču valoda ir diplomātijas valoda. Spāņu — birokrātijas valoda.»

— Nē, — Marija teica. — Nē!

— Tā nu nav tava darīšana! — Pilara uzsauca. — Tu stāvi klusu!

— Izdarīšu to šovakar, — Roberts Džordens teica.

Tad viņš ieraudzīja, ka Pilara skatās uz viņu, pirkstu

pie lūpām pielikusi. Pēc tam palūkojās uz ieejas pusi.

Kāds pacēla durvju segu, un gar to pabāza galvu Pablo. Viņš visiem uzsmaidīja, ienāca iekšā, uzgrieza viņiem muguru un iegrozīja segu atkal vietā. Tad pāri galvai noņēma apmetni un izpurināja no tā sniegu.

— Jus runājāt par mani? — viņš uzrunāja visus kopā. — Es iztraucēju?

Neviens neatbildēja, un viņš pakāra apmetni uz sienā iedzīta puļķa un pienāca pie galda.

— Que tai?' — viņš vaicāja un paņēma savu krūzīti, kas tukša stāvēja uz galda, un gribēja iesmelt vīnu. — Te nekā nav, — viņš Marijai sacīja. — Ej ielej no maisa.

Marija paņēma trauku un piegāja pie noputējušā, stipri izstieptā, nomelnējušā vīna maisa, kas ar kaklu uz leju karājās pie sienas, un izvilka vienai kājai tapu, lai vīns gar tapas malu varētu ietecei traukā. Pablo skatijas, ka viņa nometās ceļos, trauku pacēlusi, un kā dzidrais, sārtais vīns plūda tik ātri, ka, traukam pildoties, šķidrums burbuļoja.

— Lēnāk! — viņš meitenei sacīja. — Tagad vīns jau ir zem krūtīm.

Visi klusēja.

— šodien esmu izdzēris no vēdera līdz krūtitn, — Pablo teica. — Vienas dienas darbs. Kas jums visiem kait? Vai mēles esat pazaudējuši?

Neviens neteica ne vārda.

— Aizbāz labi stingri, Marij, — Pablo sacīja. — Lai neiztek.

— Tagad tev būs daudz vīna, — Agustins teica. — Varēsi krietni piedzerties.

— Viens savu mēli jau atradis, — Pablo sacīja un pamāja Agustinam. — Apsveicu. Es jau domāju, ka esat zaudējuši valodu.

— Kāpēc tad tā? — Agustins jautāja.

— Tāpēc, ka es ienācu.

— Vai tiešām tu doma, ka tava ienākšana mums tik svarīga?

«Viņš laikam mēģina sevi attiecīgi noskaņot,» Roberts Džordens domāja. «Varbūt to izdarīs Agustins. Pablo viņš ienīst pietiekami stipri. Es viņu nenīstu, nē. Viņš gan ir pretīgs, bet nīst es viņu nenīstu. Kaut gan tā acu izdur-šana ierindo viņu īpašā kategorijā. Tomēr tas ir viņu karš. Bet nav patiešam nekādas vajadzības divās turpmākajās

' Ka iet? (Sp.) dienās vadāt Pablo sev līdzi. Pagaidām es turēšos malā,» viņš domāja. «Vienreiz jau šovakar viņa priekšā izgāzos, un esmu gatavs viņu likvidēt. Bet priekšlaicīgi es ar viņu nemuļķošos. Un nekādas šaušanas sacensības un citas mērkaķošanās te, kur stāv dinamīts, nenotiks. Pablo, protams, par to ir padomājis. Un tu, vai tu esi par to padomājis?» viņš pats sev jautāja. «Nē, ne tu, ne Agustins par to neesat domājuši! Jūs esat pelnījuši visu, kas ar jums notiks!»

— Agustin! — viņš pasauca.

— Kas ir? — Agustins novērsās no Pablo un īgni palūkojās šurp.

— Man ar tevi jāparunā.

— Vēlāk!

— Tūlīt, — Roberts Džordens teica. — Por favor.'

Viņš piegāja pie alas durvīm, un Pablo noskatījās viņam

pakaļ. Agustins garš un iekritušiem vaigiem piecēlās un piegāja pie Roberta Džordena. Viņš kustējās negribīgi un nicīgi.

— Vai esi aizmirsis, kas atrodas saiņos? — Roberts Džordens vaicāja tik klusi, lai citi nevarētu sadzirdēt.

— Ak tu velns! — Agustins teica. — Cilvēks pierod un aizmirst!

— Es pats arī aizmirsu.

— Nolādēts! Leche! Esam nu gan mēs stulbeņi! — Agustins apsviedās brīvi un viegli, atgriezās pie gaida un apsēdās. — Iemet, Pablo, veco zēn! — viņš teica. — Kā jutās zirgi?

— Ļoti labi, — Pablo atbildēja. — Uri putenis arī sāk pierimt.

,— Vai tu domā, ka pārstās?

— Jā, — teica Pablo. — Tagad vairs tā neputina un sniegs ir stingrāks. Vējš gan būs, bet sniegs mitēsies. Vējš ir mainījies.

— Vai tu domā, ka rīta pusē skaidrosies? — Roberts Džordens jautāja.

— Jā, — teica Pablo. — Domāju, ka būs auksts un skaidrs. Sāk pūst cits vējš.

«Paskat vien», Roberts Džordens domāja.«Nu viņš ir tīri draudzīgs. Viņš arī ir mainījies tāpat kā vējš. Viņam ir cūkas purns un cūkas rumpis, un daudzreiz viņš ir slepkavojis, bet tomēr jūtīgs ka labs barometrs. Jā, arī cūka ir saprātīgs dzīvnieks. Pablo mus nīst, bet varbūt tikai

mūsu nodomus, un savu naidu viņš ar apvainojumiem noved tik tālu, ka tu esi gatavs viņu nogalināt, un te uzreiz viņš aprimst, un viss sākas atkal no gala.»

— Mums šim darbam būs labs laiciņš, Inglēs, — Pablo teica Robertam Džordenam.

— Mums? — Pilara vaicāja. — Mums?

— Jā, mums, — Pablo viņai uzsmaidīja un iedzēra malku vīna. — Kāpēc gan ne? Laukā būdams, es visu pārdomāju. Kāpēc lai mēs nesaprastos?

— Kā? — sieviete jautāja. — Kādā ziņā?

— Visādā, — Pablo atbildēja. — Piemēram, par to tiltu. Tagad es esmu tavā pusē.

— Tagad tu esi mūsu pusē? — Agusiins jautāja. — Pēc visa tā, ko teici?

— Jā, — Pablo sacīja. — Tā kā laiks ir mainījies, tad es esmu jūsu pusē.

Agustins pakratīja galvu.

— Laiks, — viņš teica un atkal pakratīja galvu. — Un pēc tam kad es tev sadevu pa zobiem?

— Jā. — Pablo viņam uzsmaidīja un pataustīja ar pirkstiem lūpas. — arī pec tā.

Roberts Džordens vēroja Pilaru. Viņa skatījās uz Pablo kā uz kādu dīvainu zvēru. Viņas sejā vēl aizvien bija tā pati izteiksme, kas paiādījās, kad tika pieminēta acu iz-duršana. Viņa pakratīja galvu, it kā cenzdamās no šīs atmiņas atbrīvoties, tad saslējās.

— Paklausies, — viņa uzrunāja Pablo.

— Jā, sieva?

— Kas ar tevi notiek?

— Nekas, — Pablo teica. — Esmu pārdomājis. Vairāk nekas.

— Tu noklausījies aiz durvīm, — viņa teica.

— Jā, — viņš sacīja. — Bet nekā nevarēju dzirdēt.

— Tu baidies, ka mēs tevi nogalināsim.

— Nē, — viņš atbildēja un palūkojās viņā pāri vīna krūzītei. — No tā es nebaidos. To hi zini.

— Nu, bet kas tad ar tevi notiek? — Agustins teica. — Te tu dzērumā par mums visiem palaid muti, atraujies no darama darba un neķītri izrunājies par mūsu nāvi, un apvaino sievietes, un traucē darīt to, kas jadara...

— Biju piedzēries, — Pablo sacīja.

— Un nu...

— Nu esmu skaidrs, — Pablo sacīja. — Un esmu pārdomājis.

— Lai citi tev tic. Es ne, — Agustins noteica.

— Vari ticēt vai neticēt, — Pablo sacīja. — Bet bez manis te nav neviena cita, kas varētu aizvest tevi uz Gredosu.

— Uz Gredosu?

— Tā ir vienīgā vieta, kur varēsim iet pēc tilta spridzināšanas.

Roberts Džordens, Pilarā skatīdamies, pacēla roku tā, lai Pablo nevar redzēt, un piesita ar pirkstu sev pie labās auss.

Sieviete pamāja. Tad pamāja vēlreiz. Viņa pateica kaut ko Marijai, un tā pienāca klāt Robertam Džordenam un nostājās līdzās.

— Viņa saka: «Protams, viņš dzirdēja,» — Marija čukstēja viņam pie auss.

— Nu, Pablo, tad tagad tu tai tilta lietā esi kopā ar mums? — Fernando cienīgi jautāja.

— Jā, vīrs, — Pablo atbildēja. Viņš paskatījās Fernando tieši acīs un pamāja.

— Patiesi? — Primitivo noprasīja.

— De veras, — Pablo atbildēja.

— Un vai tu domā, ka tas izdosies? — Fernando jautāja. — Vai nu tu tam tici?

— Kāpēc ne? Vai tad tu netici?

— Jā, — Fernando pamāja. — Bet es jau visu laiku ticēju.

— Un es no šejienes aizeju! — Agustins iesaucās.

— Ārā ir auksts, — Pablo viņam draudzigi teica.

— Varbūt, — Agustins atbildēja. — Bet es vairs ilgāk nevaru izturēt šai manicomiol

— Nesauc nu mūsu alu par trako namu, — Fernando teica.

— Ārprātīgu noziedznieku manicomiol — Agustins sauca. — Un es vācos ārā, kamēr pats vēl neesmu prātā sajucis!

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

Uz mata ka karuseli, Roberts Džordens domāja. Bet ne jau tādā, kas griežas ātri un kam iekša spēlē leijerkaste, un kur bērni jāteniski vizinās uz vēršiem ar apzeltītiem ragiem, bet turpat līdzās ir apļi, kas jāuztver ar nūjiņām, kamēr Avenue du Maine ietinas gaisīgi zilganā krēslā, kur blakus kioskā pārdod ceptas zivis un griežas laimes rats, ar adas stērbelēm plakšķinot pa numerācijas stabiņiem, un turpat kaudzītēs sakrauts stāv graudu cukurs — balva uzvarētājiem. Ne, tāds karuselis tas nav, kaut gan šie ļaudis savās gaidās stipri līdzinās vīriešiem ar žokejcepurēm galvās un sievietēm adītos svīteros un kailām galvām, matiem laternu gaismā mirdzot, pie laimes rata gaidot, kad tas apstāsies. Jā, cilvēki bija tādi paši. Bet rats bija citāds. Tas bija vertikāls un griezās ne vien apkārt, bet arī augšup un lejup.

Pašlaik rats bija apgriezies divas reizes. Milzu rats, nolikts taisnā leņķī zeme, un, kad to iekustināja, tas apgriezās vienreiz apkārt un, izejas punktā atgriezies, apstājās. Tam līdzi vienreiz apkārt apgriezies arī tu un apstājies. Un par to tevi pat neapbalvo, bet kam tad patīk uz tāda rata vizināties! Taču tu iesēsties ik reizes un apgriezies apkārt, kaut arī tev nav ne mazākās vēlēšanās to darīt. Un apgrieziens ir tikai viens; viens liels ilgstošs apgrieziens, vispirms augšup, tad lejup, un tu atkal esi atpakaļ turpat, kur biji sākuma. Nu mēs atkal esam turpat, kur bijām, viņš domaja, un nekas nav tā, ka vajadzīgs!

Alā bija silti un laukā vējš norimis. Roberts Džordens sēdēja pie galda, piezīmju grāmatiņu atvēris, un uzmeta tilta spridzināšanas plānu. Viņš uzšņāpa trīs shēmas, izrakstīja formulas, ar diviem vienkāršiem un skaidri saprotamiem zīmējumiem atzīmēja visu spridzināšanas tehniku, lai Anselmo varētu nobeigt darbu viens, ja ar viņu pašu spridzināšanas gaitā kaut kas atgadītos. Uzmetumus pabeidzis, viņš pārbaudīja tos vēlreiz.

Kamēr viņš strādāja, Marija sēdēja viņam blakus un skatījās par plecu. Viņ£ zināja, ka Pablo sēž galda viņa pusē, un dzirdēja pārējos runājam un spēlējam kārtis, un ieelpoja alas smaržas: tagad te vairs neoda pēc ēdiena, bet pēc dūmiem un vīriem, tabakas, nemazgātas miesas un misiņa, un, kad Marija, noskatīdamās, kā viņš beidz zīmēt, uzlika uz galda roku, viņš to satvēra ar savu kreiso un pieglauda sev pie vaiga, ieelpodams vienkāršo ziepju un ūdens svaigo smaržu, kas rokā bija palikusi pēc trauku mazgāšanas. Marijā neskatīdamies, viņš palaida viņas roku vaļā un turpināja strādāt, un neredzēja, ka viņa nosarkst. Viņa atstāja savu roku turpat, viņa rokai cieši līdzās, bet nu viņš vairs tai nepieskārās.

Nobeidzis spridzināšanas shēmu, viņš pašķira jaunu lapu un saka rakstīt kaujas pavēli. Viņa domas darbojās skaidri un ātri, un pašam bija prieks par uzrakstīto. Viņš aprakstīja divas piezīmju grāmatiņas lapas un pēc tam uzmanīgi pārlasīja.

Tas nu laikam būtu viss, viņš sevī noteica. Viss pilnīgi skaidrs, un, šķiet, nekas nav palaists garam. Abi posteņi tiks iznicināti un tilts uzspridzināts saskaņā ar Golca pavēli, un tas ir viss, kas man jāizdara. Nevajadzēja iepīties tai strīdā ar Pablo, bet kaut ka jātiek ar to galā. Man vienalga, Pablo piedalīsies vai nepiedalīsies. Bet uz šī rata es gan vairs nelīdīšu. Divas reizes esmu tur bijis un divas reizes apgriezies apkārt un atgriezies izejas punktā — un vairāk virsū nerāpšos!

Viņš aizvēra piezīmju grāmatiņu un paskatījās uz Mariju.

— Hola, guapa, — viņš teica. — Vai tu no visa tā kaut ko saprati?

— Nē, Roberto, — meitene sacīja, uzlikdama roku uz viņa rokas, kas vēl arvien turēja zīmuli. — Vai tu jau pabeidzi?

— Jā. Tagad viss ir izlemts un parakstīts.

— Ko tu tur darīji, Inglēs? — Pablo vaicāja pāri galdam. Viņa acis atkal bija miglainas.

Roberts Džordens uzmeta viņam ciešu skatienu. «Turies tik tālāk no rata!» viņš sev uzsauca. «Nekāp tur virsū! Tas jau laikam atkal sāk griezties!»

— Izstrādāju spridzināšanas plānu, — viņš pieklājīgi atbildēja.

— Un kā ir? — Pablo vaicāja.

— Ļoti labi, — Roberts Džordens sacīja. — Viss ir ļoti labi.

— Es atkal izstrādāju atkāpšanas plānu, — Pablo sacīja, un Roberts Džordens palūkojās viņa dzērāja cūkas acis un uz vīna trauku. Tas bija gandrīz tukšs.

Turies tālāk no rata, viņš domāja. Pablo atkal dzer. Skaidrs. Bet uz tā rata tu tomēr nelien! Vai par Grantu arī nerunāja, ka viņš Pilsoņu karā gandrīz vienmēr bijis piedzēries? Saprotams, ka runāja! Varu vai saderēt, ka Grants pārskaistos par šādu salīdzinājumu, ja viņš redzētu Pablo. Turklāt Grants pīpēja cigārus. Nu, būs jāpalūko, vai nevar sadabūt Pablo kādu cigāru. Tieši tas būtu vajadzīgs, lai šis ģīmis izskatītos pilnīgi nobeigts, — kāds sazelēts cigāra gals. Bet kur lai tādu ķer?

— Un kā veicās? — Roberts Džordens laipni pavaicāja.

— Ļoti labi, — Pablo teica, smagi un prātīgi pamadams. — Muy bien.

— Vai esi kaut ko izdomājis? — Agustins apprasījās no savas vietas, kur spēlēja kārtis.

— Jā, — Pablo atbildēja. — Domu man ir daudz.

— Kur tad tu tas sameklēji, vai tai traukā? — Agustins jautāja.

— Varbūt arī tur, — Pablo sacīja. — Kas zina. Marij, pielej trauku atkal pilnu, jā?

— Tai ādas vīna muca laikam slēpjas daža laba smalka ideja, — Agustins atgriezās pie kāršu spēlēs. — Kapec tu nevarētu tur ielīst iekšā un tas pameklēt?

— Nē, — Pablo rāmi sacīja. — Es tas atrodu tepat šai trauka.

Ari viņš uz rata vairs nerāpjas, Roberts Džordens domāja. Nu tas griežas tukšā, laikam jau pārāk ilgi uz ta vis nevar šūpoties. Tas varbūt ir bīstami. Man prieks, ka esam no tā nokāpuši. Man no šis šūpošanās jau divas reizes sametās nelabi. Bet dzērāji un patiesi nežēlīgi vai nekrietni cilvēki uz šāda rata šūpojas līdz pat nāvei. Vispirms tas uznes tevi augšā, un atvēziens tam ik reizes ir citāds, bet pec tam tikpat nones atkal lejā. Lai nu tas griežas vien tukšā, Roberts Džordens domaja, mani tur augšā vairs neuzvilinās. Ne, ser ģenerāli Grant, es jau nu esmu izvizinājies!

Pilara sēdēja pie pavarda, krēslu sagriezusi ta, iai varētu ieskatīties divu spēlētāju kārtīs, kuri sēdēja, viņai muguras pagriezuši. Viņa vēroja spēli.

Nu esam nonākuši pie tā punkta, kad nāvīga sa-spriegtiba pārslēdzas uz mierīgu ģimenes noskaņu, un tas iv pats dīvainākais, Roberts Džordens domāja. Kad tas nolādētais rats nāk lejā, tu esi iekritis. Bet no tā esmu nokāpis, un neviens mani tur augšā vairs nedabūs! '

Pirms divām dienām man vēl nebija ne jausmas, ka pasaulē ir tada Pilara, Pablo un visi pārējie, viņš domaja tālāk. Pasaulē nebija arī Marijas. Un tā katrā ziņa bija daudz vienkāršākā pasaule. Esmu saņēmis Golca pavēli, tā bija pilnīgi skaidra un šķita arī izpildāma, kaut gan izpildīšana saistīta ar zināmām grūtībām un varēja sagaidīt zināmas konsekvences. Pec tilta saspridzināšanas es vai nu atgriezīšos frontē vai neatgriezīšos, bet, ja bus jāatgriežas, tad palūgšu, lai ļauj man aizbraukt uz Mad-ridi. Šai karā neviens nekādus atvaļinājumus nesaņem, bet esmu pārliecināts, ka man atļautu pāris dienu padzīvot Madridē.

Madridē es gribētu nopirkt dažas grāmatas, aiziet uz «Floridu» un dabūt tur istabu, un nomazgāties karstā vannā. Gribētu aizsūtīt šveicaru Lūisu pēc pudeles absinta, viņš varbūt vienu sadabūtu pie Montekverias Leonesas vai kāda citā vietā, patālāk no «Gran Via», un pēc vannas at-laidīšos gultā ar grāmatu rokā, iedzeršu pāris absintu un tad pazvanīšu uz «Geilordu» un paprasīšu, vai tur nevar paēst.

Viņam negribējās pusdienot «Gran Via», jo ēdiens tur tiešam nebija labs un jānak stipri laikus, citādi neko lāgā vairs nedabūsi. Un «Gran Viā» vienmēr apgrozās pārak daudz pazīstamu žurnālistu, bet viņš nebūt negribēja visu laiku klusēt. Viņš gribēja dzert absintu un parunāties, un pec tam aiziet uz. «Geilordu», jo tur bija labs ēdiens un īsts alus, gribēja paēst pusdienas kopa ar Karkovu un uzzināt, kas īsti noliek frontē.

Kad viņš pirmo reizi ieradās «Geilorda» viesnīcā Madridē, kur bija apmetušies krievi, viņam tur nepatika, jo šķita pārak grezni un ediens parak smalks aplenktai pilsētai, bet runas likās pārāk ciniskas kara apstākļiem. Taču es ātri apradu, viņš domāja. Kāpēc gan neiebaudīt labaku ēdienu, ja jau reiz esi atgriezies pēc šāda darba? Un tajās runas, kas viņam bija likušas ciniskas, dzirdot tas pirmo reizi, vēlāk atklājās pārāk daudz patiesības. Būs ko «Gei-lordā» pastāstīt, kad viss beigsies, viņš domāja. Ja, kad viss beigsies!

Bet vai Mariju varēs ņemt līdzi uz «Geilordu»? Nē. Nevarēs. Tu varēsi atstāt viņu viesnīcā, un viņa tikmēr nomazgāsies karstā vannā un tevi sagaidīs, kad tu no «Geiīordas» pārnāksi. Jā, ta gan, un vēlāk varēsi pastāstīt par viņu Karkovam, varēsi aizvest tur Mariju vēlāk, jo viņi visi būs ziņkāri un gribēs Mariju redzēt.

Bet varbūt tu uz «Geilordu» nemaz neiesi? Tu jau vari paēst ātrāk «Gran Viā» un steigties atpakaļ uz «Floridu». Bet tu zini, ka uz «Geilordu» tomēr iesi, jo gribi taču atkal visu redzēt; tu atkal gribi ēst viņu edienu un pēc šā darba redzēt visu turienes komfortu un greznību. Pēc tam tu atgriezīsies «Floridā», un tur bus Marija. Protams, viņa tur būs, kad šeit viss beigsies! Kad šeit viss beigsies. Jā, kad šeit viss beigsies! Ja šeit viss noritēs labi, tad varēs pieņemt, ka pusdienas «Geilordā» ir nopelnītas.

«Geilordā» varēja sastapt slavenus zemniekus un strādniekus, spāniešu komandierus, kas, no tautas dzīlēm nākdami, bija ķērušies pie ieročiem pašā kara sākumā bez jebkādas iepriekšējas militāras sagatavotības, un tur atklājās, ka daudzi no viņiem runā krieviski. Pirms pāris mēnešiem tā viņam bija pirmā lielā vilšanās, un tāpēc viņš sajuta rūgtumu. Taču, izpratis, kā tas noticis, viņš saprata arī, ka viss ir kārtībā. Tie patiešam bija zemnieki un strādnieki. Viņi bija piedalījušies 1934. gada revolūcija, un, kad to apspieda, viņiem vajadzēja bēgt uz Krieviju, un tur viņus sūtīja mācīties Kara akadēmijā, lai sagatavotu nākamajai cīņai, un nu tie bija ieguvuši komandēšanai nepieciešamo militāro izglītību.

Revolūcijas laikā nedrīkst svešiniekam teikt, kas tev palīdz, vai parādīt, ka tu zini vairak, nekā no tevis sagaida. Viņš bija iegaumējis arī to. Ja kaut kas ir pareizi pašos pamatos, tad pieņem, ka meliem sevišķas nozīmes nav.

«Geilordā» viņš uzzināja arī to, ka Valentīns Gonsaless, saukts EJ Kampesino vai Zemnieks, nebūt nebija zemnieks, bet gan bijušais seržants Spānijas ārzemju leģionā, dezertējis un cīnījies Abd el Kerima pusē. Arī tas nebija nekas sevišķs. Kāpēc gan ne? Šādā karā tādi zemnieku vadoņi uzreiz kļūst nepieciešami, bet īstens zemnieku vadonis varētu pārak līdzināties Pablo. Nebija taču laika gaidīt, kamēr parādīsies īstens zemnieku vadonis, un, ja tāds arī parādītos, tad viņš varbūt būtu pārāk zemniecisks. Tāpēc šāds vadonis jārada. Tiesa, kad viņš ieraudzīja F.1 Kampesino, viņa melno bārdu, biezās nēģera lūpas un drudžaino, nemierīgo skatienu, viņš nodomāja: tāds nu gan var sagādat tikpat daudz rūpju, cik īstens zemnieku vadonis. Pēdējo reizi ar El Kampesino sastopoties, Robertam Džordenam šķita, ka šis vīrs pats tic visam, ko par viņu runā, un arī jūtas ka zemnieks. Tas bija dūšīgs vīrs; drosmīgāku grūti atrast. Bet, ak dievs, cik daudz viņš runāja! Un uztraukumā bija gatavs pateikt nez ko, pat nemaz neapdomādams, kādas šai atklātībai varētu būt sekas. Un šīs sekas jau daudzkārt bija stipri jūtamas. Viņš bija lielisks brigādes komandieris tādās situācijās, kur viss šķita zaudēts. Viņam nekad pat prāta neienāca, ka situācija varētu būt bezcerīga, un tāpēc, ja tas tā arī bija, viņš vienmēr prata no tās atrast izeju.

«Geilordā» varēja sastapties arī ar šo vienkāršo Galisijas mūrnieku Enriki Listeru, kurš tagad komandēja divīziju un arī runāja krieviski. Tur ieradās arī Andalūzijas galdnieks Huans Modesto, kam tikko bija uzticēts komandēt armijas korpusu. Arī viņš krievu valodu nebija mācījies

Puerto de Santa Marija, varbūt vienīgi tādā gadījuma, ja viņiem tur bija Berlica kursi, ko apmeklēja galdnieki. Krievi viņam uzticējās vairāk nekā visiem citiem jaunajiem komandieriem, jo viņš bija īsts partijnieks, «simtprocentīgais», ka viņi mēdza teikt, ar šo amerikānisko izteicienu dižodamies.

«Geilordā» katrā ziņa varēja papildināt savas zināšanas. Tieši tur varēja uzzināt, kā viss Tstenibā noticis, — ne jau tā, ka tam vajadzētu notikt. Mana izglītošanās nupat tikai sākas, Roberts Džordens domāja. Nez vai ilgi to varēs turpināt? Viss, ko «Geilordā» uzzināja, bija labs un noderīgs, un tieši tas, kas viņam vajadzīgs. Tiesa gan, pašā sakumā, kad viņš vēl ticēja visādām blēņām, tas viņu apstulbināja. Bet nu viņš jau saprata pietiekami, lai atzītu, cik nepieciešami slēpt patiesību, un viss, ko «Geilordā» bija uzzinājis, tikai nostiprināja ticību, ka esi rīkojies pareizi. Butu patīkami zināt, ka viss bija īstenībā, nevis to, kā tas it ka notika. Karā vienmēr ir meli. Bet patiesība par Listeru, Modesto un El Kampesino bija daudz labāka par visām leģendām un pasakām. Nu, kādreiz šo patiesību pateiks visiem, bet pagaidām viņš priecājās par to, ka bija «Geilordā», kur šo patiesību varēja uzzināt.

Jā, tur viņš aizies, tikko nokļūs Madridē, kad būs nopircis grāmatas, pagulējis karstā vannā, iedzēris absintu un kādu brīdi palasījis. Bet šis plāns viņam bija jau agrāk, pirms Marijas. Nu labi. Viņi apmetīsies divos numuros, un, kamēr pats būs «Geilordā» un pārnāks, viņa varēs darīt, ko gribēs, bet viņš no turienes nāks tieši pie viņas. Visu šo laiku taču viņa bija gaidījusi šeit kalnos. Tad jau varēs pagaidīt vēl mazu brītiņu «Floridas» viesnīca. Un Madridē viņiem būs veselas trīs dienas laika. Trīs dienas ir ļoti ilgs laiks. Viņš parādīs viņai brāļus Marksus. Šī programma turas jau trīs mēnešus un, jādomā, neapniks vel trīs. Brāļi Marksi viņai patiks. Viņai tie ļoti patiks.

Bet no «Geilordas» līdz šai alai ir tāls ceļš. Nē, ne jau tas ceļš ir tāls. Tāls ceļš būs tas, kas jānoiet no šīs alas līdz «Geilordai». Pirmo reizi viņu turp aizveda Kaškins un viņam «Geilordā» nepatika. Kaškins teica, ka viņam noteikti jāiepazīstoties ar Karkovu, jo Karkovs ārkārtīgi interesējoties par amerikāņiem un turklāt esot pats dedzīgākais Lope de Vegas cienītājs pasaulē, un uzskatot, ka «Avju avots» esot pati ievērojamākā luga, kas jebkad sarakstīta. Varbūt tā tas arī ir, bet Roberts Džordens gan tā nedomāja.

Šī viesnīca viņam nepatika, bet Karkovs gan. Karkovs bi ja gudrākais cilvēks, kādu viņš jebkad bija pazinis. Kājās melni kavalēristu zabaki un pelēkas bridža bikses, mugurā pelēka žakete, rokas un kājas smalkas, sejā un augumā jūtams trauslums; runaja viņš, vārdus it kā caur zobiem izspļaudams, un Robertam Džordenam šis vīrs šķita smieklīgs. Tomēr Karkovam bija vairak prāta, iekšējas cieņas, ārējas pārdrošības un atjautības nekā jebkuram citam no visiem viņa paziņam

Kaškins bija tur sastāstījis par Robertu Džordenu nez ko, un sākumā Karkovs izturējās pret viņu nevainojami pieklājīgi, bet, redzēdams, ka Roberts Džordens nekādu varoni netēlo un izstāsta vecu jocīgu notikumu, kurā pats tika parādits visai nepieklājīgā gaismā, — Karkovs atmeta aizvainojoši pieklajigo toni un pārsviedās uz parupju labsirdību, pēc tam uz nekautrību, un viņi sadraudzējās.

Pie viesnīcas vārtiem stāvēja sargi ar bajonetēm, un tovakar tā bija vispatīkamākā, omulīgākā vieta visā aplenktajā Madridē. Pašreiz viņam labak gribējās atrasties tur, nevis šeit. Kaut gan tagad, kad tas rats apturēts, arī šeit ir labi. Un sniegs arī jau pārstāja snigt.

Viņš vēlējās Karkovam parādīt savu Mariju, bet ātrāk viņu tur nevar vest, kamēr nebūs apvaicājies, vai drikst, un kamēr vispār nebūs redzējis, kā viņu pēc šī darba tur saņems. Kad uzbrukums būs beidzies, tur ieradīsies ari Golcs, un, ja viņš te būs visu labi izdarījis, tad viņi to no Golca uzzinās. Un par Mariju Golcs viņu apcels. Pēc visa tā, ko viņš bija atbildējis, — ka tagad neesot īstais laiks ņemties ar meitenēm.

Viņš pasniedzās pie trauka Pablo priekšā un iesmēla krūzīte viņu.

— Ar tavu atļauju, — viņš teica.

Pablo pamāja. Viņš laikam nogrimis savās stratēģiskajās apcerēs, Roberts Džordens nodomāja. Viņš vis nemeklē tukšu slavu lielgabala stobrā, bet meklē atrisinājumu šai problēmai tur tai vīna trauka. Bet īstenībā šis nelietis tiešām ir spējigs, ja jau tik ilgi šeit noturējies vadoņa lomā. Uz Pablo skatoties, Roberts Džordens mēģināja iztēloties, kāds gerilju vadonis no viņa būtu iznācis Amerikas pilsoņu karā. Viņu taču tur bija daudz. Bet mēs par tiem gandrīz neko nezinām. Ne par tādiem kā Kontrils, Mosbijs vai viņa paša vectēvs, bet par nelielo partizānu grupu vadoņiem. Un tad par to dzeršanu. Vai tu patiešām domā, ka Grants bija dzērājs? Vectēvs mūžīgi to apgalvoja. Ap četriem pēcpusdienā Grants allaž bijis drusku piemeties un Viksburgas aplenkuma laikā vairākas dienas pat žūpojis. Bet vectēvs apgalvoja arī, ka Grants rīkojies pilnīgi sapratīgi, lai cik daudz dzēris, tikai reizēni ļoti grūti nācies viņu pamodināt. Un, ja tas bija izdevies, tad viņš rīkojies gudri.

Šai karā ne vienā, ne otrā pusē nebija ne lāda Granta, ne šermana vai Stonvola Džeksona. Nē! Un nebija arī Džeba Stjuarta. Un heviena Šeridana. Toties bija Maklelani. Pie fašistiem čum un mudž no Maklelaniem, bet mums to ir vismaz Iris.

Un šai kāmi nav redzēts arī neviens militārs ģēnijs. Itin nevier«s. Pat neviens ģēnijam lidzīgs. Klebers, Lukačs un Hanss, komandējot internacionālās brigādes, godam aizstāvēja Madridi, bet pēc tam vecais plikpauris, briļļainais, pašapmierinātais Madrides aizstāvis Miaha — dumjš kā ūpis, neinteresants sarunā, varonīgs kā stulbs bullis, — propagandas izpūstais Miaha tā sāka apskaust Klebera popularitāti, ka piespieda krievus atbrivot Kleberu no komandiera pienākumiem un nosutit uz Valensiju. Klebers bija labs karavīrs, bet aprobežots un runāja pārāk daudz, ņemot vērā toreizējo situāciju. Golcs bija labs ģenerālis un ļoti labs karavīrs, bet viņu vienmēr turēja pakļaulibā iui nekad nedeva viņam brīvas rokas, šis uzbrukums bija viņa pirmā lielākā operācija, un Robertam Džor-denam nebūt nepatika tas, ko viņš par šo uzbrukumu līdz šim bija dzirdējis.

Vii.fS nožēloja, ka nav redzējis cīņu uz plato aiz Gvada-laharas, kur sakāva itāliešus. Bet viņš toreiz bija Eslre-madurā. Par šo kauju viņam pastāstīja Hanss «Geilordā» kādā vakarā pirms divām nedēļām un izstāstīja visu ļoti sīki. Bijis viens mirklis, kad viss šķitis zaudēts — kad itālieši pārrāva fronti pie Trihuekas, un, ja viņiem toreiz būtu izdevies nogriezt Torihas-Brihuegas ceļu, tad divpadsmitā brigāde būtu atgriezta. «Bet mēs zinājām, ka kaujamies ar itāliešiem,» Hanss teica, «un noriskējām tādu manevru, kas ar jebkuru citu pretinieku būtu neattaisnojams. Un mums paveicās.»

To visu Hanss parādīja viņam savā kartē. Šo karti viņš visur nēsaja sev līdzi somā un vēl aizvien priecājas un jūsmoja par savu brīnummanevru. Hanss bija ļoti labs karavīrs un labs biedrs. Viņš pastāstīja, ka arī Listera, AAodesto un El Kampesino kājnieki šai kaujā esot cīnījušies lieliski, un tas pilna mērā esot komandieru un viņu ieviestās disciplīnas nopelns. Bet runāja, ka Listeram, Kampesino un Modesto esot veicies tāpēc, ka tie paklausījuši krievu militārajiem konsultantiem. Viņi līdzinājās iesācējiem pilotiem, kas lido ar dubultkontroli, lai pilots instruktors jebkuru mirkli var pārņemt vadību, ja gadītos kļūme. Nu, šis gads jau gan parādīs, cik daudz un cik labi viņi būs mācījušies.

Viņi bija komunisti un atzina dzelzs disciplīnu. Viņu ieviestā disciplīna izveidos no spāniešiem labus kareivjus. Listers disciplīnas ziņā bija nāvīgs. Bet viņš zināja, kā no divīzijas izkaldināt īstu kaujas vienību. Viena lieta ir noturēt pozīcijas, bet otra — uzbrukt pozīcijām un tās ieņemt, un pavisam kaut kas cits atkal — manevrēt ar armiju kaujas laukā, Roberts Džordens domāja, alā pie galda sēdēdams. Redzēs, ka Listers — tāds, kādu es viņu pazīstu, — tiks galā tad, kad dubultkontroles vairs nebūs. Bet varbūt tā paliks? Un viņi neaizies? Varbūt viņi vēl nostiprināsies? Nez ko par visu to doma krievi? Ja, «Geilordā» ir īstā vieta, kur to varētu uzzināt. Man vel bulu jāzina daudz, un to es varu dabūt zināt vienīgi «Geilordā».

Kādu laiku viņam likās, ka nevajadzētu tur iet. Tur viss bija kaut kā pavisam pretēji tam puritāniskajam reliģiskajam komunismam, kāds valdīja Velaskesa ielā 63 — Madrides pilī, kas bija pārvērsta par Internacionālo brigāžu ģenerālštābu. Velaskesa ielā 63 cilvēks jutās kā reliģiskas organizācijas biedrs, bet, ja runājam par atmosfēru, kāda agrāk valdīja Piektā pulka štābā, pirms tas saskaņā ar armijas jaunajiem noteikumiem tika sadalīts brigādēs, — tad «Geilordā» no tādas atmosfēras nebija ne miņas.

Abos šajos štābos tev bija sajūta, it kā tu piedalītos krusta karā. Tas ir pats piemērotākais vārds, kaut gan tā novazāts un apnicis, ka tā īstā jēga jau sen izzudusi. Par spīti birokrātismam, nemākulībai un partijas iekšējām ķildām, tu juti ko līdzīgu tam, ko gaidīji, bet nesajuti iesvētīšanas dienā. Tā bija pienākuma sajūta ziedoties visas pasaules apspiesto labā, sajūta, par kuru tikpat grūti un neērti runāt kā par reliģisku pārdzīvojumu, un līdz ar to tikpat patiesa kā tā, ko jūti, klausoties Bahu vai stāvot Sar-tras vai Lionas katedrāle un vērojot gaismu plūstam caur garenajām vitrāžām, vai arī kā tā, kas tevi pārņem, skatoties Prado zālē Monteņu, Grēko un Breigeli. Šī sajūta noteica tavu vietu, lika saprast, ka tu esi daļa no kaut kā tāda, kam vari pilnīgi un līdz galam ticēt, un kur sajuti absolūtu brālību ar citiem, kas arī juta to pašu, Kaut ko tādu tu agrāk nepazini, bet tagad esi iepazinis, un tas lidz ar iemesliem, kas šo sajūtu izraisījuši, ir kļuvis tev tik svarīgs, ka pat tavai nāvei vairs nav nekādas nozīmes; un, ja ari tu mēģini no nāves izvairīties, tad vienīgi tāpēc, lai tā netraucētu izpildīt pienākumu. Bet pats labākais ir tas, ka tu šīs sajūtas un šīs nepieciešamības dēļ vari kaut ko darīt. Tu vari cīnīties.

«Un tu cīnījies,» viņš domāja. Un tie, kas cīnījās labi un palika dzīvi, šo sajūtu drīz zaudēja. Nepagāja ne pusgads.

Bet, kad piedalies pozīcijas vai pilsētas aizstāvēšanā, šī pirmsākuma tīrības sajūta atgriežas. Ta tas bija kaujās pie Sjeras. Tur kaujas laikā varēja just istu revolucionāru solidaritāti. Tur tolaik, kad pirmo reizi radās nepieciešamība nostiprināt disciplīnu, Roberts Džordens to bija sapratis un atzinis. Atradās arī gļēvuļi, kas zem ložu uguns metās bēgt. Viņš redzēja, kā tos nošāva un atstāja trūdēt ceļmalā, un neviens par tiem vairs nelikās ne zinis, tikai pievāca viņu patronas un mantas. Tas, ka pievāca patronas, zābakus un ādas jakas, bija pareizi. Tas, ka paņēma mantas, bija vienkārši saprātīgi. Citādi to visu būtu paņēmuši anarhisti.

Tolaik šķita pareizi, nepieciešami un taisnīgi, ka dezertierus nošāva. Un pareizi vien bijā. Viņu bēgšana bija savtība. Fašisti uzbruka, un mēs tos apturējām tai nogāzē starp pelēkajām klintīm, kur aug Gvadaramas kalnu pundurpriedes un irbulenes. Šo ceļu mēs noturējām veselu dienu, kamēr mūs bombardēja no lidmašīnām un pēc tam apšaudīja artilērija, ko pieveda pavisam tuvu klāt, bet vēl pēc tam dzīvi palikušie galu galā devās pretuzbrukumā un fašistus atsita. Vēlāk, kad tie mēģināja atgriezties no kreisas un nelielas grupiņās, starp klintīm un kokiem slapstīdamies, nāca lejā, mēs turējāmies Sanitāriumā un atšaudījāmies no logiem un jumtiem, kaut gan viņi jau bija apgājuši mūs no abām pusēm, un mēs palikām dzīvi vienīgi tāpēc, ka apzinājāmies, ko nozīme būt ielenkumā, un noturējāmies, kamēr pretuzbrukums viņus beidzot atspieda atkal atpakaļ aiz klintīm.

Un vienmēr — bailēs, kas izkaltēja kaklu un muti, smalkajos kaļķu putekļos un pēkšņajās šausmas, ko radīja mūra nobrukums, kad mūris sašķida artilērijas ugunīs ar lielgabala šāvienam līdzīgu dārdu, sprādzienu uzliesmojumu un dunas apdullināts, kad tu iztīrīji ložmetēju, atvilcis malā tos, kas pirms brīža no tā bija šāvuši, kad, galvu aiz dēlīša parāvis, meties guļus skaidu kaudzē, kad izlaboji bojājumu, izlīdzināji lentu un, lūk, nogūlies aiz dēlīša, ložmetējam jau atkal ceļu taustot, — vienmēr tu dariji to, kas bija jādara, un zināji, ka tev taisnība. Tu iepazini kaujas ekstāzi, kas izkaltēja muti un ko bija attīrījusi cīņas apskaidrotiba; tai vasarā un rudeni tu cīnījies par visas pasaules trūkumcietējiem, pret visiem tirāniem, par visu to, kam tici, un par to jauno pasauli, ko biji sev atklājis. Toruden tu iemācījies izturēt līdz galam, iemācījies ilgstošā aukstumā un slapjumā ignorēt ciešanas, iemācījies ignorēt tranšeju un nocietinājumu dubļus. Un šīs vasaras un rudens izjūtas notrulināja miegainība, nervu saspīlējums, negulētu nakšu pārgurums. Bet šis izjūtas tomēr bija dzīvas, un viss, ko izcieti, to tikai apliecināja. Toreiz tev netrūka dziļa, veselīga un nesavtīga lepnuma, — «kāds apnicīgs stulbenis tu ar visu to būtu šķitis geilordiešiem,» viņš pēkšņi nodomāja.

Nē, toreiz tu starp geilordiešiem neiederējies. Tu biji pārāk naivs. Tu biji tāds kā svētlaimes pārņemts. Bet varbūt toreiz arī «Geilordā» bija citādi nekā tagad. Nē, patiešām tur bija citādi. Pavisam citādi! Toreiz «Geilordas» vispār nemaz vēl nebija!

Karkovs viņam par šīm dienām stāstīja. Toreiz visi krievi, kas atradās Madridē, bija apmetušies viesnīcā «Palacs». Toreiz Roberts Džordens nevienu no viņiem nepazina. Tas bija vēl pirms tam, kad sāka izveidot pirmās partizānu nodaļas; vēl pirms iepazīšanās ar Kaškinu un citiem. Kaškins toreiz bija ziemeļos, Irunjā un Sensebast-jana, un piedalījās neveiksmīgajās kaujās pie Vitorijas. Madridē viņš ieradās tikai janvarī, un, kamēr Roberts Džordens cīnījās Karabančelā un Userā, un tajās trijās dienās, kad viņi apturēja fašistu labo spārnu uzbrukumā Madridei un atspieda marokāņus un tercio^30 atpakaļ, cīnīdamies no mājas uz māju, lai attīrītu pelēkā, saules apsveitā plato malā šo viesuļuguns pārņemto priekšpilsētu un nostiprinātu aizsardzības līniju gar tiem kalniem, kas sargā šo pilsētas nostūri, — visu šo laiku Karkovs bija atradies Madridē.

Par šīm dienām Karkovs runāja bez jebkāda cinisma. Toreiz viss šķita zaudēts un ikvienam palikusi piemiņa — daudz vērtīgāka par godazīmēm un medaļām — par to.

Kā viņš bija rīkojies tad, kad viss šķita zaudēts. Valdība pameta pilsētu likteņa varā ur; aizbēga, paņemdama līdzi visas kara ministrijas automašīnas, un vecajam Miaham vajadzēja apbraukāt pozīcijas uz divriteņa. Roberts Džor-dens tam nekādi nespeja ticēt. Ar visu savu patriotismu viņš nespēja iedomāties Miahu uz divriteņa; bet Karkovs apgalvoja, ka tomēr tā tas esot bijis.

Gadījās arī tādas lietas, par kurām Karkovs nerakstīja. Viesnīcā «Palace* gulēja viņa gādībā atstāti trīs ievainoti krievi. Divi tankisti un vieris lidotājs, pārāk smagi ievainoti, viņus nedrīkstēja kustināt, un Karkovs bija atbildīgs par to, lai šie ievainotie nekristu fašistu rokās, — gadījumā, ja pilsēta būtu jāatstāj.

Ja pilsēta būtu jāatstāj, Karkovam pirms aiziešanas no viesnīcas «Palace» vajadzēja viņus noindēt. Neviens no trīs ievainotu viru līķiem nevarētu pierādīt, ka tie bijuši krievi, — vienam vēderā bija triju ložu brūces, otram sadragāts žoklis un saplosītas balss saites, trešajam saārdīts gurns un rokas un kājas smagi apdegušas, bet seja pārvērtusies vienā čulgā. Neviens nevarētu pateikt par šiem ievainotajiem, viesnīcas «Palace» gultā atstātajiem trim līķiem, ka tie bijuši krievi. Par kailu mironi neviens nevar pateikt, ka tas bijis krievs. Kad cilvēks ir miris, viņš vairs neko nevar pateikt ne par savu tautību, ne politisko pārliecību.

Roberts Džordens vaicāja Karkovam, ko viņš domā par šādu nepieciešamību, un Karkovs atbildējā, ka priekšlaicīgi par to nedomājot.

— Bet jūs to izdarīsit? — Roberts Džordens viņam jautāja, piebilzdams: — Nav taču nemaz tik vienkārši tā uzreiz iedot cilvēkam indi.

Bet Karkovs atbildēja:

— Ak jā, ir gan vienkārši, ja tev inde vienmēr rezervē pašam savām vajadzībām! — Tad viņš atvēra portsigāru un parādīja, kas tur vienā pusē aiz vāciņa ielikts.

— Bet, ja jūs sagūstīs, tad pats pirmais darbs būs — atņemt jums portsigāru, — Roberts Džordens teica.

— Jums taču liks pacelt rokas.

— Te man ir vēl drusku, — Karkovs pasmaidīja un parādīja uz svārku atloku. — Jāiebāž tikai atloka stūris mutē — lūk, tā, jāpārkož ampula un jānorij.

— Tā ir daudz ērtāk, — Roberts Džordens sacīja.

— Un vai tas tiešām smaržo pēc rūgtajām mandelēm, kā vienmēr raksta kriminālromānos?

8 — 1708

— To nu es nezinu, — Karkovs jautri atsaucās. — Nekad neesmu odis! Varbūt pamēģināsim?

— Lai jau labāk paliek rezervē.

— Jā, — Karkovs iebāza etviju kabata. — Es, saprotiet, nebūt neesmu kapitulants, bet vienmēr var gadīties, ka atkal pienāk tāds kritisks bridis un šito nekur nevar sadabūt. Vai esat lasījis Kordovas frontes komunikē? Tas skan ārkārtīgi skaisti. Tagad man tas ir vismīļākais komunikē pasaulē.

— Un kas tajā teikts? — Roberts Džordens tikko pats bija ieradies Madridē no Kordovas frontes, un pēkšņi viņam pāršalca tas spējais vēsums, kas uzrodas, dzirdot jokojam par to, par ko drīksti jokot vienīgi tu pats, nevis citi. — Pastāstiet!

— Nuestra gloriosa tropa siga avanzando sin per der ni una sola palma de terreno, — Karkovs nociteja savā dīvainajā spāņu valodā.

— Tas taču nevar būt! — Roberts Džordens šaubījās.

— Mūsu slavenas kaujas vienības joprojām uzbrūk, nezaudējot ne pēdu zemes, — Karkovs angliski atkārtoja. — Tā teikts komunikē. Es jums to sameklēšu.

Vēl bija dzīva piemiņa par tiem, kurus tu pazini un kuri krita kaujā pie Posobianko; bet «Geilordā» tas bija tikai joks.

Lūk, ka tagad bija «Geilordā». Bet vienmēr jau «Gei-lordas» nebija, un, ja nu situācija ir tā mainījusies un «Geilordā» varēja kļūt tāda, kādu to izveidoja tie, kas palika pāri pēc pirmajam kara dienām, tad viņš tur pakavētos labprāt. «Tagad tu jūties pavisam citādi nekā toreiz Sjerā vai Karabančelā, vai Userā,» viņš domāja. «Tu traki ātri esi samaitājies.» Bet kam tad izdodas saglabāt to pirmo šķisto dedzību, ar kādu parasti sāk savu darbu jauni ārsti, jauni priesteri un jauni karavīri? Varbūt vienīgi priesteriem, citādi viņiem no visa jāatsakās. Bet Karkovs?

Par Karkovu domāt viņam nekad neapnika. Pēdējo reizi «Geilordā» sastopoties, Karkovs lieliski stāstīja par kādu angļu ekonomistu, kas ilgu laiku bija nodzīvojis Spānijā. Roberts Džordens daudzus gadus bija lasījis šā vīra rakstus un vienmēr viņu cienījis, par pašu neko nezinādams. Tas, ko šis cilvēks bija uzrakstījis par Spāniju, viņam īsti nepatika. Rakstīts bija pārāk vienkāršoti un tieši un pārāk shematiski, un daudzi statistiskie dati sagrozīti, kaut arī bez ļauna nolūka. Bet cilvēkam jau reti patīk tas, ko presē raksta par zemi, kuru tu labi pazīsti, un viņš cienīja šo viru par viņa labajiem nodomiem.

Bet tad Roberts Džordens ar viņu beidzot iepazinās — tai pēcpusdienā pirms uzbrukuma Karabančela. Viņi sēdēja arēnas aizvējā un, uzbrukumu gaidīdami, nervozēja, jo abās blakus ielas notika apšaudīšanās. Viņiem bija apsolīts tanks, bet tas neieradās, un Montero sēdēja, galvu rokam apņēmis, un visu laiku atkārtoja: — Nealnaca. Tanks neatnāca.

Diena bija auksta, un vējš dzenāja pa ielām dzeltenus putekļus. Montero bija ievainots kreisajā roka, un ta saka tirpt.

— Mums vajadzīgs tanks, — viņš gaudās. — Būs jāpagaida tanks, bet gaidīt mēs nevaram! — Viņa balss aiz sāpēm skanēja īgni.

Roberts Džordens aizgāja paskatīties, — Montero domāja, ka tanks varētu būt apstājies uz stūra aiz dzīvojamās mājas pie tramvaja sliedēm. Un tur tas patiešam stāvēja. Tikai tas nebija tanks. Toreiz spānieši par tankiem sauca it visu. Tā bija veca bruņu automašīna. Šoferis negribēja braukt tālāk par dzīvojamās mājas stūri un vest mašīnu uz arēnu. Viņš stāvēja aiz sava vāģa, rokas pāri metāla malai pārkāris, iespiedis tajās adas bruņu cepurē paslēpto galvu. Kad Roberts Džordens viņu uzrunāja, viņš tikai pakratīja galvu, to nepaceldams. Tad, Robertā Džordenā neskatīdamies, pagrieza galvu.

— Man nav pavēles tur braukt, — viņš drūmi teica.

Roberts Džordens izvilka no maksts revolveri un piespieda stobru šoferim pie ādas jakas.

— Te tev būs pavēle.

Šoferis pakratīja galvu — viņa mīkstā ādas cepure bija

polstēta kā futbolistam — un teica:

— Ložmetējam nav patronu.

— Patronas mums ir arēnā, — Roberts Džordens sacīja. — Braucam! Lentes piepildīsim tur. Sēdies iekšā!

— Te nav neviena, kas ar ložmetēju prot šaut, — šoferis teica.

— Kur tad šis palika? Kur ložmetējnieks?

— Beigts, — šoferis atbildēja. — Tur, iekšā.

— Izvelc ārā! — Roberts Džordens teica. — Velc viņu ārā!

— Negribas aiztikt. Un viņš ir iespiests starp ložmetēju un stūri, es netieku klāt.

— Nāc šurp! Izvilksim viņu ārā kopējiem spēkiem!

Lienot bruņumašīnā, viņš pie durvju augšas nodauzīja galvu un dabūja nelielu brūci virs uzacs, no kuras tagad pāri sejai tecēja asinis. Mirušais ložmetējnieks bija smags un saslindzis, un viņu nebija iespējams atliekt taisnu, un vajadzēja iebelzt pa galvu, lai izdabūtu ārā no spraugas starp sēdekli un stūri, kur galva bija iesprūdusi ar seju pret zemi. Beidzot viņš iedomājās pagrūst galvu ar celi no apakšas, gaiva atbrīvojās, un viņš sāka vilkt mironi uz durvju pusi.

— Palīdzi man drusku! — viņš sauca šoferim.

— Negribu viņu aiztikt, — šoferis atbildēja, un Roberts Džordens ieraudzīja, ka viņš raud. Asaras ritēja garām degunam abās pusēs ar pulveri nokvēpušajā sejā, un ari deguns tecēja.

Pie mašīnas durvīm stāvēdams, Roberts Džordens izvilka mirušo ārā, un tas nokrita ietves malā pie tramvaja sliedēm — vēl aizvien tai pašā salīkušajā pozā, it kā uz pusēm pārlocīts. Tur nu viņš gulēja, rokas sev apakšā saliecis, tāpat kā bija sēdējis mašīnā, dzeltenīgi pelēko vaigu pie asfalta pieglaudis.

— Sasodīts, kāp iekšā! — Roberts Džordens uzsauca, pamādams šoferim ar revolveri. — Kāp ietošā!

Tieši tobrīd viņš tad arī ieraudzīja šo vīru, kas iznāca no dzīvojamās mājas paspārnes. Mugurā viņam bija garš mētelis, galva kaila, mati sirmi, vaigu kauli plati un acis dziji iegrimušas un tuvu klāt viena otrai. Rokā viņš turēja česterfīldu paciņu un, vienu cigareti izņēmis, sniedza Robertam Džordenam, kas, ar revolveri draudēdams, pašreiz stūma šoferi bruņumašīnā.

— Acumirkli, biedri, — viņš teica Robertam Džordenam spāņu valodā. — Vai jūs nevarētu man paskaidrot kaut ko par šo kauju?

Roberts Džordens paņēma cigareti un ielika zilās darba blūzes kabatā. 5o biedru viņš pazina-no fotoattēliem. Tas bija angju ekonomists.

— Ej tu . .. — viņš angliski atteica, pēc tam spāniski piebilda bruņumašīnas šoferim: — Laid uz priekšu! Uz arēnu! Saprati? — Un ieslēdzās, ar sparu aizcirtis smagās durvis, tad viņi aizdrāzās lejup pa garo nogāzi, un pret mašinu sāka triekties lodes: izklausījās, it kā pret dzelzs katlu kāds sviestu ojus. Bet, kad saka šaut ložmetējs, šāvieni algādināja ātru vesera klaudzināšanu. Viņi nobremzēja aiz arēnas mūra, kur līdzās biješu kasēm vēl joprojām karājās pagājušā gada afiša un stāvēja atvērtas patronu kastes, un tur, paspārnē, viņus gaidīja biedri ar šautenēm rokās, granātām pie jostas un kabatās, un Montero iesaucās:

— Labi! Tanks kiāt! Nu mēs varam uzbrukt!

Tajā pašā vakarā, kad pēdējās mājas kalnā jau bija ieņemtas, viņš ērti atlaidās aiz ķieģeļu mūra līdzās izdauzītam caurumam, kas tika lietots kā šaujamlūka, un palūkojās pāri skaistajam, līdzenajam ugunslaukam, kas pletās starp viņiem un kalnu grēdu, aiz kuras slēpās fašisti, un gandrīz vai ar tīksmīgu omulību nodomāja, cik labi kreiso flangu sargā kalna nogāze ar sagrauto vasarnīcu augšā. Viņš bija ieracies salmos un ietinies segā, lai nesaltu, kad sāks izžūt sviedros izmirkušais apģērbs. Tur gulēdams, viņš uzreiz atcerējās ekonomistu un iesmējās, bet pēc tam viņam kļuva žēl, ka bijis tik rupjš. Taču tobrīd, kad anglis sniedza viņam cigareti — tā, it kā piedāvātu dzeramnaudu par informāciju, — karavīra naids pret aizmugures žurku izrādījās pārak spēcīgs.

Tagad viņš atcerējās «Geilordu» un sarunu ar Karkovu par šo ekonomistu.

— Ak tad jūs viņu sastapāt tur? — Karkovs teica. — Es pats todien nebiju nekur tālāk par Puente de Toledo. Tātad viņš bija ticis frontei pavisam tuvu. Bet tā laikam bija viņa varonības pēdējā diena. Otrā rītā viņš no Madri-des aizbrauca. Visbrašāk viņš turējās Toledo. Tur šis vīrs bija īsts varonis. Viens no tiern, kas palīdzēja izplānot Alkazara aplenkšanu. Jums vajadzēja redzēt viņu Toledo! Manuprāt, ja mums izdevās aplenkt šo pilsētu, mēs lielā mērā varam pateikties viņa pūlēm un padomam. Un tas, starp citu, šajā karā bija pats nejēdzīgākais posms. Nejēdzības kalngals. Bet pasakiet.— ko par viņu domā Amerikā?

— Amerikā domā. ka viņam tuvi sakari ar Maskavu, — Roberts Džordens atbildēja.

— Tā tas nav, — Karkovs teica, — bet viņam ir lieliska seja, ar tādu seju un tādām manierēm var panākt nez ko. Mans ģīmis, piemēram, neder nekur. Tas mazumiņš, ko allaž esmu panācis, viss iegūts par spīti manam izskatam, kas cilvēkus neiedvesmo un arī nepamudina mani iemīlēt un man uzticēties. Bet. šim Mičelam seja vien ir zelta vērts, īsta konspiratora seja. Visi, kas lasījuši romānus par sazvērestībām, viņam uzreiz uzticas. Un viņš arī izturas kā īsts konspirators. Ikviens, redzēdams viņu ienākam istabā, tūlīt saprot, ka ienācis pirmās šķiras konspirators. Jebkurš.

no jusu bagātajiem tautiešiem, iedomādamies, ka alkst palīdzēt Padomju Savienībai, vai arī vēlēdamies kaut cik nodrošināties gadījumā, ja partija varbūt gūtu panākumus, — ikviens šā cilvēka sejā un uzvedībā tūdaļ saskata, ka viņš nekas cits nevar būt kā vien uzticams Kominternes aģents.

— Un ar Maskavu viņam nekādu sakaru nav?

— It nekādu! Paklausieties, biedri Džorden! Vai jūs zināt anekdoti par diviem muļķiem?

— Par kaitīgajiem un nekaitīgajiem?

— Nē. Es domāju tos divus muļķu tipus, kādi mums ir Krievijā. — Karkovs pasmējās un iesāka. — Pirmais ir ziemas muļķis. Ziemas muļķis atnak pie tavam namdurvīm un skaļi klauvē. Tu pieej pie durvīm, ieraugi viņu un pārliecinies, ka redzi to pirmo reizi mūžā. Viņš izskatās impozants, krietni liela auguma, gariem zābakiem kājās, kažoku mugura, galvā ādas cepure, un viss nosnidzis. Vispirms viņš pamīņājas uz vietas un nokrata no zābakiem sniegu. Tad novelk kažoku un to izpurina, un arī no tā nokrīt sniegs. Tad noņem ādas cepuri un izdauza to pret stenderi. Un no cepures arī nokrīt sniegs. Nu viņš vēlreiz nodauza sniegu no zābakiem un ienāk istabā. Un tikai te jūs viņu tā īsti apskatāt un redzat, ka viņš ir muļķis. Tas tad ir ziemas muļķis.

Bet vasaras muļķis iet p®P.> ielu, rokas vicinādams un galvu uz visām pusēm grozīdams, un katrs cilvēks jau pa divi simti jardu lielu gabalu redz, ka viņš ir muļķis. Tas tad ir vasaras muļķis. Šis ekonomists ir ziemas muļķis.

— Bet kāpēc tad viņam šeit uzticas? — Roberts Džor-dens vaicāja.

— Seja, — Karkovs atbildēja. — Viņa lieliskā gueule de conspiraleur^31. Un tad vēl tas veiklais triks — izlikties, ka viņš nule nāk no tādas vietas, kur viņam ļoti uzticējušies un kur viņu ieskata par īpaši svarīgu personu. — Karkovs pasmaidīja. — Tiesa, lai šis triks izdotos, viņam krietni daudz jābrauka apkārt. Zināt, spānieši ir visai dīvaini ļaudis, — Karkovs turpināja. — Šai valdībai ir briesmīgi daudz naudas. Ļoti daudz zelta. Bet saviem draugiem viņi nedod nekā. Jūs esat draugs? Lieliski! Jūs tatad visu darīsit par velti un jums nekāda atlīdzība nav vajadzīga. Bet lielo firmu pārstāvjiem vai kādai nedraudzīgai valstij, kas jāapstrādā, tiem viņi naudu dod ar devīgu roku. Ja par to labi padomā, tad tas ir visai interesants fakts.

— Man tas nepatīk. Tā nauda taču pieder Spānijas strādniekiem.

— Nav arī vajadzīgs, lai jums tas patiktu. Vajadzīgs tikai, lai jūs saprastu, — Karkovs teica. — Ik reizes, kad satiekamies, es jums kaut ko iemācu, un ta jūs pamazām apgūstat visas nepieciešamās zināšanas. Ir taču Joti, ļoti interesanti, kad lektors pats mācās.

— Nez vai tagad vairs būšu lektors, kad atgriezīšos. Mani droši vien izmetīs kā sarkano.

— Nu, tad brauciet uz Padomju Savienību un tur savas studijas turpiniet. Jums tas būtu pats labākais.

— Bet mans darba lauks ir spāņu valoda.

— Spāņu valodu runā daudzās zemēs, — Karkovs teica. — Ne jau visur būs tik grūti kā Spānijā. Un neaizmirstiet, ka jūs nu jau gandrīz deviņus mēnešus vairs neesat lektors. Pa deviņiem mēnešiem var apgūt jaunu profesiju. Vai esat ko lasījis par dialektiku?

— Esmu lasījis «Marksisma rokasgrāmatu» Emīla Bārnsa redakcijā. Tas ir viss.

— Ja esat to izlasījis līdz galam, tad tas ir diezgan daudz. Tur būs savas pusotra tūkstoša lappuses, un pie katras kādu laiciņu jāpakavējas. Bet ir arī vēl citas grāmatas, kas jums būtu jāizlasa.

— Tagad nav laika lasīt.

— Zinu, — Karkovs atbildēja. — Es gribēju teikt — kādreiz vēlāk. Ir grāmatas, kas jums palīdzētu saprast šo to no tā, kas pasaulē pašreiz notiek. Bet tas, kas pašreiz notiek, derēs par materiālu grāmatai — ļoti vajadzīgai grāmatai, kura izskaidros visu to, ko nepieciešams zināt. Varbūt šo grāmatu uzrakstīšu es. Cerēsim, ka to uzrakstīšu tieši es.

— Nevaru iedomāties neviena cita, kas to varētu uzrakstīt.

— Neglaimojiet nu, — Karkovs teica. — Es esmu žurnālists. Bet, tāpat kā visi žurnālisti, gribu rakstīt literatūru. Pašlaik gatavoju materiālu aprakstam par Kalvo Sotelo. Tas bija īsts fašists, īsts spāniešu fašists. Franko un visi pārējie netiek viņam ne tuvumā. Es studēju visus Sotelo rakstus un runas. Viņš bija ļoti gudrs, un bija ļoti gudri, ka viņu nogalināja.

— Domāju, ka jūs esat pret politiskām slepkavībām.

— Mēs esam pret individuālo teroru, — Karkovs pasmaidīja. — Un, protams, pret noziedzīgām teroristu un kontrrevolucionāru organizācijām. Mēs ar riebumu novēršamies no divkosīgajiem neliešiem, tādiem izdzimteņiem kā Zinovjevs, Kameņevs, Rikovs un viņu rokaspuiši. Mēs viņus nīstam un neieredzam. — Viņš atkal pasmaidīja. — Bet tomēr jateic, ka politiskās slepkavības vēl ir plaši izplatītas.

— Jus gribat teikt...

— Es neko negribu teikt. Mēs, protams, sodām un iznī cinām ienaidniekus un izdzimteņus. Tos mēs likvidējam. Bet nenogalinām. Vai saprotat starpību?

— Saprotu, — Roberts Džordens teica.

— Un, ja es reizēm jokoju — bet jūs jau zināt, cik bīstami ir jokot pat pa jokam, — tad tas nebūt nenozīmē, ka spāniešu lautai vēl nebūs jānožēlo, ka tā nav nolikvidējusi dažus zināmus ģenerāļus, kas pat vel tagad ir pie varas. Man, saprotiet, nepatīk, ka apšauj cilvēkus.

— Man gan pret to nekas nav, — Roberts Džordens teica. — Man arī tas nepatīk, bet es par to neuztraucos.

— Zinu. Man stāstīja.

— Vai tad tas tik svarīgi? Es tikai centos pateikt to, ko

domāju. ■*

— Diemžel. Tas ir viens no apstākļiem, kas ļauj uzticēties cilvēkam, kuram citos apstākļos būtu vajadzīgs daudz ilgāks laiks, lai viņš iekļūtu šai kategorijā.

— Vai tad man katrā ziņā jābūt uzticamam?

— Savā darbā jums jābut absolūti uzticamam. Kādreiz būtu ar jums jāaprunājas, jāpaskatās, ka darbojas jūsu intelekts. 2ēi, ka mēs nekad nerunājam nopietni.

— Es savu intelektu esmu iekonservējis līdz tam laikam, kamēr mēs šai karā uzvarēsim, — Roberts Džordens teica.

— Tad es baidos, ka tas jums vēl ilgi nebūs vajadzīgs. Bet tomēr uzmanieties un laiku pa laikam to vingriniet.

— Es lasu Mundo Obrero, — Roberts Džordens teica, un Karkovs atbildēja:

— Ļoti labi! Labi! Es varu saprast arī jokus. Bet tai Mundo Obrero pagadās visai saprātīgi raksti. Paši saprātīgākie, kas par šo karu uzrakstīti.

— Ja. Es jums piekrītu. Bet nevar taču gūt pilnīgu priekšstatu par notikumiem, lasot vienīgi partijas orgānu.

— Nē. Tomēr jūs arī tad negūsit pilnīgu priekšstatu, ja lasīsit kaut vai divdesmit avīzes, un, ja arī gūsit, tad

man nav īsii skaidrs, ko ar to iesāksit. Man šis priekšstats ir visu laiku, un es nemitīgi cenšos to aizmirst!

— Jūs domājat, ka viss ir tik slikti?

— Tagad labāk, nekā bija. Pamazām izdodas atbrīvoties no vissliktākā. Bet līdz labajam vēl tālu. Pašlaik mūsu uzdevums ir izveidot spēcīgu armiju, un daži elementi, tie, kas seko Modesto, E> Kampesino, Listeram un Dirānam, ir gluži uzticami. Pat vairāk nekā uzticami. Tie ir lieliski! Gan pats redzēsi. Un mums vēl arvien ir brigādes, kaut gan viņu loma mainījusies. Bet armija, kam ir gan labi, gan slikti elementi, karā nevar uzvarēt. Visiem karavīriem jasasniedz kāds noteikts politiskās attīstības līmenis, visiem jāzina, par ko tie cīnās un kāda tam nozīme. Visiem jātic cīņai, kas tos sagaida, un visiem jāpakļaujas disciplīnai. Veidojas varena regulārā armija, bet nav laika ieaudzināt disciplīnu, kāda regulārai armijai nepieciešama, lai tā pienācīgi uzvestos apšaudes ugunīs. Mēs to saucam par tautas armiju, bet tai Irūkst īstās tautas armijas priekšrocības, tāpat arī dzelzs disciplīnas, bez kuras regulārā armija nevar pastāvēt. Gan jau pats redzēsi. Tas ir ļoti bīstams pasākums.

— Šodien jūs neesat īsti labā noskaņojumā.

— Jā. Nupat atgriezos no Valensijas, kur sastapu daudz ļaužu. No Valensijas neviens neatgriežas labā noskaņojumā. Madridē cilvēks jūtas labi un viegli un viņam šķiet, ka šis karš var beigties vienīgi ar uzvaru. Valensijā ir pavisam citādi. Tur vēl aizvien valda gļēvuļi, kas aizbēg no Madrides. Viņi omulīgi iegremdējušies administratīvi birokrātiskā kūtrumā. Madridē palikušos viņi nicina. Viņu kārtējā mānija — vājināt kara komisariātu. Un Barselona! Jums vajadzētu redzēt, kas notiek Barselonā!

— Kas tad tur notiek?

— Visīstākā operete! Vispirms tā bija visādu psihu un romanlisko revolucionāru paradīze. Tagad — operetes karotāju paradīze. Tiem, kam patīk dižoties uniformā, grozīties publikā un plātīties, valkāt sarkanmelnas šalles. Tiem patīk viss, kam sakars ar karu, tikai ne cīnīties! Valensijā cilvēkam kļūst smagi ap sirdi, toties Barselona to sasmīdina.

— Un ko jūs domājat par poumoviešu puču^32?

— Poumovieši nav nopietni ņemami. Visādu psihu murgi un infantilisms. Tur gan bija daži godīgi, apmuļķoti vīri. Viena gluži prātīga galva un nedaudz fašistu naudas. Bet pavisam maz. Nabaga poumovieši! Tie nu gan bija dumiķi!

— Bet vai tai pučā daudzus nošāva?

— Mazāk, nekā nošāva vēlāk vai vēl nošaus. P.O.U.M. Tas viss ir tikpat nenopietni kā pats nosaukums. Butu jau nu tad saukuši par M.U.M.P.S. vai M.E.A.S.L.E.S.[33] Kaut gan — nē! Masalas ir daudz bīstamākas. Tas var sabojāt kā redzi, tā dzirdi. Ziniet, šie bija sagudrojuši sazvērestību, gribēja nogalināt mani, Valteru, Modesto un Pricto. Vai samanāt, kāds viņiem galvās juceklis? Mēs visi taču cits no cita atšķiramies! Nabaga poumovieši! Viņi jau nekad nevienu nav nogalinājuši. Ne frontē, ne aizmugurē. Tikai dažus Barselonā, tas gan.

— Jūs esat tur bijis?

— Jā. Nosūtīju no turienes telegrammu, kurā aprakstīju šo trockistisko slepkavnieku bēdīgi slaveno organizāciju. Un visus tos, kas nav pat nicināšanas vērti, bet, starp mums runājot, šis P.O.U.M. nav nopietni ņemams. Nins viņiem bija vienīgais jēdzīgais vīrs. Viņš bija mums jau tikpat kā rokā, bet izšmauca.

— Un kur viņš ir tagad?

— Parizē. Mēs sakām, ka Parīzē. Vispār viņš nav. slikts, tikai ar nelabu politisko novirzi.

— Bet vai tiesa, ka viņam bijuši sakari ar fašistiem?

— Kuram tad nav?

— Mums nav.

— Kas zina? Es ceru, ka nav. Jūs jau bieži ejat uz viņu aizmuguri, — Karkovs pasmaidīja. — Bet kādas republikas sūtņa sekretāra brālis Parīzē pagājušajā nedēļā bija aizbraucis uz Šanžendelisu un sastapās tur ar burgo-siešiem.

— Man labāk patīk frontē, — Roberts Džordens teica. — Jo tuvāk frontei, jo labāki cilvēki.

— Un kā jums patīk fašistu aizmugurē?

— Ļoti. Man tur ir lieliski cilvēki.

— Nu, redziet, viņiem jau arī ir šie lieliskie cilvēki mūsu aizmugurē. Mēs viņus tvarstām un šaujam nost, un viņi tvarsta un šauj nost mūsējos. Uzturoties viņu teritorijā, vienmēr domājiet par to, cik daudz viru viņi sūta uz mūsu aizmuguri.

— Esmu par to domājis.

— Nu. šodien jums droši vien pietiks par ko domāt, tāpēc izdzeriet aiu, kas palicis šai krūzē, un dodieties tālāk, man jāiet augšā šo to apskatīt. Piemēram, augšstava iemītniekus. Atnāciet vēl kādreiz.

«Ja,» Roberts Džordens domāja. ««Geilordā» tu iemācījies daudz ko.» Karkovs bija izlasījis viņa pirmo un vienīgo grāmatiņu. Nekas liels tas nebija. Tikai divi simti lappušu, un viņš šaubījās, vai to ir izlasījuši kaut vai divi tūkstoši cilvēku. Grāmatiņā viņš bija ietvēris visu to, ko uzzināja par Spāniju, desmit gadus pa šo zemi ceļodams gan kājām, gan trešās klases vagonos, autobusos, jāšus zirga vai mūļa mugurā un smagajās mašīnās. Viņš labi pazina basku zemi, Navarru, Aragonu, Galisiju, abas Kas-tīlijas un Estrernaduru. Bet Borovs, Fords un citi bija sarakstījuši jau tik daudz labu grāmatu, ka viņš gandrīz neko jaunu vairs nevarēja pateikt. Karkovs tomēr atzina, ka grāmata esot laba.

— Tāpēc jau es ar jums ņemos, — Karkovs sacīja. — Manuprāt, jūs rakstāt absolūti patiesi, un tas atgadās visai reti. Tāpēc man gribētos, lai jūs šo to zinātu.

Labi. Kad te viss beigsies, varēs uzrakstīt jaunu grāmatu. Bet tikai par to, ko patiešām labi zinās, patiesu grāmatu par paša pieredzi. Bet, lai to izdarītu, jāiemācās rakstīt daudz labāk, nekā es to daru pašlaik. Viss, ko viņš šai karā uzzināja, nebūt nebija tik vienkārši izprotams.

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA.

— Ko tu te dari? — Marija viņam vaicāja. Viņa stāvēja turpat līdzās, un viņš pacēla galvu un viņai uzsmaidīja.

— Neko, — viņš teica. — Domāju.

— Par ko? Par tiltu?

— Nē. Par tiltu ir izdomāts. Domāju par tevi un kādu viesnīcu Madridē, kurā dzīvo man pazīstami krievi, un par grāmatu, ko kādreiz sarakstīšu.

— Vai Madridē ir daudz krievu?

— Nē. Ļoti maz.

— Bet fašistu avīzēs teikts, ka esot simtiem tūkstošu.

— Meli. Krievu tur ir ļoti maz.

— Vai tev krievi patīk? Tas, pirms tevis, arī bija krievs.

— Vai tev viņš patika?

— Jā. Es toreiz biju slima, bet man viņš likās ļoti skaists un varen drosmīgs.

— Kas par blēņām — skaists! — iesaucās Pilara. — Viņam bija plakans deguns kā mana plauksta, bet vaigu kauli tik plati kā aitas pakaļa.

— Viņš bija man labs draugs un biedrs, — Roberts Džordens sacīja Marijai. — Man viņš [oti patika.

— Kā tad, — Pilara teica. — Bet tu tomēr viņu nošāvi!

To dzirdot, kāršu spēlmaņi pacēla galvu un arī Pablo

paskatījās uz Robertu Džordenu. Neviens neko neteica, tad čigāns Rafaels vaicāja:

— Vai tas tiesa, Roberto?

— Jā, — Roberts Džordens teica. Kaut je! tā Pilara nebūtu šo gadījumu cilājusi, viņš vēlējās, kaut nebūtu stāstījis par to pie El Sordo. — Es izpildīju viņa lūgumu. Viņš bija smagi ievainots.

— Que cosa mas rara,[ — čigāns teica. — Pie mums viņš par to runāja visu laiku. Es pats nez cik reižu apsolījos viņam to izdarīt. Cik dīvaini, — viņš vēlreiz noteica, galvu kratīdams.

— Viņš vispār bija dīvains cilvēks, — Primitīvo sacīja. — Ne tāds kā citi.

— Paklausies, tu, kas esi profesors un sazin kas vēl, — sacīja Andress, viens no brāļiem. — Vai tu tici, ka cilvēks var paredzēt to, kas viņam nolemts?

— Nē, es tam neticu, — Roberts Džordens atbildēja. Pablo lūkojās viņā ziņkāri, bet Pilara vēroja viņu ar vienaldzīgu, tukšu skatienu. — 5im krievu biedram nebija kārtībā nervi, viņš pārāk ilgi bija bijis frontē. Cīnījās Irunjā, un jūs jau zināt, cik tur grūti gāja. Ļoti grūti. Pēc tam viņš cinījās ziemeļos. Bet, kopš nodibinājās pirmās partizānu vienības darbam fašistu aizmugurē, viņš strādāja šeit, Estremadurā un Andaiūzijā. Man liekas, ka viņš vienkārši bija pārguris un nervozs un tāpēc iedomājās visādas briesmas.

— Nav šaubu, ka viņš bija pieredzējis arī daudz ļauna, — Fernando sacīja.

— Tāpat kā mēs visi, — Andress piebilda. — Bet paklau, ko es teikšu, Ingies. Vai tu domā, ka cilvēks var paredzēt to, kas ar viņu notiks?

— Nē, — Roberts Džordens teica. — Tas ir stulbums un māņticība.

— Turpini vien, — Püara sacīja. — Paklausīsimies profesora viedokli! — Viņa runāja a*r to kā ar pārgudru bērnu.

' — Es domāju, ka sl&tu priekšnojautu rada bailes, — Roberts Džordens teica. — Redzot kaut ko sliktu ...

— Kā šodien tās lidmašīnas, — Primitivo iesprauda vidū.

— Un tādu ciemiņu kā tevi, — Pablo paklusi noteica, un Roberts Džordens, paskatījies viņā pāri galdam, saprata, ka Pablo nemeklē ķildu, bet vienkārši izsaka skaļi savu domu, un sacīja:

— Redzot kaut ko sliktu, cilvēks aiz bailēm sāk domāt par nāvi, un viņam šķiet, ka sliktā priekšsajūta nav radusies velti, — Roberts Džordens nobeidza. — Pēc manām domām, nekas cits tas nav. Es neticu ne zīlniekiem, ne pareģiem, ne pārdabiskām parādībām.

— Bet tas ar to dīvaino vārdu savu likteni skaidri zināja, — čigāns teica. — Un tieši tā arī notika.

— Neko viņš nezināja, — Roberts Džordens atbildēja.

— Viņam bija bail, ka tā varētu būt, un tas nedeva miera. Neviens man nevarēs iestāstīt, ka viņš kaut ko būtu zinājis iepriekš.

— Arī es ne? — Pilara jautāja un, saraususi plaukstā no pavarda pelnus, aizpūta tos pa gaisu. — Vai arī es tev neko nevarēšu iestāstīt?

— Nē. Nekas nelīdzēs, ne tavas burvestības, ne tavas čigānu asinis — it nekas.

— Tāpēc, ka tu esi kurlāks par kurlu, — Pilara sacīja, un viņas lielā seja sveču gaismā šķita sevišķi raupja un plata. — Ne tāpēc, ka tu būtu muļķis. Tu vienkārši esi kurls. Bet kurlais nedzird mūziku. Un radio viņš arī nedzird. Un, tā kā nekad nav to dzirdējis, tad droši var teikt, ka nekas tāds pasaulē vispār nav. Que va, inglés! Es redzēju nāvi sejā tam ar to savādo vārdu tik skaidri, it kā tā tur būtu iededzināta ar nokveldinātu dzelzi.

— Neredzēji vis, — Roberts Džordens nepiekāpās. — Tu redzēji bailes un drūmu priekšnojautu. Bailes radīja viss līdz šim pārdzīvotais. Ļauna priekšnojauta mocīja viņu tāpēc, ka viņš iztēlojās visādas šausmas.

— Que va, — Pilara sacīja. — Es redzēju nāvi tik skaidri, it kā tā sēdētu viņam uz pleca. Un vēl vairāk — viņš pat oda pēc nāves.

— Oda pēc nāves! — Roberts Džordens viņu pārsmēja.

— Varbūt pēc bailēm? Bailēm smaka ir.

— De la muerte,' — Pilara sacīja. — Paklausies! Kad Blankets, pats slavenākais no visiem peon de brega, strādāja ar Granero, viņš man stāstīja, ka Manolo Granero nāves dienā viņi pirms koridas iegriezušies baznīcā, un tur no Manolo nākusi tik spēcīga nāves smirdoņa, ka Blan-ketam gandrīz kjuvis nelabi. Bet viņš taču bija kopā ar Manolo viesnīcā un redzēja, ka tas pirms brauciena uz arēnu nomazgājās vannā un pārģērbās. Šī smirdoņa nebija manīta automobilī, kad viņi, cieši līdzās sēdēdami, braukuši uz arēnu. Un baznīcā arī neviens to nav manījis, vienīgi Huans de la Rosa. Un, kad viņi visi četri nostājušies pie arēnas izejas, Marsials un Cikuclo arī neko nav jutuši. Bet Blankets man stāstīja, ka Huans Luīss bijis bāls kā mironis, un Blankets viņam jautājis: «Vai tu arī?...»

«Tā, ka nespēju paelpot,» Huans Luīss sacijis. «Un tā nāk no tava matadora.»

«Pues nada,» Blankets teicis. «Neko darīt. Cerēsim, ka tas mums tikai ta šķiet.»

«Un no citiem?» Huans Luīss vaicājis Blanketam.

«Nada,» Blankets teicis. «Bet šis ož sliktāk par Hose Talaverā.»

Un tai paša dienā vērsis Pocapena no Veragua rančo piespieda Manolo Granero pie barjeras otrā tendido^34 [35] priekšā, Madrides vēršu cīņu arēnā. Biju tur kopā ar Finito un visu redzeju. Vērsis ar ragu sašķaidīja viņam galvaskausu, un Manolo galva iestrēga zem eslribo pašā barjeras apakša, kur vērsis viņu bija aizsviedis.

— Bet vai tu pati arī kaut ko saodi? — Fernando jautāja.

— Nē, — Pilara sacīja. — Biju pārāk tālu. Mēs sēdējām trešā tendido septītajā rindā. Bet no turienes, no sāniem, es visu varēju redzēt. Tai pašā vakarā Blankets, kas agrāk strādāja ar Hoselito, ko arī nogalināja viņam acu priekšā, — Blankets to Fornosā izstāstīja Finito, un Finito vaicāja Huanam Luīsam de la Rosam, vai tā viss bijis, bet Fluans neko nestāstīja. Viņš tikai pamāja ar galvu, sak, tā bija gan. Es pati redzēju, kā tas notika. Bet tu, Ingles, noteikti esi kurls pret tādam lietām, tāpat kā todien kurli bija Cikuelo un Marsials Lalanda, un visi viņu banderilleros un pikadori, tāpat visi Huana Luīsa un Manolo Granero gente. Bet pats Huans un Blankets kurli nebija. Un arī es pret šito neesmu kurla.

— Kāpēc tu saki «kurla», kad runa ir par degunu? —

Fernando vaicāja.

— Leche! — Pilara iesaucās. — Tev vajadzēja būt profesoram tā Ingies vietā! Bet es varu tev pastāstīt arī ko citu, Ingies, un nestrīdies par to, ko tu gluži vienkārši nespēj redzēt vai dzirdēt. Tu nespēj dzirdēt to, ko dzird suns. Un tu nespej arī saost to, ko saož suns. Bet, kas var gadīties ar cilvēku, to tu jau drusku zini.

Marija uzlika roku Robertam Džordenam uz pleca, un viņš pēkšņi nodomāja — jābeidz visa šī pļāpāšana un jāizmanto laiks, kura atlicis tik maz. Bet vēl ir pārāk agrs. Kaut ka šis laiks jānosit. Tāpēc viņš vaicāja Pablo:

— Vai tu šiem pesteļiem tici?

— Nezinu, — Pablo atbildēja. — Es drīzāk domāju tāpat ka tu. Ar mani nekad nekas pārdabisks nav gadījies. Bet bailes gan, jā, saprotams. Tas es pazīstu labi. Un ticu, ka Pilara spēj pareģot no rokas. Ja vien viņa nemelo, tad ir gan iespējams, ka šo smaku jūt.

— Que va, kas man ko melot! — Pilara sacīja. — Tas jau nav mans izgudrojums. Blankets ir nopietns cilvēks un ļoti dievbijīgs. Viņš nav čigāns, viņš ir Valensijas sik-pilsonis. Vai tu viņu nekad neesi redzējis?

— Esmu gan, vairākkārt, — Roberts Džordens teica, — tāds maziņš, pelēcīgu seju, un ar apmetni labāk par viņu neviens neprot rīkoties. Un kajas viņam ātras kā zaķim.

, — Tieši tā, — Pilara sacīja. — Sejā viņš ir pelēks no sirdskaites, un čigāni tic, ka viņš allaž nēsājot sev līdzi nāvi, bet varot atgainīt ar apmetni, tikpat kā notraukt no galda putekļus. Bet, nebūdams čigāns, viņš saoda nāvi pie Hoselito, kad tas uzstājās Talavera. Es gan arī nevaru i saprast, kā viņš spēja to saost cauri mansaniljas smaržai.

Vēlāk Blankets par to runāja negribīgi, un tie, kam viņš stāstīja, neticēja, sak, izdomas vien esot, Hose toreiz bijis tāds un lads dzīvesveids, viņam vienkārši paduses odušas, pec sviedriem. Bet tad vēlāk tas pats notika ar Manolo Granero, un to pieredzēja arī Huans Luīss de la Rosa. Kuans Luīss gan īpaši netika cienīts, bet savā darbā viņš bija labs un arī liels brunču mednieks. Toties Blankets bija nopietns cilvēks, kluss un mierīgs un nekad nemeloja. Un es tev saku, ka saodu nāvi pie tā tava biedra, kas toreiz šeit bija.

— Es tam neticu, — Roberts Džordens teica. — Tu sacīji, ka Blankets to saodis tieši pirms iziešanas arēnā. Tieši pirms vēršu cīņas sākuma. Bet darbā pie vilciena ar Kaškinu jums taču veicās. Un Kaškinu tur nenogalināja. Kā tad tu toreiz varēji to saost?

— Laiks jau nav svarīgs,— Pilara paskaidroja. — Ig-nasio Sančess Mehiass savā pēdējā sezonā tik stipri oda pēc nāves, ka daudzi atteicās sēdēt kafejnīcā tam blakus. To zināja visi čigāni.

— Tas viss tiek izdomāts pēc tam, kad cilvēks nomirst, — Roberts Džordens nepadevās.. — Visi taču loti labi zināja, ka Sančess Mehiass jebkuru brīdi var gaidīt cornada^1, jo pārāk ilgi nebija trenējies, viņam bija smags un bīstams stils, kājām vairs nebija spēka un veiklības, un refleksi vairs nedarbojās tā kā agrāk.

— Protams, — Pilara atbildēja. — Tas viss tā ir. Bet čigāni zināja arī to, ka viņš oda pēc nāves, un, kad ienaca cVilla Rosā». tad visi redzēja, ka tādi vīri kā Rikardo un Fefipe Gonsaless aizbēga no turienes pa mazajām durtiņām aiz bāra.

— Varbūt viņi bija tam parādā?

— Var jau būt. Bet viņi saoda nāvi, un visi to zināja.

— Viņa saka taisnību, Ingl'es, — iejaucās čigāns Rafaels. — Mēs visi to labi zinām.

— Es tam neticu, — Roberts Džordens teica.

— Paklau, Ingl'es, — ierunājās Anselmo. — Es esmu pret visādu māņticību. Bet šī pati Pilara tādās lietās ir izdaudzināta par lielu zintnieci.

— Bet pēc kā tas īsti ož? — Fernando vaicāja. — Kāda nāvei smaka? Ja jau ir smaka, tad tai jābūt kādai noteiktai smakai.

— Tu to gribētu zināt, Fernandito? — Pilara viņam uzsmaidīja. — Domā, ka tu arī spētu to saost?

— Ja jau tāda vispār ir, kāpēc tad arī es nevarētu to saost tāpat kā citi?

— Jā, kāpēc ne? — Pilara viņu apcēla, lielās rokas * virs ceļiem kopā salikusi. — Vai tu esi kādreiz braucis ar kuģi, Fernando?

— Nē. Un pat netaisnos.

— Tad tu šo smaku nepazīsi. Pa daļai tā ir tāda, kas rodas uz kuģa, kad saceļas vētra un visas ambrazūras cieši aizvērtas. Ja tad pieliek degunu pie tādas pamatīgi aizskrūvētas ambrazūras misiņa kloka, kad kuģis tev apakšā tā šūpojas, ka gandrīz vai jāģībst, un paliek slikti, — tad tu sajutīsi šīs smakas vienu sastāvdaļu.

— Neko tādu es nemanīšu, jo uz kuģa kāpt netaisos, — Fernando teica.

— Bet es esmu braukusi ar kuģi vairākas reizes, — Pilara sacīja. — Uz Meksiku un Venecuēlu.

— Un tālāk? — Roberts Džordens vaicāja. Pilara izsmejoši palūkojās viņā, ar lepnumu atcerēdamās savus ceļojumus.

— Mācies, Ingles! Mācies! Tur tā lieta. Mācies! Nu labi. Kad nu tu esi nokāpis no kuģa, tad agrā rītā noej lejā uz Toledo tiltu M.adridē un aizej līdz matadero', apstājies uz ielas, kas mitra no miglas, kura kāpj no Mansanares, un pagaidi, kamēr parādīsies vecenes, kas pirms ausmas nāk dzert nokauto lopu asinis. Kad no matadero iznāks tāda vecene, šalle ietinusies, iekritušām acīm, spalvu kušķiem uz zoda un vaigiem, kur spalvu rugāji spraucas cauri pelēcīgajai ādai tāpat kā asni no zirņu sēklām — nevis zaļi asni, bet bāli, — tad cieši apskauj viņu, Ingles, pie-kļauj sev klāt un nomutē uz lūpām, un tu uzzināsi šis smakas otru sastāvdaļu.

— Tā sieva samaitā man ēstgribu! — čigāns iesaucās. — Tas par tiem asniem nu gan ir par traku!

— Gribi dzirdēt vē!? — Pilara vaicaja Robertam Džor-denam.

— Noteikti, — viņš sacīja. — Ja ir nepieciešams to zināt, tad mācīsimies!

— Nelabi metas no tiem asniem vecenes ģīmī, — čigāns teica. — Kāpēc vecām sievām tā ir, Pilar? Mums tā nav.

— Nē! — Pilara viņu izsmēja. — Mums visas vecenes jaunībā bija slaidas, protams, ja neņem vērā pastāvīgi lielo vēderu, kurš liecina par vīra labvēlību un no kura čigānietes nekad nešķiras ...

— Tā nerunā, — Rafaels teica. — Tas ir nekrietni!

— Tad tevi tas aizskar? — Pilara vaicāja. — Bet vai tu esi redzējis kādu gitaria, kura negaida bērnu vai kurai tas nebūtu tikko piedzimis?

— Tevi.

— Lai nu paliek, — Pilara teica. — Aizskart var katru. Es gribēju teikt, ka ikvienam vecam cilvēkam piemīt pašam savs neglītums. Sīkumiem jau nav nozīmes. Bet, ja Ingles vēlas iemanīties pazīt šo smaku, lai tad agrā rītā aiziet uz matadero.

— Un aiziešu arī, — Roberts Džordens teica. — Bet to smaku es sajutīšu arī tāpat bez skūpstīšanas, kad vecene ies man garam. Sie asni mani ir nobiedējuši tapat kā Rafaelu.

— Vienu noskūpsti gan, — Pilara teica. — Vienu, Inglēs, tu noskūpsti, lai mācītos, un tad ar šo smaku nāsis atgriezies pilsētā, un, kad ieraudzīsi atkritumu bedrē novītušas puķes, iebāz tajās labi dziļī savu degunu un ieelpo ar pilnu krūti tā, lai trūdošo kātu smaka saplūst ar tām, kas jau būs tavos ožas kanālos.

— Ta, esmu to izdarījis, — Roberts Džordens teica. — Kas tās ir par puķēm?

— Krizantēmas.

— Tālāk! Es ožu krizantēmas.

— Un tad, — Pilara turpināja, — ir svarīgi, lai diena būtu rudenīga un lietaina vai vismaz miglaina, vai pat ziemas sākums, un šādā dienā ej pastaigāties pa pilsētu, pasoļo pa Calle de Salud, kad tur aptīra casas de putas^1 un noteku grāvī izgāž samazgu spaiņus, un, tikko tavam nāsīm pieskarsies neauglīgu mīlas pūliņu salkana smaka līdz ar ziepjūdens un papirosu galu smakām, — nogriezies uz Botānisko dārzu, kur naktīs tās sievietes, kas vairs nevar strādāt namos, dara savu darbu pie parka dzelzs vārtiem un pie dzelzs režģa, un uz ietves. Tur, koku ēnā pie dzelzs žoga, viņas dara visu, ko vīrietis pieprasa, sākot ar pašu vienkāršāko par desmit santīmiem un beidzot ar to lielo aktu vienas pesetas vērtībā, kura dēļ mēs vispār dzīvojam pasaulē, un tur, apvītušo ziedu dobe, kas vēl nav uzrakta un apsēta, šīs dobes mīkstajā zemē, daudz mīkstākā par ietvi, tu atradīsi nomestu maisu, un tas odīs pēc mitras zemes, novītušiem ziediem un pēc visa tā, kas tur naktī tiek darīts. Sai maisā tad būs apvienots viss — zemes, izkaltušo kātu un sapuvušo ziedlapu smakas, kā arī tā, kas pavada kā nāvi, tā cilvēka piedzimšanu. Ietin galvu šai maisā un pamēģini tad caur to elpot.

— Nē!

— Ja gan, — Pilara sacīja. — Ietin šai maisā galvu un pamēģini caur to elpot. Ieelpo labi dziji — un tad, ja tev degunā vēl būs palikušas iepriekšējās smakas, tad tu samanīsi to tuvās nāves smirdoņu, ko pazīstam mēs visi.

— Nu labi, — Roberts Džordens teica. — Un tu saki, ka tā oda Kaškins, kad viņš šeit bija?

— Jā.

— Nu, ja tas tiesa, — Roberts Džordens nopietni teica,

— tad labi vien ir, ka es viņu nošāvu.

— Ole! — čigāns sacīja.

Pārējie iesmējās.

— Ļoti labi, — Primitivo uzlielīja Robertu Džordenu.

— Tas lai ir viņai par brīdinājumu!

— Bet, Pilar, — Fernando sacīja. — Vai tiešām tu domā, ka tāds izglītots cilvēks kā dons Roberto darīs tādas draņķības?

— Nē, nedomāju vis, — Pilara teica.

— Tas taču ir briesmīgi riebīgi!

— Ja, — Pilara piekrita.

— Vai tiešām tu domā, ka viņš darīs šīs neķītrības?!

— Nē, nedarīs, — Pilara sacīja. — Ej labāk gulēt, jā?

— Bet, Pilar... — Fernando negribēja rimties.

— Vai tu nevarētu turēt muti, ko? — Pilara spējā niknumā viņam uzsauca. — Netēlo taču muļķi, un arī es vairs kā muļķe necentīšos ielaisties sarunās ar tādiem, kas neko nesajēdz!

— Jā, atzīstos, es tiešām nesaprotu... — Fernando iesāka.

— Neatzīsties un nemaz nemēģini saprast, — Pilara teica. — Vai ārā vēl snieg?

Roberts Džordens piegāja pie alas izejas, pacēla segu un paskatījās ārā. Nakts bija skaidra un auksta un putenis norimis. Viņš palūkojās tālāk uz baltumu, kas vidēja starp kokiem, un pēc tam augšup pāri koku galotnēm: debesis tagad bija skaidras. Svaigais, aukstais gaiss aizrāva elpu.

«Ja El Sordo šonakt ies zirgus zagt, tad atstās daudz pēdu,» viņš nodomāja.

Tad atkal nolaida segu ieejai priekšā un atgriezās piedūmotajā alā.

— Laiks skaidrojas, — viņš teica. — Putenis ir mitējies.

Divdesmitā nodaļa

Viņš gulēja un gaidīja meiteni. Vēja vairs nebija, un tumsā nekustīgi stāvēja priedes. To stumbri skaidri iezīmējās pret sniega baltumu, kas pletās visapkārt, un viņš gulēja savā guļammaisā, juzdams paša saklātās guļvietas atsperīgo mīkstumu, kājas visa siltā maisa garumā izstiepis, un ar katru elpas vilcienu sajuta virs galvas un nāsis uzmundrinošo auksto gaisu. Viņš gulēja uz sāniem, pagalvi nolicis salocīlās bikses un jakā ietītās kurpes, un blakus juta lielā, smagā revolvera auksto metālu; revolveri viņš izģērbjoties bija izņēmis no maksts un ar virvili piesējis pie iabas rokas locītavas. Viņš pastūma revolveri tālāk un iegrozījās maisā dziļāk, sniegam pāri vērodams tumšo robu klinti, kur atradās alas ieeja. Debesis bija skaidras, un sniega atstarotajā gaismā varēja saskatīt koku stumbrus un blīvo klinti, kur atradās ala.

Pirms gulētiešanas viņš bija paņēmis cirvi un izgājis laukā, un pārgājis pāri svaigi uzsnigušajam sniegam līdz klajuma tālākajai malai, un nocirtis nelielu eglīti. Kad salumsa, viņš eglīti ar resno galu pa priekšu atvilka pie stāvās klints sienas. Tur, izvēlējies klints aizvējā vietu, viņš nostatīja eglīti stāvus, stumbru cieši ar roku pieturēdams. un, pielicis cirvi pavisam klāt galotnei, nocirta visus zarus, tā ka sniegā to sakrājās vesela kaudze. Pēc tam, zaru kaudzi pametis, nosvieda stumbru sniegā un iegāja alā pēc dēja, ko bija tur redzējis pieslietu pie sienas. Ar šo dēli viņš pie klints attīrīja nost sniegu, salasīja nocirstos zarus, nokratīja no tiem sniegu, salika tos ar kuplajām galotnītēm citu pie cita vairākām kārtām, tā izveidodams guļammaisam paklāju. Apcirpto eglītes stumbru novietoja šķērsām šai pamatnei kājgalī, lai zari neizkustētos, un no abām pusēm nostiprināja ar diviem smailiem koka puļķiem, ko atcirta no dēļa.

Tad ienesa cirvi un dēli atpakaļ alā, ienākot zem segas salikdams, un pieslēja dēli un cirvi pie sienas.

— Ko tu tur ārā dari? — Pilara vaicāja.

Sameistaroju gultu.

— Tu savai gultai esi nocirtis gabalu no mana jaunā plaukta.

— Neņem ļaunā.

— Tas nekas, — viņa sacīja. — Pie zāģētavas dēļu ir daudz. Kādu gultu tad tu taisīji?

— Tādu kā manā dzimtenē.

— Nu, lai tev laba guļa tajā, — viņa teica; tad Roberts Džordens atvēra vienu saini, izvilka no tā guļammaisu, atlika atpakaļ tās lietas, kas bija ievīstītas maisā, atkal zem segas salikdams, iznesa maisu laukā un izklāja pāri zariem ar slēgto galu pret stumbru, kas ar puļķiem bija piestiprināts šķērsām guļvietas kājgalim. Maisa vaļējais gals iznāca tieši zem pašas klints. Pēc tam iegāja atpakaļ alā paņemt savas mantas, bet Pilara viņam sacīja:

— Tās art šonakt var palikt pie manis.

— Vai tad šonakt sargu nevajadzēs? — viņš jaatāja. — Nakts ir skaidra un putenis mitējies.

— Fernando ies, — Pilara teica.

Marija stāvēja alas viņā galā, un Roberts Džordens viņu neredzēja.

— Ar labu nakti visiem, — viņš teica. — Es eju gulēt.

No tiem, kas bija izklājuši savus guļamos piederumus

zemē pavarda priekšā, atbīdot tālāk dēļu galdu un jēlādas sēdekļus, lai atbrīvotu vietu gulēšanai, — galvu pacēla tikai Primitivo un Andress un teica: — Buenas nockes.

Anselmo jau kaktā bija aizmidzis, ar visu galvu segas apmetni ietinies, tā ka neredzēja pat degungalu. Pablo bija aizmidzis, krēslā sēdēdams.

— Vai negribi savai gultai aitādu? — Pilara klusi vaicāja Robertam Džordenam.

— Nē, — viņš atbildēja. — Paldies tev. Man tā nav vajadzīga.

— Izgulies labi, — viņa teica. — Par tavu mantu es atbildu.

Fernando izgāja viņam līdzi ārā un kādu bridi pastāvēja tur, kur Roberts Džordens bija izklājis guļammaisu.

— Cik tev jocīga iedoma, don Roberto, — gulēt laukā, — viņš teica, stāvēdams tumsā, segas apmetnī ietinies, kara-bīni pār plecu.

— Esmu tā pieradis. Ar labu nakti!

— Ja jau pieradīs, tad pieradis.

— Kad tevi nomainīs?

— četros.

— Būs ļoti auksts.

— Esmu pieradis, — Fernando teica.

— Ja jau pieradis, tad pieradis, — Roberts Džordens laipni atbildēja.

— Jā, — Fernando piekrita. — Nu, man jāiet. Ar labu nakti, don Roberto!

— Ar labu nakti, Fernando!

Tad viņš no sava apģērba izveidoja pagalvi, ielīda maisā, apgūlās un sāka gaidīt, sajuzdams cauri ar dūnām pildītajam, vieglajam flaneļa siltumam elastīgos egļu zarus un cieši skatīdamies pāri sniegam uz alas ieeju; un, tā gaidīdams, viņš juta pukstam pats savu sirdi.

Nakts bija skaidra, un arī viņa galva tikpat skaidra un auksta kā nakts gaiss. Viris ieelpoja egļu smaržu, sašķaidīto skuju un sveķu smaržas nocirsto zaru vietās. Pilara,

viņš domāja. Piiara un nāves smirdoņa. Bet man patīk šī egļu smarža. Šī un vel tikko pļauta āboliņa vai saberztu salviju smarža, jājot lopiem pakaļ, vai arī gruzdoša koka un lapu smaržas rudeni. Ta laikam smaržo dzimtenes ilgas — dūmu smarža, kas paceļas gaisā no kaudze sagrābtām, gruzdošām lapam rudeni Misulas ielas. Kura no tām tev patik vislabāk? Maiga zālīte, ar ko indiāņi izklāj savus grozus? Vai apkvēpušas adas smarža? Zemes smarža pavasari pēc lietus? Jūras smarža, ko var just, ejot pa irbuleņu biežņu pie Galisijas zemes raga? Vai ari brīze tumsā no krasta, kad tuvojas Kubai? Ta smaržo pec ziedošiem kaktusiem, mimozām un meža vīnogulājiem. Jeb varbūt labāk tev tik speķa smarža rītos, kad gribas ēst? Vai varbūt rīta kafija? Jeb kari aizkosta ābola smarža? Vai varbūt tikko izspiesta sidra aromāts? Jeb nupat no krāsns izvilkta svaiga maize? Tu laikam esi izsalcis, viņš domāja, pagriežas uz sāniem un skalijas uz alas ieeju zvaigžņu gaismā, kas atspīdēja sniegā.

Kāds pacēla segu un iznāca no alas, un viņš redzēja cilvēka stāvu klints robā, kas veidoja ieeju. Tad saklausīja sniegā šļūcošus soļus, un cilvēks atkal pieliecās un iegaja atpakaļ.

Viņa laikam nāks tikai tad, kad visi būs aizmiguši, viņš domaja. Bet ta nu ir veltīga laika šķiešana. Puse nakts jau pagājusi. Ai, Marij! Nac nu labi aši, Marij, jo laika atlicis tik maz! Viņš dzirdēja, ka no zara viegli nobirst sniegs un nokrīt zemē. Uzpūta liegs vējiņš. Viņš sajuta to sev sejā. Un uzreiz viņu pārņēma bailes, ka meitene neatnāks. Vējš viņam atgādināja, ka drīz ausīs rīts. No zariem atkal krita sniegs, viņš dzirdēja, ka vējš kustina priežu galotnes.

Nāc nu, Marij! Lūdzu, nāc drīzāk šurp, viņš domāja. Ai, nu nāc taču ātrāk! Nevilcinies! Nav jau vairs tik svarīgi gaidīt, lidz visi iemigs.

Tad viņš ieraudzīja meiteni izlienam pa segas apakšu no alas. Brītiņu viņa tur pastāvēja, viņš zinaja, ka tā ir viņa, bet nevarēja saskatīt, ko viņa dara. Viņš klusi iesvilpās, bet viņa joprojām stāvēja pie alas ieejas un kaut ko darīja tumsā klinšu ēnā. Un tad skrēja šurp, kaut ko rokas turēdama, un viņš redzēja, ka viņa ar savām garajam kājām skrien pāri sniegam. Pēc tam nometās pie maisa zemē, ar galvu atsizdamās pret viņa galvu, un norausa sniegu no kājām. Viņa kaut ko viņam iedeva un noskūpstīja viņu.

— Noliec pie sava pagalvja, — viņa teica. — Es visu novilku, lai nezaudētu laiku.

— Tu nāci basām kājām pa sniegu?

— Ja, — viņa teica. — Un mugura man ir tikai kāzu krekls.

Viņš cieši satvēra meiteni rokās, un viņa paberzēja vaigu viņam pie zoda.

— Neskaries pie manam kājām, — viņa teica. — Tās ir briesmīgi aukstas, Roberto.

— Liec kājas šeit un sasildi.

— Nē. Tāpat jau ātri sasils. Bet tagad pasaki man labi aši, ka tu mani mīli.

— Es milu tevi.

— Tā. Labi. Ļoti labi.

— Es mīlu tevi, Trusīt.

— Un manu kāzu kreklu arī mīli?

— Vai tas ir tāds pats kā vienmēr?

— Jā. Tas pats, kas vakarnakt. Tas ir mans kāzu krekls.

— Liec kājas te.

— Nē, tad nebūs patīkami. Gan sasils pašas. Man jau tās ir siltas. Tikai pa virsu kļuva aukstas sniegā, skrejot pīe tevis. Pasaki to vēlreiz!

— Es mīlu tevi, Trusīt.

— Es tevi arī mīlu un esmu .tava sieva.

— Vai viņi jau aizmiguši?

— Nē. Bet ilgāk es vairs nevarēju izturēt. Un kāda tam ari nozīme?

— Nekādā, — viņš sacīja, sajuzdams viņu ar visu savu augumu — slaidu un mundru, brīnumsiltu. — Tagad nekam citam nav nekādas nozīmes.

— Uzliec roku man uz galvas, — viņa lūdza, — un tad redzēs, vai es varu tevi noskūpstīt. Nu, vai bija labi?

— Jā. Velc nost savu kāzu kreklu.

— Tu domā, ka tā vajag?

— Jā, ja tikai tev nav auksti.

— Que va, auksti! Esmu karsta kā uguns.

— Ari es. Bet vai pēc tam tev nebūs auksts?

— Nē. Pēc tam mēs būsim kā viens meža zvēriņš un tik cieši kopa, ka neviens nevarēs mūs vienu no otra atšķirt. Vai tu nejūti, ka mums abiem ir viena sirds?

— Jā. Nav nekādas starpības.

— Nu, palūko. Es esmu tu un tu — es, un katrs no mums — mēs abi. Un es mīlu tevi, ai, ka es tevi mīlu! Vai mēs neesam kā viens? Vai tu vari to sajust?

— Jā. Tā tas ir.

— Vai nu tu jūti? Tev ir mana sirds.

— Un arī kājas un viss augums.

— Bet mēs tomēr esam dažādi. Es gribētu, lai mēs abi būtu pilnīgi vienādi.

— Nu tu runā bieņas.

— Nē, nerunāju vis. Tieši tā es domāju. Un gribēju tev to pateikt.

— Bet tu tomēr runā blēņas.

— Nu, lai arī, — viņa sacīja, lūpas viņam pie pleca piespiedusi. — Bet gribējās tā pateikt. Un, ja jau mēs esam dažādi, tad es priecājos, ka tu esi Roberto un es — Marija. Bet, ja tev kādreiz gribētos mainīties, tad es arī mainītos ar prieku. Es tad būtu tu, jo es mīlu tevi.

— Es nemaz negribu mainīties. Labāk lai esam kā viens un katrs paliek tas, kas viņš ir.

— Un tagad mēs būsim kā viens un nekad vairs nešķirsimies. — Tad viņa piebilda: — Es būšu tu, kad tevis vairs šeit nebūs. Ai, es tevi tā mīlu, un kā man par tevi jārūpējas!

— Marij...

— Jā?

— Marij...

— Jā...

— Marij...

— Ak jā. Jā!

— Vai tev nesalst?

— Ai nē! Uzvelc maisu uz pleciem.

— Marij...

— Es nevaru parunāt.

— Ai, Marij, Marij! Marij!

Mirkli vēlāk, cieši piekļāvusies viņam garajā, siltajā maisā, kur nakts aukstums neiekļuva, viņa gulēja klusēdama, ar galvu viņam pie vaiga pieglaudušies, laimīga un tad klusi vaicāja:

— Un tu?

— Como tu,' — viņš teica.

— Jā, — viņa sacīja. — Bet dienā bija citādi.

— Jā ...

— Bet man tā ir labāk. Nomirt nemaz nav nepieciešams.

— Ojala no, — viņš teica. — Ceru, ka ne.

— Es nedomāju to. [36]

— Zinu. Es zinu, ko lu domāji. Mēs abi domājam vienu un lo pašu.

— Kāpēc tad tu neteici to, ko es domāju?

— Vīrieši domā citādi.

— Tad es priecājos, ka mēs esam dažādi.

— Es arī, — viņš teica. — Bet es saprotu, par kādu nomiršanu tu runāji. Es tikai pateicu to tāpat aiz vīrieša ieraduma. Bet jutu to pašu, ko tu.

— Lai kāds tu būtu un lai ko runātu — tieši tādu es tevi mīlu.

— Un es mīlu tevi un tavu vārdu, Marij.

— Tas jau ir visparastākais vārds.

— Nē. Nav vis parasts.

— Vai nu negulēsim? Es aizmiegu ātri, -r- viņa sacīja.

— Gulēsim, — viņš teica, juzdams blakus slaido, vieglo augumu, juzdams, kā tas viņu sasilda, nomierina, pieskardamies ar gurniem, pleciem un kājām, it kā uz burvja mājienu kliedē viņa vientulību, un kopā ar viņu vērsās pret nāvi, un viņš teica: — Guli mierīgi, manu slaido Trusīt!

Viņa sacīja:

— Es jau guju.

— Es arī tūlīt aizmigšu, guli mierīgi, mīļotā.

Tad viņš aizmiga un miega bija laimigs.

Bet naktī viņš pamodās un cieši piekļāva viņu sev klāt, it kā meitene būtu visa viņa dzīve, ko lam grib atņemt. Viņš turēja meiteni rokās un juta, ka viņa tam ir visa dzīve, vienīgā, kas vispār ir, un tā tas patiešām bija. Bet viņa gulēja ciešā un veselīgā miega un nepamodās. Tad viņš atvirzījās savā pusē un pārvilka maisa malu pāri viņas galvai, un noskūpstīja viņu uz kakla, un pavilka augstāk revolvera virviti, un nolika revolveri sev blakus, lai tas būtu pa rokai, gulēja nomodā nakts tumsā un domāja.

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Rītausmai līdzi uzvēdīja silts vējiņš, un viņš dzirdēja kokos sniegu kustam un smagi krītam zemē. Rīts bija pavasarīgs. Jau ar pašu pirmo elpas vilcienu viņš saprata, ka putenis bijis tikai kalnu klimata untums un ap pusdienas laiku sniegs nozudīs pavisam. Tad viņš izdzirdēja zirga sojus, — vienmērīgi klabēji pakavi, slapjajā sniegā rikšojot. Viņš dzirdēja noskrapstam ādu un plakšķam pret segliem karabīnes maksti.

— Marij! — Viņš papurināja meiteni ait pleca, lai uzmodinātu. — Paliec maisā! — Un ar vienu roku aizpogāja krekla apkakli, bet otrā paķēra revolveri, ar īkšķi nobīdīdams drošinātāju. Viņš redzēja, ka meitenes apcirptā galva paraujas maisā dziļāk, un ieraudzīja starp kokiem jātnieku. Maisā ievilcies un revolveri abās rokās turēdams, viņš tēmēja jātniekam, kas viņam tuvojās. 5o cilvēku viņš nekad agrak nebija redzējis.

Tagad jātnieks atradās viņam gandrīz pretim. Tas sēdēja liela sirmja mugurā, un galvā tam bija haki krāsas berete, ap pleciem pončo līdzīgs segas apmetnis un kājās gari, melni zābaki. No maksts seglu labajā pusē rēgojās īsa automāta garenā aptvere. Jātniekam bija stingra jauna seja, un šai mirklī viņš Robertu Džordenu ieraudzīja.

Viņš sniedzās pie maksts, un, viņam strauji noliecoties un mēģinot ar vienu rāvienu izraut no tās automātu, Roberts Džordens pamanīja krūšu kreisajā pusē pie haki krāsas segas apmetņa piespraustu sarkanu emblēmu.

Notēmējis tieši krūšu vidū mazliet zem emblēmas, Roberts Džordens izšāva.

Piesnigušajos mežos norībēja šāviens.

Zirgs salēcās, it kā sānos tam būtu iecirsti pieši, un jaunais puisis, vēl aizvien automāta maksti satvēris, noslīdēja zemē, ar labo kāju kāpslī aizķēries. Zirgs aizdrāzās mežā, vilkdams jātnieku līdzi un dauzīdams tā seju pret zemi, bet Roberts Džordens, revolveri labajā rokā turēdams, piecēlās.

Lielais sirmis auļoja starp priedēm. Sniegā bija ierauta plata sliede, kura vienā pusē sārtojās sarkana un pa kuru zirgs vilka sev līdzi cilvēku. No alas izskrēja ļaudis. Roberts Džordens pieliecās, atritināja no pagalvja savas bikses un sāka raust kājās.

— Ģērbies ciet! — viņš uzsauca Marijai.

Augstu gaisā iedūcās lidmašīna. Pa koku starpu viņš redzēja, ka sirmis ir apstājies, bet jātnieks vēl vienmēr karājas ar seju lejup, ar vienu kāju seglu kāpslī aizķēries.

— Ej pievāc to zirgu! —- Roberts Džordens uzsauca Pri-mitivo, kas skrēja šurp. — Kas tur augšā stāv sardzē?

— Rafaels! — Pilara no alas sauca. Viņa stāvēja pie ieejas, un viņas mati divās bizēs vēl karājās pār muguru.

— Tuvuma jādelē kavalērija! — Roberts Džordens teica. — Dodiet šurp to savu draņķa ložmetēju!

Viņš dzirdēja, ka Pilara uz alas pusi iesaucās: «Agustin!» Tad viņa iegāja alā un no tās izskrēja divi vīri — viens ar

rokas ložmetēju, statīvu pāri plecam pārlicis, otrs ar maisā sabāztiem diskiem.

— Stiep to visu tur, augšā! — Roberts Džordens teica Anselmo. — Gulsties blakus ložmetējam un turi tam abas kajas labi stingri!

Visi trīs skriešus metās cauri mežam pa taku, kas veda augšup.

Virs kalniem saule vēl nebija pacēlusies, un Roberts Džor-dens saslējies aizpogāja bikses un savilka jostu, un lielais revolveris vēl aizvien karajas viņam pie rokas locītavas. Tad viņš iebāza revolveri makstī pie jostas, atraisīja cilpu un uzkāra to sev kaklā.

Kādreiz tevi ar to nožņaugs, viņš domāja. Nu, šis ierocis savu darbu bija padarījis. Viņš izvilka to no maksts un pielādēja.

Tad viņš paskatijās starp kokiem uz to pusi, kur Primitivo, turēdams zirgu aiz pavadas, atbrīvoja jātnieka kāju no seglu kāpšļa. Līķis gulēja ar seju sniegā, un Roberts Džordens redzēja, ka Primitivo pārmeklē viņa kabatas.

— Ved zirgu šurp! — viņš uzsauca.

Noliecies, lai uzvilktu kājās kurpes ar virvju pazolēm, Roberts Džordens sev pie ceļgaliem juta kustamies Mariju, kas, maisā tupēdama, ģērbās. Tagad meitenei viņa dzivē vairs nebija vietas.

šis kavalērists neko nenojauta, viņš domāja. Viņš nebūt nebija sekojis zirga pedam un nebija uzskatījis par vajadzīgu pat uzmanīties. Viņš pat nebija pamanījis pēdas, kas veda uz augšējo posteni. Tas laikam bija viens no kavalērijas patruļas, kura pārlūko šos kalnus. Bet, ja parejie viņu pazaudēs, tad pa viņa paša pēdām izsekos lidz šejienei. Ja līdz tam nenokusīs sniegs, viņš domāja, ja kaut kas nenotiks ar pašu patruļu.

— Tu labāk ej leja, — viņš teica Pablo.

Tagad visi bija iznākuši no alas un staveja ar karabīnēm rokās un granātām pie jostas. Pilara sniedza Robertam Džordenan ādas somu ar granātam, viņš paņēma trīs un iebāza kabatā. Tad nozuda aia, sameklēja savus saiņus, atvēra to, kurā bija automāts, izņēma laidi un stobru, uzlika šautenes spalu, savienoja tos, ielika magazīnu un vēl trīs iebaza kabatās, noslēdza saini un devas uz izejas pusi. Nu man abas kabatas pilnas dzelzs izstrādājumiem, viņš domāja. Cerēsim, ka vīles izturēs. No alas iznācis, viņš teica Pablo:

— Ks eju 2Ugšā. Vai Agustins prot šaut ar ložmetēju?

— Jā, — Pablo sacīja. Viņš skatījās, kā Primitīvo veda zirgu.

— Mira que cabalio, — viņš teica. — Tas tik ir zirdziņš!

Lielais sirmis bija nosvīdis slapjš un viegli drebēja, un

Roberts Džordens papliķēja viņam pa skaustu.

— Aizvedīšu pie pārējiem, — Pablo sacīja.

— Nē, — Roberts Džordens atbildēja. — Viņa pēdas ved uz šejieni. Viņam pašam tās jālikvidē.

— Tiesa gan, — Pablo piekrita. — Aizjāšu ar viņu patālāk un kaut kur paslēpšu, bet, kad nokusis sniegs, tad atkal atvedīšu. Šodien tev galviņa strādā, ingl'es!

— Nosūti kādu leja, — Roberts Džordens teica. — Mums jāiet tur, augšā.

— Nav nepieciešams, — Pablo sacīja. — No tās puses jātnieki nevar tikt cauri. Bet mēs varam izkļūt no šejienes pa turieni un vēl pa divām citām vietām. Tagad labāk būtu neatstāt liekas pēdas — gadījumā, ja nāktu lidmašīnas. Iedod man vīna bola, Pīlār.

— Gribi atkal pietempties? — Pilara sacīja. — Se, labāk jau tad ņem šo!

Viņš paņēma divas granātas un iebāza kabatā.

— Que va, pietempties. Stāvoklis ir nopietns. Bet tomēr dod man bola. Tādus darbus strādājot, jau nevar dzert

ūdeni.

Viņš pacēla rokas, satvēra pavadu un ielēca seglos. Smaidīdams Pablo glāstīja tramīgo zirgu. Roberts Džordens redzēja, ka viņš ar cinkšļiem viegli saspieda zirga sānus.

— Que cabalio mas bonito,' — Pablo teica un atkal papilēja lielo sirmi — Que cabalio mās hermoso.[37] [38] Kusties nu! Jo ātrāk tiksim projām no šejienes, jo labāk.

Viņš noliecās zemāk, izvilka no maksts vieglo automātu ar drošinātāja apvalku, īstenībā pistoli ložmetēju, pielāgotu deviņmilimētru patronām, un no visām pusēm to apskatīja.

— Skat, kā šie apbruņoti! — viņš noteica. — Kas par modernu kavalēriju!

— Tur nu tā modernā kavalērija guļ ar degunu pie zemes. — Roberts Džordens teica. — Vamonos. Andres, apseglo zirgus un turi gatavībā! Ja dzirdi šaušanu, ved tos mežā aiz gravas. Ņem līdzi ieročus, un sievietes lai pieskata

zirgus. Fernando, iu gādā, lai liek paņemti līdzi arī mani saiņi. Bel galvenais — uzmani, lai ar 1iem apietos piesardzīgi. Un t'j arī par to parūpējies, — viņš piebilda Pilarai.

— Uzmani, lai saiņus aizved kopā ar zirgiem. Vamonos. Ejam.

— Mēs ar Mariju sagatavosim visu aiziešanai, — Pilara sacīja. Tad viņa piebilda: — Paskaties, — un pamāja uz Pablo sirmja mugurā — viņš sēdēja smagi kā gans, un, kad ielika automātā jaunu aptveri, zirga nāsis iepletās. — Paskat, ko tas zirgs ar viņu izdarījis!

— Man tagad derētu divi tādi zirgi! — Roberts Džordens dedzīgi iesaucās.

— Tavs zirgs ir — briesmas.

— Tad dod man mūli, — Roberts Džordens pasmaidīja.

— Izģērb to tur, — viņš teica Pilarai, ar galvu pamādams uz to pusi, kur nošautais gulēja sniegā. — Nes visu šurp, visas vēstules un papīrus, un ieliec mana saiņa ārkabatā. Paņem it visu, saproti?

— Jā.

— Vamonos, — viņš teica.

Pablo jāja pa priekšu, un abi vīri sekoja viņam viens aiz otra, lai neatstātu sniegā liekas pēdas. Roberts Džor-dens nesa automātu ar stobru uz leju, aiz priekšējās iekavas turēdams. «Kaut nu tam derētu tās pašas patronas, kas nošautā puiša automātam,» viņš domāja. Bet nederēja vis. Šis bija vācu automāts. Vecā Kaškina automāts.

Virs kalniem paradijas saule. Pūta silts vējš, un sniegs kusa. Bija brīnumjauks vēlīna pavasara rīts.

Roberts Džordens atskatījās un ieraudzīja Mariju stāvam līdzās Pilarai. Tagad viņa sāka skriet šurp augšup pa taku. Viņš palaida Primitivo sev priekšā, lai parunātos ar meiteni.

— Paklausies, — viņa teica. — Vai varu iet tev līdzi?

— Nē. Palīdzi Pilarai.

Viņa nāca tam pakaļ, pie elkoņa pieķērusies.

— Iešu tev līdzi.

— Nē.

Viņa tomēr nāca tam pa pēdām pakaļ.

— Es varu turēt ložmetēja kājas tā, kā tu liki Anselmo.

— Nekādas kājas tu neturēsi. Ne ložmetēja, ne citas! Viņa pienāca blakus, pastiepās uz augšu un iebāza roku

viņa kabatā.

— Nē, — viņš sacīja. — Labāk parūpējies par savu kāzu kreklu.

— Noskūpsti mani, ja jau tu aizej, — viņa teica.

— Esi nu gan tu bezkaunīga!

— Nē. Nemaz ne!

— Un nu ej atpakaļ. Mums vēl daudz darba. Ja šie pa zirga pēdām atnāks šurp, tad mums šeit būs jācīnās.

— Paklau, — viņa teica. — Vai tu redzēji, kas viņam bija pie krūtīm?

— Jā. Un tad?

— Tā bija Svētā Sirds.

— Jā. To valkā visi navarieši.

— Un tu tēmēji tur?

— Nē. Zemāk. Ej nu tagad atpakaļ.

— Paklau. Es visu redzēju.

— Neko tu neredzēji. Tikai kādu cilvēku. Kādu cilvēku zirga mugurā. Vete. Ēj atpakaļ.

— Pasaki, ka mani mīli.

— Nē. Tagad ne.

— Tagad nemīli?

— Dejamos!' Ej atpakaļ! Nevar taču visu reizē — mīlēt un darīt tādus darbus!

— Es gribu iet tev līdzi un turēt ložmetēja kājas, un, kamēr tas šaus, — mīlēt tevi — visu reizē!

— Tu esi traka! Ej tagad atpakaļ.

— Neesmu vis traka. Es mīlu tevi.

— Tad ej atpakaļ.

— Labi. Eju. Ja tu mani nemīli, tad es mīlēšu par abiem.

Viņš paskatījās meitenē un, vēl joprojām savas domas

domādams, pasmaidīja.

— Kad dzirdēsi šaujam, — viņš teica, — vediet projām zirgus. Palīdzi Pilarai tikt galā ar maniem saiņiem. Varbūt nekas tāds nebūs. Vismaz cerēsim.

— Es eju, — viņa sacīja. — Paskat, kāds Pablo zirgs!

Lielais sirmis kāpa augšup pa taku.

— Jā. Bet nu ej!

— Eju.

Viņas dūrē savilktā roka Roberta Džordena kabatā atspiedās viņam pret gurnu. Viņš paskatījās Marijā un ieraudzīja viņas acis asaras. Viņa izrāva dūri no kabatas, cieši apķērās viņam ap kaklu un noskūpstīja.

— Eju, — viņa teica. — Me uoy. Es nu eju.

Viņš atskatījās un redzēja viņu vēl turpat stāvam ar pirmo rīta sauii brunīgaja sejā un apcirptajos matos. Viņa [39]

pacēla duri sveicienam, pagriezās un, galvu noliekusi, aizgāja pa taku atpakaļ.

Primitivo pagriezās un noskatījās meitenei paka].

— Ja viņai nebutu tik īsi apgriezti mati, viņa būtu daiļa meitene, — viņš sacīja.

— Jā, — Roberts Džordens pamāja. Viņš domāja par ko citu.

— Kada viņa ir gultā?

— Kas?!

— Gultā?

— Pievaldi mēli!

— Kāpēc apvainoties, ja jau...

— Lai nu paliek, — Roberts Džordens teica. Tad viņš saka aplūkot izvēlēto pozīciju.

DIVDESMIT OTRA NODAĻA

— Salauz man ātri priežu zarus! — Roberts Džordens uzsauca Primitivo un, pret Agustinu pagriezies, piebilda: — Ložmetējam te nemaz nav laba vieta.

— Kāpēc?

— Novieto tur, pāri pretim, — Roberts Džordens parādīja ar pirkstu, — vēlāk pateikšu, kāpēc. Nu, tā. Es tev palīdzēšu. — Viņš notupās zemē.

Tad paskatījās pāri šaurajai, garenajai aizai, iegaumēdams klinšu augstumu no vienas un otras puses.

— Pabīdi vēl tālāk! — viņš teica. — Tālāk, lūk, tā! Šeit. Labi! Pagaidām iztiksim, vēlāk iekārtosim visu, kā pienākas. Tā! Paliec te apakšā pāris akmeņu. Re, viens jau tepat ir. Otru liec otrā pusē. Atstāj spraugu, lai var grozit stobru! Sito akmeni vairāk uz šo pusi! Anselmo! Noej leja uz alu un atnes man cirvi. Bet aši! Vai jums tiešām nav kārtīga vieta ložmetējam? — viņš jautāja Agustinam.

— Mēs vienmēr esam to turējuši šeit.

— Vai tā ieteica Kaškins?

— Nē. Ložmetēju jau atnesa pēc tam, kad viņa vairs nebija.

— Un tas, kas atnesa, nezināja, kā ar to rīkoties?

— Nē. To atstiepa nesēji.

— Ir nu gan kārtība! Un jums to iedeva tāpat vien, bez instrukcijām?

— Jā, vienkārši uzdāvināja. Vienu mums, otru El Sordo. Atnesa četri puiši. Viņus atveda Anselmo.

— Brīnums, kā šie neiekrita, četratā stiepdami ložmetēju pāri frontei!

— Man arī līkās savādi, — Agustins teica. — Dāvinātāji laikam cerēja, ka iekritis. Bet Anselmo viņus tomēr atveda.

— Vai tu ar šo ložmetēju proti apieties?

— Jā. Esmu iemanījies. Protu. Pablo arī prot. Un Pri-mitivo. Tāpat Fernando. Alā uz galda mēs izmēģinājām — izjaucām un atkal salikām kopā — un tā iemācījāmies. Vienreiz izjaucām un divas dienas nevarējām vairs salikt. Kopš tā laika vairs neesam jaukuši.

— Un vai tagad šaut var?

— Jā. Bet čigānam un tiem citiem mēs nejaujam ar ložmetēju māžoties.

— Redzi? No tās vietas, kur tas jums stāvēja agrāk, ar ložmetēju neko nevar iesākt, — Roberts Džordens teica.

— Paskaties! Šīs klintis ne tik daudz sargā flangus, cik aizsedz uzbrucēju. Šādam ložmetējam jaatrod līdzena vieta, kurai var šaut pāri. Bet vajadzīgs arī, lai tu vari trāpīt no sāniem. Saprati? Re, skaties! Tagad var apšaudīt visu klajumu.

— Redzu, — Agustins sacīja. — Bet mums jau nekad nav bijis jāaizsargājas, vienīgi toreiz, kad ieņēma mūsu pilsētu. Pie vilciena bija zaldāti ar māquina.

— Tad mācīsimies visi kopā, — Roberts Džordens teica.

— Tikai šis un tas jāpatur prātā. Kur čigāns, viņam taču vajadzēja stāvēt šeit?

— Nezinu.

— Kur gan viņš varētu būt?

— Nav ne jausmas!

Pablo bija pajādelējis pa aizu, nogriezies un apmetis līkumu pa līdzeno klajumu augšā, kas nu bija kļuvis par ložmetēja ugunslauku. Tad Roberts Džordens ieraudzīja, ka viņš jāja lejup pa nogāzi, turēdamies tajās pašās pēdās, ko zirgs bija atstājis, augšup ejot. Aizjājis līdz mežam, viņš nogriezās pa kreisi un pazuda mežā.

«Cerēsim, ka neuzskries virsū kavalērijai,» Roberts Džordens domāja. «Citādi atvedīs šos taisnā ceļā šurp!»

Primitivo sanesa priežu zarus, un Roberts Džordens cauri sniegam sasprauda tos neaizsalušajā zemē blakus ložmetējam tā, ka no abām pusēm to aizsedza zari.

— Atnes vēl, — viņš teica. — Jāiztaisa aizsegs arī abiem apkalpes vīriem. īsti labi jau nav, bet iztiksim, kamēr atnesīs cirvi, tad vēl palabosim. Klausies, ja dzirdēsi lidmašinas, liecies garšļaukus zemē uz vedera iā, lai tev pāri krīt klinšu ēna. Es palikšu tepat pie ložmetēja.

Tagad saule jau bija augstu un pūta silts vējiņš, un bija patikarni sēdēt saulītē starp klintīm. Četri zirgi, Roberts Džordens domāja. Divas sievietes, es, Anselmo, Primitivo, Fernando, Agustins, — kā, pie velna, sauca to otru brāli? Iznāk astoņi. Neskaitot čigānu. Tas būtu deviņi. Tad vēl Pablo, nu, bet viņam tagad savs zirgs, var neskaiti!. Jā, viņu sauca Andress. Vecākais brālis. Un vel otrs brālis. Ela-dio. Kopā desmit. Pat puszirga uz vīru nesanak. Trīs vīri, teiksim, turēsies šeit, un četri var aiziet. Pieci, ieskaitot Pablo. Paliek vēl divi. Eladio klāt — trīs. Jā, bet kur tad viņš ir?

Dievs vien zina kas šodien notiks ar Sordo, ja šie sniega uzies zirga pēdas. Un vajadzēja ar pārstāt snigt tieši tad! Bet sniegs ātri kūst, un tas var visu glābt. Tikai ne Sordo. Baidos, ka nu jau ir par vēlu, lai glābtu Sordo.

Kaut nu šī diena paietu mierīgi un mums nevajadzētu cīnīties, gan tad rit mēs galā tiklu — pat ar tiem pašiem spēki em, kādi mums ir. Es zinu, gala mes tiktu. Iespējams, ka ne sevišķi spoži. Ne ta, ka vajadzētu, ne ta, ka gribētos visu izdarīt, bet, pareizi izmantojot to, kas ir mušu rīcība, mēs galā tiktu. Kaut tikai mums nebūtu jaciņas šodien! Lai dievs stāv mums klāt, ja šodien vajadzēs cīnīties!

Bet pagaidām jasēž tepat, ši ir vislabaka vieta. Ja tagad no tas izkustēsimies, tad atstāsim liekas pēdas. Vieta šeit ir piemērota, un, ja nu tiešām notiks pats ļaunākais, tad no šejienes ir trīs izejas. Kad satumsis, tad no jebkuras vietas šajos kalnos var aiziet un ausma uzspridzināt tiltu. Nez kāpēc es par to raizējos jau iepriekš? Tagad tas šķiet pavisam viegli. Kaut nu tikai tas lidmašīnas uzlidotu gaisā īstajā laika! Kaut notiktu vismaz tas! Rītdien gan ceļš kūpēs vienos putekļos!

Nu, bet šodien būs vai nu ļoti klusi, vai traki vētraini. Paldies dievam, ka tas kavalērista zirgs no šejienes ir projām! Pat tad, ja patruļa tiktu uz pēdām, tikpat nesaprastu, kurp tas ved. Nodomās, ka biedrs te apstājies un grozījies uz vietas, un atradis Pablo jaunās pēdas. Nez uz kurieni tas vecais lops aizjaja? Laikam jau pacentīsies sajaukt pēdas, bet tad, kad viss sniegs nokusīs, apmetīs likumu un pa apakšējo ceļu atgriezīsies mājās. Sis zirgs viņam sajaucis prātus. Protams, tagad viņš ar to var arī aizlaisties kaut vai ellē. Nu, lai jau Pablo pats parūpējas par sevi! Tādas lietās viņš nav mācāms. Bet es viņam vairs neuzticos.

Prātīgāk būs izmantot šīs klintis un kārtīgi nomaskēt ložmetēju, nevis meklēt tam labāku vietu. Citādi, ja sāks rakņāties un uzlidos viņu lidmašīnas, tevi no šejienes izcels un noķers. Var jau šeit tāpat noturēties, kamēr būs jēga, bet es tik un ta nevaru te ilgi palikt. Man ar visu savu mantību jātiek no šejienes projām, un Anselmo es ņemšu līdzi. Bet, ja mums būs jācīnās, kas tad paliks mūs segt?

Sai brīdī, vērodams apkārtni, cik vien tālu skatiens spēja tvert, viņš ieraudzīja no kreisās puses starp klintīm na-kam šurp čigānu. Rafaels soļoja viegli un brīvi, karabīni pāri plecam pārsviedis, un viņa bruņā seja smaidīja, un katrā rokā viņš nesa pa lielam beigtam zaķim. Čigāns turēja zaķus aiz kājām, un zaķu galvas kūļājās tam gar sāniem.

— Hola, Roberto! — viņš jautri uzsauca.

Roberts Džordens pielika roku pie mutes, un čigāns izbailēs iepleta acis. Tad viņš aizslīdēja aiz klints, kur blakus zaru aizsegtajam ložmetējam salīcis tupēja Roberts Džordens. Arī čigāns notupās zemē un nolika zaķus sniegā. Roberts Džordens pacēla galvu un paskatījās čigānā.

— Ak tu, hijo de la gran pūta^40! — viņš klusi teica. — Kur tu vazājies, sūda brāli?!

— Gāju pakaļ šitiem te, — čigāns atbildēja. — Un abus noķeru. Viņi sniegā mīlinājās.

— Un postenis?

— Nebiju jau ilgi, — čigāns atčukstēja. — Kas ir? Trauksme?

— Kalnos jādelē kavalērija.

— Redios![41] — čigāns izdvesa. — Tu pats redzēji?

— Viens pašlaik ir nometnē. Bija ieradies brokastā.

— Man tā likās, ka es dzirdētu šāvienu, — čigāns teica. — Ak tu, draņķi tādi! Vai viņš bija izlauzies līdz šejienei?

— Jā. Cauri tavam postenim.

— Ay, mi madref — čigāns iesaucās. — Ak, es nabaga nelaimīgais cilvēks!

— Ja tu nebūtu čigāns, es tevi nošautu.

— Nē, Roberto! Tā nerunā! Man ļoti žēl. Pie visa vainīgi šitie zaķi. Pirms pašas ausmas izdzirdēju, ka sniegā mīņājas tēviņš. Tu nemaz nevari iedomāties, kā šie tur blēņojās! Gāju uz trokšņa pusi, bet viņi jau bija projām. Tad sāku

iet pa pēdām un tur augšā atradu abus kopā un nožmiedzu. Paraugi, cik brangi, — un šajā gadalaikā! Padomā vien, ko Pilara no viņiem iztaisīs! Man ļoti žēl, Roberto, tāpat kā tev. Vai kavalēristu nošāva?

— Jā.

— Tu?

— Jā.

— Que tio!] — čigāns nekautrēdamies glaimoja. — Tu jau esi īsts brīnums!

— Ej nu tu ellē! — Roberts Džordens teica. Viņš nespēja apvaldīt smaidu. — Stiep savus zaķus uz nometni un atnes mums ko ēdamu!

Viņš pataustīja zaķus, kas gari un smagi gulēja sniegā. Zaķiem bija bieza vilna, lielas kajas un garas ausis, bet tumšas, apaļās acis vaļa.

— Ir gan trekni, — viņš teica.

— Trekni! Katram ribās pamatīgs tauku klucis! Savu mūžu pat sapnī neesmu redzējis šitādus zaķus!

— Nu, ej un nāc drīz atpakaļ ar brokastu un atnes tā requcte^42 [43] [44] dokumentus. Paprasi Pilarai.

— Tu uz mani nedusmojies, Roberto?

— Nedusmojos! Esmu pārskaities, ka atstāji posteni. Padomā, ja nu būtu sajājusi vesela rota kavalēristu?

— Redibs! Cik tu esi prātīgs!

— Paklausies taču. Citreiz tu posteni nekad tā nepamet. Nekad! Par to nošaušanu es nebūt nejokoju.

— Zināms, ka es vairs tā nedarīšu. Un vēl kas. Otrreiz jau nekad vairs negadīsies tā ka šodien ar tiem zaķiem. Tas var notikt tikai vienreiz mūža.

— Anda!'— Roberts Džordens teica. — Un nāc drīz atpakaļ.

Čigāns pievāca abus zaķus un nozuda starp klintīm, bet Roberts Džordens atkal paskatījās lejā, pāri klajumam un kalna nogāzei aiz tā. Divas vārnas, loku apmetušas, nolaidās priedē, kas auga nogāzes apakšā. Tām piebiedrojās vēl trešā, un Roberts Džordens, putnus vērodams, domaja: tie ir mani izlūki. Kamēr tie izturas mierīgi, pa mežu no tās puses neviens nenāk.

Ak, šis čigāns! No viņa patiesi nav nekādas jēgas. Politiska ziņā viņš ir galīgi neattīstīts, nedisciplinēts, un uz viņu it nemaz nevar paļauties. Bet rītdienai viņš man ir vajadzīgs. Rīt viņš man noderēs, čigāns karā — izklausās diezgan ērmoti. Viņus vajadzētu atbrīvot no karaklausības, jo karā viņi neiet aiz idejiskās pārliecības. Vai arī kā fiziski un garīgi nepiemērotus. Tikpat viņi nekur neder. Bet no šāda kara idejiskās pārliecības dēj nevienu neatbrīvo, tāda pārliecība netiek atzīta. Neviens netiek uzskatīts par izņēmumu. Visi vienādi. Nu, un tagad karš ir atnācis arī pie šī dīkdieņu bara. Nu tas ir klāt!

Agustins un Primitivo atnesa zarus, un Roberts Džordens rūpīgi nomaskēja ložmetēju — tā nomaskēja, ka no augšas neko nevarēja manīt, bet, no meža skatoties, viss šķita dabiski. Viņš parādīja ērtu vietu augstā klinti labajā pusē, no kuras apkārt viss bija pārskatāms, bet vienīgo pieeju no kreisās puses varēja novērot no otras vietas.

— Ja tu redzi kādu nākam no tās puses, tad nešauj, — Roberts Džordens teica. — Nogrūd lejā akmeni par brīdinājumu un tad signalizē ar šauteni, lūk, ta! — Viņš pacēla šauteni virs galvas, it kā no kaut kā sargādamies. — Ja tuvojas kājnieki, signalizē šitā. — Viņš pavicināja šauteni ar stobru uz leju. — Un nešauj no turienes, kamēr nedzirdēsi šaujam maquina. No tāda augstuma šaujot, jatēmē ceļgalos. Ja dzirdēsi mani iesvilpjamies ar šo svilpi divas reizes, kāp lejā, turies aizsegā un nāc šurp uz klintīm pie māquina.

Primitivo pacēla šauteni.

— Saprotu, — viņš teica. — Tas ir pavisam vienkārši.

— Tātad vispirms nosvied akmeni par brīdinājumu un tad parādi, no kurienes un cik vīru. Pielūko, ka tevi nepamana.

— Jā, — Primitivo sacīja. — Un vai granātu arī nedrīkst mest?

— Tikai pēc tam, kad sāks darboties rnāquina. Varbūt jātnieki nāks meklēt savu biedru un pajās garām, nemaz nemēģinādami pie mums iegriezties. Varbūt aizjās pa Pablo pēdām. Ciņa mums nav vajadzīga, ja vien varam no tās izvairīties. Galvenais — jāizvairās no cīņas. Un tagad kāp augšā!

— Me voy, — Primitivo atbildēja un, karabīni rokā turēdams, sāka rāpties augšā pa stāvo klinti.

— Tagad tu, Agustin, — Roberts Džordens teica. — Ko tu saproti no ložmetēja?

Agustins notupās zemē — slaids, tumšs, ar bārdu apaudzis, iekritušam acīm un šauru muti, lielam, sastrādātam rokām.

— Pucs,[ protu pielādēt. Notēmēt. Izšaut. Vairāk neko.

— Jāšauj tikai tad, kad viņi pienāk piecdesmit metru attālumā, un arī vienīgi tādā gadījumā, ja esi pārliecināts, ka nak uz alu, — Roberts Džordens teica.

— Skaidrs. Bet kā lai zinu, cik tālu ir piecdesmit metru?

— Tur, pie tās klints. Ja starp viņiem būs virsnieks, to nošauj pirmo. Tad tēmē uz pārējiem. Dari to ļoti lēni. Mazlietiņ jāpagroza, visu laiku pieturot, lai stobrs nelēkā, un pamatīgi jānotēmē. Ja vien vari iztikt, tad vairāk par sešiem šāvieniem pēc kārtas nešauj. Tas tāpēc, ka šaujot stobrs noraustās. Bet šauj ik reizes vienam vīram un tad no tā pievērsies nakošajam. Ja vīrs ir zirga mugurā, šauj viņam vēderā.

— Labi.

— Kādam jātur statīvs, lai ložmetējs nelekā. Tā. Viņš tev arī pielādēs.

— Un kur būsi tu?

— Tur, kreisajā pusē. Augstāk var redzēt visu apkārtni; es nosegšu tevi kreisajā pusē ar šo mazo màquina. Lūk, tur. Ja viņi nāks, tad viņus visus varēs apšaut. Bet nešauj, kamēr pienāk tur, līdz tai vietai.

— Būtu gan labi visus apšaut. Menuda matanza!

— Lai jau nu labāk nenāk!

— Nebijis tas tavs tills, varētu viņus visus apšaut un laisties projām.

— Tam nav nekādas nozīmes. Ar to neko nepanāksim. Tills ir daļa no plāna, ar kura palīdzību uzvarēt karā. Un tas jau nekas liels nav. Tikai tāds starpgadījums. Nekas vairāk.

— Que va, nekas! Katrs nošauts fašists nozīmē vienu fašistu mazāk.

— Jā. Bet tilts var atdot mums Segoviju. Provinces svarīgāko pilsētu. Padomā tikai! Līdz šiin mēs nevienu tādu neesam ieņēmuši.

— Vai tu tam tiešām tici? Ka mēs varētu ieņemt Segoviju?

— Jā. Tas ir iespējams, ja uzspridzināsim tiltu īstajā brīdī.

— Labi būtu apšaut šos te un arī tiltu uzspridzināt. [45]

— Tev pārāk liela ēstgriba, — Roberts Džo'rdens teica.

Viņš visu laiku vēroja vārnās. Tad uzreiz pamanīja, ka

viena sāk ausīties. Ta ieķērcās un pacēlās gaisā. Bet otra palika turpat kokā. Roberts Džordens paskatījās augšā klintīs, kur vajadzēja atrasties Primitivo. Viņš redzēja to vērīgi raugāmies pāri klajumam, bet nekādu signālu Primitivo nedeva Roberts Džordens noliecas uz priekšu un pārbaudīja ložmetēja aizslēgu. Vārna joprojām tupēja kokā. Otra apmeta plašu loku virs sniegotā klajuma un atkal nometās vecajā vietā. Saulē un siltajā vējā sniegs kusa un no smagi piesnigušajiem priežu zariem krita zemē.

— Pataupīsim to šaudīšanu rītdienai, — Roberts Džordens teica. — Jālikvidē posteņi pie zāģētavas.

— Esmu gatavs, — Agustins atbildēja. — Estoy lislo.

— Un tāpat otrs postenis pie ceļa meistara mājas aiz tilta.

— Varu likvidēt kā vienu, tā otru. Vai arī abus divus.

— Abus ne. Tie jālikvidē reizē.

— Nu, tad vienu. Es jau sen vēlos šai karā kaut ko padarīt. Pablo mūs te bezdarbībā galīgi samaitājis.

Anselmo atnesa cirvi.

— Vai tev vajag vēl zarus? — viņš jautāja. — Man rādās, ka paslēpts ir labi.

— Zarus ne, — Roberts Džordens teica. — Divus nelielus kociņus gan, ko ierakt šeit, lai viss izskatītos dabiskāk. Te apkārt ir pārāk maz koku, tāpēc šie zaļumi nemaz tik dabiski neizskatās.

— Tūlīt atnesīšu!

— Nocērt labi zemu, lai nevar redzēt celmus.

Roberts Džordens dzirdēja mežā aiz muguras cirvja sitienus. Viņš paskatījās augšup, uz Primitivo, un tad uz priedēm apakšā, pāri klajumam. Viena vārna joprojām tupēja turpat. Tad viņš izdzirdēja augstu, augstu vienmērīgu dūkoņu. Viņš pacēla galvu un augstu gaisā ieraudzīja saulē mirgojam sīciņu, sudrabotu lidmašīnu, un šķita, ka augstajās debesīs ta nekustīgi karātos gaisā.

— Ieraudzīt viņi mūs nevar, — viņš teica Agustinam. — Bet labāk liksimies garšļaukus. Tas šodien ir jau otrais novērotājs.

— Un tie, kas bija vakar?

— Tagad tie šķiet kā ļauns murgs, — Roberts Džordens teica.

— Pašlaik viņiem jābūt Segovijā. Tur ļaunais murgs gaida brīdi, lai kļūtu par īstenību.

Lidmašīna bija jau nozudusi aiz kalniem, un to vairs neredzēja, taču motora troksni vēl varēja dzirdēt.

Paskatījies uz vārnu, Roberts Džordens redzēja, ka tā paceļas spārnos. Klusēdama vārna laidās starp kokiem taisni projām.

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

— Gulsties zemē! — Roberts Džordens pačukstēja Agus-tinam, pagrieza galvu un pameta ar roku Anselmo — «zemē, zemē!» — Anselmo naca pa klinšu spraugu, pāri plecam nesdams priedīti kā Ziemsvētku eglīti. Viņš redzēja, ka vecais vīrs nosvieda kociņu aiz klints un arī pats nozuda turpat, un sāka skatīties pāri klajumam uz meža pusi. Viņš neko neredzēja un neko nedzirdēja, bet juta skaļi sitam pats savu sirdi un tad saklausīja, ka, lejup krītot, atsitas akmens pret akmeni un aizrauj sev līdzi sīkas kiinšu šķembas. Viņš paskatījās pa labi augšup un ieraudzīja Primitivo četras reizes līmeniski paceļam un nolaižam šauteni. Pēc tam nekas cits vairs nebija redzams, vienīgi baltā sniega josla iepretī, kur vidēja zirga pēdu loks, bet aiz tā koki.

— Kavalērija, — viņš pačukstēja Agustinam.

Agustins atskatijas, un viņa tumšie, iekritušie vaigi pasmaidot it kā piepūtās. Roberts Džordens pamanīja, ka Agustins svīst. Viņš pastiepa roku un uzlika to Agustinam uz pleca, un, nepaguvis to atvilkt, ieraudzīja no meža izjājam četrus jātniekus un sajuta, kā zem viņa plaukstas saspringst Agustina muskuļi.

Viens jāja pa priekšu, tris citi iepakaļ. Pirmais jāja pa sniegā atstātajām pēdām. Viņš lūkojas zemē. Pārējie trīs viņam izklaidus sekoja. Viņi uzmanīgi pētīja apkārtni. Roberts Džordens gulēja zemē, elkoņus plati iepletis, pāri automatam lūkojas uz jātniekiem un juta, kā pret nosnigušo zemi smagi sit viņa sirds.

Pirmais jātnieks, kas pēc pēdām rādija ceļu, apstājās tur, kur bija grozījies Pablo. Pārējie piejāja viņam klāt un arī apstājās.

Roberts Džordens redzēja viņus pāri automāta zilganajam stobram ļoti skaidri. Viņš redzēja sejas, redzēja pie sāniem karājamies zobenus, redzēja tumšos sviedru plankumus zirgu sanos un haki krasas apmetņu konusveidigās aprises, redzēja navariešu beretes, slīpi uzliktas, haki krāsā. Vedējs pagrieza zirgu tieši pretim klajumam un klinšu spraugai, kur atradās ložmetējs, un Roberts Džordens ieraudzīja viņa jauno, saulē uu vējā aprauto seju, cieši kopā guļošās acis, izliekto degunu un gareno ķīļveida zodu.

Apturējis zirgu, kura krūtis nu bija pavērstas pretim Robertam Džordenam, bet galva augstu pacelta, pie tam no maksts seglu labajā pusē uz priekšu izslējās automāta stobrs, — vedējs rādīja uz klajumu, kur atradas ložmetējs..

Roberts Džordens iespieda elkoņus ciešāk zemē un garām stobram skatījās uz šiem četriem jātniekiem, kas bija sastājušies sniegā. Trīs no viņiem turēja gatavībā automātus. Divi bija pārlikuši tos pāri seglu izliekumam, trešais pagriezis pa labi, laidi pie gurna piespiedis.

Tu nekad neesi redzējis viņus tik tuvu, viņš dornaja. Parasti viņi līdzinājās pundurīšiem, un tev bija īsta elles mocība precīzi notēmēt, vai arī skrēja šurp, izklīda, atkal skrēja, un tu uz labu laimi šāvi pa nogāzi, ielu vai arī vienkārši šāvi logos, bet dažreiz redzēji viņus tālumā kustamies pa ceļu. Vienīgi pie vilcieniem tu esi redzējis viņus tā ka šobrīd. Vienīgi tur viņi bija tādi kā tagad, un ar četriem ložmetējiem tos varēja izklīdināt itin viegli. Tagad, pāri automātam skatoties, šada ierindā viņi šķita divreiz lielāki nekā īstenībā.

Vispirms tevi, viņš domāja, lūkodamies garām stobram, kas nu bija cieši pievērsts spraugai, pretim klajumam, tieši pretim vedēja krūtīm, mazliet pa labi no sarkanas zīmotnes, kas spoži mirdzēja rīta saule pie haki krāsas apmetņa. Tad tevi, viņš domāja tālāk, šoreiz spāniski, un stipri piespieda drošinātāju, lai ložmetējs nesāktu tarkšķēt pirms laika. Un tad tevi, tu esi jau miris pašā jaunības plaukumā. Un tu. Un arī tu! Bet pagaidām tas nedrīkst notikt! Vēl ne!

Viņš juta, ka blakus guļošajam Agustinam uznāk klepus, ka viņš to apvalda un norij siekalas. Tad, vēl joprojām lūkodamies pāri klajumam starp zariem garām automāta zilganajam, eļļainajam stobram, pirkstus vēl aizvien no drošinātāja neatraudams, viņš ieraudzīja, ka vedējs pagriež zirgu un rāda uz mežu, kur aizveda Pablo pēdas. Visi četri ierikšoja mežā, un Agustins caur zobiem izgrūda:

— Cabrones!

Roberts Džordens palūkojās atpakaļ uz klintīm, kur An-selmo bija nosviedis priedīti.

Starp klintīm šurp nāca čigāns, šauteni pār muguru pārsviedis, nesdams drēbes un seglu somu. Roberts Džordens pamāja viņam gulties, un čigāns nozuda.

— Mēs varējām nokniebt visus četrus, — Agustins mierīgi sacīja. Viņš vēl bija slapjš nosvīdis.

— Jā, — Roberts Džordens atčukstēja. — Bet, kas zina, ko (a šaudīšana mums dotu?

Šai mirkli viņi atkal izdzirdēja krītam akmeni un ātri paskatījās apkārt. Bet ne čigāns, ne Anselmo nebija redzami. Viņš palūkojās pulkstenī un tad tur, kur Primitivo pacēla un nolaida šauteni, un šis kustības atgādināja nenoteiktus vēzienus. «Pablo ir projām jau četrdesmit piecas minūtes,» Roberts Džordens domāja, tad dzirdēja tuvojamies kavalēristu nodaļu.

— No te apures, — viņš pačukstēja Agustinam. — Neuztraucies! Tie aizies tapat kā iepriekšējie.

Kavalēristu nodaļa parādījās mežmalā, divdesmit jātnieku kolonnā pa divi, tādā pašā ietērpa ka pirmie četri — zobens pie jostas, automāts maksti sānos; viņi parjaja pāri klajumam un atkal nozuda mežā.

— Tu ves? — viņš Agustinam teica. — Redzēji?

— Viņu bija daudz.

— Ja mēs būtu apšāvuši pirmos, tad mums iznāktu darīšana ar šitiem te, — Roberts Džordens pavisam klusu teica. Tagad viņa sirds bija mierīga un no izkusušā sniega krekls uz krūtīm slapjš. Krūtīs bija smeldzīga tukšuma sajuta.

Sniegā spoži spīdēja saule, un tas ātri kusa. Viņš redzeja, kā sniegs ap kokiem un tepat priekša pie ložmetēja pazuda, tas kļuva čagans un rakstains ka mežģīne, jo no augšas to bija atkausējusi saule, bet no apakšas dvesa zemes siltums.

Roberts Džordens paskatījās uz Primitivo posteni un redzēja to signalizējam «nekas nav», — abas rokas bija sakrustotas ar plaukstām uz leju.

Anselmo pabāza galvu gar klints malu, un Roberts Džordens ar mājienu ataicināja viņu pie sevis. No klints uz klinti slapstīdamies, sirmgalvis aizlavījās pie ložmetēja un nolikās garšļaukus tam līdzās.

— Daudz, — viņš sacīja. — Vai, cik daudz!

— Man vairs to koku nevajag, — Roberts Džordens teica. — Mākslīgais apmežojums vairs nav vajadzīgs.

Anselmo un Agustins pasmaidīja.

— Tas butu labi saredzams, bet pašlaik ir bīstami saspraust kokus zemē, jo šie puiši atgriezīsies, un iespējams, ka nekādi stulbeņi viņi nav.

Viņš juta vajadzību parunāties, jo viss liecināja ka viņi

nupat izglābušies no lielām briesmām. No tā, cik stipra bija vajadzība parunāt pec tam, kad briesmas pāri, viņš varēja spriest, cik tās bijušas lielas.

— Labs maskējums, ko? — viņš teica.

— Labs gan, — sacīja Agustins. — Labs, lai šie maukas dēli nolādēti! Tos četrus mēs bulu varējuši nošaut. Tu redzēji? — viņš jautāja Anselmo.

— Redzēju.

— Zini ko, — Roberts Džordens teica Anselmo. — Tev jāaiziet vai nu uz vakardienas, vai kādu citu labu posteni savā iecirkni, jānovēro ceļš un jāziņo par visu kustību tāpat kā vakar. To jau sen vajadzēja izdarīt. Paliec tur līdz tumsai. Tad nāc atpakaļ, un mēs aizsūtīsim atkal kādu citu.

— Bet kā būs ar pēdām, ko es atstāšu?

— Ej pa apakšējo ceļu, tikko nokusis sniegs. Augšējais būs dubļains, pēc ceļa dubļiem apskaties, vai ir braukušas daudzas mašīnas, kopš tu tur stāvēji un novēroji.

— Vai varu ko jautāt? — vecais vīrs prasīja.

— Katrā ziņā!

— Vai man nebūtu labāk iet uz Lagranhu un izdibināt, kas tur gadījies pagājušajā naktī, un pie viena uzdot kādam novērot, tāpat kā tu mācīji man? Vakarā mēs tad saņemtu ziņu vai arī es aizietu tai pakaļ uz Lagranhu.

— Vai tev nav bail saskrieties ar kavalēristiem?

— Ja sniegs nokusīs, tad ne.

— Un vai Lagranhā kāds spētu to izdarīt?

— Jā. To jā. Tā būtu sieviete. Lagranhā ir vairākas uzticamas sievietes.

— To es ticu, — Agustins teica. — Zinu, ka ir daudzas, un arī tādas, kas der vēl citādiem pakalpojumiem. Varbūt labak iet man?

— Lai iet vecais. Tu proti rīkoties ar ložmetēju, un diena vēl nav galā.

— Iešu, kad nokusīs sniegs, — Anselmo teica. — Un sniegs kūst ātri.

— Kā tu domā, vai šie var notvert Pablo? — Roberts Džordens vaicāja Agustinam.

— Pablo ir slīpēts, — Agustins atbildēja. — Vai cilvēks var bez suņiem noķert gudru briedi?

— Reizēm var.

— Tikai ne Pablo! Skaidrs, tagad viņš ir tikai atkritums no tā, kas reiz bija. Bet tas, ka vēl joprojām dzīvo un jūtas šajos kalnos omulīgi, ka ir spējīgs nāvīgi piemesties, kad

tik daudzi citi jau pie mūra izlaiduši garu, — tas nekāds joks nav!

— Vai tiešām viņš ir tik slīpēts, kā runā?

— Daudz slīpētāks!

— Šeit viņš nekādu gudrību nav parādījis.

— Como que no![46] Ja viņš nebutu parādījis sevišķu gudrību, tad vakar vakarā būtu bijis pagalam! Manuprāt, In-glēs, tu nesaproti ne politiku, ne gerilju karu. Kā politikā, ta šajā kara pats galvenais ir — saglabāt savu dzīvību. Atceries, kā viņš vakar mācēja saglabat savu dzīvību? Bet mēs abi taču likām norīt viņam veselu kaudzi mēslu!

Tagad, kad Pablo atkal sadarbojās ar pārējiem, Roberts Džordens negribēja runāt par viņu sliktu un nožēloja, ka bija aljāvies tā izrunāties par viņa gudrību. Viņš pats zināja, cik Pablo ir gudrs. Pablo taču uzreiz skaidri saprata tilta spridzināšanas pavēlēs vājas puses. Šo piezīmi Roberts Džordens izteica tikai aiz naida pret Pablo un tūlīt saprata, cik tas aplam. Arī tas gadījās no pārāk lielās tieksmes parunāties pēc nervu saspīlējuma. Tāpēc viņš tagad sāka runāt par ko citu un teica Anselmo:

— Kā tad tu dienā iesi uz Lagranhu?

— Kas tur liels, — vecais vīrs atbildēja. — Neiešu jau ar kara orķestri.

— Un arī zvanu kaklā nekārsi, — Agustins piebilda. — Un rokās nenesīsi karogu.

— Pa kādu ceļu iesi?

— Pa augšējo un tad lejā caur mežu.

— Bet ja uzrausies?

— Man ir papīri.

— Arī mums ir, bet nevajadzīgie tad tev ātri jānorij.

Anselmo pakratīja galvu un piesita pie sava kamzoļa

krūšu kabatas.

— Cik reižu jau neesmu uzrāvies! — viņš sacīja. — Bet papīrus rīt nav gadījies.

— Tos vajadzētu apziest ar sinepēm, — Roberts Džordens teica. — Es mūsu dokumentus vienmēr lieku kreisajā kabata. Bet fašistu — labajā. Tad kritiskajā brīdī nevar kļūdīties.

Laikam jau bija diezgan slikti, kad pirmās kavalēristu patruļas barvedis rādīja uz klints spraugu, jo viņi visi pārāk daudz runāja. «Pārāk daudz!» Roberts Džordens nodomāja.

— Bet paklau, Roberto, — Agustins ieminējās. — Stāsta, ka valdība katru dienu pavirzoties talak un tālāk uz labo pusi. Un ka Republikā vairs nesakot «biedrs», bet «sinjors» un «sinjora». Vai tev savas kabatas nav jāapmaina?

— Ja viņi aizvirzīsies pārāk tālu uz labo pusi, tad es ielikšu savus dokumentus bikšu pakaļēja kabatā, — Roberts Džordens teica, — un aizšūšu to pa vidu ciet.

— Tad jau labāk lai paliek vien kreklā, — Anselmo sacīja. — Vai tiešām mēs uzvarēsim karā un zaudēsim revolūciju?

— Nē, — sacīja Roberts Džordens. — Bet, ja šajā karā neuzvarēsim, tad nebūs ne revolūcijas, ne Republikas, ne tevis, ne manis un arī nekā cita, tikai viens vienigs lielais cara jo'.

— Es jau arī saku, ka mums šai karā jāuzvar, — Anselmo teica. — Mums jāuzvar gan kara, bet nost neviens nav jāšauj. Jāvalda taisnīgi, un visiem jādabū sava daļa labuma, katram pēc nopelniem. Un tiem, kas cīnījās pret mums, viss jāizskaidro, lai viņi saprot savus maldus.

— Daudzi būs jāapšauj! — Agustins teica. — Ļoti, ļoti daudzi!

Viņš savilka labo roku dūrē un uzsita ar to pa plaukstu.

— Labāk nešaut nost nevienu. Pat pašus galvenos ne. Viņi jāpāraudzina ar darbu.

— Es gan zinātu, kādu darbiņu šiem uzdot! — Agustins teica, pagrāba sniegu un iegrūda mutē.

— Kādu tad, negantniek? — Roberts Džordens vaicāja.

— Divus pašus smalkākos darbiņus.

— Un tie būtu?

Agustins atkal iebāza mutē sniegu un paraudzījās pāri klajumam, kur bija aizgājuši kavalēristi. Tad izspļāva no mutes izkusušo sniegu.

— Vaya. Kas tas nu par ēdienu! — viņš teica. — Kur palicis tas netīrais čigāns?

— Bet kas tie par darbiņiem? — Roberts Džordens vaicāja. — Runā, nejaukā mute!

— Lai izlec no lidmašīnas bez izpletņa, — Agustins teica, un viņa acis iedzirkstījās. — Tas tiem, kurus rnēs pažēlotu. Bet pārējos pienaglot pie žoga, lai tad tur stāv.

— Tā nu ir zemiska runāšana, — Anselmo sacīja. — Tā mums nekad pie Republikas netikt! [47]

— Es ar lielāko prieku nopeldētu desmit jūdzes garā zupā, kas vārīta no visiem viņu cojones kopā, — Agustins teica. — Un, kad redzēju tur tos četrus un domāju, ka mēs varējām viņus nokniebt, es jutos ka ķēve, kas aplokā gaida ērzeli!

— Bet tu taču saproti, kāpēc mēs viņus nenošāvām? — Roberts Džordens mierīgi vaicāja.

— Jā, — Agustins atbildēja. — Jā! Bet vajadzība man bija tikpat liela kā tai ķēvei! Ja tu to neesi sajutis, tad nevari saprast, ka tas ir.

— Tu gan pamatīgi svīdi. Es domāju, ka aiz bailēm.

— Aiz bailēm, jā. Aiz bailēm un tā otra iemesla. Un šai dzīve nekas nav stiprāks par to otru.

Ja, Roberts Džordens domāja. Mes darām to aukstasinīgi, bet viņi ne un nekad nav darījuši to aukstasinīgi. Tas viņiem ir īpašs sakraments. Tas pats, kas bija agrāk, pirms šīs jaunās reliģijas, kas atnāca no Vidusjūras tālāka krasta, no tā viņi nekad nav atteikušies, bet tikai apvaldījuši to un slēpuši, lai atkal izvilktu klajā karos un inkvizīcijas. Tie ir autodafé — ticības akta piekritēji. Nogalina jau visi, bet mūsējie to dara citādi nekā viņi. Un tu, vai tu nekad tam neesi padevies? Vai Sjerā tev nekā tāda nebija? Un pie Use-rijas? Un ne reizi tai laika, kamēr biji Estremadurā? Ne reizi vispār? Que va, viņš pats sev teica. Man tas bija pie katra ešelona.

Nesāc nu taisīt apšaubāmu literatūru par berberiem un senajiem ibēriešiem un atzīsties, ka arī tu pazīsti nogalināšanas prieku, tāpat kā savā laikā pazinuši visi citi brīv-pratigie zaldāti, — lai nu ko viņi paši par to teiktu! Anselmo šādu prieku nepazīst, jo viņš ir mednieks, nevis zaldāts. Bet nevajag veco arī idealizēt. Mednieki nogalina dzīvniekus, zaldāti — cilvēkus. Bet labak jau nu pats sevi nemani. Un netaisi no tā literatūru. Tu taču vispār jau sen ar to esi aplipis. Un nemēģini arī neko uzvelt Anselmo. Viņš ir kristietis. Katoļu zemē tas ir liels retums.

Bet pirmīt Agustinam ... tas taču bija bailes, viņš domāja tālāk. Dabiska sajūta pirms uzbrukuma. Taču izrādās, ka arī tas otrs. Protams, var jau but, ka tagad viņš tikai lielās! Tomēr bail arī bija. Es tās bailes sajutu pats ar savu plaukstu. Nu, laiks izbeigt spriedelēšanu!

— Paskaties, vai čigāns nav atnesis ēdamo, — viņš teica Anselmo. — Neļauj viņam nākt šurp. Viņš ir muļķis. Paņem un atnes pats. Un, lai cik daudz tur būtu, liec atnest vel.

*.Man drausmīgi gribas ēst!

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

Nu jau bija vēls maija rīts, debesis augstas un skaidras, un Roberta Džorderia plecus glāstīja silts vējiņš. Sniegs kusa ātri, un viņi visi brokastoja. Katram bija divas lielas sviestmaizes ar gaļu un kazas sieru, un Roberts Džor-dens ar savu kabatas nazi grieza biezas sīpolu šķēles un lika virsū abās pusēs gaļai un sieram.

— Tu smirdēsi tā, ka tavu elpu saodīs fašisti cauri visam mežam! — Agustins ar pilnu muti sacīja.

— Padod man vīna maisu, izskalošu muti, — Roberts Džordens atbildēja; mute viņam bija piebāzta ar gaļu, sieru, sīpoliem un sakošļātu maizi.

Viņš bija tā izsalcis kā nekad un ieņēma mutē krietnu malku vīna, kam no ādas trauka bija viegla darvas smarža, tad iedzēra vēl otru pamatīgu malku un pacēla trauku, lai ietecinātu strūklu tieši mutē, un trauka dibens pieskārās priežu zariem, ar kuriem bija nomaskēts ložmetējs; Roberta Džordena atliektā galva arī pieskārās priežu zariem, viņš pacēla roku un tecināja vīna strūklu tieši mute.

— Gribi vēl otru sviestmaizi? — Agustins vaicāja, sniegdams viņam to pāri ložmetējam.

— Nē. Paldies! Ēd vien pats!

— Nevaru. Neesmu radis ēst tik agri.

— Tiešām negribi?

— Nē. K'ern droši!

Roberts Džordens paņēma sviestmaizi un nolika uz ceļgaliem un izņēma sīpolus no jakas sānkabatas, kur bija sabāzis granātas, un atvāza nazi, lai sagrieztu sīpolus. Vispirms viņš nolupināja plāno virskārtiņu, kas kabatā bija savazāta, tad atgrieza biezu šķēli. Virsēja ripiņa nokrita, viņš to pacēla, pārlieca uz pusēm un iebāza starp maizes šķēlēm.

— Vai tu brokastīs vienmēr ēd sīpolus? — Agustins vaicāja.

— Ja tikai ir!

— Vai tavā dzimtenē visi tā dara?

— Nē. Tur tā nav pieņemts.

— Prieks dzirdēt! Esmu vienmēr domājis, ka Amerika ir

civilizēta zeme.

— Kas tad tev ir pret sīpoliem?

— Smaka. Nekas vairāk. Citādi sīpols ir tāds pats kā roze.

Roberts Džordens uzsmaidīja viņam ar pilnu muti.

— Tāds pats kā roze! Varen līdzīgs rozei! Roze paliek roze pat tad, ja tā izskatās pēc sīpola!

— Sīpols ir iedarbojies uz tavām smadzenēm! — Agus-tins smējās. — Piesargies!

— Sīpols paliek sīpols un tikai sīpols, — Roberts Džor-dens jautri atsaucās un nodomāja: «Akmens arī paliek akmens, vai nu tas ir klintsbiuķis, laukakmens vai olis.»

— Izskalo muti ar vīnu, — Agustins teica. — Tu jau esi īsts retums, Ingles. Nemaz nelīdzinies tam pēdējam spridzinātājam, kas strādāja ar mums kopā.

— Mēs atšķiramies tikai vienā ziņa.

— Kādā? Pasaki!

— Es esmu dzīvs, bet viņš — miris, — Roberts Džordens atbildēja. Un tad domas piebilda: «Kas tev kait? Vai tad tā var runāt? Vai tiešām pilns vēders rada tev tik pliekanu laimības sajutu? Jeb vai tu būtu apskurbis no sipoliem? Vai tagad tev tas jau nozīmē visu? Tev taču tas nekad neko lielu nav nozīmējis? Tu gan centies izlikties, ka tam ir kada nozīme, bet tas jau nebija nopietni. Laika atlicis tik maz, ka nav nekādas jēgas melot.»

— Ne, — viņš sacīja, šoreiz nopietni. — Viņš bija daudz izcietis.

— Un tu? Vai tu neciet?

— Nē. Esmu no tiem, kas nekad sevišķi necieš.

— E’s ari, — Agustins teica. — Ir tādi, kas cieš, un tādi, kas necieš. Es ciešu loti maz.

— Jo labak. — Roberts Džordens atkal pacēla ādas viņa trauku. — Un ar šito vēl labāk!

— Bet es ciešu par citiem.

— Tā tas ir ar visiem labiem cilvēkiem.

— Par sevi es ciešu ļoti maz.

— Vai tev sieva ir?

— Nē.

— Man arī nav.

— Bet tagad tev ir Marija.

— Jā.

— Dīvaini, — Agustins teica. — Kopš viņa mums piebiedrojas pie ta vilciena, Pilara turēja mūs visus no viņas pa gabalu un ar tādu niknumu, it ka .viņa būtu mūķene. Tu pat iedomāties nevari, cik neganti viņa meiteni sargaja! Un tad atnaci tu, un viņa tev skuķi uzdāvināja! Ko tu par to teiksi?

— Tas jau nebija tā.

— Ka tad tas bija?

— Viņa uzticēja Mariju manā gādībā.

— Un tā tava gādība ir cauru nakti ar viņu joder?

— Kad mums palaimējas būt kopā.

— Neko teikt, labs paņēmiens, ka par otru gādāt!

— Vai tad tu nesaproti, ka arī tā viens cilvēks var gādāt par otru?

— Ja, bet tādu gādību varēja uzticēt jebkuram no mums.

— Nerunāsim vairs par to. Es mīlu pa īstam.

— Pa īstam?

— Nekas patiesāks pasaule vairs nevar but.

— Un vēlāk? Pēc tā tilta?

— Viņa nāks man līdzi.

— Tad lai neviens vairs par to nerunā, — Agustins noteica. — Un lai jums abiem laimējas.

Viņš pacēla adas trauku un iedzēra krietnu malku, tad pasniedza trauku Robertam Džordenam.

— Vēl kas, Ingles, — viņš teica.

— Nu?

— Arī es viņu mīlu.

Roberts Džordens uzlika viņam roku uz pleca.

— Ļoti mīlu, — Agustins teica. — Ļoti! Tā, ka ne iedomāties nevari!

— Ticu.

— Ka ieraudzīju, tā tikai par viņu vien domāju.

— Ticu.

— Paklau. To es saku tev pavisam nopietni.

— Saki vien.

— Neesmu ne reizi viņai pieskāries, man nekas ar viņu nav bijis. Bet es viņu loti mīlu. Nejoko ar viņu, Ingles! Viņa nav mauka, kaut arī guļ ar tevi.

— Mīlēšu viņu vienmēr.

— Es tev ticu. Bet vel kas. Tu nezini, kas ta būtu par meiteni, ja nebijis revolūcijas! Tu par viņu esi atbildīgs. Viņa tiešām ir daudz izcietusi. Viņa nav tāda kā mēs.

— Es viņu apprecēšu.

— Nē. Ne jau tas. Revolūcijas apstākļos tas nav tik svarīgi. Bet... — viņš pamāja, — tā tomēr būtu labak.

— Es viņu apprecēšu, — Roberts Džordens atkārtoja, juzdams, ka aizsmok kakls. — Es viņu ļoti mīlu.

— Dari to vēlāk, kad tam bus īstais laiks, — Agustins teica. — Galvenais, ka tev ir tāds nodoms.

—- Man tāds ir.

— Paklausies! Es gan pārāk daudz runāju par to, kas

uz mani neattiecas, bet vai tev šai zemē ir bijis daudz meiteņu?

— Dažas bija.

— Maukas?

— Nē, tādas vien ne.

— Cik?

— Vairakas.

— Un vai tu ar viņām gulēji?

— Nē.

— Redzi nu!

— Jā.

— Es tikai gribētu teikt, ka mūsu Marija ar to neniekojas.

— Es tāpat.

— Ja es par tevi domātu citādi, tad vakarnakt butu nošāvis, kad tu ar viņu gulēji. Mēs šeit tādu iemeslu dēļ nogalinām diezgan bieži.

— Paklausies, vecīt, — Roberts Džordens teica. — Likumus te nevar ievērot laika trūkuma dēļ. Trūkst laika, luk, kas. Rīt mums bus jācīnās. Man pašam tas nav nekas. Bet mums abiem ar Mariju tas nozīmē to, ka šai isaja laiciņā jāizdzīvo visa dzīve.

— Un viena diennakts ir īss laiks.

— Ja. Bet mums bija arī vakardiena, pagājušā nakts un bus vēl šī.

— Paklau, ja es varu tev palīdzēt...

— Nekas. Mums nekas nav vajadzīgs.

— Ja kaut ko varu darīt tavā laba vai tai apcirptajai galviņai...

— Neko.

— Pareizi, viens cilvēks jau otram var palīdzēt maz.

— Nē. Palīdzēt var loti daudz.

— Ko tad?

— Lai kas notiktu šodien vai rīt — uzticies man un paklausi pat tad, ja pavēle tev liktos aplama.

— Es tev uzticos. Tu gudri izrīkojies ar kavalēristu un aizsūtīji projām zirgu.

— Tas jau nekas! Saproti, mēs visi strādājam vienam mērķim. Lai uzvarētu karā. Mums jāuzvar — viss cits nav svarīgi. Rit mums darāms nozīmīgs darbs. Patiešām nozīmīgs. Un mums būs arī jācīnās. Bet cīņā vajadzīga disciplīna. Tāpēc ka daudz kas nav tā, kā izskatās. Disciplīnas pamatā jābūt uzticībai.

Agustins nospļāvās zemē.

— Tās ir pats par sevi, bet Marija — pavisam kaut kas

cits! — viņš teica. — To laiku, kas atlicis, izmantojiet cilvēciski. Ja varu tev ko palīdzēt, tad esmu tavā rīcībā. Bet rītdienas darbā es tev pakļaušos pilnīgi. Ja kādam nepieciešams mirt, tad viņš darīs to ar prieku un vieglu sirdi!

— Man arī ir tāpat, — Roberts Džordens teica. — Bet tomēr prieks dzirdēt to no tevis.

— Un vel kas, — Agustins teica. — Tas tur, augšā, — viņš pamaja uz Primitivo pusi, — tas ir bezgala uzticams. Pilara arī — vairak nekā tu spēj iedomāties. Un vecais An-selmo. Un Andress. arī Eiadio. Traki lēns, bet uzticams. Un Fernando. Nezinu, kāds viņš liekas tev. Tiesa, necik kustīgs jau nav. Gauss ka vērsis, kas velk kalnā vezumu. Bet cīnīties un darit, ko liek, to gan! Es muy hombre!' Gan redzēsi.

— Tad jau viss ir labi.

— Nē, mums ir divi nenoteiktie, čigāns un Pablo. Bet Sordo vīri ir par mums tik daudz vērtīgāki, cik mēs esam vērtīgāki par kazu spirām.

— Jo labak.

— Ja. Bet es vēlētos, kaut tas notiktu šodien.

— Es ari. Lai viss reiz ir gala. Bet neko darīt!

— Tu doma, bus slikti?

— Var gadīties.

— Bet tu degunu nenokar, Ingles.

— Nē.

— Es ari. Par spīti visai tai būšanai ar Mariju un visu citu!

— Un vai tu zini — kāpēc?

— Nē.

— Arī es nezinu. Varbūt pie tā vainīgs laiks. Laiks ir traki labs.

— Kas viņu zina. Varbūt tas tāpēc, ka mums būs jākaujas.

— Man liekas gan, ka tāpēc, — Roberts Džordens piekrita. — Bet ne šodien. Tikai ne to; šodien mums katrā ziņā no tā jāizvairās.

Un, to teikdams, viņš kaut ko saklausīja. Kādu tālu troksni cauri siltajam vējam koku galotnēs. Viņš nebija īsti pārliecināts un sāka kļausities, muti pavēris un augšup, uz Primitivo skatīdamies. Un viņam likās, ka viņš atkal sadzird šo troksni, tomēr viss bija klusu. Priedēs pūta vējš, un Roberts Džordens sasprindzis klausījās. Un tad viņš [48]

atkal saklausīja šo skaņu, kas līdzīgi vājai atbalsij atplūda kopā ar vēju.

— Es no tā nemiršu, — viņš dzirdēja Agustinu sakām.

— Par to nekas, ka es Mariju nekad nedabūšu. Pīšos ar maukām tāpat kā līdz šim.

— Klusu! — Roberts Džordens iesaucās, Agustinā neklausīdamies, un, viņam blakus gulēdams, lūkojās uz otru pusi. Agustins strauji pacēla galvu.

— Que paša?[48] — viņš jautaja.

Roberts Džordens pielika roku sev pie lūpām un atkal klausījās. Tad tas atšalca atkal. Vāji, neskaidri, sausi sprakšķi liela tālumā. Bet nu vairs šaubu nevarēja būt. Tās bija precīzas, tarkšķošas ložmetēja kārtas. Šķita, ka tur cita pēc citas sprāgtu sīkas raķetes, — tik tālu, ka bija tikko sadzirdamas.

Roberts Džordens paskatījās uz Primitīvo, kas tagad bija pacēlis galvu un lūkojās šurp, saliektu plaukstu pie auss pielicis. Viņam tā skatoties, Primitīvo parādīja uz pašu augstāko kalnu virkni.

— Pie EI Sordo cīnās, — Roberts Džordens teica.

— Tad laižamies viņiem palīgā! — Agustins iesaucās.

— Sauc kopā puišus. Vanionos.

— Nē, — Roberts Džordens teica. — Mēs paliksim tepat.

DIVDESMIT PIEKTÀ NODAĻA

Roberts Džordens paskatījās augšup, kur Primitivo tagad savā novērošanas postenī bija piecēlies kājās, kaut ko ar paceltu šauteni rādīdams. Roberts Džordens pamāja ar galvu, bet Primitivo joprojām stāvēja, roku pie auss pielicis, un pec tam neatlaidīgi kaut ko rādīja, it ka baidīdamies, ka nav saprasts.

— Tu paliec te pie šī ložmetēja un ātrāk nešauj, kamēr neesi pilnīgi un galīgi pārliecināts, ka tie nak šurp. Un ari tad ātrāk nešauj, kamēr pienāks tur pie tā krūma, — Roberts Džordens parādīja. — Vai sapraii?

— Jā. Bet. ..

— Nekādu «bet»! Paskaidrošu vēlāk. Tagad iešu pie Primitivo.

Anselmo stāvēja viņam blakus, un viņš vecajam teica:

— Viejo, paliec pie ložmetēja kopā ar Agustinu, — viņš [49]

runāja lēni un nesteigdamies. — Viņš nedrīkst šaut, kamēr kavalēristi patiešām pienāks klāt. Ja šie tikai paradās vien, tad lai neaiztiek, — tapat kā mēs darījām pirmīt. Bet, ja nu tiešām ir jāšauj, tad turi cieši statīva kājas un padod diskus.

Labs ir, — sirmgalvis teica. — Un Lagranha?

— Aiziesi vēlāk!

Roberts Džordens sāka rāpties augšup pa pelēkajiem klints bluķiem, un, pieķēries pie tiem ar rokām, lai uzvilktos augstāk, sajuta, ka klints ir slapja. Saulē sniegs ātri kusa. No augšas klintis bija jau nožuvušas, un, tām pāri rāpdamies, viņš paskatījās apkart un ieraudzīja priežu mežu, gareno klajumu aiz ta un ieleju, aiz kuras pacēlās augsto kalnu svītra. Tad viņš apstajas blakus Primitīvo iedobumā starp diviem klints bluķiem un īsais, brūni iedegušais virs teica:

— Sie uzbrūk Sordo. Ko mēs darīsim?

— Neko.

No šejienes šaušana bija skaidri dzirdama, un, paskatījies pāri klajumam, viņš tālē aiz ielejas, kur apvidus atkal kļuva kraujāks, redzēja iznirstam no meža jātniekus uri pāri sniegotai nogāzei aizjājam kalnup uz to pusi, no kuras skanēja šāvieni. Viņš redzēja divas garas jātnieku rindas, vīrus un zirgus, kas pret sniega baltumu šķita melni. Viņš noskatījās, ka abas rindas sasniedza kalnus un nozuda talaja mežā.

— Mums viņam jāpalīdz, — Primitivo sacīja. Viņa balss bija sausa un neizteiksmīga.

— Tas nav iespējams, — Roberts Džordens teica. — Es jau no paša rīta to gaidīju.

— Ka tā?

— Pagājušajā naktī viņi gāja zirgus zagt. Sniegs pārstāja snigt, un kavalēristi atrada viņus pēc pēdām.

— Bet mums taču viņiem jāpalīdz! Nevaram taču pamest viņus nelaimē! Tie ir mūsu biedri!

Roberts Džordens uzlika roku viņam uz pleca.

— Mēs neko nevaram izdarīt, — viņš teica. — Ja varētu, es to darītu.

— Tur var nokļūt pa augšējo ceļu. Mēs varētu aizjāt ar abiem ložmetējiem. Ar to, kas lejā, un tavējo. Ta mēs viņiem varētu palīdzēt!

— Paklausies...

— Es klausos to!

Šāvieni sekoja cits citam. Tad cauri automātu kārtu sausajiem sprakšķiem kļuva dzirdami smagie un blīvie rokas granātu sprādzieni.

— Viņi ir pazuduši! — Roberts Džordens teica. — Viņi bija pagalam jau tad, kad pārstāja snigt. Ja mēs aiziesim turp, tad arī būsim pagalam. Mēs nedrīkstam savus spēkus saskaldīt.

Neskūtas sirmas bārdas rugāji sedza Primitīvo zodu līdz pat apakšlūpai un daļu kakla, bet seja bija brūna, deguns ielauzts, acis pelēkas un dziļi dobumos iegrimušas, un, tajās skatīdamies, Roberts Džordens redzēja noraustāmies bārdas rugājus ap mutes kaktiņiem un pie kakla virs apkakles.

— Paklausies tik, — viņš teica. — Tas jau ir īsts slaktiņš!

— Ja ieleja aplenkta, tad ta ir, — Roberts Džordens sacīja. — Bet varbūt kāds paguvis likt lauka.

— Ja mēs tagad ietu viņiem virsu, tad varētu uzbrukt no aizmugures, — Primitivo teica. — Četri no mūsējiem varētu jat turp.

— Bet tālāk? Kas notiks pēc tam, kad tu būsi uzbrucis no aizmugures?

— Mēs piebiedrosimies Sordo.

— Lai tur nomirtu? Paskaties uz sauli! Vakars vēl tālu.

Debesis bija augstas un bez mākoņiem, un viņu muguras karsēja saule. Apakšā, klajuma dienvidnogāzē, tagad rēgojās lieli, kaili zemes plankumi, un no priežu zariem bija nokritis gandrīz viss sniegs. Klints bluķi apakšā, kas nupat vēl bija slapji no kūstošā sniega, karstajā saulē tagad viegli kūpēja.

— Tev tas jāiztur, — Roberts Džordens teica. — Hay que aguantarse. Kara jau tā gadās.

— Vai tiešām mēs galīgi neko nevaram darīt? It neko? — Primitivo paskatījās viņam acis, un Roberts Džordens saprata, ka šis cilvēks viņam uzticas. — Bet ja tu sūtītu tikai mani vien un vēl kādu ar mazo ložmetēju?

— Tam nebūtu nozīmes.

Viņam likās, ka viņš redz debesīs to, ko bija gaidījis, bet tas bija tikai vanags, kas aizslīdēja lejup pa vējam un pacēlās virs tālāko priežu mežu svītras.

— Tam nebūtu nekādas nozīmes pat tad, ja mēs ietu visi, — viņš sacīja.

Sai brīdī šaušana pastiprinājās, un tai cauri varēja dzirdēt rokas granātu smago dunu.

— Ak, nolādētie! — Primitivo asarām acīs, vaigiem raustoties, neganti lādējās. — Ak, tu dievs un svētā dievmāte, lai nolādēts viss viņu netīrais dzimums!

— Nomierinies, — Roberts Džordens teica. — Drīz jau tev pašam bus ar viņiem jākaujas. Pilara nāk šurp.

Pilara ar pulēin kāpa augšā pa akmeņiem.

Primitivo nemitējās.

— Nolādēts! Ak, dievs un svētā dievmāte, šitie draņķi! — Viņš atkārtoja to ik reizes, kad vējš atvēla šurp šāvienu troksni, un Roberts Džordens pakāpās zemāk, lai palīdzētu Pilarai.

— Que tai, sieva, — viņš teica, satverdams viņu aiz abam rokām, kad tā smagi uzrausās uz pēdēja klints bluķa.

— Te būs tavi stikli, — viņa sacīja, paceldama kaklā pakartā binokļa siksniņu sev pār galvu. — Tad tas nu ir pie Sordo?

— Jā.

— Pobre— viņa līdzjūtīgi teica. — Nabaga Sordo!

No kāpšanas vēl vienmēr aizkususi, viņa smagi elsa un,

apkārt skatīdamās un Robertam Džordenam pie rokas turēdamas, stipri to saspieda.

— Kāda tev šķiet tā kauja?

— Slikta. Pagalam slikta.

— Vai viņš ir jodido^2?

— Tā liekas.

— Pobre, — viņa teica. — Laikam to zirgu dēļ?

— Iespējams.

— Pobre. — Tad viņa piebilda: — Rafaels man par tiem jātniekiem izstāstīja veselu romānu. Kas tad te bija?

— Vispirms patruļa, tad jātnieku eskadrons.

— Un kurā vietā?

Roberts Džordens parādīja uz to pusi, kur bija apstājusies patruļa, un vietu, kur bija paslēpts ložmetējs. No šejienes varēja redzēt tikai vienu Agustina zabaku, kas rēgojās arā no maskējuma.

— Bet čigāns stāstīja, ka viņi atjājuši tik tuvu, ka ložmetēja stobrs atduries priekšējam zirgam krūtīs, — Pilara sacīja. — Ir gan suga! Tavas brilles bija palikušas alā.

— Vai tu visu sasaiņoji?

— Visu, ko tik varēja paņemt. Vai ir kas dzirdēts par Pablo?

' Nabadziņš (sp.). 2 Piejāts sp.).

— Viņš aizjāja kadas četrdesmit minūtes pirms kavalēristiem. Viņi devās pa Pablo pēdām.

Pilara nosmīnēja. Viņa vēl vienmēr turējās Robertam Džordenam pie rokas. Tagad viņa palaida to vaļā.

— Pablo viņi nekad neatradīs,— Pilara sacīja. — Bet kā būs ar Sordo? Vai mēs varam kaut ko darīt?

— Neko.

— Pobre. Sordo es Joti mīlēju. Vai tu nopietni domā, viņš ir jodido?

— Jā. Redzēju daudz kavalēristu.

— Vairāk nekā bija šeit?

— Vēl otru veselu rotu, tā uzjāja tur augšā.

— Paklausies vien! Pobre, pobre Sordo!

Viņi ieklausījās šāvienu troksnī.

— Primitīvo gribēja doties turp, — Roberts Džordens teica.

— Traks esi, vai? — Pilara uzsauca vīram ar plakano seju. — Ir nu gan saviesušies mums te visādi locos'\

— Que va, — Pilara sacīja. — Atradies romantiķis! Baidies, ka, te sēdēdams, pietiekami drīz nenosprāgsi?

Roberts Džordens paskatījās uz Pilaru, uz viņas raupjo, bruņo seju ar augstajiem indiānietes vaigu kauliem, platajām, tumšajām acīm un smejošo muti ar biezo, rūgtā vaibstā savilkto virslūpu.

— Tev jāspriež kā vīram, — viņa sacīja Primitīvo. — Kā pieaugušam cilvēkam. Tev taču ir sirmi mati!

— Neapsmej mani, — Primitīvo drūmi atbildēja. — Ja cilvēkam ir kaut drusku sirds un drusku iedomas spēja...

— Tad viņam jāmāk valdīties, — Pilara sacīja. — Drīz vien tu tikpat nomirsi kopa ar mums. Nav nekādas vajadzības meklēt nāvi citur. Un par to tavu iedomas spēju — tā jau čigānam ir priekš mums visiem. Viņš man izstāstīja tādu romānu, ka bail!

— Ja tu pati būtu to redzējusi, tad vis nesauktu par romānu, — Primitivo teica. — Tas bija nāvīgi nopietni.

— Que va, — Pilara sacīja. — Atjāja daži kavalēristi un aizjāja atkal projām. Un jūs visi iztaisījāties par varoņiem. Pie tā nu esam nonākuši, tik ilgi bezdarbībā dzīvodami.

— Un vai tad tas, kas notiek ar Sordo, nav nopietni? — Primitivo tagad nicīgi jautāja. Viņš redzami cieta ik reizes,

' Trakie (sp.)-

kad vējš atnesa šurp šāvienu troksni, un vēlējās vai nu doties cī ņā, vai arī lai Pilara iet projām un liek viņu mierā.

— Total, que? — Pilara teica. — Kas noticis — noticis. Nevajag zaudēt cojones par cita nelaimi!

— Ej nu tu ... — Primitivo teica. — Dažas babas nu gan var būt neciešami cietsirdīgas un stulbas!

— Es aizeju, lai rastos spēks tiem vīriem, kas radīšanas bridi nav piemēroti sugas turpināšanai, — Pilara sacīja. — Te jau vairs nav nekā ko redzēt.

Sai brīdī Roberts Džordens augstu gaisā izdzirdēja lidmašīnas dūkoņu. Viņš paskatījās augstajās debesīs, un viņam likās, ka tas ir tas pats izlūks, ko bija redzējis agri no rīta. Tagad tas laikam atgriezās no frontes līnijas un devās uz to pusi, kur cīnījās El Sordo.

— Tur jau tas nelaimes putns ir, — Pilara sacīja. — Vai no tā varēs saprast, kas tur notiek?

— Protams, — Roberts Džordens teica. — Ja vien šie nebūs akli.

Viņi skatījās, kā lidmašīna, saulē sudraboti laistīdamās, ātri slīdēja uz priekšu. Tā nāca no kreisās puses, un skaidri bija saskatāmi apaļie gaismas diski, ko veidoja abi propelleri.

— Gulties! — Roberts Džordens uzsauca.

Nu lidmašīna nāca viņiem pāri, tās ēna pārslīdēja plašajam klajumam, un motors rēca ar pilnu jaudu. Ta pārlidoja pari un nogriezās pret ieleju. Viņi skatījās, kā lidmašīna, no kursa nenovirzoties, vienmērīgi slīdēja uz priekšu, kamēr nozuda skatienam, un tad atgriezās plaša grimstošā lokā, divreiz pārlidoja kalnu virsotni un beidzot nozuda Segovijas virzienā.

Roberts Džordens paskatījās uz Pilaru. Viņai bija nosvīdusi piere, un viņa pakratīja galvu. Apakšlūpu viņa bija iekodusi zobos.

— Katram cilvēkam ir kas tāds, ko viņš nevar izturēt, — viņa sacīja. — Man ir šitie!

— Vai tik tev nav pielipušas manas bailes? — Primitivo izsmiedams vaicāja.

— Nē. — Viņa uzlika roku Primitivo uz pleca. — Bailes tev nav. Tāpēc pielipt tas nevar. To es zinu. Man žel, ka tik rupji ar tevi jokoju. Mēs jau visi esam vienā nelaimē. — Tad viņa teica Robertam Džordenam: — Uzsūtīšu tev augšā ēdienu un vīnu. Vai tev cita nekā nevajag?

— Šobrīd ne. Kur pārējie?

— Tava rezerve ir drošā vietā, lejā pie zirgiem, — viņa

pasmaidīja. — Nekas nav saskatāms. Viss sagatavots aiziešanai, Marija palika pie tavām mantām.

— Ja nu gadījumā tomēr nāktu lidmašīnas, liec viņai palikt alā.

— Ja, mans pavēlniek Inglēs, — Pilara sacīja. — Tavu čigānu (es tev viņu uzdāvinu) aizsūtīju salasīt sēnes mērcei pie zaķa cepeša. Pašreiz ir daudz sēņu, un man šķiet, ka tie zaķi jāaped šodien, kaut gan gardāki tie būtu rīt vai parit.

— Man arī šķiet, ka labak apēst šodien, — Roberts Džor-dens teica, un Pilara uzlika savu lielo roku viņam uz pleca, kur šķērsām pāri krūtīm bija pārlikta automāta siksna, tad pastiepās un pabužināja viņam matus. — Ir nu gan Inglēs! Likšu Marijai atnest cepeti, tikko būs gatavs.

Šaušana tālajā kalnā bija gandrīz apklususi, tikai šad tad atskanēja pa retam šāvienam.

— Tu domā, ka tur jau viss galā? — Pilara vaicāja.

— Nē, — Roberts Džordens teica. — Pēc šaušanas spriežot, viņiem ir uzbrukts un viņi uzbrukumu atsituši. Manuprāt, uzbrucēji viņus ir ielenkuši, patvērušies aizsegā un gaida lidmašīnas.

Pilara sacīja Primitivo:

— Klausies — vai tu tici, ka es negribēju tevi apvainot?

— Ya lo sē,[ — Primitivo atbildēja. — Ne jau to vien man gadījies no tevis dzirdēt, un apvainojies es neesmu. Tev asa mele. Tomēr ieteicu tev to pievaldīt. Sordo bija man labs draugs.

— Un man ne? — Pilara atjautāja. — Paklausies, plakanais ģīmi! Kara laikā cilvēks nevar izteikt visu to, ko jūt. Mums pietiek pašiem savu bēdu, kur nu vel uzņemties Sordo nelaimes.

Primitivo vēl vienmēr bija nikns.

— Tev vajadzētu iedzert kādas zāles, — Pilara viņam teica. — Nu, es tagad iešu taisīt ēdienu.

— Vai atnesi man tā requetē dokumentus? — Roberts Džordens vaicāja.

— Ak, es muļķe! Pavisam aizmirsu! Atsūtīšu ar Mariju.

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

Trijos pēcpusdienā atkal parādījās lidmašīnas. Ap divpadsmitiem bija nokusis pēdējais sniegs un klintis saulē sakarsušas. Pie debesīm neredzēja neviena mākonīša, un [50]

Roberts Džordens, kreklu novilcis, sēdēja uz akmens, un saule sildīja muguru, un viņš lasija vēstulēs, kas bija atrastas nošautā kavalērista kabatās. Laiku pa laikam viņš lasīšanu pārtrauca, lai paskatītos pāri nogāzei uz augsto kalnu, tad atkal pievērsās vēstulēm. Vairāk neviens kavalērists nerādījās, ik pēc zināmiem starpbrīžiem atskanēja šāviena troksnis no tās puses, kur atradas El Sordo nometne. Bet tas notika reti.

Pārlasot kritušā militāros dokumentus, viņš uzzināja, ka puisis ir no Tafaljas Navarā, divdesmit vienu gadu vecs, neprecejies un kalēja dēls. Viņš bija iedalīts kavalēristu pulka, un tas Robertu Džordenu pārsteidza, jo viņš bija domājis, ka šis pulks atrodas ziemeļos. Puisis bija karlists un kara sākumā cīņas pie Irunjas ievainots.

«Varbūt esmu redzējis viņu pūlī Pamplonas torijā skrienam pa ielām vēršiem pa priekšu,» Roberts Džordens domāja. «Karā nekad, nenogalini tos, ko gribētu nogalināt. Gandrīz nekad,» viņš domās pārlaboja, turpinādams lasīšanu.

Pirmās vēstules bija rakstītas ļoti rūpīgi, un tajās bija izklāstīti gandrīz vai vienīgi vietējie notikumi. Tas bija no kritušā māsas, un Roberts Džordens uzzināja, ka Tafaljā viss kārtibā, māte jūtas kā parasti, tikai sūdzas par sāpēm krustos, tēvs vesels, un viņa priecājoties, ka viņš sit sarkanos, lai atbrīvotu Spāniju no marksistu virskundzības. Tad sekoja to Tafaljas puišu saraksts, kas bija krituši vai smagi ievainoti laikposmā starp viņas iepriekšējo vēstuli un šo. Viņa minēja desmit kritušo. «Tādai pilsētai kā Tafalja tas ir daudz,» Roberts Džordens nodomāja. Vēstulei bija stipri reliģiozs tonis, māsa lūdzot svēto Antoniju, Pilaras svēto jaunavu, kā arī citas svētās, lai tās viņu sargājot, un vel lūdza nekad neaizmirst, ka viņu vienmēr sargājot Jēzus Svētā Sirds, ko viņš, kā viņa cerot, pastāvīgi nēsājot pie krūtīm, kur — tas neskaitāmas reizes pierādījies — tas bija pasvītrots — tai piemītot brīnumains spēks atvairīt lodes. Viņa parakstījās: vienmēr mīlošā māsa Konča.

Vēstule bija mazliet apvazāta, un Roberts Džordens rūpīgi ielika to atpakaļ aploksnē pie armijas dokumentiem un atvēra citu, kas nebija rakstīta tik stingra rokrakstā. Tā bija no kritušā novia, no viņa līgavas, un tas tonis rāms un lietišķs, tomēr ārkārtīgi histērisks tajās vietās, kur viņa lūdza to uzmanīties. Roberts Džordens izlasīja vēstuli, salika tās visas kopā un iebāza bikšu gurnu kabaia. Pārejās viņam negribējās lasīt.

Nu, šodien es vienu labu darbu esmu padarījis. Un, šķiet, esmu padarījis kārtīgi, viņš vel domās atkārtoja.

— Ko tu tur lasīji? — Primitīvo vaicāja.

— Tā requête papīrus un vēstulēs, kuru šorīt nošāvām. Gribi redzei?

— Es neprotu lasīt. Vai bija kas interesants?

— Ne. Tās ir personiskās vēstules.

— Kas notiek tur, viņā pusē? Vai par to vēstulē bija kas teikts?

— Liekas, viņiem viss kārtībā. Viņa pilsētā daudz kritušo. — Viņš palūkojās lejup, — ložmetēja maskējums tagad bija nedaudz pārveidots saskaņā ar sniega nokušanu. Tagad tas izskatījās diezgan ticams. Tad Roberts Džordens paskatijas apkart.

— No kādas pilsētas šis bija? — Primitivo jautāja.

— No Tafaljas.

«Viss kārtība,» viņš domāja. «Man loti žēl — ja vien tas ko palīdz.»

«Bet tas nepalīdz,» viņš domās vēl piebilda.

«Nu labi, tad izbeidz!» viņš sev pavēlēja.

Viss kārtībā — ir izbeigts.

Bet izbeigt nebūt nebija tik viegli. «Cik daudzus tad tu īsti esi jau nošāvis?» viņš atkal sev jautāja. «Nezinu. Bet vai tu domā, ka tev vispār ir tiesiba kādu nogalināt? Nē. Bet man tas jādara. Un cik no tiem, kurus tu esi nošāvis, bija īsti fašisti? Pavisam maz. Bet visi viņi bija ienaidnieki, un šim spēkam mēs stādām pretī savējo. Tomēr na-varieši tev ir patikuši labāk par visiem citiem spāniešiem. Jā. Un tu viņus nogalini? Jā. Ja tu tam netici, tad noej lejā uz nometni un paskaties. Tu taču zini, ka nogalināt cilvēkus ir nelāgs darbs? Zinu. Un tomēr to dari? Jā. Un tu vēl vienmēr esi pārliecināts, ka tavi iemesli ir attaisnojami? Jā.»

«Tā vajag,» viņš pats sev teica, nevis lai sevi mierinātu, bet ar lepnumu. «Es stāvu tautas pusē un uzskatu, ka tai tiesības pašai sevi pārvaldīt tā, kā viņa to vēlas. Tomēr nogalināšana tev nav jāaizstāv. Tev tas jādara, jo ir nepieciešami, bet jāaizstav tev tā nav. Ja tu to aizstāvi, tad viss ir aplam.»

«Un tomēr — ka tu domā, cik daudzus tu esi nošāvis? Nezinu — negribu par to domāt. Bet tu tomēr zini? Jā. Nu cik tad? Skaidri pateikt to nevar. Vilcienus spridzinot, tu nogalini daudzus. Ļoti daudzus. Taču skaidri pateikt to nevar. Bet par cikiem tu vari pateikt skaidri? Vairāk par divdes-

rnit. Un cik no tiem bija īsti fašisti? Divi, par kuriem zinu noteikti. Tāpēc ka man vajadzēja viņus nošaut, kad saņēmām gūstā pie Userijas. Un tev tas nebija nekas? Nē. Bet vai tev tas patika? Nē. Apņemos nekad vairs to nedarīt. Esmu no la vairījies. Esmu centies izvairīties nogalināt neapbruņotus cilvēkus.»

«Paklausies,» otra balss teica. «Labāk nedomā par to! Tas tev stipri vien nak par sliktu, tāpat darbam.» Tad pirmā balss atkal iebilda: «Tu man pielūko, saproti? Tāpēc ka tu dari tik nopietnu darbu un tev visu laiku tas labi jāizprot. Man pastāvīgi jāuzmanās, lai viss būtu skaidrs. Ja tev galvā viss nebūs absolūti skaidrs, tad tev nav nekādu tiesību darit to, ko tu dari, jo tas, ko tu dari, ir noziegums, un nevienam nav tiesību atņemt otram dzīvību, vienīgi tad, ja ar to var aizkavēt kādu vel lielāku nelaimi citiem. Tāpēc papūlies saprast to pilnīgi skaidri un nemelo pats sev!»

«Bet es negribu skaitīt tos, ko esmu nogalinājis, kā dažs labs tik nekrietna veidā sastāda trofeju sarakstu — iegriež šautenē ik reizes pa robiņam. Man ir tiesība neskaitīt un ir tiesība aizmirst.»

«Nē, nav vis tiesība aizmirst. Tev nav tiesību aizvērt acis ne pret ko un nav tiesību aizmirst, ne arī mīkstināt kaut ko vai sagrozīt.»

«Rimsties jel! Tu kļūsti briesmigi uzpūtīgs!»

«Un tu nedrīksti arī sevi maldināt.»

«Nu labi, paldies par visiem tiem labajiem padomiem, bet vai Mariju mīlēt man ir tiesība?»

«Jā!»

«Pat tad, ja pieņem, ka materiālistiskās sabiedrības koncepcijā mīlestībai nav vietas?»

«Kopš kura laika tad tev vispār ir šādas koncepcijas? Tev tādu nav. Un nemaz nevar but. Tu neesi īsts marksists un to zini. Tu tikai tici Brīvībai, Brālībai un Vienlīdzībai. Tu tici Dzīvībai, Brīvībai un Tiesībai uz Laimi. Nekad neielaidies dialektikā! Tā domāta citiem, ne tev. Tev ta jāzina tik daudz, lai nekļūtu vientiesis. Lai uzvarētu šai karā, tu no daudz kā esi atteicies. Un, ja šis karš tiks zaudēts, tad būs jāzaudē arī viss cits.»

«Bet vēlāk tu varēsi atmest to, kam netici. Ir daudz tāda, kam tu netici, un daudz atkal tada, kam tici.»

«Un vēl kas. Nekad nezobojies par mīlestību! Ir taču cilvēki, kam vienkārši nekad nelaimējas uzzināt, ko tas īsti nozīmē. arī tev nekad agrak tas nebija bijis, bet tagad ir. Tas, kas tev ir ar Mariju, — vai nu iigst tikai šo vienu dienu,

pusotras, vai arī visu garo mūžu. — ir pats svarīgākais, kas cilvēka dzīve var notikt. Vienmēr būs tādi, kas apgalvos, ka nekā tāda nav, tāpēc ka viņiem tas nav bijis. Bet es tev saku, tas pastāv un tagad tev ir, un tāpēc tev ir laimējies — pat tad, ja rit būtu jāmirst,»

«Liec tu to miršanu mierā! Tādā garā mēs nerunāsim. Tādā garā runā mūsu draugi anarhisti. Vienmēr, kad sāk iet plāni, viņi grib kaut ko aizdedzināt un mirt. Viņiem traki divains domāšanas veids. Traki dīvains. Nu, šodien mēs vel tiksim cauri, vecais blēdi! Pulkstenis ir gandrīz trīs, un agri vai vēlu mēs dabūsim ēst. Pie Sordo vēl vienmēr šauda, tas nozīmē, ka viņi to ielenkuši un varbūi gaida papildspēkus. Bet līdz. tumsai arī viņiem jātiek ar to galā.»

«Bet kas tur pie Sordo īsti notiek? Tas pats, kas notiks pie mums, lai tikai pienāk laiks. Varu iedomāties, ka sevišķi jautri pie Sordo neiet. Ar šo zirgu būšanu mēs tiešām esam iepinuši Sordo smalkā ķezā. Ka tas būtu spāniski? Un calle-jon sin salīda. Strupceļš. Man šķiet, ka es ar to tikšu galā samērā labi. Ņemšu un izdarīšu, bet tālāk viss būs pavisam vienkārši. Bet cik patīkami cīnīties tādā karā, kur vari padoties, kad esi ielenkts! līstamos copados. Esam ielenkti. Tas ir šā kara lielais šausmu kliedziens. Un pēc tam tevi parasti nošauj. Un, ja pirms tam ar tevi nenotiek nekas ļauns, tad tev ir laimējies. Sordo ta nelaimēsies. Un mums arī ne, ja tāds brīdis reiz pienāks.»

Pulkstenis bija trīs. Tad viņš izdzirdēja tāltalu dobju dunu un, galvu pacēlis, ieraudzīja lidmašīnas.

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

El Sordo pieņēma kauju kalna virsotnē. Viņam šis kalns nepatika, un, to ieraudzījis, viņš nodomāja, ka tas atgādina augoni. Bet nebija citas izvēles, tikai šis kalns. Viņš bija noskatījis to jau pa lielu gabalu un meties turp; ložmetējs smagi spieda muguru, zirgs auļoja, ložmetēja stobrs sitās pa zirga muguru, pie vieniem sāniem karājās granātu maisi, otrus dauzīja ložmetēja disku maiss, bet Hoakins ar Igna-sjo brīžiem apstājās un šāva, apstājās un šāva, lai Sordo iegūtu laiku un nogādātu ložmetēju vajadzīgajā vietā.

Sniegs vēl nebija nokusis, šis sniegs, kas viņus pazudināja, un, kad zirgu ķēra lode un tas sāka svelpjoši elsot, konvulsīvi trīsēdams un lēnā solī cenzdamies pārvarēt pēdējo kalnu virsotnes posmu, apšļākdams sniegu ar spilgtu,

karstu strūklu, — Sordo, pavadu pār plecu pārsviedis un pats kalna rausdamies, vilka zirgu aiz pavadas. Viņš rausās augšup, cik ātri vien spēdams. Lodes atsitās pret klintīm, abi smagie maisi spieda muguru, tad, zirgu aiz krēpēm satvēris, viņš to nošāva — ātri, veikli un saudzīgi, tieši tai vietā, kur viņam bija vajadzīgs, — un zirgs nokrita ar galvu uz priekšu spraugā starp divām klintīm. Pec tam viņš novietoja ložmetēju tā, lai varētu šaut pāri zirga mugurai, un izšāva divas kārtas: ložmetējs sprakšķēja, tukšās čaulas ieurbās sniegā, nosmirdēja beigta zirga apsvilušās spalvas, kur tās noplāja sakarsušais ložmetēja stobrs, un viņš šāva uz tiem, kuri nāca augšup, kalnā, piespiezdams viņus meklēt patvērumu, un, nezinādams, kas notiek aizmugurē, visu laiku sajuta mugurā vēsumu. Tiklīdz pēdējais no pieciem vīriem nokļuva kalna virsotnē, šis vēsums mugurā izzuda, un viņš vairs nešāva, taupīdams diskus tam brīdim, kad tie atkal būs vajadzīgi.

Nogāze gulēja vēl divi beigti zirgi un šeit augšā kalnā trīs. Pagājušajā naktī viņam palaimējās nozagt tikai trīs zirgus, un viens aizdrāzās projām, kad, apšaudei sākoties, viņi nometnes aploka mēģināja tam neapseglotam uzsēsties mugurā.

No pieciem vīriem, kas sasniedza kalna virsotni, trīs bija ievainoti. Sordo ievainoja ikros un divās vietās kreisajā rokā. Viņam ļoti slāpa, kāja tirpa, un viena brūce kreisajā roka neganti sāpēja. Stipri sāpēja arī galva, un, gulēdams un gaidīdams lidmašīnas, viņš atcerējās kādu spāniešu joku. Tas bija tāds: Hay que tomar la muerte corno si fuera aspirīna, kas nozīmēja: «Nāve jāieņem kā aspirīns.» Bet skaļi viņš šo joku neizteica. Viņš pasmīnēja tikai kaut kur dziļi sevī ar savām galvassāpēm un nelabumu, kas uznāca, tiklīdz pakustināja roku; tad palūkojās apkārt, lai redzētu, kas vēl atlicis no viņa grupas.

Pieci vīri bija izkārtojušies piecstaru zvaigznes veidā. Ar ceļgaliem un rokām viņi ierakās zemē un no akmeņiem un dubļiem izveidoja valnīšus, aiz kuriem varētu paslēpt galvu un plecus, šādā aizsegā viņi atsevišķus valnīšus savienoja kopā ar akmeņiem un zemi. Hoakinam bija astoņpadsmit gadu, un ar savu tērauda kasku viņš raka un nesa zemi.

Šo kasku viņš bija atradis pie uzspridzinātā vilciena. Tai bija lodes izsists caurums, un citi viņu par šo bruņucepuri mūžīgi apcēla. Bet viņš nodauzīja lodes izsistā cauruma robus līdzenus un iebāza caurumā koka puļķi, kuru kaskas

metāla kārbas iekšpusē apgrieza un nolīdzināja vienā līmenī ar virsmu.

Tiklīdz sākās šaušana, Hoakins uzbāza kasku galvā tik sparīgi, ka tā viņam iebelza, un belziens bija tik pamatīgs, it ka viņš būtu dabūjis pa galvu ar kastroli, un, pēdējo posmu kalna kāpjot, — kad plaušās dūra, kājas streipuļoja, mute izkalta sausa, bet apkārt spindzēja un svilpa lodes, kad bija nošauts viņa zirgs, — šī kaska likās drausmīgi smaga un šķita dedzinām pieri kā dzelzs stīpa. Bet projām viņš to nesvieda. Tagad Hoakins ar kasku raka zemi, raka uzcītīgi, izmisīgi, gandrīz automātiski. Viņš vēl nebija ievainots.

— Galu gala tā tomēr kaut kur noderēja, — Sordo teica sava dobjajā piesmakušajā balsī.

— Resistir y fortiļicar es vencer, — Hoakins atbildēja, ar pūlēm kustinādams meli mutē, kas bija izkaltusi vairāk aiz bailēm nekā aiz parastam slāpēm kaujas laika. Tas bija viens no komunistu partijas lozungiem un nozīmēja: «Pretojies un nostiprinies, tad tu uzvarēsi!»

Sordo paskatījās pāri nogāzei, kur, aiz klints bluķa patvēries, no slēpņa šāva kāds kavalērists. Sordo ļoti mīlēja Hoakinu, taču pašreiz nebija noskaņots klausīties lozungus.

— Ko tu tur teici?

Viens no vīriem pagriezās no nocietinājumā, ap kuru pašlaik darbojās. Viņš visu laiku gulēja uz vēdera, zodu no zemes nepaceldams, un, piesardzīgi uz rokam balstīdamies, centās nolikt vajadzīgajā vietā akmeņus.

Rakšanu ne mirkli nepārtraukdams, Hoakins atkārtoja lozungu savā sausajā zēna balsī.

— Kāds bija beidzamais vārds? — jautaja tas, kas zodu bija piespiedis pie zemes.

— Vencer, — zēns atbildēja. — Uzvarēsi.

— Mierda! — atkal sacīja tas pats vīrs, zodu no zemes nepaceldams.

— Ir vel viens, kas šobrīd piemērots, — Hoakins teica, celdams lozungus gaisma kā talismanus. — Pasionārija saka: labak mirt, kājās stāvot, nekā dzīvot uz ceļgaliem nospiestam.

— Un velreiz mierda! — tas pats virs teica, bet otrs pār plecu izmeta:

— Mēs jau guļam uz vēdera, nevis uz ceļgaliem!

— Ak tu, komunists! Vai to tu ar zini, ka tai tavai Pasi-onārijai jau no paša kustības sakuma Krievijā ir dēls tavos gados?

— Tie ir meli! — Hoakins atbildēja.

— Que va, meli! — otrs sacīja. — To man teica spridzinātājs ar to jocīgo vārdu. Viņš jau arī bija tai tavā partijā. Kāpēc lai viņš melotu?

— Tie ir meli, — Hoakins nepadevās. — Viņa nekad neko tādu nepieļautu — slēpt Krievijā savu dēlu no kara!

— Kaut es tagad būtu Krievijā! — kāds cits no Sordo vīriem sacīja. — Vai ta tava Pasionārija nevarētu mani no šejienes aizsūtīt uz Krieviju, komunist?

— Ja jau tu tai savai Pasionarijai ta tici, tad liec, lai viņa izpestī mus no šī kalna, — iejaucās kāds cits virs, kam bija pārsieta ciska.

— Gan jau fašisti to izdarīs, — sacīja tas, kas gulēja, zodu no zemes nepaceldams.

— Tā nerunā! — Hoakins atbildēja.

— Noslauki mātes pienu no lūpām un padod man vienu cepuri zemes! — uzsauca tas, kas gulēja, zodu no zemes nepaceldams. — Neviens no mums neredzēs šovakar sauli norietam.

El Sordo domāja: «Kalns ir līdzīgs augonim. Vai ari jauna skuķa krūtij bez pupa. Vai arī vulkāna virsotnei. Bet tu jau vulkānu nekad neesi redzējis. Un nekad neredzēsi. Un šis kalns izskatās pēc augoņa. Lai nu tas vulkāns paliek! Vulkānus atcerēties tagad jau ir par veļu.»

Viņš piesardzīgi palūkojās pāri beigta zirga skaustam, un tūlīt lejā, kur stāvēja klints bluķi, sāka tarkšķēt ložmetējs, un zirga ķermeni smagi ietriecās lodes. Viņš palīda sānis un paskatījās pa šauro spraugu starp zirga pakaļgalu un klinti. Apakšā, ielejā, gulēja tris līķi, kas bija tur nokrituši, kad fašisti automātu un ložmetēju uguns aizsegā steidzās augšup kalnā un kad viņš kopa ar citiem bija atsitis uzbrukumu, sviežot un ripinot lejā rokas granātas. Kalnu grēdas viņā pusē bija vēl citi kritušie, kurus viņš nevarēja saredzēt. Te nebija neitrālās joslas, pa kuru vajātāji varētu tuvoties šim kalnam, un Sordo zināja, ka tik ilgi, kamēr nepietrūks munīcijas un granātu un kamēr viņam būs četri vīri, — viņus no šejienes neizsitīs, ja vien neatvedīs mīnmetēju. Viņš nezināja, vai viņi kādu ir sūiījuši uz Lag-ranhu pēc mīnmetēja. Bet varbūt arī nav, jo drīz droši vien nāks lidmašīnas. N u jau bija pagājušas četras stundas, kopš te pāri lidoja izlūks.

«Šis kalns patiesi atgādina augoni,» Sordo domāja, «un mēs esam tā strutas. Bet, kad šie izdarīja to dullumu, mēs daudzus nošāvām. Ka gan viņi varēja iedomāties, ka pa-

ņems mūs tik vienkārši! Viņiem ir moderns apbruņojums, un aiz lielas pašpaļāvības tie zaudē sajēgu.» To jauno virsnie-ķeli, kurš iesāka slaktiņu, viņš bija nogalinājis ar granātu, kas, palēkdamies un apkārt griezdamās, pāri nogāzei aizlidoja pretim fašistiem tieši tai bridi, kad tie salikuši mēģināja tuvoties skriešus. Dzeltenajā uzliesmojumā un dūmu pelēkajā rēkoņa viņš redzēja šo virsnieku sabrūkam uz priekšu tur, kur tas tagad gulēja ka smags saņurcītu lupatu sainis, un taiak par šo vietu slaktiņš nesniedzās. Sor-do palūkojās uz virsnieka liki un tad uz pārējiem kalna pakāje.

«Dūšīgi, bet dumji puiši,» viņš domāja. «Tomēr prata viņiem pietiek, lai tagad vairs neuzbruktu, kamēr ieradīsies lidmašīnas. Protams, ja neatvedis mīnmetēju.» Ar mīnmetēju būtu vieglāk. Ar mīnmetēju viss būtu vienkārši, viņš zinaja, ka, tiklīdz tas ieradīsies, ta viņiem būs beigas, bet, kad domāja par gaidāmajām lidmašīnām, tad jutās tik pliks te, kalna gala, it ka viņam butu norautas ne vien visas drēbes, bet pat āda. «Plikāks par pliku,» viņš nodomāja. «Nodīrāts zaķis salīdzinājumā ar lo ir tikpat labi pasargāts ka lācis. Bet kāpēc lai viņi aicinātu lidmašīnas? Ar mīnmetēju mūs te var apsist vieglāk. Bet ar savām lidmašīnām viņi lielas un droši vien tas pieprasīs. Tieši tapat, ka, lielīdamies ar saviem automātiskajiem ieročiem, mums tik stulbi uzbruka. Bet viņi pieprasīs arī mīnmetēju, par to nevar būt šaubu.»

Viens no vīriem izšāva. Tad parāva aizslēgu un izšāva vēlreiz.

— Pietaupi patronas! — Sordo teica.

— Viens no tiem lielas maukas dēliem gribēja aizvilkties tur aiz tā bluķa! — virs rādija.

— Vai tu viņam trāpīji? — Sordo vaicāja, ar pūlēm galvu pakustinādams.

— Nē, — skanēja atbilde. — Tas skuķu jājējs parāvas atpakaļ!

— Pati lielāka no visām maukām ir Pilara, — sacija tas, kas bija zodu iespiedis zemē. — Tā maita gan zina, ka mēs te mirstam.

— Viņa nekā nevar darit, — Sordo teica. Virs runāja tai puse, kur viņam bija vesela auss, un viņš varēja to dzirdēt, galvu nekustinādams. — Ko tad viņa var izdarīt?

— Paņemt tos ķēmus no aizmugures!

— Que va, — Sordo sacija. — Viņi taču ir izkliedēti pa

10 1708

visu nogāzi. Kā lai viņa tiek tiem klāt? Te jau būs ap pusotra simta. Varbūt pat vel vairak.

— Ja mēs izturētu līdz tumsai, — Hoakins teica.

— Un, ja Ziemsvētki atnaktu Lieldienas ... — sacīja tas, kas bija piespiedis zodu pie zemes.

— Un, ja tavai tantei būtu cojones, tad viņa būtu onkulis, — piebilda otrs. — Sauc nu šurp to savu Pasionāriju! Viņa vienīgā var mums palīdzēt!

— Tam par to dēlu es neticu, — Hoakins teica. — Un, ja viņš arī tur ir, tad mācās par lidotāju vai kaut ko tamlīdzīgu.

— Viņš tur ir nolīdis drošībā, — virs viņam teica. — Studē dialektiku. Tava Pasionarija jau tur esot bijusi. Listers, Modesto un tie citi arī. Tas ar to joogo vardu man stāstīja.

— Viņi brauc mācīties un atgriežas, lai mums palīdzētu.

— Lai tad palīdz mums tagad, — kāds cits sacīja. Viņš izšāva un piebilda: — Me cago en tai: atkal garām!

— Pietaupi patronas un nepļāpā tik daudz, citādi tev briesmīgi gribēsies dzert, — Sordo teica. — Sai kalna ūdens nav.

— Ņem šo! — vīrs atbildēja un, pievēlies blakus Sordo, noņēma pāri galvai kaklā uzkārto auklu, ar kuru viņam uz muguras bija piesiets ādas vīna trauks, un nodeva to Sordo: — Izskalo muti, vecais! Tev jau laikam traki slapst no tiem ievainojumiem.

— Iedzersim visi, — Sordo sacīja.

— Tad es drusku iedzeršu pirmais, — trauka īpašnieks teica, ietecināja mutē garu strūklu, tad laida trauku apkārt.

— Sordo, ka tu domā, kad tas lidmašīnas nāks? — vaicāja tas, kurš bija iespiedis zodu dubļos.

— Jebkuru brīdi, — Sordo sacīja. — Tām jau sen vajadzēja būt klāt.

— Vai tu domā, ka šie lielākās maukas dēli atkal līdīs mums virsū?

— Tikai tad, ja neatnāks lidmašīnas.

Viņam likās, ka par mīnmetēju nav ko pieminēt. Gan jau uzzinās, kad tas ieradīsies.

— Spriežot pec tā, ko redzējām vakar, lidmašīnu šiem, paldies dievam, ir daudz.

— Pārāk daudz, — Sordo teica.

Viņam ellīgi sapeja galva un roka bija tā notirpusi, ka, to kustinot, sāpes bija gandrīz neizturamas. Ar veselo roku celdams pie mutes vīna trauku, viņš paskatījās augšup

plašajās, augstajās, jau vasarīgi zilajās debesīs. Viņam bija piecdesmit divi gadi, un viņš skaidri zināja, ka redz debesis pēdējo reizi.

Sordo nebūt nebaidījās no nāves, tomēr bija noskaities, ka uztriekts šai kalnā, kas derīgs vienīgi nomiršanai. «Ja mēs būtu izlauzušies! Ja būtu varējuši ievilināt viņus šai garajā ielejā vai paši izlauzties līdz ceļam, tad viss būtu kārtībā. Bet šis augonis no kalna! Jāizmanto tas, cik vien iespējams, līdz šim mēs to esam darījuši itin labi.»

.Ja arī viņš būtu zinājis, cik daudz reižu cilvēces vēstures gaita kalns ticis izmantots nomiršanai, tas viņam nebūtu nekāds mierinājums, jo brīdī, kad cilvēkam no šīs pasaules jāaiziet, viņš nedomā par to, kas noticis ar citiem līdzīgos apstākļos, tāpat kā atraitnei pirmajā sēru dienā nepalīdz doma, ka nomiruši arī citi mīļi vīri. Ar nāvi grūti samierināties, vai nu cilvēks no tās baidas vai nebaidās. Sordo bija ar nāvi samierinājies, bet patīkami tas nebija pat piecdesmit divu gadu vecumā ar trim ievainojumiem un aplenktam kalna virsotnē.

Klusībā viņš par to pasmējās, tomēr lūkojās debesīs un uz tālajiem kalniem, dzēra vīnu un nevēlējās mirt. «Ja cilvēkam jāmirst,» viņš pratoja, «un skaidrs, ka viņam jāmirst, tad varu arī mirt. Bet patikt man tas nepatīk.»

Nomirt jau nav nekas liels, par miršanu viņam nebija nekāds priekšstats un nebija arī bail no tās. Bet dzīvot nozīmēja redzēt kalna pakājē viļņojošu labības lauku. Dzīvot nozīmēja redzēt vanagu gaisā lidināmies. Dzīvot nozīmēja izdzert krūzi auksta ūdens kulšanas putekļos un pelavām griežoties. Dzīvot nozīmēja sajust zirgu sev starp gurniem un karabmi pāri segliem, redzēt kalnu un ieleju, upi ar kokiem krastā, ielejas viņu malu un kalnus aizmugurē.

Sordo atdeva vīram trauku atpakaļ un ar galvas mājienu pateicās. Tad pastiepās uz priekšu un papliķēja beigtajam zirgam pa gurnu, kur stobra caurums bija apsvilinājis spalvu. Vēl joprojām varēja just apsvilušo spalvu smaku. Viņš atcerējās, ka bija apturējis trīsošo zirgu, kad visapkārt pakšķēdamas un spindzēdamas krita lodes, ietinot viņus kā aizkarā, un kā bija iešāvis zirgam galvā starp aci un ausi. Un, kad zirgs sabruka zeme, viņš bija nometies aiz tā siltās, mitrās muguras un uzstādījis ložmetēju, lai varētu no šī aizsega šaut, kad šie sāka kāpt kalnā.

— Ēras rnucho caballo, — viņš teica, un tas nozīmēja: «Tu biji krietns zirgs!»

10*

Tagad El Sordo gulēja uz veselajiem sāniem un lūkojās debesīs. Viņš gulēja uz tukšu patrončaulu kastes, galvu sargāja klints, bet ķermeni — beigta zirga vēders. Brūces bija apkaltušas, viņš cieta lielas sāpes un jutās pārāk noguris, lai kustētos.

— Kas tev kait, vecais? — jautāja vīrs, kas atradās blakus, tuvāk par citiem.

— Nekas. Es drusku atpūšos.

— Paguli vien, — otrs teica. — Viņi pamodinās, kad nāks.

Šai brīdī lejā nogāzē kāds iesaucās:

— Paklausieties, bandīti! — balss skanēja aiz klints, kur bija novietots tuvākais ložmetējs. — Padodieties, kamēr lidmašīnas nav jus sakapājušas gabalos!

— Ko viņš tur saka? — Sordo vaicāja.

Hoakins pateica. Sordo apmetas uz sāniem un atkal pieliecas pie ložmetēja.

— Varbūt lidmašīnas nenāks, — viņš teica. — Neatbildiet un nešaujiet. Varbūt mēs varam piedabūt viņus atkal tuvoties.

— Ja drusku aizkaitināsim? — jautāja tas, kas ar Ho-akinu bija runājis par Pasionāriju un viņas dēlu Krievijā.

— Nē, — Sordo teica. — Iedod man to savu iielo pistoli! Kuram ir liela pistole?

— Te ir!

— Dod šurp! — Uz ceļiem nometies, viņš paņēma Slar un izšāva zemē blakus beigtajam zirgam, nogaidīja, tad izšāva atkal četras reizes pēc kārtas nevienādiem intervāliem. Pēc tam klusēdams pagaidīja, vēl izskaitīja līdz sešdesmit un tad izšāva pēdējo reizi tieši beigtā zirga ķermeni. Pasmīnējis viņš atdeva pistoli atpakaļ tās īpašniekam.

— Pielādē, — viņš čukstēja, — un tagad visi turiet mutes uti neviens nešaujiet!

— Bandidos! — balss aiz klints sauca.

Kalnā visi klusēja.

— Bandidos! Padodieties, kamēr neesam sakapājuši jūs gabalu gabalos!

— Piekožas! — Sordo priecīgi nočukstēja.

Tā vērodams, viņš redzēja, ka pāri klints bluķim parādās kāda galva. No kalna nešāva, un galva atkal nozuda. El Sordo gaidīja, vēroja, bet nekas vairāk nenotika. Viņš atskatījās uz parejiem, kuri no savām vietām uzmanīgi pētīja nogāzi. Viņš redzēja, ka visi pakratīja galvas.

— Nekustieties neviens! — viņš čukstēja.

— Vislielākās maukas dēli! — no klints atkal atskanēja balss. — Sarkanās cūkas! Mātes jākļi! Tēva sēklas rijēji!

Sordo novīpsnāja. Viņš skaidri dzirdēja izkliegtās lamas, pagriezis uz to pusi veselo ausi. «Tas nu ir labaks par aspirīnu,» viņš domāja. «Cik no viņiem mēs noķersim? Vai tiešām šie būs tādi stulbeņi?»

Baiss atkal apklusa, uri trīs minūtes viņi neko nedzirdēja un nemanīja arī nekādu kustību. Tad simts jardu zemāk nogāzē parādījās snaiperis un izšava. Lode atsitās pret klinti un atsprāga no tās ar skaudru spindzoņu. Sordo ieraudzīja divos līkumos saliekušos stāvu, kas no klints patvēruma, kur stāvēja ložmetējs, pārskrēja klajumam pāri pie lielā bluķa, aiz kura bija paslēpies snaiperis. Tas ielīda bedre aiz klints bluķa.

Sordo palūkojās apkārt. Viņam ar zīmēm parādīja, ka pretinieka pusē nekas nekustas. E! Sordo priecīgi pasmaidīja un pakratīja galvu. «Tas nu ir desmitkārt labāks par aspirīnu, viņš atkal nodomāja un gaidīja, sajuzdams īstu mednieka prieku.

Lejā nogāzē tas, kurš bija pārskrējis no akmeņu kaudzes klints bluķa paspārnē, sarunājās ar snaiperi:

— Vai tu tam tici?

— Nezinu, — snaiperis atbildēja.

— Loģiski tas būtu, — komandieris teica. — Viņi ir ielenkti, viņiem nekas cits nav gaidāms kā vien nāve.

Snaiperis klusēja.

— Ko tu doma? — virsnieks jautāja.

— Neko, — snaiperis atbildēja.

— Vai pēc šiem šāvieniem esi rnarūjis kādu kustību?

— Ne mazāko.

Virsnieks paskatījās rokas pulksteni. Bez desmit minūtēm trīs.

— Lidmašīnām vajadzēja būt klāt jau pirms stundas, — viņš teica.

Šai brīdī aiz klints bluķa aizmetās otrs virsnieks. Snaiperis pavirzījās tālāk, atbrīvodams viņam vietu.

— Tu, Pako, — pirmais virsnieks teica. — Ka liekas tev?

Otrs virsnieks bija aizelsies no skrējiena augšup, pāri

kalna sānam, kur stāvēja ložmetējs.

— Manuprāt, tas ir triks, — viņš teica.

— Bet ja nav? Cik mēs esam smieklīgi, te gaidīdami un lenkdami miroņus!

— Mēs jau esam izdarījuši vēl ko sliktāku, ne tikai smieklīgu vien, — otrs virsnieks teica.—Paskaties tur, tai nogāzē!

Viņš palūkojās uz nogāzi, kur pašā kalna pakājē gulēja kritušie. No tās vietas, no kuras viņš skatījās, bija redzami tikai klints bluķi, Sordo zirga vēders, izstieptās kājas, zirga nagi un rokot izsvaidītās zemes čupiņas.

— Kas ir ar mīnmetēju? — otrs virsnieks jautāja.

— Pēc stundas būs klāt. Ja ne ātrāk.

— Tad pagaidīsim. Pietiks muļķoties.

— Bandidos! — pirmais virsnieks pēkšņi iesaucās, kājās pielēcis, un nu viņam kalnu virsotne šķita daudz tuvāk. — Sarkanās cūkas! Gļēvuļi!

Otrs virsnieks palūkojās uz snaiperi un pakratīja galvu. Snaiperis novērsās, bet saknieba lūpas.

Pirmais virsnieks stāvēja kājās: pāri klints bluķa malai skaidri varēja redzēt viņa galvu un tapat roku uz revolvera spala. Viņš lādējās un zākāja kalna virsotni. Nekas nenotika. Tad viņš atstāja klints bluķi un nostājās šai pusē, pret kalnu pagriezies.

— Šaujiet, gļēvuļi, ja esat dzīvi! — viņš kliedza. — Šaujiet tādam, kam nav bail ne no viena sarkanā, kas nācis no vislielākās maukas vēdera!

Tik garu teikumu bija grūti izbļaut, un virsnieks aiz piepūles kļuva sarkans.

Otrs virsnieks, kalsns un saulē iededzis, ar mierīgām acīm, plānu, garenu muti un bārdas rugājiem uz iekritušajiem vaigiem, atkal pakratīja galvu. Uzbrukuma pirmo pavēli bija devis tas pats virsnieks, kas tagad izkliedza lamas. Jaunais leitnants, kas nu gulēja nogāze kritis, bija labākais draugs šim otrajam leitnantam, vārdā Pako Be-rendo, kurš tagad klausījās, ko klaigāja kapteinis, acīm redzami aizvien vairāk iedegdamies.

— Tie ir tie paši nelieši, kas nošāva manu māsu un māti, — kapteinis teica.

Viņam bija sarkana seja un gaišas ūsas kā anglim un kaut kas nebija kārtībā ar acīm. Tās bija gaiši zilas un arī skropstas gaišas. Ielūkojoties šajās acīs, likās, ka tās nav spējīgas koncentrēt skatienu vienā punktā. Tad viņš iesaucās:

— Sarkanie! Gļēvuļi! — un sāka atkal lādēties.

Tagad viņš stāvēja klajā vietā pilnīgi neaizsegts, vērīgi

notēmēja un izšāva ar revolveri uz vienīgo redzamo mērķi kalnā, uz Sordo beigto zirgu. Lode izārdīja zemi kādus piecpadsmit jardus šaipus zirga. Kapteinis izšāva vēlreiz. Lode atsitās pret klinti un spindzēdama atlēca nost.

Kapteinis stāvēja un skatījās uz kalnu. Leitnants Be-

rendo lūkojās uz otra leitnanta līķi pašā kalna pakājē. Snaiperis skatījās zemē turpat sev pie kājām. Tad viņš pavērās kapteinī.

— Tur visi ir beigti! — kapteinis teica. — Ei tu! — viņš uzsauca snaiperim. — Aizej un paskaties!

Snaiperis nolieca galvu. Viņš klusēja.

— Vai tu nedzirdi, ko tev saka? — kapteinis uzsauca.

— Jā, mans kaptein, — snaiperis, viņā neskatīdamies, atbildēja.

— Tad celies un ej! — Kapteinis vēl aizvien turēja rokā revolveri. — Dzirdi?

— Jā, mans kaptein.

— Kāpēc tad tu neej?

— Negribu, mans kaptein.

— Negribi? — Kapteinis pielika revolvera stobru viņam pie muguras. — Tu negribi?

— Man bail, mans kaptein, — zaldāts cienīgi atbildēja.

Leitnants Berendo ielūkojās kapteinim sejā, viņa dīvainajās acīs un domāja, ka tas snaiperi nošaus.

— Kaptein Mora! — viņš iesaucās.

— Ja, leitnant Berendo?

— Iespējams, ka zaldātam taisnība.

— Viņam ir taisnība, ja viņš saka, ka baidas? Un ka viņam negribas izpildīt pavēli?

— Ne. Viņam taisnība, ka tas ir triks.

— Visi viņi ir beigti! — kapteinis teica. — Vai tu nedzirdi, — es teicu, viņi visi ir beigti!

— Jūs domājat — mūsu biedri tur, lejā? — Berendo at-vaicāja. — Tur es jums piekritu.

— Pako, neesi taču muļķis! Vai tu doma, ka tikai tev vienam žēl Huliana? Es tev saku, šie sarkanie ir beigti! Paskaties!

Viņš izslējās, ar abām rokām ieķēries klints bluķa augšējā malā, uzmetās tur vispirms ar ceļgaliem, lad pieceļas stāvus visā augumā.

— Šaujiet! — viņš kliedza, uz granīta bluķa stāvēdams. — Šaujiet uz mani! Nošaujiet mani!

Bet kalnā aiz beigta zirga ķermeņa gulēja E1 Sordo un smīnēja.

«Ir nu gan cilvēki!» viņš domāja. Tad pasmējās, cenzdamies darīt to piesardzīgi, jo pie katras sakustēšanās iesāpējās roka.

— Sarkanie! — Lejā atkal atskanēja sauciens. — Sarkanie salašņas! Šaujiet taču! Nošaujiet mani!

Neskanīgi smiedamies, Sordo palūkojās spraugā gar zirga skaustu un ieraudzīja kapteini stāvam uz klints bluķa un vicinām rokas. Otrs virsnieks stāvēja pie klints bluķa. Snaiperis atradās vienā puse. Spraugā lūkodamies, Sordo priecīgi kratīja galvu.

«Šaujiet!» viņš klusi pie sevis atkārtoja. «Nošaujiet mani!» Tad viņa pleci smieklos atkal notrīsēja. Taču smiekli sasāpināja roku, un ik reizes, kad viņš iesmējās, likās, ka pārsprāgs galva. Bet smiekli kratīja viņu ka drudzis.

Kapteinis Mora nokāpa no klints bluķa.

— Vai nu tu rnan tici, Pako? — viņš jautāja leitnantam Beren do.

— Ne, — leitnants Berendo teica.

— Cojones! — kapteinis iesaucās. — Visi jūs esat tikai idioti un gļēvuli!

Snaiperis atkal bija aizlavījies aiz klints bluķa, un leitnants Berendo notupās viņam blakus.

Klints bluķa šajā puse stāvēdams, kapteinis sāka atkal saukt neķītrības uz kalna pusi. Neviena cita valoda nav tik piemērota neķītrībām kā spāņu valoda. Tajā ir vārdi, kas pārspēj visus rupjos vārdus angju valodā, un vel citi vardi un izteicieni, ko lieto vienīgi tādās zemēs, kur dieva zaimošana iet kopsolī ar reliģisko askētismu. Leitnants F3e-rendo bija īsts katolis. Tāpat snaiperis. Viņi bija Navaras kariisti, un abi, dusmās lādēdami un zaimodami, uzskatīja to par grēku, ko regulāri nožēloja.

Šobrīd, aiz klints bluķa slēpdamies, vērodami kapteini un klausīdamies, ko viņš tur klaigā, abi no viņa novērsās, tāpat no tā, ko viņš teica. Viņi nevēlējās, ka uz viņu sirdsapziņas gulstas šādas runas dienā, kad viņi var nomirt. «No šitādas izrunāšanās nav nekāda labuma,» snaiperis domāja. «Tā runāt par šķīsto jaunavu nozīmē piesaukt nelaimi. Tas jau izklausās sliktāk par sarkanajiem!»

«Hulians ir miris,» leitnants Berendo domāja. «Un guļ tur, nogāzē, un šitādā dienā. Un tas ar to neķītro muti vēl stāv tur un ar saviem zaimiem piesauc jo lielāku nelaimi.»

Tagad kapteinis pārstāja klaigāt un pievērsās leitnantam Berendo. Viņa acis lūkojās pavisam dīvaini.

— Pako! — viņš jūsmīgi teica. — Aiziesim turp abi!

— Es neiešu.

— Kas?! — Kapteinis atkal izrāva revolveri.

«Kā man riebj šie ieroču kratītāji!» Berendo domāja. «Tie nespēj izteikt nevienu paveii, ieroci neizraudami. Laikam arī atejā izvelk revolveri un pavēl, lai viss notiek ātrāk!»

— Ja jūs man pavēlēsit, es iešu. Bet protestēdams, — leitnants Berendo sacīja kapteinim.

— Tad es iešu viens, — kapteinis teica. — Te pārāk smird pēc gļēvulības!

Revolveri labajā rokā turēdams, viņš stingrā solī sāka iet augšup pa nogāzi. Berendo un snaiperis skatījās. Kapteinis necentās nekur aizslēpties un lūkojās tieši uz priekšu, uz klintīm, uz beigto zirgu un svaigi izrakņāto zemi kalna pakājē.

E1 Sordo gulēja aiz zirga pie klints un vēroja kapteini tuvojamies.

Tikai viens vienīgs, viņš domāja. Mēs dabūsim tikai vienu! Bet, pēc runas spriežot, tas ir caza mayor^51. Paskat, kā viņš nāk. Ir nu gan lops. Paskat, kā soļo uz priekšu. Tas ir domāts man. To es paņemšu sev līdzi ceļojumā. Tas, kas tur tagad nāk, dosies tai pašā ceļā, kur es. Nāc tik šurp, Biedri Ceļotāj! Nāc šurp lieliem soļiem! Nāc taisni šurp! Nāc un saņem to, kas tev pienākas! Nāc! Nāc vien! Nevilcinies! Nāc tik uz priekšu! Nāc tapai kā hdz šim! Neapstājies un neskaties uz citiem! Tā, tā. Pat uz leju neskaties! Skaties taisni uz priekšu! Palūk vien, viņam ir ūsas! Ko jūs par to teiksit? Viņš uzaudzējis ūsas, šis kapteinis Ceļotājs! Viņš ir kapteinis. Paskaties tik uz viņa uzšuvēm! Es jau teicu, ka viņš ir caza mayor. Viņam ir angļa seja. Paskat vien! Ar sarkanu ģīmi un gaišiem matiem, un zilām acīm! Bez cepures, un ūsas viņam ir dzeltenas. Bet acis zilas. Bāli zilas acis. Ar gaišzilam acīm, kurās kaut kas nav tā, kā vajadzētu būt. Ar gaišzilām acīm, kas lūkojas katra uz savu pusi. Nu jau būs tuvu diezgan. Tā gan. Biedri Ceļotāj! Saņem nu, Biedri Ceļotāj!

Viņš viegli pieskārās mēlītei un sajuta pret piecu trīs atsitienus: ar rokas ložmetēju no trijkāja šaujot, vienmēr ir spēcīgs atsitiens.

Kapteinis nokrita uz sejas kalna pakājē. Kreisā roka palika viņam apakšā. Labā, kas turēja revolveri, bija izstiepta uz priekšu garām galvai. Lejā nogāzē pārējie tagad sāka atkal apšaudīt kalnu.

Aiz klints bluķa notupies, domādams, ka nu viņam būs jāskrien pāri šim klajumam zem apšaudes uguns, leitnants Berendo izdzirdēja kalnā Sordo dobjo, piesmakušo balsi:

— Bandidos! — šī balss sauca. — Bandidns! Šaujiet! Nošaujiet mani!

El Sordo gulēja kalnā pie ložmetēja un smējās ta, ka sāpēja krūtis un likās — tūlīt pārsprāgs galva.

— Bandidos! — viņš atkal priecīgs sauca. — Nošaujiet mani, bandidos!

Tad viņš laimīgs pakratīja galvu un nodomāja: «Sājā ceļojumā mums bus daudz pavadoņu.»

Viņš gribēja notēmēt ar ložmetēju uz otru virsnieku, kad tas atstas klints bluķa patvērumu. Agri vai vēlu viņam tas būs jadara. Sordo zinaja, ka no turienes nevar komandēt, un domāja, ka ir labas izredzes viņu nokniebt.

Sai brīdī pārējie izdzirdēja lidmašīnu rūkoņu.

El Sordo to nedzirdēja. Viņš turēja ložmetēju, stobru klints bluķa malai pievērsis, un domāja: «Šaušu viņam, kad viņš skries, un man jābut uzmanīgam, citādi netrāpīšu. Varu šaut mugurā, kamēr viņš skries. Varu ložmetēju pagrozīt, viņam piemērodamies. Vai arī nogaidīt, kamēr viņš bus ieskrejies, un tad tēmēt.»

Tad El Sordo juta kādu pieskaramies sev pie pleca un pagriežas, un ieraudzīja Hoakina pelēko, bailēs pārvērsto seju, un, paskatījies tur, kur radīja zēns, ieraudzīja tuvojamies trīs lidmašīnas.

Sai brīdī leitnants Bercndo atstaja klints bluķa patvērumu un, galvu noliecis, metas lejā, ko kājas nes, pāri nogāzei, kur klinšu aizsegā bija novietots ložmetējs.

Lidmašīnas vērodams, Sordo neredzēja leitnantu aizskrienam.

— F’alīdzi man izvilkt šito te, — viņš teica Hoakinam, un zēns izvilka ložmetēju no spraugas brīvajā vietā starp zirgu un klinti.

Lidmašīnas neatlaidīgi tuvojās. Tās nāca cita aiz citas un ik mirkli kļuva lielākās un dūkoņa skaļāka.

— Gulstieties uz muguras, lai var uz tām šaut! — Sordo teica. — Kad tas nāks, šaujiet uz priekšu lidojumā!

Viņš neatraudamies vēroja lidmašīnas.

— Cabrones! Hijos de pūta!' — viņš ātri noteica.

— Ignasjo! — viņš sauca. — Atspied ložmetēju zēnam pret plecu! — Un Hoakinam piebilda: — Tu! Sēdi un nekusties! Noliecies zemāk! Nē! Vēl vairāk!

Tad viņš atlaidās guļus un tēmēja uz lidmašīnām, kas visu laiku tuvojās.

— Tu, Ignasjo, paturi man trijkāji! — Statīva kājas karājas pāri zēna mugurai, un, stāvam noraustoties, ložme- [52]

tēja stobrs kustējās, bet Hoakins tur neko nevarēja darīt: saliecies, galvu plecos ierāvis, viņš ieklausījās, kā dārdošā rēkoņa nāca arvien tuvāk.

Uz vedera gulēdams un skatīdamies debesis, un vērodams, kā lidmašīnas nāk arvien tuvāk, Ignasjo satvēra statīva kajas ar abām rokām, lai ložmetējs nekustētos.

— Turi galvu zemāk! — viņš teica Hoakinam. — Noliecies uz priekšu!

— Pasionārija saka: «Labāk mirt stā...» — Hoakins domās iesāka, rēkoņai tuvojoties. Bet tad spēji sāka skaitīt ko citu: — Svēta Marija, tu žēlsirdīgā, ar tevi lai ir tas kungs, tu svētītā starp sievietēm, un lai svētīts auglis tavā klēpī — Jēzus Kristus! Svēta Marija, dievmāte, lūdz par mums, grēciniekiem, tagad un mūsu nāves stundā. Āmen! Svēta Marija, dievmāte, — viņš iesāka un, kad rēkoņa kļuva neizturama, drudžainā izmisumā turpināja: — Ak, dievs, piedod man, ka esmu noliedzis tevi, kam pieder visa mana mīlestība!...

Tad turpat pie auss nogranda sprādziens, un ložmetēja sakarsušais stobrs apsvilināja plecus. Tūlit nodārdēja vēl otrs grāviens, no ložmetēja kārtas aizkrita ausis, Ignasjo visa spēkā spieda uz leju statīvu, stobrs dedzināja Hoakinam muguru. Tad viss saplūda kopā vienā dārdoņā, un viņš vairs neatcerējās grēku nožēlas lūgšanu.

Hoakins atcerējās vienigi vārdus: nāves stundā. Āmen. Mušu nāves stundā. Āmen. Mūsu stundā. Mūsu stundā. Āmen. Pārējie vēl šāva. Tagad un mūsu nāves stunda. Ārnen.

Tad cauri ložmetēja sprakšķiem atskanēja gaisa spiediena svilpiens un sarkanmelnajos dārdos zem kājām nolīgojās zeme, pēc tam it ka pacēlas un iesita viņam sejā, tad pāri sāka birt zemes un klinšu gabali, un Ignasjo gulēja viņam virsu, tāpat arī ložmetējs. Bet viņš nebija beigts, jo dzirdēja atkal svilpienu, un dārdos atkal nolīgojās zeme. Tad svilpiens atskanēja vēlreiz, zeme viņam apakšā pazuda un kalna viena puse pacēlās gaisā, bet pēc tam nogāzās viņiem pāri.

Lidmašīnas atgriezās trim lāgiem un bombardēja kalna virsotni, bet neviens no tiem, kas tur gulēja, to vairs nezināja. Tad lidmašīnas vēl apšaudīja kalna virsotni ar ložmetējiem un aizlidoja. Kad tās, no ložrnetejiem šaujot, lidoja kalnam pāri pēdējo reizi, pirmā izdarīja pagriezienu, sasvērdamās uz viena spārna, un abas pārējās to atkārtoja, izlīdzinājās ķīļveidīgi un nozuda debesis Segovijas virzienā.

Kalna virsotni nepārtrauktā apšaude turēdams, leitnants Berendo ar patruļu devās uz vienu no bumbu izrautajiem krāteriem, no kura bija ērtāk sviest granātas uz kalna virsotni. Viņš negribēja riskēt: varbūt kāds no viņiem vēl bija dzīvs un gaidīja tai jucekli tur augšā. Tāpēc viņš iesvieda tur četras granatas starp beigto zirgu ķermeņiem, sadauzīto un saspridzināto klinšu gabaliem, izārdītajā, pec dinamīta smirdošajā zemē un tikai tad izkāpa no bumbu izrautās bedres un aizgāja turp paskatīties.

Kalna virsotnē visi bija beigti, vienīgi zēns Hoakins gulēja nesamaņā zem Ignasjo līķa. Hoakinam pa degunu un ausīm plūda asinis. Viņš neko vairs nezināja un neko vairs nejuta kopš tā brīža, kad bumba, tuvumā nokritusi, aizsita elpu un iesvieda viņu pašā pērkona serdē; leitnants Berendo pārkrustījās un iešāva viņam pakausī — tik ātri un saudzīgi, cik jau nu saudzīgi ar tik strauju kustību iespējams, tā, kā Sordo bija nošāvis ievainoto zirgu.

Leitnants Berendo stāvēja kalnā un skatījās lejup nogāzē uz saviem kritušajiem, tad pievērsa skatienu klajumam, kur viņi bija auļojuši paka] Sordo, pirms viņš šeit patveras. Viņš atcerējās visu kaujas ainu, tad pavēlēja atvest kritušo kavalēristu zirgus un piesiet pie segliem liķus, lai nogādātu Lagranhā.

— Paņemiet arī šo, — viņš teica. — To, pie ložmetēja. Tam jābūt Sordo. Viņš ir pats vecākais, un ar ložmetēju šāva viņš. Bet nē. Nogrieziet viņam galvu un ietiniet pončo. — Tad leitnants mirkli padomāja. — Labāk jau paņemiet visas galvas. Arī no citiem, kas guļ tur, lejā, kur mēs viņiem uzbrukām pirmo reizi. Pievāciet šautenes un revolverus un ložmetēju uzsieniet zirgam mugurā.

Tad viņš nogāja lejā, kur gulēja pirmajā uzbrukumā nogalinātais leitnants. Brīdi viņš skatījās, taču līķim nepieskārās.

— Que cosa mās mala es la guerra, — viņš pats sevī noteica, un tas nozīmēja: «Kāda nejēdzība gan ir karš!»

Tad viņš atkal pārmeta krustu un, no kalna lejā kāpdams, reizes piecas noskaitīja «Mūsu tēvs» un piecas — «Svētā Marija» — sava mirušā biedra dvēseles glābšanai. Viņš negribēja šeit palikt un noskatīties, kā tiks izpildīta viņa pavēle.

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

Kad lidmašīnas bija projām, Roberts Džordens un Pri-mitivo atkal dzirdēja šaušanu, un tai līdzi ritmā sita viņu sirdis. Virs pašas tālākās kalnu virsotnes, ko spēj sniegt skatiens, cēlās dūmu mākonis, un lidmašīnas debesīs izskatījās kā trīs plankumiņi, kas ātri attālinājās.

«Varbūt šie sabumbojuši pie visiem velniem paši savu kavalēriju un Sordo ar biedriem nemaz nav skāruši?» Roberts Džordens domāja. «Šīs nolāpītās lidmašīnas reizēm pārbiedē tevi līdz nāvei, bet ai stāj dzīvu.»

— Cīņa vēl nav galā, — Primitīvo sacīja, smagajā apšaudē klausīdamies. Ik reizes, kad nokrita bumba, viņš sarāvās un tagad aplaizīja sausās lūpas.

— Zināms, — Roberts Džordens teica. — Šitie krāmi nekad nevienu nenosit.

Tad šaušana apklusa pavisam, un viņš vairs nevarēja sakļausit nevienu šāvienu. Leitnanta Berendo revolvera šāviens tik tālu neaizskanēja.

Kad šaušana apklusa, Roberts Džordens pirmajā mirklī nemaz neuztraucās. Bet, kad klusums ieilga, viņš sajuta krūtīs smeldzīgu tukšumu. Tad izdzirdēja nograndam granātas un sirdī atplauka neliela cerība. Bet pēc tam viss atkal noklusa, nebija vairs nekāds troksnis, un nu viņš saprata, ka viss beidzies.

No nometnes atnāca Marija un atnesa skārda spaini ar sautētu zaķa gaļu, kas peldēja biezā sēņu mērcē, maizes saini, ādas vīna maisu, četrus skārda šķīvjus, divas krūzītes un četras karotes. Viņa apstājās pie ložmetēja un salika šķīvjos ēdienu — Agustinam un Eladio, kas nomainīja Anselmo pie ložmetēja, iedeva viņiem maizi, atskrūvēja vīna pudeli un ielēja abās krūzītēs vīnu.

Roberts Džordens skatījās, kā meitene viegli uzkāpa augšā, viņa novērošanas posteni, maizes saini pār piecu, skārdā spaini vienā rokā un kā saulē laistījās viņas apcirptā galva. Viņš pakāpa pretī, saņēma spaini un palīdzēja meitenei tikt augšā uz pēdēja klints ciļņa.

— Ko tās lidmašīnas darīja? — viņa jautāja, baiļpilnām acīm Robertā Džordenā lūkodamās.

— Bombardēja Sordo.

Viņš noņēma spainim vāku un sāka likt šķīvī gaļu.

— Vai viņi vēl cīnās?

— Nē. Viss ir cauri.

— Ak! — viņa nopūtās un iekoda lūpā, klajumam pāri skatīdamās.

— Man ēst negribas, — teica Primitivo.

— Ed gan, — Roberts Džordens sacīja.

— Nevaru norīt ne kumosa.

— Iedzer šito, — Roberts Džordens piedāvāja viņam vīna pudeli. — Tad varēsi.

— Sordo nelaime man samaitājusi visu ēstgribu, — Primitivo atbildēja. — Ed tu. Man negribas.

Marija piegāja viņam klāt, apķērās ap kaklu un noskūpstīja.

— Ed gan, vecais, — viņa sacīja. — Katram jau jāgādā, lai turas spēki.

Primitivo novērsās. Viņš paņēma vīna pudeli un, galvu atgāzis, lēja tieši rīklē. Tad ielika no spaiņa šķīvī ēdienu un sāka ēst.

Roberts Džordens paskatījās uz Mariju un pakratīja galvu. Viņa apsēdās blakus un aplika viņam ap pleciem roku. Abi saprata, kā ir ap sirdi otram, un sēdēja tā, kamēr Roberts Džordens ēda gaļu, ar gardu muti notiesādams visas sēnes un piedzerdams klāt vīnu, un abi klusēja.

— Ja gribi, vari palikt tepat, iļitapa, — viņš pēc brīža sacīja, kad bija visu apēdis.

— Nē, — viņa teica. — Man jāiet pie Pilaras.

— Vari palikt arī tepat. Domāju, ka tagad nekas vairs nenotiks.

— Nē. Man jāiet pie Pilaras. Viņa dos man mācību.

— Ko viņa tev dos?

— Mācību. — Meitene pasmaidīja un noskūpstīja viņu.

— Vai tad tu neko neesi dzirdējis par ticības mācību? — Viņa piesarka. — Nu, un tas būs kaut kas tamlīdzīgs. — Viņa atkal nosarka. — Tikai citādi.

— Tad ej ar, saņem to mācību, — viņš teica, noglāstīdams meitenei galvu. Viņa tam atkal uzsmaidīja, tad sacīja Primitivo: — Vai tev no lejas neko nevajag?

— Nē, meit, — viņš teica. Abi redzēja, ka Primitivo vēl joprojām nebija īsti atguvies.

— Salud, vecīt! — viņa sacīja.

— Paklausies, — Primitivo ierunājās. — Man nav bail mirt, bet pamest viņus tā vienus... — Balss aizlūza.

— Citas iespējas nebija, — Roberts Džordens sacīja.

— Zinu. Bet tomēr!

— Nebija citas iespējas, — Roberts Džordens atkārtoja.

— Un tagad labāk par to nerunāsim.

— Jā, bel tā vieni paši, bez mūsu palīdzības...

— Labak par to nerunāt, — Roberts Džordens sacīja. — Un tu, guapa, ej klausies to savu mācību!

Viņš noskatījās, kā meitene kāpa lejup pa klintīm. Tad ilgi sēdēja un domāja, kalnu ainava lūkodamies.

Atkal ierunājās Primitivo, bet viņš neatbildēja. Saule bija karsti, bet viņš šo karstumu nejuta, sēdēja tik un skatījās kalna nogāzē un priežu plankumos, kas izraibināja stāvāko nogāzi. Pagaja kāda stunda, un nu saule jau bija pārvietojusies tālu kieisaja pusē, un te Roberts Džordens ieraudzīja viņus nākam pāri tālākās nogāzes virsotnei un pacēla pie acīm binokli.

Kad kalna garenajā, slīpajā, zaļajā nogāzē parādījās divi pirmie jātnieki, viņu zirgi izskatījās pavisam sīciņi. Tad parādījās vēl četri, tie jāja rindā pāri plašajai nogāzei, un beidzot viņš binokli ieraudzīja divas rindas viru un zirgu, kas binokļa stiklos iezīmējās asi un skaidri. Un, tā skatoties, viņš juta, ka no padusēm gar sāniem nolīst sviedri. Viens vīrs jāja kolonnas priekšgalā. Viņam sekoja vairāki jātnieki. Aiz tiem — nastu nesēji zirgi ar saiņiem, kas bija uzsieti uz segliem. Pēc tam vēl divi jātnieki. Tiem pakaļ jāja ievainotie, kam līdzās soļoja pavadoņi. Kolonnas beigās jāja vairāki jātnieki.

Roberts Džordens skatijas, kā viņi nojaja lejā pa nogāzi un pazuda mežā.

Tādā tālumā viņš nevarēja saskatīt, kas atradās pončo ietītajā, garenajā saini viena zirga mugurā, — šis sainis bija sasiets abos galos un vēl vairākās vietās pa vidu nelielos attālumos, tā ka starp virvēm izspiedās apaļi bumbuļi, kas, zirgam kustoties, kratījās kā pilna zirņu pāksts. Sainis bija piesiets virs segliem, bet tā gali — pie kāpšļiem. Sainim blakus virs segliem uzpūtīgi rēgojās ložmetējs, kas bija kalpojis Sordo.

Leitnants Berendo, patruļu uz priekšu izsūtījis, jāja kolonnas priekšgalā un nekādu uzputību nejuta. Viņš juta vienīgi iekšēju tukšumu, kas seko spraigai darbībai. Viņš domāja: «Nocirst galvas ir zvēriski. Bet atvest pierādījumu, ka ienaidnieks uzveikts, — nepieciešami. Man jau tā par visu notikušo būs nepatikšanas, un, kas zina, — viņiem varbūt patiks, ka esmu atvedis arī galvas. Starp viņiem ir tādi, kam tas patīk. Iespējams, ka šīs galvas nosūtīs uz Burgosu. Jā, tas ir zvēriski. Un lidmašīnu bija muchos. Daudz. Daudz. Bet mēs to visu varējām izdarīt paši un gandrīz bez jebkādiem zaudējumiem, bijis mums Stoksa mīnmetējs. Vajadzēja tikai divus mūļus granātu pārnešanai un vienu ar mīnmetēju pie nastu segliem. Kas tad mēs butu par armiju! Ar mīnmetēju un visiem šiem automātiskajiem ieročiem. Un vēl vienu mūli. Nē, divus, kas nestu munīciju. Bet lai nu tas paliek,» viņš domāja. «Tad jau tā vairs nav kavalērija. Izbeidz. Tu sapņo par veselu armiju. Nākošajā reizē tev jau vajadzēs kalnu lielgabalu.»

Tad viņš atcerējās Hulianu, kas krita kalnā un nu gulēja piesiets pāri zirga mugurai, un, iejājis tumšajā priežu mežā un pametis aiz muguras saules apspīdēto kalnu, priežu rāmajā krēslā sāka lūgt dievu par Hulianu.

— Vissvētā māte, žēlsirdības avots, — viņš iesāka. — Mūsu dzīvība, mūsu saldums un mūsu cerība. Tev sūtām mēs savas nopūtas, žēlabas un vaimanas no šīs bēdu ielejas ...

Viņš skaitīja tālāk, un zirgu pakavi viegli iegrima nobirušo skuju kārtā, starp koku stumbriem krita gaismas strēles, tāpat ka katedrālē starp kolonnām, un, lūgšanu skaitīdams, viņš skatījās uz priekšu, acīm meklēdams starp kokiem savus kareivjus, kas jāja pa priekšu.

Viņš izjāja no meža uz dzeltena ceļa, kas veda no La-granhas, zirgu nagi sacēla gaisā putekļus, un tie apņēma viņu kā mākonis. Putekļi ka ar pelēku pūderi pārklāja mirušos, kas bija piesieti ar sejām uz leju pie segliem, un ievainotos, kā arī tos, kas soļoja līdzās, — visus klāja bieza putekļu kārta.

Te, uz šī ceļa, Anselmo redzēja viņus paejam garām, pašu sacelto putekļu mākonī ietinušos.

Viņš saskaitīja kritušos un ievainotos un pazina Sordo ložmetēju. Tobrīd viņš nc-aptvera, kas atrodas pie kāpšļiem piesietajā, pončo ietītajā sainī, kurš kuļājās gar zirga sāniem, bet vēlāk, kad, tumsā mājup nākdams, uzkāpa kalnā, kur bija cīnijies Sordo, uzreiz saprata, ko slēpa pončo ietītais sainis. Tumsā viņš nevarēja saskatīt, kas vēl bija šeit cīnījušies kopā ar Sordo. Bet viņš saskaitīja kritušos, kas palikuši guļam, un pāri kalniem devās atpakaļceļā uz Pablo nometni.

Un, tā tumsā soļojot, viņš juta, ka sirdi stindzina bailes, ko radīja bumbu izrautās bedres un kalnā redzētais, un viņš vairs negribēja domāt par rītdienu. Viņš tikai soļoja, cik ātri spēdams, lai drīzāk aizvestu šo vēsti pārējiem. Un iedams Anselmo aizlūdza par Sordo un viņa biedru dvēselēm. 5ī bija pirmā reize kopš kustības sākuma, kad viņš lūdza dievu.

— Ak, svētā, visžēlīgā jaunava, — viņš lūdza.

Taču Anselmo nespeja atvairīt domas par rītdienu. Un

viņš domāja: «Darīšu tikai to, ko Inglēs teiks un kā viņš liks. Bet ļauj man būt cieši viņa tuvuma, ak, kungs, un dari tā, lai es saprastu, ko viņš liks man darīt, jo nez vai es spēšu valdīties, kad lidmašīnas sāks mest bumbas. Palīdzi man, ak, kungs, rīt izturēties ta, kā tas vīram pēdējā stunda pieklājas. Palīdzi man, ak, kungs, skaidri izprast, kas man rīt būs darāms. Palīdzi, ak, kungs, valdīt manus soļus, lai es neskrienu, kad būs klāt ļaunais bridis. Palīdzi man, ak, kungs, būt mierīgam, kā tas vīram cīņas dienā piedien. Un, ja nu es tev esmu lūdzis šo palīdzību, tad sniedz man to, jo tu zini, ka nebūtu tev to lūdzis, nebijis tas tik svarīgi, un es tev nekad neko vairs nelūgšu!»

Tumsā uz priekšu iedams, viņš jutās labāk, tāpēc ka bija lūdzis, un nu ticēja, ka rīt izturēsies ta, ka tas vīram piedien. Kāpdams lejup pa nogāzi, Anselmo atkal saka lūgt par Sordo un viņa vīriem un drīz vien nonāca pie augšējā posteņa, kur viņu apturēja Fernando.

— Tas esmu es! — viņš atsaucās. — Anselmo!

— Labs ir, — Fernando noteica.

— Vai tu par Sordo zini, vecais? — Anselmo vaicāja Fernando, kad abi stāvēja tumsa lielas klints pakājē.

— Kā tad, — Fernando sacīja. — Pablo man pateica.

— Vai viņš bija tur augšā?

— Kā tad, — Fernando flegmatiski atbildēja. — Viņš izstaigāja to kalnu tūlīt pēc kavalērijas aiziešanas.

— Viņš tev teica ...

— Viņš pateica mums visiem, — Fernando sacīja. — Kādi tie fašisti ir zvēri! Spānija no viņiem jāiztīra. — Fernando apklusa, tad sarūgtināts piebilda: — Viņiem taču galīgi trūkst jebkādas sajēgas par cilvēcisko cieņu.

Anselmo tumsā pasmīnēja. Vēl pirms stundas viņš nebūtu varējis pat iedomāties, ka atkal kādreiz smaidīs. «Ir nu gan jocīgs tas Fernando,» viņš nodomāja.

— Jā, — Anselmo sacīja. — Mums viņiem šis tas jaie-māca. Jāatņem visas lidmašīnas, visi automāti, tanki, artilērija un jāiemāca cilvēciskā cieņa.

— Katrā ziņā, — Fernando pamāja. — Priecājos, ka tu man piekrīti.

Anselmo atstaja viņu ar visu viņa cieņu un devās tālāk uz nometni.

DIVDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

Kad Anselmo ienaca ala, Roberts Džordens sēdēja pie dēļu galda iepretim Pablo. Viņiem priekšā stāvēja pilns vīna trauks un krūzītes. Roberts Džordens bija uzlicis uz galda savu piezīmju grāmatiņu un rokā turēja zīmuli. Pi-lara ar Mariju laikam atradās dziļāk alā, jo nebija redzamas. Anselmo nevarēja zināt, ka Pilara aizvedusi meiteni tālāk, lai tā nedzirdētu sarunu, un viņam šķita dīvaini, ka pie galda nav Pilaras.

Kad Anselmo atvilka segu un ienāca ala, Roberts Džordens pacēla galvu. Pablo skatījās galdā. Viņa acis bija pievērstas vīna traukam, bet viņš to neredzēja.

— Es nāku no augšas, — Anselmo teica Robertam Džor-denain.

— Pablo mums visu izstāstīja, — Roberts Džordens atbildēja.

— Kalnā ir seši beigti, un viņiem nogrieztas galvas, — Anselmo teica. — Biju tur tumsā.

Roberts Džordens pamāja. Pablo sēdēja, skatījās vīna traukā un nebilda ne vārda. Viņa sejā nebija nekādas izteiksmes, un mazas cūkas ačeles lūkojas vīna trauka tā, it ka viņš butu to ieraudzījis pirmo reizi mūža.

— Sēdi, — Roberts Džordens teica Anselmo.

Sirmgalvis apsēdās pie galda uz ķebļa, kas bija apsists

ar ādu, un Roberts Džordens pasniedzas zem galda un izvilka viskija pudeli — Sordo dāvanu. Ta vēl bija pusē. Roberts Džordens paņēma krūzīti, ieleja taja viskiju un pāri galdam pastūma Anselmo.

— Iedzer šito, vecīt, — viņš teica.

Pablo pacēla acis no vīna trauka un noskatījās, kā Anselmo dzēra, un, kad Anselmo kruziti bija izdzēris, Pablo skatiens atkal pievērsās vīna traukam.

Norijis viskija malku, Anselmo sajuta, ka deguna, acis un mutē dedzina, tad iekšas pārņēma mierīgs, omulīgs siltums. Viņš noslaucīja muti ar delnas virspusi.

Tad paskatījās uz Robertu Džordenu un palūdza:

— Vai nevar dabūt vēl vienu?

— Kāpēc ne? — Roberts Džordens ielēja no pudeles vēl un šoreiz nevis pastūma, bet iedeva krūzīti vecajam virām rokā.

Nu dzēriens vairs nededzināja, bet omulīgais siltums pastiprinājās. Tas viņu atdzīvināja, tapat kā fizioloģiskā šķidruma injekcija atdzīvina cilvēku, kas zaudējis daudz asiņu.

Sirmgalvis atkal paskatījās uz pudeli.

— Pārējais lai paliek rītam, — Roberts Džordens teica. — Kas notika uz ceļa, vecais?

— Bija daudz mašīnu, — Anselmo sacīja. — Es visu atzīmēju, kā tu man rādīji. Pašlaik tur'viens palika manā vietā novērot. Vēlāk aiziešu uzzināt.

— Vai prettanku lielgabalus redzēji? Tos ar gumijas riepām un garajiem stobriem?

— Jā. Pa ceļu garām pabrauca četras smagās platformas. Uz katras tāds lielgabals, stobri apsegti ar priežu zariem. Pie katra lielgabala sēdēja četri vīri.

— Četri lielgabali, tu saki?

— četri gan, — Anselmo teica. Savā papīriņā viņš neskatījās.

— Pastāsti, kas vēl brauca pa šoseju.

Kamēr Roberts Džordens atzīmēja, Anselmo pastāstīja visu, ko bija redzējis uz ce]a. Viņš stāstīja no paša sākuma un pēc kārtas ar tāda cilvēka apbrīnojamo atmiņu, kuri neprot ne lasīt, ne rakstīt, un, kamēr sirmgalvis stāstīja, Pablo divas reizes ķērās pie vīna trauka.

— Bija arī kavalērija, kas iejaja Lagranhā no tās puses, kur kalnos cīnījās E1 Sordo, — Anselmo turpināja.

Tad viņš pateica, cik redzējis ievainoto un cik pie segliem piesietu kritušo.

— Virs vieniem segliem bija piesiets sainis, bet es nesapratu, kas tajā iekšā, — viņš teica. — Tagad zinu, ka tās bija galvas. — Un nevilcinādamies stāstīja tālāk: — Tas bija jātnieku eskadrons. Viņiem bija atlicis tikai viens virsnieks. Bet ne tas, kas te atnaca šorīt agri, kad tu gulēji pie ložmetēja. Tas laikam bija jau kritis. Diviem beigtajiem redzēju virsnieku uzšuves. Tie gulēja pāri segliem ar seju uz leju, un rokas un kājas kuļājās. E1 Sordo maquina bija piesieta pie tiem pašiem segliem, kur sainis ar galvām. Stobrs noliekts uz leju. Tas ir viss, — viņš nobeidza.

— Ar to pietiek, — Roberts Džordens teica un iesmēla vīnu. — Kas vēl bez tevis ir bijis pāri frontei Republikas pusē?

— Andress un Eladio.

— Kurš no abiem labāks?

— Andress.

— Cik ilgi viņam būtu jaiet no šejienes lidz Navasera-dai?

— Ja palaimējas, tad bez nesamā un ejot piesardzīgi — kādas trīs stundas. Mēs abi tavu materiālu dē] nācām pa garāku, bet drošāku ceļu.

— Vai viņš noteikti varētu turp aizkļūt?

— No se, noteikti nevar būt nekas.

— Un tu 3rī ne?

— Ne.

«Tas nu tā,» Roberts Džordens nodomāja. «Būtu viņš teicis, ka pats var izdarīt to noteikti, tad es noteikti sūtītu viņu.»

— Un vai Andress to izdarītu tikpat labi kā tu?

— Ne sliktāk, varbūt pat labak. Viņš ir jaunāks.

— Bet viņam tas katrā ziņā tur jānogādā.

— Ja nekas nenotiks, tad viņš nogādās. Bet, ja notiks, tad var notikt arī ar jebkuru citu.

— Uzrakstīšu ziņojumu, lai viņš aiznes, — Roberts Džor-tlens teica. — Ieskaidrošu, kur atrast ģenerāli. Viņš būs divīzijas Estado Mayor'.

— Par tām divizijām un visu citu tādu viņš nesapratīs, — Anseimo teica. — Es pats ar tās allaž jaucu. Viņam jāpasaka ģenerāļa vārds un kur viņu var atrast.

— Nu tur jau viņš būs, tai Estado Mayor.

— Vai tad tas nav kādā noteiktā vietā?

— Saprotams, ka ir, — Roberts Džordens pacietīgi skaidroja. — Bet ģenerālis ik reizes izvēlas citu vietu. Un iekārto tur kaujas vajadzībām štāba mītni.

— Bet kur tad tas īsti ir? — Anseimo bija noguris, un nogurums to notrulināja. Un viņu mulsināja arī tādi vārdi kā «brigādes», «divīzijas», «armijas korpuss». Sākumā bija kolonnas, tad pulki, tad brigades. Un tagad vel brigādes un divīzijas. Viņš neko vairs nesaprata. Būtu jel runa par kādu noteiktu vietu!

— Nesteidzies, vecīt, — Roberts Džordens teica. Viņš zināja — ja nespēs visu ieskaidrot Anseimo, tad arī Andress neko nesapratīs. — Divīzijas Estado Mayor ir vieta, ko izvēlas pats ģenerālis un tad no tas komandē. Viņš komandē divīziju, kas sastav no divām brigādēm. Es nezinu, kur tas tagad ir, jo toreiz, kad šo vietu izvēlējas, tur nebiju. Ta varbūt būs kada ala vai zemnīca — kāda patvertne, lo noradīs telefona vadi. Andress lai prasa pec ģenerāļa un divīzijas Estado Mayor. Viņam jāuodod šis ziņojums pašam ģenerālim, viņa Estado Mayor priekšniekam vai arī kādam [53] citam, kura vārdu es uzrakstīšu. Viens no viņiem tur katrā ziņā būs, pat tad, ja pārējie būtu aizgājuši pārbaudīt, kā norit gatavošanās uzbrukumam. Vai tagad saprati?

— Jā.

— Tad pasauc Andresu, un es tūlīt uzrakstīšu ziņojumu un apzīmogošu ar šo zīmogu. — Viņš parādīja Anselmo mazo, apaļo gumijas spiedogu uz koka plāksnītes, kur bija iespiesti burti A.I.D., un apaļo, ar tinti noziesto zīmoga spilventiņu skārda kārbiņā, kas nebija lieiāka par piecdesmit centu monētu. Tos viņš vienmēr nēsāja sev klāt kabatā.

— šim zīmogam viņi ticēs. Tagad sameklē Andresu, un es viņam visu izskaidrošu. Būs jāpasteidzas, bet vispirms cs gribu redzēt, vai viņš visu saprot.

— Ja jau es sapratu, tad arī viņš sapratis. Bet tev viss jāizteic pilnīgi skaidri. Tās divīzijas un štābus es allaž jaucu. Līdz šim arvien esmu sūtīts uz kādu viegli atrodamu vietu, piemēra pēc, uz kādu māju. Navaseradā komandēšanas vieta bija vecā viesnīcā, Gvadaramā — kāda mājā dārza vidū.

— Šā ģenerāļa Estado Mayor būs pavisam tuvu frontei, — Roberts Džordens teica. — Kaut kur pazemē, lai pasargātos no lidmašīnām. Andress to viegli atradīs, ja zinās, ko paprasīt. Viņam tikai būs japarāda mana zīmīte. Bet nu ej atved viņu šurp, šī vēsts jāaiznes, cik ātri vien var.

Anselmo izgāja, zem durvju aizsega saliekdamies. Roberts Džordens sāka rakstīt savā piezīmju grāmatiņā.

— Paklausies, Ingles, — Pablo ierunājās, vēl aizvien vīna traukā blenzdams.

— Es rakstu, — Roberts Džordens, galvu nepaceldams, atbildēja.

— Klausies, Ingles, — Pablo uzrunāja tieši vīna trauku.

— Nav nekāda iemesla zaudēt dūšu. Ieņemsim posteņus un uzspridzināsim to tavu tiltu arī bez Sordo, vīru mums pietiek.

— Labi, — Roberts Džordens teica, rakstīšanu nepārtraukdams.

— Vīru mums pietiek, — Pablo sacīja. — Tu šodien rīkojies sapratīgi, un tas man varen patika, — Pablo teica vīna traukam. — Manuprāt, tev netrūkst picardia. Tu esi slīpētāks par mani. Es tev uzticos.

Koncentrēdamies ziņojumam, cenzdamies izklāstīt visu iespējami īsāk un tomēr maksimāli pārliecinoši, mēģinādams izteikties tā, lai Golcs saprastu, ka uzbrukums jaat-ceļ, un turklāt pārliecinātu viņu, ka nebūt necenšas izlūgt uzbrukuma atsaukšanu aiz bailēm no briesmām, kas saistījās ar šo viņa misiju, bet veļas tikai darīt viņam zināmus visus šos faktus, — Roberts Džordens gandrīz nemaz neklausījās, ko saka Pablo.

— Inglēs, — Pablo atkal iesaka.

— Es rakstu, — Roberts Džordens, galvu nepaceldams, atkārtoja.

«Vajadzētu varbūt sūtīt divus eksemplārus,» viņš domāja. «Bet, ja es tā darīšu, tad mums pietrūks cilvēku spridzināšanai, ja vispār būs jāspridzina. Ko tad es zinu par šā uzbrukuma mērķiem? Varbūt tas būs tikai manevrs? Varbūt viņi tikai grib atvilināt pretinieka karaspēku no citām pozīcijām? Vai arī atvilināt lidmašīnas no ziemeļiem? Iespējams, ka notiek tieši tā. Un nekādus panākumus vispār negaida? Ko es par to zinu? Te nu ir tas mans ziņojums Golcarn. Ātrāk tiltu nespridzināšu, iekams nebūs sācies uzbrukums. Pavēle ir skaidra, un, ja uzbrukumu atcels, es neko nespridzināšu. Bet man šeit jātur minimālais cilvēku skaits, kāds nepieciešams šādas pavēles izpildīšanai.»

— Ko tu teici? — viņš jautāja Pablo.

— Ka es uzticos, Ingles, — Pablo vēl joprojām runāja ar vīna trauku.

«Ak, kaut es arī varētu teikt to pašu!» Roberts Džordens nodomāja, un viņš turpināja rakstīt.

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

Un tā nu viss, kas tovakar darāms, bija padarīts. Visi rīkojumi nodoti. Ikviens skaidri zināja, kas viņam rīt būs jādara. Andress bija aizgājis jau pirms trim stundām. Vai nu tas notiks tūlīt, gaismai austot, vai nenotiks nemaz. «Manuprāt, notiks,» Roberts Džordens domāja, nākdams lejā no augšēja posteņa, kur bija uzkāpis aprunāties ar Prirnitivo.

Golcs izstrādā uzbrukumu, un viņam nav varas to atcelt. Uzbrukuma atcelšanas atļauja jāsaņem no Madrides. Bet nav nekādu izredžu, ka viņi tur spētu kādu iekustināt, un, pat ja tas arī izdotos, tie būtu pārāk miegaini, lai kaut ko sajēgtu. Man vajadzēja Golcarn jau agrāk padot ziņu, ka mūsu uzbrukumu gatavojas atsist, bet kā lai par to rakstu, kamēr nekas noteikts vēl nav bijis? Viņi taču sāks kustēties tikai pievakarē, tumsā. Negribēs, lai pārvietošanos uz ceļa pamana lidmašīnas. Bet kā būs ar viņu lidmašīnām? Ar tam fašistu lidmašīnām, kas lidoja šeit pāri?

Mūsējie varbūt ar to ir rēķinājušies. Bet varbūt fašisti tikai simulē, ka gatavojas uzbrukt Gvadalaharai? Ja var ticēt baumām, tad Sorijā un pie Siguensas tiek koncentrēts itāliešu karaspēks, — neskaitot tas daļas, kas piedalās operācijā ziemeļos. Bet viņiem jau nevar but ne tik daudz kareivju, ne materiālu, lai vienā rāvienā dotos divos lielos uzbrukumos. Tas nav iespējams; tas var but tikai blefs.

Bet mums ir zināms, cik daudz itāliešu zaidāiu izcelti krastā Kadisā pēdējos divos mēnešos. Vienmēr paliek iespēja, ka viņi atkal mēģinās Gvadalaharā nevis tik bezjēdzīgi ka pirmo reizi, bet izvērtīs uzbrukumu no trim galvenajiem punktiem, aptverot lielu teritoriju gar dzelzceļu plato rietumu daļa. Gan izdomās, ka to vislabāk izdarīt. Hanss viņam paradija. Sākumā viņi pieļāva daudz kļūdu. Visa viņu stratēģija bija aplama. Argandas uzbrukumā, cenzdamies atgriezt Madrides-Valensijas dzelzceļa līniju, viņi nebija sūtījuši nevienu no tām karaspēka daļam, kas bija Gvadaiaharas frontē. Kāpēc tad nesāka abas operācijas vienlaicīgi? Kāpēc? Kāpēc? Kad mes reiz zināsim — kāpēc?!

Bet mēs tomēr abos gadījumos apturējām viņus ar vienu un to pašu karaspēku. Mums nekad nebūtu izdevies viņus apturēt, ja tie būtu sākuši abas operācijas reizē. Neraizējies, viņš pats sevi mierināja. Atceries, kādi brīnumi notika vēl agrāk. Vai nu tu šo tiltu ritrītā uzspridzināsi, vai ne. Tikai neapmāni pats sevi, domādams, ka nevajadzēs spridzināt. Spridzināt vajadzēs — ja ne šodien, tad kādreiz vēlāk. Ja ne šo tiltu, tad kādu citu. Ne jau tu esi tas, kas izlemj, ko darīt. Tu tikai izpildi pavēles. Tad izpildi tās un necenties domāt par to, kas aiz tām slēpjas.

Šoreiz pavēlē ir ļoti skaidra. Pārāk skaidra. Bet tev nevajag raizēties un nevajag arī baidīties. Tikko tu sev atļausies tādu greznību kā pavisam dabiskas bailes, — šīs bailes pielips tiem, kam jāstradā ar tevi kopā.

Bet tas ar tam nocirstajām galvām jau nu ir par daudz, viņš domāja tālāk. Un arī tas, ka vecais viens pats uzskrēja šiem kalnā virsū. Kā tev būtu paticis viņus tā atrast? Uz tevi taču tas atstāja lielu iespaidu, vai ne? Jā, atstāja gan, Džorden. Šodien tu tiki stipri iespaidots un ne jau tikai vienu reizi vien! Bet tu turējies braši. Līdz šim tu esi turējies godam.

Ka Montanas universitātes spāņu valodas lektors tu izturējies tīri labi, viņš sevi zoboja. Tu strādā itin labi. Neiedomājies tikai, ka esi nez kas. Savā darbā tu nekur tālu vis neesi ticis. Atceries tikai Dirānu, kam nebija nekādas militārās pieredzes un kas pirms kustības bija komponists un smalkāko aprindu puisis, bet tagad ir sasodīti labs ģenerālis, brigādes komandieris. Dirānam tas viss bija tik vienkārši un viegli kā šaha brīnumbērnam. Tu jau kopš zēna gadiem esi lasījis un studējis karamāksiu, uz to tevi pamudināja vectēvs ar saviem nostāstiem par Amerikas Pilsoņu karu. Tikai vectēvs to vienmēr sauca par dumpinieku karu. Bet salīdzinājumā ar Dirānu tu esi tas pats, kas labs, saprātīgs šahists salīdzinājumā ar šaha brīnumbērnu. Vecais Dirāns! Būtu labi atkal satikt Dirānu. Kad šis darbs būs padarīts, varēs ar viņu satikties «Geilorda». Jā. Kad šis darbs būs padarīts. Skat, cik braši tu turies!

Satikšu viņu «Geilordā», kad šis darbs būs galā. Neapmāni nu pats sevi! Tu taču visu dari pilnīgi pareizi. Ar skaidru galvu. Sevi neapmānīdams. Dirānu tu nekad vairs neredzēsi, uri tam nav nekādas nozīmes. Un arī tā nevajag domāt. Neatļaujies sev nevienu no šīm greznībām!

Un neatļaujies arī nekādu varonīgu rezignāciju! Mums šajos kalnos nav vajadzīgi pilsoņi ar varonīgām rezignā-cijām. Tavs vectēvs mūsu Pilsoņu karā cīnījās četrus gadus, un tu tikko beidz savu pirmo gadu šajā karā. Tev vēl laika diezgan, un šim darbam tu esi īpaši piemērots. Un nu tev ir arī Marija. Jā, tev taču ir viss! Nav ko uztraukties. Kāda nozīme mazai gerilju nodaļas sadursmei ar jātnieku eskadronu? Galīgi nekāda! Un kas par to, ka viņi nocirta galvas! Vai tam kāda nozīme? Nebūt ne!

Kad vectēvs pēc kara kalpoja K.irnija fortā, indiāņi vienmēr skalpēja gūstekņus. Atceries skapi sava tēva kabinetā, kur plauktos bija salikti bultu uzgaļi un pie sienas sakārtas kara cepures ar noļukušām ērgļu spalvām, indiāņu bikses un kamzoļus, kas oda pēc nokvēpušas briežādas, atceries, kā aptaustīji ar krellītēm apšūtos mokasīnus. Atceries milzīgo bifeļu šaujamo stopu, kas arī stāvēja skapi, tāpat abi bultu maki un kara bultas, un kā tev bija ap sirdi, kad tu saņēmi rokā veselu sauju šo bultu!

Atceries ko tādu. Atceries kaut ko konkrētu un praktisku. Atceries sava vectēva zobenu ieliektā makstī, spožu un labi ieeļļotu, un kā vectēvs tev rādīja, cik nodilis tam asmens no tā, ka daudzas reizes bijis pie trinēja. Atceries vectēva smitu-vesonu. Tas bija 32 kalibra virsnieku parauga revolveris, un tam nebija sprūda drošinātāja. To varēja uzvilkt pavisam viegii, un tas vienmēr bija labi ieeļļots un stobrs iztīrīts, kaut gan pa virsu nobružāts, tā ka stobra brūnais metāls adas makstī bija noberzēts pavisam gluds. Revolveri vienmēr turēja makstī, kur bija iespiesti burti S. V., tas glabājās skapja atvilktnē kopā ar tīrīšanas piederumiem un divsimt patronām. Papes patronu kārbiņas bija ietītas papīrā un kārtīgi pārsietas ar ievaskotu aukliņu.

Revolveri drīkstēja izņemt no atvilktnes un paturēt rokā. «Mēģini pierast,» vectēvs mēdza teikt. Bet niekoties ar to nedrīkstēja, jo tas bija «īsts ierocis».

Vienreiz tu pavaicāji vectēvam, vai viņš ar šo pistoli ir kādu nošāvis, un vectēvs atbildēja: «Jā!»

Tad tu vaicāji: «Kad, vecotēv?» — un viņš sacīja: «Dumpinieku kara un pēc tam.»

Tu sacīji: «Pastāsti, vecotēv!»

Un viņš atbildēja: «Man netīk par to runāt, Robert.»

Pēc tam kad tavs tēvs ar šo revolveri nošāvās un tu biji atbraucis no skolas uz bērēm, tiesnesis pēc izmeklēšanas tev to atdeva un teica: «Man šķiet, Bob, ka tu šo ieroci vēlēsies saglabāt. īstenībā man tas būtu jāpatur tepat, bet es zinu, ka tavs tētis šo revolveri augstu vērtēja, jo viņa tētis to savukārt bija saglabājis visu kara laiku, un tas viņam bija klāt, kad viņš pirmo reizi atjāja pie mums jātnieku nodaļas priekšgalā, un turklāt šis ierocis vēl aizvien ir ellīgi labs. Es to šodien izmēģināju. Diez kas jau nav, bet trāpīt ar to var.»

Viņš ielika revolveri atpakaļ atvilktnē vecajā vietā, bet otrā dienā atkal izņēma un kopā ar Čebu aizjāja kalnos līdz Redlodžai, kur tagad izbūvēts ceļš pāri kalnu pārejai un Lāča Ilkņa plato, līdz pašai Kuksitijai, un tur, augšā, kur pūš viegls vējiņš un kalnos visu vasaru nenokūst sniegs, viņi apstājās pie ezera, kas esot it kā astoņsimt pēdu dziļš un kam ūdens ir tumšzaļā krāsā, uti te Čebs pieturēja abus zirgus, un viņš uzrāpās uz klints un noliecās tai pāri; ezera nekustīgajā ūdeni viņš ieraudzīja savu atspulgu ar šo revolveri roka un, saņēmis to aiz spala, iesvieda ezera; viņš redzēja, ka revolveris nokūleņoja leja un jau pēc mirkļa dzidrajā ūdeni izskatījās tik maziņš kā pulksteņa breloks, bet tad nozuda, un viņš to vairs neredzēja. Pēc tam nokāpa no klints un, seglos iesēdies, ta iespieda vecajai Besai sānos piešus, ka tā sāka lēkšot līdzīgi vecam šūpuļzirgam. Viņš trieca to gar krastu, kamēr tā izkļuva no ezera līča, un, tikko zirgs atkal nomierinājās, viņi pa taku devas atpakaļ.

«Es saprotu, kāpēc tu ar to veco ieroci tā izdarījies,» Čebs teica.

«Nu tad nerunāsim par to,» viņš atbildēja.

Un viņi par to nekad vairs nerunāja, un tā šis vectēva ierocis aizgāja bojā, — palicis vienīgi zobens. Zobens, makstī iebāzts, vēl tagad glabājās Misulā kopā ar citām inantam.

Nez ko vectēvs teiktu par šādu situāciju? Vectēvs bija ellīgi labs zaldāts, visi tā teica. Vēl mēdza teikt, — ja Kes-teram būtu bijis līdzi vectēvs, viņš nekad nebūtu jāvis Kes-teram krist negodā. Kā gan Kesters nebija manījis ne dūmus, ne putekļus virs ierakumiem gar Litlbighornu? Vai tad torīt bija bieza migla? Nē, nekādas miglas nebija.

Kaut jel te manā vietā būtu vectēvs! Nu, varbūt rītvakar mēs atkal tiksimies. Ja tāda bezjēdzība kā nākamā dzīve vispār iespējama, bet esmu pārliecināts, ka tādas nav, — tad man gan patiktos ar viņu aprunāties. Gribētos no viņa daudz ko uzzināt. Tagad man ir tiesība viņam prasīt, jo nu man pašam jādara tas pats, ko darīja viņš. Domāju, ka tagad viņam pret maniem jautājumiem nekādu iebildumu nebūs. Agrāk man nebija tiesību jautāt. Es saprotu, kāpēc viņš man neko nestāstīja — viņš mani nepazina. Bet nu mēs laikam varētu saprasties tīri labi. Man tā gribētos ar viņu tagad aprunāties un paprasīt padomu. Pie joda, un, ja es arī nedabūtu padomu, tad labprāt parunātos ar viņu tikai tāpat vien. Cik žēl, ka tādus cilvēkus ka mūs šķir tik liela laika atstarpe.

Tad, joprojām par to pašu domājot, viņš saprata: ja arī būtu iespējams kādreiz aizkapa dzīvē sastapties, tad viņi abi ar vecotēvu justos neveikli tēva klātbūtnē. Tā rīkoties ir tiesības katram. Bet nekas labs tas nav. Es to saprotu, bet neatzīstu. īstā vārdā to sauc par Lache. Bet vai tu to tiešam saproti? Zināms, ka saprotu, bet... Ja, — bet! Jā-būt gan briesmīgi aizņemtam pašam ar sevi, lai izdarītu ko tamlīdzīgu.

Pie velna, ka man gribētos, lai šeit pašlaik būtu vectēvs! Kaut vai uz vienu stundiņu! Varbūt to mazumiņu, kas manī ir, viņš iedevis man caur to, otro, kurš revolveri izmantoja tik sliktam nolūkam? Varbūt tā starp mums ir vienīga saikne? Bet pie velna! Pie velna, žēl tikai, ka mums tik liela gadu starpība, es būtu varējis no viņa iemācīties to, ko man nav iemācījis tas otrs. Bet ja nu bailes, ko vajadzēja izciest un pārvarēt vectēvam un ko viņš arī pārvarēja pa šiem četriem gadiem un karā ar indiāņiem, kaut gan tur droši vien nekā sevišķi briesmīga nebija, — ja nu šīs bailes mantoja tas otrs un pārvērtā viņu par cobarde, kā tas, piemēram, notiek ar otras paaudzes matadoriem? Ja nu tas ir tā? Un laba suga varbūt parādījās, izfiltrējoties caur to otro?

Nekad neaizmirsīšu, cik nejēdzīgi pēkšņi jutos, pirmo reizi uzzinājis, ka viņš ir cobarde. Nu, pasaki to savā valodā! Gļēvulis. Kad to izsaka, kļūst vieglāk, un, par suņa bērnu runājot, nav nekādās vajadzības mokiet svešvārdus! Bet viņš jau nebija suņa bērns. Viņš bija vienkārši gļēvulis, un ta ir pati lielākā nelaime, kas cilvēku var piemeklēt. Jo, ja viņš nebūtu bijis gļēvulis, tad nebūtu padevies šai sievietei un nebūto ļāvis viņai sevi salauzt. Nez kāds es būtu iznācis, ja viņš butu apprecējis citādu sievieti? To nu tu nekad neuzzināsi. Viņš pasmīnēja. Varbūt viņas despotisms papildināja to, kā pietrūka tam otram? Un arī tev. Nu, neuztraucies! Nav ko muldēt par labu sugu un tamlīdzīgam būšanām, kamēr nebūsi pārlaidis rītdienu. Un nevajag pirms laika celt degunu gaisā. Un vispār nevajag celt degunu gaisā. Rīt jau nu redzēsim, kāda ir tā tava labā suga.

Un tad viņš atkal domaja par vectēvu.

«Džordžs Kesters nebija nekāds gudrais kavalērijas komandieris, Robert,» vectevs bija teicis. «Viņš pat nebija gudrs cilvēks.»

Viņš atcerējās, ka viņam bija nepatīkami dzirdēt tādus vārdus par šo vīru, kurš attēlots vecajā Anheusera-Buša litogrāfijā, kas karājās pie sienas Redlodžijas lielaja istaba, —- Kesters tur bija redzams, tērpies briežādas kamzolī, gaišiem, plīvojošiem matiem, ar revolveri rokā stāvam kalna galā, no visam pusēm siū ielenkts.

«Viņš mūžīgi iekūlās nepatikšanas un atkal no tām izķepurojās,» vectevs turpināja. «Bet, kad iekūlās nepatikšanās pie Litlbighornas, tad vairs ārā netika. Fils šeri-dans toties bija gudrs vīrs, un Džebs Stjuarts tāpat. Bet Džons Mosbijs bija pats lieliskākais kavalērijas komandieris, kāds jebkad pasaulē dzīvojis.»

Ceļasomā starp viņa mantām, kas glabājās AAisulā, vēl bija ģenerāļa Fila Šeridana vēstule vecajam Zirgu Kāvējam Kilpatrikam, un tur bija teikts, ka viņa vectēvs esot bijis labāks neregulārās kavalērijas komandieris nekā Džons Mosbijs.

Vajadzēja izstāstīt Golcam par vectēvu, viņš domāja. Kaut gan Golcs droši vien pat viņa vārdu nebūs dzirdējis. Un nez vai viņš ko zināja pat par Džonu Mosbiju. Angļi šos vārdus atcerējās labi, jo Anglija mūsu Pilsoņu karu studēja daudz sīkāk nekā jebkur citur Eiropā. Karkovs teica, ka pēc šī kara man, ja es vēlētos, vajadzētu iestāties Ļeņina institūtā Maskavā. Viņš teica, ka es, ja vēlētos, varētu mācāties Sarkanās Armijas kara akadēmijā. Nez ko par to teiktu vectēvs? Vectēvs, kas nekad nesēdās pie viena gaida ar demokrātu.

Nu, bet es jau nemaz nevēlos kjūt karavīrs, viņš domāja. To zinu skaidri. Tātad tas atkrīt. Vēlos tikai, lai mēs šai karā uzvarētu. Domāju, ka īsts karavīrs var strādāt labi tikai savu darbu un nevienu cilu. Nē, tas nu nebūs pareizi. Un Napoleons, un Velingtons? Bet esi gan tu šovakar stulbs, viņš pats sev uzsauca.

Parasti viņam labākais biedrs bija paša domas, un tā bija arī šovakar, kamēr viņš domāja par vectēvu. Bet domas par tēvu izsita viņu no šīs noskaņas. Viņš tēvu saprata un visu viņam piedeva, un viņam bija tēva pat žēl, tomēr viņš par tēvu kaunējās.

Labāk jau nedomā vispār neko, viņš sevī noteica. Drīz tu būsi kopā ar Mariju un tev nevajadzēs domāt. Tagad, kad viss izlemts, pats labākais ir nedomāt neko. Kad sāc koncentrēties pie kādas vienas domas, tad atrauties grūti, un domas griežas kā spara rats tukšgaita. Labāk jau vispār nedomāt.

Bet pieņemsim, lūk, ko. Pieņemsim, ka lidmašīnas nometīs savu kravu tieši virsū šiem prettanku lielgabaliem un sadragās tos lupatu lēveros un ka tanki šoreiz uzrāpsies vajadzīgajās augstienēs un vecais Golcs aiztrieks uz priekšu visus šos dzērājus, clochards, slaistus, fanātiķus un varoņus, no kuriem sastāv Četrpadsmitā brigāde ar viņu pašu priekšgalā, bet es zinu, cik lieliski ir Dirāna puiši Golca otrajā brigādē un — rītvakar mēs jau būsim Segovijā.

Jā. Pieņemsim. Es došos uz Lagranhu. Bet tev būs jāuzspridzina šis tilts, pēkšņi viņš apzinājās to ar skaudru skaidrību. Nekāda atsaukuma nebūs. Jo tavi pieņēmumi mats matā atbilst tām cerībām, ko grib piepildīt šīs operācijas organizatori. Jā, tilts tev būs jāspridzina. To viņš skaidri zināja. Un neatkarīgi no tā, kas notiks ar Andresu.

Tumsā pa taku lejup nākdams, ļaudamies labsajūtai, ka viss padarīts un turpmākajās četrās stundas viņam nekas nebūs jādara, viņš juta, kā viņu uzmundrināja atmiņas, un nu par tilta spridzināšanu domāja pavisam mierīgi.

šaubas, pārspīlētā šaubu sajūta kā namatēvam, kas sajaucis datumus un nezina, vai viesi šodien ieradīsies vai neieradīsies, — šī sajūta, kas mocīja viņu kopš brīža, kad bija nosūtījis Aridresu ar ziņojumu pie Golca, — šī sajūta tagad izgaisa. Nu viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka svētki atcelti netiks. Ir daudz labāk, ja tu to droši zini, viņš domāja. Vienmēr daudz labāk ir tad, ja par kaut ko vari būt pilnīgi pārliecināts.

TRISDESMIT PIRMÀ NODAĻA

Nu viņi bija atkal kopā guļammaisā, un bija vēla stunda pēdējā naktī. Marija gulēja, viņam cieši piekļāvusies, un viņš juta viņas slaidās, gludās kājas pie savējām; un viņas krūtis līdzinājās diviem uzkalniņiem līdzenumā pie avota, bet aiz uzkalniņiem sākās ieleja — kakls, kam bija piebļautas viņa lūpas. Viņš gulēja nekustīgi, neko nedomādams, un viņa glāstīja tam galvu.

— Roberto, — Marija tikko dzirdami izdvesa un noskūpstīja viņu. — Man tik žēl. Negribēju sagādāt tev vilšanos, bet man tā sāp un ir pavisam nelabi. Šoreiz laikam nekas labs nebūs.

— Sāpes un nelabums jau ir vienmēr, — viņš teica. — Nē, Trusīt. Tas nekas. Mēs nedarīsim neko tādu, kas sagādā sāpes.

— Ne jau tā. Man žēl, ka mums nebūs tik labi, kā es vēlējos.

— Tam nav nozīmes. Tas pāries. Kad tā abi lidzās guļam, arī tad taču esam kopā.

— Jā, bet man ļoti žēl. Tas laikam no tā ļaunuma, ko man toreiz nodarīja. Nevis no tā, kas bija mums abiem.

— Nerunāsim par to.

— Es jau arī negribētu. Man tikai sāp sirds, ka tieši šonakt nekas neiznāk, tāpēc es gribēju sevi atvainot.

— Paklausies, Trusīt, — viņš teica. — Tas pariet, tāpēc nav par to ko gudrot. — Bet klusībā viņš nodomāja: «Žēl gari, ka tā gadījās tieši šai pēdējā nakti.»

Bet tad viņš nokaunējās un sacīja:

— Nāc man vēl tuvāk, Trusīt. Kad jutu tevi tā cieši sev klāt, man ir tikpat labi kā tad, kaci piederam viens otram.

— Bet man kauns, jo biju iedomājusies, ka šonakt varbūt būs atkal tāpat kā todien kalnos, kad nācām mājās no El Sordo.

— Que va. Katrai dienai tas nav lemts. Man šķiet, ka ir tikpat labi kā toreiz. — Viņš meloja, negribēdams domāt par vilšanos. — Mēs mierīgi pagulēsim, tad aizmigsim. Parunāsimies. Mēs taču tik reti viens ar otru runājam.

— Tad varbūt runāsim par to, kas būs rit, un par tavu darbu? Man tā gribētos zināt par to ko vairāk.

— Nē, — viņš teica, ērti atlaizdamies visā garumā un tagad gulēdams pavisam nekustīgi, vaigu pie viņas pleca piespiedis, kreiso roku viņai zem galvas palicis. — Pats prātīgākais bus — nerunāt ne par rītdienu, ne arī par to, kas notika šodien. Par zaudējumiem mēs nerunāsim, un tas, kas darāms rītdien, tiks izdarīts. Tu taču nebaidies?

— Que va, — viņa teica. — Es vienmēr baidos. Bet tagad es ta baidos par tevi, ka par sevi nemaz nedomāju.

— Tā nevajag, Trusīt. Es esmu darījis visādus darbus. Un vel daudz sliktākus par šo, — viņš meloja.

Tad pēkšņi, it kā padodamies un atļaudamies sev greznību ieslīgt nercalitātē, viņš teica:

— Parunāsim par Madridi uri par to, ko mēs tur darīsim.

— Labi. Ai, Roberlo, man tik žēl, ka šonakt tevi ta pievīlu! Vai nav kas cits, ko es tava labā varētu izdarīt?

Viņš paglāstīja viņai galvu, noskūpstīja viņu un, cieši viņai pieglaudies un ērti izstiepies, klausījās nakts klusuma.

— Tu vari parunāt ar mani par Madridi, — viņš teica un domāja: «Tas nu paliks man un rit noderēs. Rit man bus vajadzīgs viss, kas vien ir. Rit man būs vajadzīga katra priežu skuja.»

Tad viņš atkal padevās vilinājumam un atļāvās ieslīgt nereaiitātē, izbaudīdams tādu pašu labsajūtu, kādu dāvā tuvība naktī, kad nekas nav jāsaprot, kad var ļauties vienīgi šai tuvībai.

— Mana mīļā, — viņš teica un noskūpstīja Mariju. — Paklausies. Vakar es domāju par Madridi un iztēlojos, kā ieradīšos tur un atstāšu tevi viesnīcā, kamēr pats aiziešu paciemoties uz krievu viesnīcu. Bet tas bija aplam. Nekur es tevi neatstāšu.

— Kāpēc ne?

— Tāpēc, ka gribu, lai tu esi pie manis. Neatstāšu tevi ne mirkli. Abi kopā aiziesim uz Seguridadu pēc dokumentiem. Un tad nopirksim tev kleitas.

— Man jau daudz nevajag, un to es varu nopirkt pati.

— Nē, tev vajadzēs gan daudz, un mēs iesim kopā un pirksim vislabāko, un tu izskatīsies ļoti skaista.

— Man labāk patiktos, ja mēs paliktu viesnīcas istabā un aizsūtītu kādu drēbēm pakaļ. Kur tā viesnīca ir?

— Del Kaljao laukumā. Lielāko daļu laika pavadīsim viesnīcas istabā. Tur ir plata gulta ar tīriem palagiem un karsts, tekošs ūdens, divi sienas skapji, es savas mantas likšu vienā, bet tu — otra. Un augsti, plati logi, ko var atvērt līdz galam vaļa, un ara, ielās, būs pavasaris. Zinu arī, kur var labi paēst, tās ir nelegālās vietas, bet ēdiens tur labs, un zinu veikaliņus, kur vēl vienmēr ir vins un viskijs. Bet mēs paņemsim līdzi istabā ko ēdamu, ja gadījumā sagribētos est, un arī viskiju, ko man iedzert, bet tev es nopirkšu mansanilju.

— Man gribētos nogaršot viskiju.

— Bet to būs grūti dabūt, un mansanilja tev garšos.

— Nu labi, tad man to viskiju nevajag, Roberto, — viņa teica. — Ai, kā es tevi mīlu! Tevi un tavu viskiju, ko es nevarēšu dabūt. Esi nu gan tu sivēns!

— Nē, pagaršot jau tu dabūsi. Bet sievietei tas ir kaitīgs.

— Ka tad, līdz šim man ir bijis tikai tas, kas sievietei nav kaitīgs, — Marija teica. — Un vai gulēt es iešu ar to pašu kāzu kreklu mugurā?

— Nē. Nopirkšu tev vairākus naktskreklus un arī pidžamas, ja tev tās patiks labāk.

— Es pirkšu sev septiņus kāzu kreklus. Katrai nedeļas dienai savu. Un arī tev nopirkšu tīru kāzu kreklu. Vai tu to savu kreklu kādreiz mazga ar?

— Dažreiz mazgāju gan.

— Es visu turēšu tīru un ieliešu tev viskiju, un pieliešu tam klāt ūdeni, kā tu darīji pie Sordo. Nopirkšu tev olives un sālītu mencu, un riekstus uzkodām, un tai istabā mēs paliksim veselu mēnesi, āra nemaz neiesim. Ja tik es spēšu būt tada, kā man gribētos, — viņa pēkšņi noskuma.

— Tas nekas, — Roberts Džordens sacīja. — Nudien, tas nav nekas. Iespējams, ka tev ir kāds ievainojums, no kura palikusi brūce, un tagad sāp. Var jau būt. Bet tas vienmēr pariet. Un Madride ir labi ārsti, — ja tiešām būtu kas nopietns.

— Bet līdz šim viss bija labi, — viņa žēli iebilda.

— Tas tikai nozīmē, ka drīz viss atkal būs labi.

— Nu, tad runāsim vēl par Madridi. — Viņa apņēma ar savām kajam viņa kājas un paberzēja vaigu viņam pie pleca. — Bet vai es tur nebūšu parak neglīta ar tik īsi apcirptiem matiem, vai tev par mani nebūs jākaunas?

— Nē. Tu taču esi skaista. Tev daiļa seja un skaists augums, slaids un viegls, un āda tik gluda, tumša zelta krāsā, un ikviens gribēs man tevi atņemt.

— Que va, mani tev atņemt! Neviens cits vīrietis man

nekad nepieskarsies līdz pašai nāvei! Mani tev atņemt! Que va!

— Bet daudzi mēģinās. Gan redzēsi.

— Tad tie dabūs pārliecināties, kā es tevi mīlu, un uzreiz sapratis, ka mani aiztikt ir tikpat bīstami kā bāzt rokas verdošā svinā. Bet tu? Kad ieraudzīsi skaistas sievietes, izglītotas, sev piemērotas? Vai tad tu par mani nekaunēsies?

— Nekad. Es tevi apprecēšu.

— Ja vēlies. Bet, tā kā mums vairs nav baznīcas, tad man šķiet, ka tas nav tik svarīgi.

— Tomēr gribētos, lai mēs esam precējušies.

— Ja tu tā vēlies. Bet zini ko? Ja mēs kādreiz būsim kādā citā zemē, kur vēl ir baznīcas, vai tad mēs tur varētu salaulāties?

— Mana dzimtenē baznīca vel ir, — viņš teica. — Tur mēs varam salaulāties, ja tev tas šķiet tik svarīgi. Es vel nekad neesmu bijis precējies. Tas ir pavisam vienkārši.

— Cik labi, ka tu vel nekad neesi bijis precējies, — viņa sacīja. — Un es priecājos, ka tu zini visu, ko man stāstīji, jo tas nozīmē, ka esi pazinis daudzas sievietes, un Pi-lara teica, ka tikai tādi vīrieši esot isti vīri. Bet nu tu ar tām citām sievietēm vairs nedraudzēsies? Tad es būtu pagalam.

— Es nekad neesmu draudzējies ar daudzām sievietēm, — viņš teica, un tā tas arī bija. — Pirms tevis nemaz nevarēju iedomāties, ka spēšu nopietni iemīlēties.

Marija noglāstīja viņam vaigu, tad apskava.

— Tu laikam esi pazinis daudzas.

— Bet mīlējis neesmu.

— Paklausies. Pilara man kaut ko teica. . .

— Pasaki.

— Nē. Labāk ne. Parunāsim atkal par Madridi.

— Bet ko tu gribēji teikt?

— Tagad vairs neko.

— Varbūt labāk tomēr pateikt, ja tas ir svarīgi?

— Vai tu domā, ka tas ir svarīgi?

— Jā.

— Bet kā tu zini, ja nezini, kas tas ir?

— Es saprotu tāpat.

— Tad es tev to neslēpšu. Pilara man sacīja, ka rīt mēs visi būšot pagalam un ka tu to zinot tikpat labi kā viņa, bet tev tas neesot nekas. To viņa neteica nosodīdama, bet apbrīnodama.

— Viņa ta teica? — viņš jautaja. «Ak, tā dulla kuce!» Bet skaļi viņš sacīja: — Tas tiešām izklausās pēc tām viņas čigānu draņķibām. Vecu tirgus bābu un kafijtantiņu muldēšana! Ak tu draņķe! — Viņš juta, ka piesvīst paduses un sviedri nolīst gar sāniem, un domāja: «Nu tu laikam nobijies, ko?» bet skaļi sacīja: — Ir nu gan īsta māņticīga pļāpa! Runāsim atkal par Madridi.

— Tad tu neko tādu nezini?

— Protams, ne. Nerunā par tadam muļķībām, — viņš attrauca un piebilda vel kādu spēcīgāku vardu.

Tomēr šoreiz, par Madridi runājot, viņš vairs nespēja ilūzija iejusties tā kā pirmīt. Tagad viņš vienkārši meloja savai meitenei un pats sev, lai pārlaistu šo nakti pirms kaujas, un skaidri to zināja. Viņam gan bija patīkami, bet viss ilūzijas prieks zudis. Un tomēr viņš sāka atkal no gala.

— Esmu domājis arī par taviem matiem, — viņš teica. — Un par to, ko ar tiem varētu iesākt. Redzi, tagad tie ir izauguši tādi kā zvēra kažoks un ir patīkami tiem pieskarties, man tie ļoti patīk, tie ir tik skaisti, un, kad tos noglāstu tie noplok un paceļas kā labības lauks vējā.

— Noglāsti tos vēlreiz.

Viņš to darija un atstaja savu roku viņai uz galvas, tad, sajuzdams balsi aizsmokam, runaja viņai pie paša kakla:

— Madridē mēs abraiziesim pie friziera un matus ap deniņiem un pakausī kārtīgi apgriezīsim, tāpat ka man, tad tie pilsēta izskatīsies labak, kamēr ataugs pavisam.

— Es būšu līdzīga tev, — Marija sacīja un piespieda viņu sev ciešāk klāt. — Un nekad vairs nevēlēšos sev citādus matus.

— Nē. Mati jau visu laiku augs, un tos tikai no sākuma vajadzēs turēt kārtībā, kamēr izaugs gari. Cik ilgā laikā tas var notikt?

— Pavisam gari?

— Nē. Es gribēju teikt — līdz pleciem. Man patiktu, ka mati tev būtu līdz pleciem.

— Tā kā Gretai Garbo?

— Jā, — viņš aizsmacis teica.

Tagad ar lielu steigu atgriezās ilūzija, un viņš centās tajā pilnīgi iejusties. Nu viņš bija atkal ilūzijas varā un turpināja:

— Tie sniegsies tev līdz pleciem un galos savīsies tāpat kā jūras vilnis, un tiem būs nobriedušu kviešu krāsa, bet seja tumša zelta tonī, un acis tajā vienvienīgajā nokrāsā, kādas tās var būt saskaņā ar taviem matiem un ādu, — zeltainas, ar tumšām dzirkstīm, un es atliekšu tev galvu, skatīšos acīs un piekjaušu tevi sev cieši klāt...

— Kur tas būs?

— Vienalga. Visur, kur mēs brauksim. Pēc cik ilga laika tev mati ataugs?

— Nezinu, agrāk tos nekad neesmu griezusi. Bet man šķiet, ka pēc pusgada būs atkal pāri ausīm un pēc gada tādi, kā tu vēlies. Bet vai tu zini, kas notiks pirms tam?

— Nē. Nu, kas?

— Mēs gulēsim lielā, tīrā gultā tai tavā slavenajā istabā mūsu slavenajā viesnīcā un sēdēsim tai slavenajā gultā un skatīsimies armoirc' spogulī, un tur tai spogulī būsim mēs abi, un tad es pagriēzīšos pret tevi un aplikšu rokas tev ap kaklu, lūk, šitā te, un skūpstīšu tevi — tā!

Tad viņi tumsā gulēja, klusi viens otram piekļāvušies, kvēlu sāpju varā, cieši kopa, un, viņu apskāvis, Roberts Džordens spēcīgi apskāva arī visu to, par ko zināja, ka tas nekad nevar notikt, un, par to domādams, viņš teica:

— Trusīt, vienmēr jau mēs šai viesnīcā nedzīvosim.

— Kāpēc ne?

— Mēs varētu noīrēt Madridē dzīvokli tai ielā, kur atrodas Buenretiro parks. Es tur pazīstu kādu amerikānieti, kas pirms kustības izīrēja mēbelētas istabas, un man liekas, ka izdosies noīrēt tādu dzīvokli par agrāko cenu. Tur ir dzīvokli ar logiem parka pusē, un no tiem var redzēt visu parku; dzelzs režģu žogs, grantēti celiņi un zaļš maurs ar taciņām, ēnaini koki, daudzas strūklakas, un kastaņas patlaban būs pilnos ziedos. Madridē varēsim pastaigāties pa parku un ezera vizināties ar laivu, ja tur atkal būs ūdens.

— Kāpēc tur nebija ūdens?

— Novembrī to nolaida, jo tas bija redzams no lidmašīnām, kad tās nāca bombardēt. Bet man liekas, ka tagad tur ūdens atkal būs, es gan skaidri nezinu. Taču pat tad, ja nebūs, mēs varēsim staigāt pa visu parku, no paša ezera krasta, un vienā vietā tur ir tāpat kā mežā, aug koki no visām pasaules malām, un tiem klāt pielikti nosaukumi, uz zīmītēm uzrakstīts, kas tie par kokiem un no kurienes atvesti.

— Es gribētu aiziet arī uz kino, — Marija teica. — Bet tie koki liekas ļoti interesanti, un es kopā ar tevi iemācīšos viņu nosaukumus, ja tikai varēšu iegaumēt. [54]

— Tur nav tā kā muzejā, — Roberts Džordens stāstīja. — Šie koki aug brīvā dabā, un tai parkā ir arī kalni, bet viena daļa atgadina īstus džungļus. Un aiz parka ir grāmatu tirdziņš, gar ietvi stāv simtiem kiosku ar lietotām grāmatām, un tagad, kopš sākusies kustība, tur ir daudz grāmatu, jo tās izvazātas no sabombardētajām mājām un no fašistu dzīvokļiem un pārdotas šajā tirdziņā. Es caurām dienām varētu noslaistīties ap grāmatu plauktiem, tāpat kā toreiz, pirms kustības, ja vien man Madridē būtu kaut cik laika.

— Kamēr tu iesi uz grāmatu tirdziņu, es pa māju saimniekošu, — Marija teica. — Vai mums pietiks naudas kalponei?

— Noteikti. Es sadabūšu Petru, kas strādā viesnīcā, — ja viņa tev patiks. Viņa labi gatavo un ir tīrīga. Esmu tur ēdis kopā ar žurnālistiem, kam viņa gatavoja. Viņiem istabās ir elektriskās plītiņas.

— Varam viņu ņemt, ja tu gribi. Bet es jau pati arī varu kādu sameklēt. Vai darbs tevi pārāk neatraus no majas? Ja tu strādāsi savu tagadējo darbu, tad jau mani tev līdzi nelaidīs.

— Varbūt dabūšu darbu Madridē. Šito darbu esmu strādājis diezgan ilgi, esmu cīnījies jau kopš paša kustības sākuma. Varbūt tagad rnarii pārcels uz Madridi. Nekad neesmu to lūdzis. Vienmēr esmu bijis vai nu frontē, vai arī tādos darbos, kāds ir šis. Zini, pirms iepazīšanās ar tevi nekad neko neesmu lūdzis. Un neesmu neko vēlējies. Neesmu arī domājis ne par ko citu kā vien par kustību un uzvaru. Manas vēlēšanās bija gauži pieticīgas. Esmu daudz strādājis, tagad mīlu tevi un, — viņš stāstīja, pavisam skaidri apzinādamies to, kas nekad nebūs, — mīlu tevi tāpat kā visu to, par ko mēs cīnāmies. Mīlu tevi tāpat kā brīvību un kā visu cilvēku tiesību uz darbu un uz to, lai viņiem nav jācieš bads. Mīlu tevi tāpat kā Madridi, ko aizstāvējām, un tāpat, kā mīlu visus savus kritušos biedrus. Bet kritušo ir daudz. Daudz. Daudz. Tu nemaz nevari iedomāties, cik daudz. Un es mīlu tevi tāpat kā visu citu, ko mīlu šai pasaulē, — pat vēl vairāk. Es mīlu tevi ļoti stipri. Trusīt. Vairāk, nekā spēju izteikt. Bet tagad runāju tāpēc, lai pateiktu tev kaut mazumiņu. Man nekad nav bijusi sieva, un nu mana sieva esi tu, un es esmu laimīgs.

— Gribu tev būt tik laba sieva, cik vien būs iespējams, — Marija sacīja. — Es gan neko neprotu, tomēr pamēģināšu.

Ja dzīvosim Madridē — labi. Ja mums būs jādzīvo kādā citā vietā — arī labi. Ja nedzīvosim nekur, bet es varēšu būt ar tevi kopā — vēl labāk. Ja aizbrauksim uz tavu dzimteni, es iemācīšos runāt Itigies tāpat kā tie Inglēs, kas tur dzīvo. Izpētīšu visas viņu parašas un darīšu visu tāpat kā viņi.

— Tu būsi traki jocīga.

— Droši vien. Kļūdīšos, bet tu mani pamācīsi, un otrreiz es vairs to pašu kļūdu nepieļaušu, nu, vai arī vēl tikai vienu rcizīti. Un, ja tev tur tai tavā dzimtenē sagribēsies paēst mūsu ēdienus, tad es tev ios pati gatavošu. Iestāšos tādā skolā, kur māca visu, kas labai sievai jāzina, — ja tāda skola būs, — un tur iemācīšos.

— Tur ir gan tādas skolas, bet šāda skološanās tev nemaz nebūs vajadzīga.

— Pilara stāstīja, ka, pēc viņas domām, tavā dzimtenē tādas skolas esot. Viņa lasījusi avīzēs. Un vēl viņa teica, ka man esot jāmācās runāt Ingles un jārunājot labi, lai tev nekad par mani nebūtu jākaunas.

— Kad viņa tev to visu sastāstīja?

— Šodien, vācot kopā mantas. Viņa par to vien runāja, kas man būšot jādara, lai no manis iznāktu laba sieva.

«Arī viņa laikam būs braukusi uz Madridi,» Roberts Džordens nodomāja un tad vaicaja:

— Ko vēl viņa stāstīja?

— Ka man esot jākopj savs ķermenis un jāietur slaidā līnija, — it kā cs būtu matadors! Tas esot ļoti svarīgi.

— Tā ir gan, — Roberts Džordens teica. — Bet tev par to nevajadzēs raizēties vēl gadiem ilgi.

— Nē. Viņa sacīja, ka inusu rases sievietēm jāuzmano-ties vienmēr, tas varot uznākt pēkšņi. Viņa kādreiz esot bijusi tikpat slaida kā es, bet toreiz sievietes vēl neesot vingrojušas. Viņa man pastāstīja, kādi vingrojumi jāizdara un ka es nedrīkstot pārāk daudz ēst. Un ko nedrīkstot ēst. Bet to es aizmirsu, būs viņai atkal jāpaprasa.

— Kartupeļus, — viņš teica.

— Jā, — viņa turpināja. — Kartupeļus un neko ceptu. Un, kad pastāstīju viņai par tām savām sāpēm, viņa teica, ka man tev tas neesot jāsaka un sāpes jāpaciešot. Tomēr es pateicu, jo negribu tev neko melot, un baidos, vai tu nedomāsi, ka mums abiem nekad vairs nevarēs būt šā kopējā prieka un ka tas, kas bijis tur, kalnos, patiesībā nemaz nav bijis.

— Ļoti labi, ka tu man pateici.

— Tiešām? Man lik žēl, un es darīšu visu tavā labā, ko vien tu vēlēsies. Pilara man šo to iemācīja, ko vīra labā var darīt.

— Nekas jau nav jadara. Tas, kas mums ir, tas mums ir abiem kopā, un to mēs paturēsim un sargāsim. Es mīlu tevi, tāpat gulēdams tev blakus un pieskardamies tev, un zinādams, ka tu patiešām esi šeit, un, kad tu atkal jutīsies labi, mums būs viss.

— Bet vai tev nav kāda vajadzība, ko es varētu izpildīt? Viņa man arī to paskaidroja.

— Nē. Mūsu vajadzības būs mums abiem kopā. Bez tevis man nekādu vajadzību nav.

— Tad ir vēl labak. Bet neaizmirsti, ka vienmēr esmu gatava darīt to, ko gribēsi. Tikai tev pašam man jāpasaka, jo es neko nezinu un daudz ko no la, ko viņa man teica, nemaz neizpratu. Man bija kauns vaicāt, bet viņa ir tik gudra, visu zina.

— Trusīt, — viņš teica. — Tu esi īsts brīnums.

— Que va! Bet pamēģini vien iemācīties visu to, kas sievai jazina, un vel tādā dienā, kad atstājam nometni un gatavojamies kaujai, kamēr otra kauja jau notiek augšā kalnos, — tas arī ir neparasti, un, ja man gadīsies kļūdas, tev man tas jāpasaka, jo es tevi mīlu. Ir iespējams, ka visu pareizi neatceros, jo daudz kas no tā, ko viņa man stāstīja, bija traki sarežģīti.

— Ko vel viņa tev stāstīja?

— Pues, tik daudz, ka visu nemaz nevaru atcerēties. Lai tev izstāstot, kas man nodarīts, ja es kādreiz atkal par to sākot domāt, jo tu esot labs cilvēks un visu saprotot. Bet labāk būtu par to nerunāt, vienīgi tad, ja tas pārņemtu mani kā melns mākonis, kā tas bija agrāk, un, ja es tev izstāstīšot, tad man būšot vieglāk.

— Vai tagad tas tevi nomāc?

— Nē. Kopš tā brīža, kad esam kopā, man šķiet, ka tas nekad nav bijis. Es tikai vienmēr skumstu par vecākiem. Bet tā jau būs pastāvīgi. Man tomēr gribētos tev visu izstāstīt, tev tas jāzina sava paša lepnuma dēļ, —- ja man tiešām jākļūst tavai sievai. Es nevienam neļāvos. Ik reizes cīnījos, un ik reizes vajadzēja divu vai pat vairāku, lai nodarītu man ļaunu. Viens uzsēdās man uz galvas un turēja m3ni. To es stāstu, lai neciestu tavs lepnums.

— Mans lepnums esi tu. Es neko negribu zināt.

— Nē, es runāju par to lepnumu, kāds vīram jājūt par sievu. Un vēl kas. Mans tēvs bija tā ciemata mērs un goda virs. Māte — cienījama sieviete un īsta katoliete, un viņi kopā ar tēvu nošāva arī māti tēva politisko uzskatu dēļ, jo viņš bija republikānis. Viņus nošāva man acu priekša pie lopkautuves mūra, un tēvs sauca: «Viva la Repūblica!»'

Matē, kas bija nostādītā pie ta paša mūra, sauca: «Viva mans virs, kas bija šā ciemata mērs!» — un es cerēju, ka arī mani nošaus, un saucu: «Viva la Repūblica y vivan mis padres!»[55] [56] — bet mani nešāva, tikai nodarīja ļaunu.

Klausies. Es tev izstāstīšu, jo tas attiecas uz mums abiem. Pēc šaušanas pie maiadero viņi aizveda mūs — tos tuviniekus, kas bija noskatījušies šaušanā, bet paši nošauti netika, — projām no maiadero, augšā kalnā, uz ciemata laukumu. Gandrīz visi raudāja, bet daži no redzeta bija ta apstulbuši, ka viņiem izsīka asaras. Es pati arī nespēju raudāt. Nemanīju neko, kas apkārt notika, jo acu priekšā rēgojās vienīgi tas, kā šāva tēvu un māti, un ausīs skanēja mātes vārdi: «Lai dzīvo mans vīrs, šā ciemata mērs!» — un tas skanēja vēl ilgi ka kliedziens, kas negribēja rimties, skanēja un skanēja. Jo mana māte nemaz nebija republikāne, un viņa neteica Viva la Repūblica, tikai Viva manam tēvam, kas tur gulēja, uz mutes nokritis, viņai pie kājām.

Bet to, ko viņa sacīja, to viņa sacīja loti skaļi, gandrīz izkliedza, un tad viņi šāva un viņa pakrita, un es gribēju skriet viņai klāt, bet mēs visi bijām sasieti. Šāva guardia civiles, un viņi vēl stāvēja turpat un gaidīja, taisīdamies šaut vel pārējos, bet tad falanģisti aizdzina mūs uz laukumu, bet guardia civiles, uz šautenēm atspiedušies, palika turpat un skatījās uz nošautajiem, kas gulēja pie mūra. Mes, meitenes un sievietes, bijām sasietas garā rinda — roka pie rokas, un ta mūs dzina pa ielām augšā līdz laukumam, un tur lika apstāties pie frizētavas, kas atradās pretī pilsētas domei.

Tad divi falangisti paskatījās uz mums un viens teica: «Tā tur ir mēra meita,» — un otrs sacīja: «Sāksim ar to!»

Viņi pārgrieza virvi, ar ko bija sasietas manas rokas, un viens teica pārējiem: «Sasien tās citas!» — tad sagrāba mani aiz rokam, ievilka frizētavā, ar varu iesēdināja friziera krēslā un turēja, lai nevaru piecelties.

Es ieraudzīju sevi spogulī, tāpat tos, kas mani turēja, un vēl trīs citus aizmugurē, bet neviens no viņiem nebija man pazīstams. Spogulī redzēju pati sevi un viņus, bet viņi redzēja tikai mani. Un bija kā zobārsta krēslā, kad apkārt daudz zobārstu un visi ārprātīgi. Pati sevi es tikko pazinu, tā bēdas bija pārvērtušas manu seju, bet es tomēr skatījos savā attēlā un sapratu, ka tā esmu es. Bet manas bēdas bija tik lielas, ka man nemaz nebija bail, es nejutu neko citu kā vien bēdas.

Toreiz mani mati bija sapīti divās bizēs, un tā, spogulī skatoties, es redzēju, ka viens falangists pacēla vienu bizi un parāva tā, ka es pat savās bēdās sajutu sāpes, un tad viņš to nogrieza ar bārdas nazi līdz pašai ādai. Un es ieraudzīju sevi spogulī ar vienu bizi, bet otras vietā rēgojās tukšums. Tad viņš nogrieza arī otru bizi, bet neraustīja, un bārdas nazis mazliet iegrieza man ādā pie auss, un es redzēju, ka tek asinis. Palūko, te — vari sataustīt rētu?

— Jā. Bet vai nebūtu labāk, ja par to nerunātu?

— Tas nekas. Es par pašu sliktāko nerunāšu. Un tā viņš nogrieza ar bārdās nazi abas bizes līdz ādai, un visi citi smējās, bet es to iegriezumu pie auss pat nejutu, un tad viņš nostājās man priekšā, kamēr divi citi mani turēja, un teica: «Tā mēs cērpjam sarkanās mūķenes! Tas tev par mācību, kā savienoties ar proletāriešu brāļiem! Sarkanā Kristus brūte!»

Un viņš sita man vēl un vēl pa seju ar bizēm, ar manām bizēm, un tad iegrūda abas man mutē un savilka stingri ap kaklu, bet pakausī sasēja mezglā, lai mute paliek vajā, un abi pārējie turēja mani un smējās.

Un, to redzēdami, visi smējās, un, spogulī skatīdamās, kā viņi smējās, es sāku raudāt, jo līdz tam, no šaušanas apstulbusi, es nevarēju paraudāt.

Tad viens no tiem, kas bija iegrūdis man mutē bizes, sāka man dzīt nost matus — vispirms no pieres, tad pāri visai galvai un cieši aiz ausīm, un citi turēja mani tā, lai es visu varu spogulī redzēt, un es nespēju tam ticēt, kamēr ieraudzīju, ka tas tiešām ir tiesa, un raudāju un raudāju, bet nespēju novērsties no šīm šausmām — pati no savas sejas ar atvērto muti un bizēm mutē, kamēr galva zem matu dzirklēm kļuva arvien kailāka.

Un, kad tas ar matu dzirklēm rokā bija savu darbu nostrādājis, viņš paņēma no friziera plaukta joda pudelīti (pašu frizieri viņi arī bija nošāvuši, jo tas piederēja pie sindikāta, tas gulēja veikalā uz sliekšņa, un, iekšā vedot, viņi mani pārcēla tam pāri ar celšanu) un ar joda pudeles stikla aizbāzni piedūra man pie auss tur, kur bija iegriezts, un cauri savām bēdām un šausmām man iesmeldza šīs sīkās joda sāpes.

Tad viņš nostājās man iepretī un uzrakstīja ar jodu man uz pieres M.B.S. , burtus lēni un rūpīgi kā mākslinieks izzīmēdams, un to visu es spogulī redzēju, bet nu vairs neraudāju, jo sirds man krūtīs bija sastingusi, atceroties tēvu un māti, un es sapratu, ka tas, kas ar mani tagad notiek, nav nekas.

Beidzis rakstīt, falangists atkāpās un aplūkoja savu darbu, nolika joda pudelīti, paņēma dzirkles un uzsauca: «Nākošo!» — un, cieši zem abām rokām turēdami, viņi izveda mani no frizētavas, un es uz sliekšņa paklupu par friziera līķi, kas tur vēl visu laiku gulēja, atmuguriski nokritis, augšup pavērstu pelēku seju, un gandrīz saskrējos ar Konsepsjonu Garsiju, savu labāko draudzeni, ko divi falan-gisti pašlaik veda iekšā, un sākumā viņa mani nepazina, bet tad uzreiz pazina un iekliedzās, un es dzirdēju viņu kliedzam visu laiku, kamēr mani veda pāri laukumam un iekšā pa domes nama durvīm, augšā pa kāpnēm, mana tēva kabinetā, kur nogrūda uz kušetes. Un tur tas Jaunums notika.

— Manu Trusīt, — Roberts Džordens teica, cik maigi vien spēdams, viņu cieši sev klāt pieglaudis. Viņu smacēja tāds naids, kādu vien cilvēks spējīgs just. — Nerunā vairs par to. Nestāsti man vairak neko, jo es šo naidu vairs nevaru izturēt!

Viņa gulēja tam rokās kā salā sastingusi un tad teica:

— Nē, es nekad vairs par to nerunāšu. Bet tie ir ļaundari, un, ja varētu, es kopā ar tevi vēlētos kādu no viņiem nošaut. Ja man jābūt tavai sievai, tad es tev stāstīju to vienīgi tavam lepnumam. Lai tu visu saprastu.

— Labi, ka tu man izstāstīji. Jo rīt, ja laimēsies, mēs daudzus apšausim.

— Bet vai tur būs falangisti? To izdarīja viņi.

— Tie jau necīnās, — viņš drūmi atbildēja. — Tie nogalina aizmugurē. Kaujā mes ar tiem nesastopamics.

— Bet vai tad falangistus nevar kaut kā nošaut? Es tā vēlētos kādu no viņiem nošaut!

— Es viņus esmu šāvis. Un šausim vēl. Spridzinot ešelonus, esmu tos šāvis krietni daudz.

' Mauku Bērnu Savienība (sp.: U.H.P.) — fašistu rupji izkropļots jaunatnes organizācijas «lautas Bērnu Savienība» nosaukums.

— Man tā gribētos būt pie vilciena kopā ar tevi! Kopš tās dienas, kad bijām pie vilciena, kur Pilara mani pievāca, es biju tada kā negudra. Vai viņa tev stāstīja, kāda es biju?

— Jā. Nerunā par to.

— Galva man bija kā svina pilna, un es varēju tikai raudāt. Bet man jāpasaka tev vēl kaut kas. Tas man jāpasaka. Tad tu varbūt negribēsi mani precēt. Bet, ja tu, Roberto, negribēsi mani precēt, vai tad mēs nevaram palikt kopā tāpat?

— Es precēšu tevi.

— Nē. To es biju pavisam aizmirsusi. Tu droši vien negribēsi. Un iespējams, ka es nekad nevarēšu tev dāvāt ne dēlu, ne meitu, jo Pilara sacīja, ja būtu to spējusi, tad tas būtu noticis no tā, ko man nodarīja. Tas man tev bija jāpasaka. Ai, kā es varēju to piemirst!

— Tas nemaz nav svarīgi, Trusīt, — viņš teica. — Vispirms tā varbūt nemaz nebūs. To var pateikt tikai ārsts. Un tad — šādā pasaulē, kāda tā ir pašreiz, es nevēlos laist tie dēlu, ne meitu. Un visa mana mīlestība pieder tev.

— Man gan gribētos dāvāt tev dēlu vai meitu, — viņa sacīja. — Un kā tad lai pasauli izveido labāku, ja nebūs bērnu no mums, kas cīnāmies pret fašismu?

— Es mīlu tevi, vai dzirdi? — viņš teica. — Un nu mums jāguļ, Trusīt. AAan jāce(as pirms ausmas, bet šai mēnesī diena kalnos aust agri.

— Tad tas nekas, ko es tev nupat teicu? Mēs tomēr varam precēties?

— Mēs jau tagad esam precējušies. Esam apprecējušies šonakt. Nu tu esi mana sieva. Bet tagad guli, manu Trusīt, jo laika vairs nav daudz.

— Un mēs patiešām precēsimies? Tie nebūs tikai vārdi?

— Patiešām gan.

— Tad es tūlīt aizmigšu un, ja pamodīšos, tad gulēšu tāpat un domāšu.

— Es arī.

— Ar labu nakti, mans vīrs.

— Ar labu nakti, — viņš teica. — Ar labu nakti, sieviņ.

Viņš dzirdēja, ka meitene tagad elpo rāmi un vienmērīgi, un saprata, ka viņa aizmigusi, bet pats viņš palika nomodā, pilnīgi nekustīgs, baidīdamies ar nejaušu kustību viņu pamodināt. Viņš domāja par visu to, ko viņa tam nebija stāstījusi, viņu slāpēja naids, un viņš bija apmierināts, ka rīt būs jānogalina. Bet man nevajag te jaukt klāt neko personisku, viņš domāja.

Un kā lai to aizmirstu? Zinu, arī mēs esam darījuši briesmu darbus. Taču tas bija tāpēc, ka bijām neizglītoti un citādi nepratām. Bet viņi dara to apzināti un tīši. To dara cilvēki, kuri guvuši visu, ko spēj dot izglītība. Spāņu bruņniecības zieds. Kas tie par cilvēkiem! Kādi suņa bērni, sākot jau ar Kortesu, Pisaro, Menendesu de Avilu līdz pat Pablo. Un kas tie par brīnišķīgiem cilvēkiem! Pasaulē nemaz nav labāku un sliktāku par viņiem. Nav laipnāku par viņiem un nav arī nežēlīgāku. Un kas viņus saprot? Ne jau es, jo, ja es saprastu, tad piedotu. Saprast nozīmē piedot, bet tas nav pareizi. Piedošanu vienmēr pārspīlē. Piedošana ir kristietības ideja, bet Spānija nekad nav bijusi kristietības zeme. Tai vienmēr bijis savs elks, ko tā baznīcā pielūdz. Otra Vir-gen mās^57. Laikam tāpēc viņi tik uzcītīgi cenšas iznīcināt ienaidnieču virgen. Visos šajos spāņu reliģijas fanātiķos tas katrā ziņā ir iesakņojies daudz dziļāk nekā tautā. Tauta no baznīcas ir attālinājusies, jo baznīca iet kopā ar valdību, bet valdība vienmēr ir bijusi pērkama. Tā ir vienīgā zeme, ko reformācija nekad nav skārusi. Un tagad, lūk, viņi par savu inkvizīciju samaksā, jā gan.

Jā, te ir ko padomāt. Ir par ko domāt, lai nav jāatceras rītdiena. Tas bija labāk nekā ļaut vaļu iztēlei. Dievs kungs, ko visu viņš šovakar bija iztēlojies! Un Pilara ar iztēlošanos bija nodarbojusies augu dienu. Kā tad! Un, ja arī viņus rit nošaus, kāda tam nozīme, ja tiltu uzspridzinās laikā? Tas ir viss, kas rīt vajadzīgs.

Jā, tam nav nozīmes. Nevar taču dzīvot mūžīgi Bet nav jau paredzēts, ka tu dzīvosi mūžīgi. Varbūt man viss savs māžs jānodzīvo trijās dienās? Ja tas tā, tad es velētos, kaut mēs šo pēdējo nakti varētu pavadīt citādi. Bet pēdēja nakts nekad nemēdz būt laba. Nekas pēdējais nemēdz būt labs. Jā, dažreiz labi ir pēdējie vārdi: <tViva mans vīrs, šā ciemata mērs,» — tie gan bija labi vārdi.

Viņš zināja, ka tas bija labi, jo, šos vārdus sevī atkārtojot, viņam pār muguru pārskrēja tirpas, viņš pieliecās un noskūpstīja Mariju, bet viņa nepamodās. Un viņš tikko dzirdami nočukstēja: «Es ar prieku tevi apprecēšu, Trusīt. Es ļoti lepojos ar tavu ģimeni.»

trīsdesmit otrā nodaļa

Tai pašā vakarā Madridē, «Geilorda» viesnīcā, pulcējās daudz cilvēku. Pie viesnīcas galvenās ieejas pieripoja mašīna ar zilu krāsu noziestām spuldzēm, no mašīnas izkāpa neliela auguma vīrs melniem, gariem zābakiem kājās, pelēkās bridža biksēs un īsu, pelēku, līdz kaklam aizpogātu frenci, atņēma abu sargkareivju sveicienus, pamāja ar galvu slepenās policijas aģentam, kas sēdēja pie šveicara pults, un iekāpa liftā. Ar marmoru izliktā viesnīcas vestibilā abpus durvīm uz krēsliem sēdēja vēl divi sargi, tie tikai drusku pacēla galvas, kad maza auguma vīriņš ceļa uz liftu pagāja tiem garām. Sargu uzdevums bija katram svešam ienācējam aptaustīt sānus, paduses un kabatas, lai pārliecinātos, vai viņam nav klāt ierocis, un, ja tāds bija, nodot to šveicaram. Bet mazo vīriņu garajos zābakos viņi pazina ļoti labi un, kad tas gāja garām, tik tikko veltīja viņam skatienu.

Istaba, kurā viņš «Geilordā» dzīvoja, viņam ienākot, bija stāvgrūdām pilna. Cilvēki sēdēja, stāvēja un sarunājās kā īstā salonā, un vīrieši un sievietes dzēra šņabi, viskiju ar sodu un alu no mazām glāzītēm, ko piepildīja no lielām karafēm. Četri vīri bija militārās uniformās. Pārējie — ģērbušies vējjakās vai ādas kamzoļos, trīs sievietes parastās ielas kleitās, bet ceturtā, kalsna tumšmate, stingra griezuma sieviešu milicijas uniforma — svārkos, zem kuriem rēgojas garie zabaki.

Ienācis istabā, Karkovs tūlīt piegāja klāt uniformā tērptajai sievietei un palocījās, un sniedza roku. Tā bija viņa sieva, un viņš tai kaut ko pateica krieviski, ko neviens cits nevarēja dzirdēt, un uz mirkli pagaisa nekautrais skatiens, kas bija redzams viņa acīs, istabā ienākot. Tad tas atkal uzzibsnīja, tiklīdz viņš pamanīja labi noaugušas meičas sarkanmataino galvu un juteklisko seju — tā bija viņa mīļākā, un viņš piegāja tai klāt ašā, noteiktā solī, palocījās un sniedza roku, tā ka ikviens saprata —'viņš atdarina sasveicināšanos ar sievu. Kad viņš gāja pāri istabai, sieva noskatījās tam pakaļ. Tad viņa pievērsās glītam liela auguma spāņu virsniekam un uzrunāja viņu krieviski.

— Tava lielā mīlestība kļūst mazliet resna, — Karkovs teica jaunajai sievietei. — Tagad, tuvojoties otram kara gadam, visi mūsu varoņi pieņemas miesās. — Viņš neskatījās uz to, par kuru runāja.

— Tu pats jau esi tik neglīts, ka būsi greizsirdīgs pat uz krupi! — meiča jautri atsaucās. Viņa runāja vāciski.

— Ņemsi mani rīt līdzi uzbrukumā?

— Nē. Un nekāds uzbrukums vispār nebūs.

— Bet to taču visi zina, — viņa sacīja. — Neesi nu tik noslēpumains. Doloresa arī brauks. Es braukšu kopā ar viņu vai ar Karmenu. Daudzi brauks.

— Brauc vien, ja kāds ņem tevi līdzi, — Karkovs teica.

— Es neņemšu.

Tad viņš vērīgi ieskatījās viņai acīs un nopietni jautāja:

— Kas tev to teica? Tikai saki taisnību.

— Rihards, — viņa tikpat nopietni atbildēja.

Karkovs paraustīja plecus un atgāja no viņas tālāk.

— Karkov! — viņu pasauca kāds vidēja auguma vīrs ar pelēcīgu, pasmagu, uzblīdušu seju, izvalbītām acīm un atkārušos apakšlūpu, — viņam bija kuņģa slimnieka īgnā balss. — Vai labās ziņas esat dzirdējis?

Karkovs piegāja viņam klāt, un vīrietis turpināja:

— Es pats tikai nupat uzzināju. Vēl nav pagājušas ne desmit minūtes. Brīnišķīgi jaunumi! Šodien pie Segovijas fašisti visu dienu kāvušies ar savējiem. Bijuši spiesti dumpiniekus savaldīt ar šautenēm un ložmetējiem. Dienā no lidmašīnām bombardējuši paši savas karaspēka daļas.

— Tiešām? — Karkovs vaicāja.

— Tiešām gan. Šīs ziņas atnesa pati Doloresa. Viņa nupat bija šeit un stāstīja nedzirdēti pacilātā noskaņā. No šīs vēsts viņa starot staroja. Šī cēlā seja... — viņš aplaimots piebilda.

— Šī cēlā seja... — Karkovs neizteiksmīgi atkārtoja.

— Ja jūs būtu dzirdējis! — vīrs ar izvalbītajām acīm turpināja. —Šī vēsts starot staroja no viņas sejas tādā gaismā, kas nav no šīs pasaules. Un viņas balss liecināja, ka viss teiktais ir skaidra patiesība. Pieminēšu to savā rakstā «Izvestijai». Man tas bija viens no dižākajiem mirkļiem šai kara, bridis, kad dzirdēju šīs vēstis, turklāt izteiktas tik apgarotā balsī, kur sakusa kopā žēlums, līdzjūtība un patiesība. Labsirdība un patiesība staroja no viņas kā no īsta svētās tēla. Ne jau velti viņa iesaukta par La Pasionaria'.

— Šī cēlā balss, — Karkovs teica. — šī cēlā seja... Uzrakstiet gan! Man nestāstiet! Veltīgi nešķiediet manis dēļ šīs vērtīgās rindkopas. Labāk ejiet un tūlīt uzrakstiet!

— Tūlīt gan ne.

— Manuprāt, nevajadzētu kavēties. — Karkovs paskatījās uz viņu un novērsās. Kādu mirkli vīrs ar izvalbītajām acīm vēl pastāvēja, šņabja glāzīti rokā turēdams, ar skatieniem it kā gremdējoties tai skaistumā, ko bija skatījis un dzirdējis, tad izgāja no istabas, lai par to uzrakstītu.

Karkovs piegāja pie kāda cita, gadus četrdesmit astoņus veca viesa, — īsiņa, resna, omulīga izskata vīra ar bālzilām acīm un gaišiem matiem, kas jau sāka izkrist, un jautru smaidu zem spurainām, gaišām ūsām. Viņš bija ģērbies uniformā. Tas bija ungārs, divīzijas komandieris.

— Vai jūs bijāt šeit, kad atnāca Doloresa? — Karkovs viņam jautāja.

— Ja.

— Kādas tās ziņas bija?

— It kā fašisti esot kāvušies ar savējiem. Skaisti, — ja tā tas tiešām noticis.

— Daudz dzird runājam par rītdienu.

— Skandalozi! Visi žurnālisti būtu jānošauj, tāpat kā daudzi no jūsu pašreizējiem viesiem, un pirmkārt, protams, tas sasodītais intrigants vācietis Rihards. To, kas šim tin-geltangeļa klaunam uzticējis brigādes komandēšanu, katrā ziņā vajadzētu nošaut. Varbūt vajadzētu nošaut arī mūs abus. Ļoti iespējams. — Ģenerālis sāka smieties. — Tomēr neiesakiet to nevienam.

— Man par tādām lietām vispār netīk runāt, — Karkovs teica. — Bet pašlaik tur, otra pusē, atrodas tas amerikānis, kas te reizēm iegriezās. Nu, ziniet, tas Džordens, kas darbojas pie partizāniem. Viņš pašlaik ir tur, kur it kā risinoties visi tie notikumi, par kuriem viņi te pļāpā.

— Nu, tad šovakar viņam jāatgādā šurp ziņojums, — ģenerālis teica. — Mani tur nelaiž, citādi es pats būtu devies turp un jums visu uzzinājis. Amerikānis strādā kopā ar Goicu, vai ne? Rīt jūs Golcu satiksiet.

— Rit agri.

— Tikai nerādieties viņam acīs, kamēr viss nebūs kārtībā, — ģenerālis teica. — Viņš jūs necieš tāpat kā es. Kaut gan viņam ir daudz labāks raksturs.

— Bet ko jūs domājat par to...

— Iespējams, ka fašistiem bija manevri, — ģenerālis saviebās. — Nu, redzēsim, kādus manevrus viņiem sarīkos rīt. Lai viņš tur izmēģina roku. Rie Gvadalaharas mēs viņiem gan sarīkojām labus manevrus.

— Dzirdēju, ka arī jūs došoties ceļojumā, — Karkovs teica.

Ģenerālis uzreiz noskaitās:

— Jā, es ari! Tagad mēles sāk trīt jau ap mani. Un ap mums visiem. Ak, tās bezjēdzīgās pļapu kules! Viens cilvēks, kas mācētu turēt muti, spētu izglābt valsti, — ja vien pats ticētu, ka tas iespējams.

— Jūsu draugs Prieto prot turēt muti.

— Bet viņš netic uzvarai. Un ka var uzvarēt, neticot cilvēkiem?

— Tas nu jums jāizlemj pašam. Es iešu nosnaust.

Viņš izgāja no piepīpētās, pietenkotās istabas, iegaja

guļamistabā, apsēdās uz gultas un novilka zābakus. Tomēr vel arvien viņš dzirdēja pārējos runājam, tāpēc aizvēra durvis un atvēra logu. Karkovs nepūlējās izģērbties, jo divos naktī viņam caur Kolmenaru, Sersedu un Navaseradu bija jābrauc uz fronti, kur Golcs rītausmā sāks uzbrukumu.

TRĪSDESMIT TREŠĀ NODAĻA

Divos Pilara viņu pamodināja. Kad viņas roka tam pieskārās, viņš domāja, ka tā ir Marija, pierausās tai tuvāk un nočukstēja: «Trusīt.» Tad sievietes lielā roka sapurināja viņu aiz pleca, un viņš pamodās pēkšņi, galīgi un pilnīgi un uzreiz tvēra pēc pistoles spala, kas atradās turpat viņam pie kailās labās kajas, un acumirklī saspringa kā uzvilkts ierocis.

Nu viņš tumsā saskatīja Pilaru un palūkojās rokas pulkstenī, kur abi fosforizētie rādītāji pašā augšā veidoja šauru trīsstūri, un redzēja, ka pulkstenis bija tikai divi, un vaicāja:

— Kas ir, sieva?

— Pablo aizgājis, — lielā sieva sacīja.

Roberts Džordens uzvilka bikses un kurpes. Marija nepamodās.

— Kad? — viņš jautāja.

— Būs kāda stunda.

— Un?

— Viņš paņēmis kaut ko no tavām mantām, — viņa žēli atbildēja.

— Tā. Ko tad?

— Nezinu. Nāc paskaties!

Tumsā viņi aizgāja līdz alas ieejai un, zem segas pieliekdamies, iegāja iekšā. Roberts Džordens sekoja Pilarai alā, kur oda pēc apdzisušiem pelniem, sasmakuša gaisa un aizmigušiem vīriem, apgaismodams sev ceļu ar kabatas bateriju, lai neuzkāptu virsū kādam no tiem, kas gulēja uz grīdas. Pamodās Anselmo un iejautājas:

— Vai jau laiks?

— Nē, — Roberts Džordens čukstēja. — Guli vien, vecīt.

Abi saiņi stāvēja galvgalī Pilaras guļvietai, kas no pārējās alas daļas bija norobežota ar segu. Gulta oda pēc pelējuma un izžuvušiem salkaniem sviedriem kā indiāņu gultas, un Roberts Džordens nometās pie tās zemē un parslidināja abiem saiņiem spuldzītes gaismu. Abi saiņi no augšas līdz apakšai bija pārgriezti ar nazi. Bateriju kreisajā rokā turēdams, Roberts Džordens iebaza labo roku pirmajā saini. Te viņš turēja savu guļammaisu, un tas nemaz nevarēja būt līdz augšai pilns. Tā arī bija. Tur varēja sataustīt stieples rituli, bet plakanā kaste ar dinamītu bija pazudusi. Trūka arī cigāru kārbās ar rūpīgi salocītajiem un iesaiņotajiem detonatoriem. Un nebija aizskrūvējamās kārbas ar Bikforda auklu un kapselēm.

Roberts Džordens pataustīja otrā sainī. Tas vēl bija pilns ar dinamītu. Trūka varbūt tikai vienas pakas.

Viņš piecēlās un pievērsās Piiarai. Kad cilvēku pamodina agrā rītā, viņam uznāk smeldziga tukšuma sajūta, kas līdzinās gandrīz vai izmisumam, un tagad šī sajūta pārņēma Robertu Džordenu, tikai ar tūkstoškārt lielāku spēku.

— Un to sauc par mantu sargāšanu, — viņš teica.

— Es gulēju, uzlikusi galvu tiem virsū un ar vienu roku tos apņēmusi, — Pilara atbildēja.

— Tev gan ciets miegs.

— Paklausies, — viņa sacīja. — Naktī viņš piecēlās, un es viņam prasīju: «Kur tu ej, Pablo?» — «Sevis pēc, sieva,» viņš atteica, un es gulēju talak. Kad atkal pamodos, nezināju, cik ilgs laiks bija pagājis, bet, tā kā viņa vēl nebija, tad nodomāju, ka būs nogājis lejā palūkot zirgus, kā jau parasti. Bet tad, — viņa žēli nobeidza, — kad viņš vēl nenāca, sāku uztraukties un aiz uztraukuma aptaustīju saiņus, vai tie vel ir tepat, sataustīju griezuma vietas un gāju pie tevis.

— Nāc iesim, — Roberts Džordens teica.

Viņi izgāja arā; valdīja dziļa nakts, no ausmas vēl nebija ne miņas.

— Vai viņš ar zirgiem varēja tikt projām vēl pa kādu citu ceļu, neejot garam sargam?

— Jā, ir divi ceļi.

— Kas stāv augšā?

— Eladio.

Roberts Džordens neteica vairs ne vārda, kamēr viņi nonāca pļavā, kur bija piesieti zirgi. Zālē ganijās tris. Lielais bēris un abolainis bija pazuduši.

— Kā tu domā, cik ilgi viņš jau ir projām?

— Bus kada stunda.

— Nu, ko lai dara, — Roberts Džordens noteica. — Paņemšu to, kas vēl atlicis, un likšos gulēt.

— Es pieskatīšu.

— Que va, tu pieskatīsi! Vienreiz jau tu pieskatīji.

— Inglés, — viņa sacīja. — Man ap dūšu ir tāpat ka tev. Es darītu nez ko, lai tu atdabūtu savas mantas. Kapec tu mani apvaino? Pablo ir nodevis mūs abus.

To dzirdēdams, Roberts Džordens saprata, ka nedrīkst atļauties sev greznību būt dzēlīgam, nedrīkst strīdēties ar šo sievieti. Viņiem visu dienu bus jāstrādā kopa, un vairāk nekā divas stundas no šīs dienas jau bija pagājušas.

Viņš uzlika roku viņai uz pleca.

— Nekas, Pilar. Bez ta var iztikt. Gan izdomāsim, kā to atvietot.

— Bet ko viņš paņēmis?

— Neko lielu, sieva. Paris sīkumu, bez kuriem var iztikt.

— Vai tas bija spridzināšanai?

— Jā. Bet spridzināt var arī citādi. Pasaki labāk — vai pašam Pablo nebija Bikforda aukla un kapseles? Ar tām taču viņš bija apgādāts?

— Tās viņš paņēma, — viņa žēli teica. — Es jau tūlīt paskatījos. Arī tās ir paņemtas.

Cauri mežam viņi atgriezās pie alas ieejas.

— Ej nu vēl pagulies, — viņš teica. — Bez Pablo mēs tiksim galā vēl labak.

— Aiziešu pie Eladio.

— Pablo būs gājis pa citu ceļu.

— Es tomēr iešu. Esmu tevi piekrāpusi tāpēc, ka man pietrūka viltības.

— Nē, — viņš sacīja. — Ej labāk pagulies, sieva. Četros mums jāceļas.

Viņš iegaja viņai līdzi alā un iznesa ārā abus saiņus, turēdams tos ar abām rokām, lai pa griezumu vietām nekas neizslīdētu ārā.

— Dod, es sašūšu.

— Vēlāk, pirms dosimies ceļā, — viņš kiusi teica. — Es ņemu tos sev līdzi ne tāpēc, ka tev neuzticos, bet tāpēc,ka gribu gulēt.

_ Man tie jādabū agrāk, lai varu aizšūt caurumus.

— Tu tos dabūsi agri. Paguli mazliet, sieva.

— Ne. Esmu tevi piekrāpusi un esmu piekrāpusi Republiku.

— Ej paguli, sieva, — viņš silti teica. — Ej liecies uz auss!

TRĪSDESMIT ceturtā nodaļa

Augstieni bija ieņēmuši fašisti. Ieleju nebija ieņēmis neviens, ja neskaita fašistu posteni, kur tie bija nocietinājušies. Iedams pie Golca ar Roberta Džordena ziņojumu, An-dress meta lielu likumu apkārt šim postenim. Viņš zinaja, kur šeit savilktas dzeloņstieples, un, tumsā rāpus nometies, pārlīda tām pāri, un gaja tālāk gar upīti, kuras krastos auga papeles; koku lapas kustināja nakts vējš. Lauku mājā, kur atradās fašistu postenis, iedziedājās gailis, un, gar upīti iedams, Andress atskatījās un ieraudzīja starp papeļu stumbriem kāda logā pie pašas palodzes spīdam gaismu. Nakts bija klusa un skaidra, un Andress nogriezās no upītes un sāka iet pāri pļavai.

Pļava jau kopš pagājušā gada jūlija, kad sākas cīņas, stāvēja četras siena kaudzes. Neviens nebija sienu aizvācis, un pa četrām sezonām tas bija noplacis un gandrīz satrūdējis.

Kāpdams pāri dzeloņstieplēm, kas bija izvilktas starp divām siena kaudzēm, Andress domāja par šo nolaidību. Republikāņiem vajadzēja stiept sienu augšā pa Gvadara-mas stāvo nogāzi, kas pacēlās viņpus pļavas, bet fašistiem siens laikam nebija vajadzīgs.

Viņiem siena tin labības ir, cik uziet. «Viņiem visa kā ir diezgan,» Andress domāja. «Bet rītrītā mēs viņiem sadosim. Rītrītā mēs atlīdzināsim viņiem par Sordo. Tādi zvēri! Rīt gan ceļš kūpēs vienos putekļos.»

Andresam gribējās iespējami drīzāk nodot ziņojumu un no rita tikt atpakaļ, lai uzbruktu posteņiem. Bet vai tiešām gribējās, vai viņš tikai tā iedomājās? Viņš atcerējās atvieglojuma sajūtu, kad Ingles pateica, ka būs jāiet ar ziņojumu. Līdz šim viņš par rītdienu domāja mierīgi. To vajadzēja izdarīt. Viņš par to balsoja un bija gatavs uz visu. Sordo iznicināšana viņu dziļi iespaidoja. Bet tas galu galā notika ar Sordo. Tas nenotika ar viņiem. Un savu darbu viņi padarīs.

Bet, kad Ingles runāja ar viņu par ziņojumu, viņš juta to pašu, ko zēna gados, kad, pamodies savā pilsētā svētku rītā, dzirdēja līstam lietu: tad bija skaidrs, ka būs pārāk slapjš un vēršu kaitinašana laukumā nenotiks.

Zēna gados viņam patika vēršu kaitināšana un viņš vienmēr gaidīja, kad karstaja saulē un putekļos varēs izskriet laukumā, kam visapkārt novietoti rati, tā noslēdzot izejas un veidojot norobežotu eju, pa kuru izlaist vēršus. Kad atvēra krātiņa durvis, vērsis, uz visām četrām atspēries, noslidinājās pa laipu lejā. Tad satraukts, sajūsmināts un baiļu sviedrus svīzdams, viņš gaidija brīdi, kad, laukuma izskrējis, dzirdēs vērša ragus atsitamies pret koka būri un ieraudzīs pašu vērsi, ieraudzīs, kā tas, ar kājām smiltīs atspēries, galvu augstu pacēlis, noslīdēs pa laipu laukumā, — nāsis iepletis, ausis skurinādams, noputējušiem sāniem, kas aplipuši ar sakaltušiem mesliem, — viņš gaidīja, kad ieraudzīs vērša acis, kas bija tālu viena no otras un nemirkšķināja, kad ieraudzīs platos ragus, tik gludus un stingrus kā upes izskalotu, smilšu nogludinātu baļķi, ragus, kam smailie gali pavērsti augšup, ta ka, tos redzot vien, jau notrīsēja sirds.

Visu gadu viņš gaidīja šo brīdi, kad laukumā iznāks vērsis un varēs vērot viņa acis, — ko vērsis izvēlēsies savam uzbrukumam, galvu zemu noliecis, ragus izslējis, ātriem kaķa lēcieniem lēkdams, — tas lika sastingt sirdij. Zēns būdams, Andress gaidīja šo bridi visu gadu; un tā sajūta, kas uznāca, saņemot no Ingies rīkojumu nogādāt ziņojumu, bija tieši tāda pati, kas uznāca, kad pamostoties dzirdēja līstam lietu uz dakstiņu jumta, uz akmens mūra un peļķēs uz ciemata nebruģētās ielas.

šī ciemata capea viņš vienmēr stājās vērsim pretim tikpat droši kā jebkurš cits šajā vai kādā citā no apkārtējiem ciematiem un neparko pasaulē nepalaistu garām nevienu gadu, kaut gan uz capea citos ciematos negaja. Viņš prata mierīgi nogaidīt, kamēr vērsis metīsies uzbrukumā, un tikai pēdējā mirklī palēca sānis. Viņš vicināja maisu vērsim pie paša degungala, lai novērstu viņa uzmanību, kad tas notrieca kādu gar zemi, un daudzreiz ieķērās vērsim ragos un pavilka to sānis, lai tas pakritušajam rieiebada, sita un spēra vērsim purnā, kamēr tas atstāja savu upuri un metās virsū kādam citam.

Viņš ieķērās vērsim astē un vilka to nost no pakritušā, vilka atspēries un, smagi elsdams, grieza vērša asti. Vienreiz aptina asti sev ap roku, bet ar otru saķēra ragu un, kad vērsis pacēla galvu un skrēja viņam virsū, — sāka iet atmuguriski, griezdamies riņķī kopā ar vērsi, ar vienu roku turēdams asti, ar otru — ragu, kamēr galu galā visi barā metās vērsim virsū ar saviem mietiem un to nodūra. Šajos putekļos un svelmē, pūlim aurojot, ieelpodams vīru un vīna smaku, viņš visā barā bija pirmais, kas metās vērsim virsū, un labi zināja, kā jutās cilvēks, kad vērsis tam apakšā grozījās un locījās, kad cilvēks bija uzmeties tam uz skausta, — vienā padusē cieši iežmiedzis ragu un ar otru roku neatraujami pieķēries pie otra raga; vērsis svaidīja viņu no vienas puses uz otru, un likās, ka izraus no pleca kreiso roku, bet viņš gulēja uz sakarsušā, noputējušā, spurainā, svaidīgā muskuļu blāķa, vērša ausi zobos iekodis, un viņa dūri apšjāca karsta asiņu strūkla, bet viņš ar visu svaru spiedās vērsim uz skausta un tik dūra un dūra.

Kad viņš pirmo reizi iekodās ar zobiem ausī, kakls un žokļi sastinga no svaidīšanās, un citi viņu apcēla. Bet, kaut arī apcēla, taču sajuta respektu. Un kopš tā laika viņš atkārtoja to ik reizes. Viņu iesauca par Viljakonehosas Buldogu un zobojās, ka viņš ēdot vēršus dzīvus. Bet ciemata iedzīvotāji gaidīt gaidīja šo dienu, lai paskatītos, ka viņš iekodīsies vērsim ausī, un viņš jau iepriekš zināja, ka tas būs ik reizes; vispirms vērsis iznāks no būra, tad metīsies kādam virsū, bet pēc tam, kad visi sāks bļaut, ka laiks piebeigt, — viņš izlauzīsies cauri pūlim un ar vienu lēcienu metīsies vērsim virsū. Bet, kad tas bus cauri un vērsis uzveikts un galu galā beigts noslīgs zemē zem saviem mocītājiem, viņš piecelsies un ies projām, kaunēdamies, ka ir kodis vērsim ausī, bet arī tik lepns, cik vien lepns vīrietis var but. Un viņš izla-vierēs starp vēršu orēm, lai nomazgātu rokas pie akmens akas, un vīri sitīs viņam pa muguru, sniegs ādas vīna maisus un sauks: «Urrā tev, Buldogi Ilgu mūžu tavai mātei!»

Vai arī: «Tam tik ir cojones! Gadu no gada!»

Andress gan kaunējās, gan sajuta tādu ka iekšēju tukšumu, laimi un nelaimi reizē un iespējami drīzāk centās atkratīties no viņiem visiem, pamatīgi nomazgāt rokas, it īpaši labo, un nomazgāja arī nazi, tad paņēma vienu no vīna maisiem un izskaloja no mutes auss piegaršu — līdz nākošajam gadam; izspļāvis vīnu uz laukuma akmens plāksnēm, viņš augstu pacēla maisu un ietecināja vīna strūklu sev taisni rīklē.

Tā jā. Viņu iesauca par Viljakonehosas Buldogu, un viņš ne par kādu cenu nebūtu palaidis garām izdevību savā ciematā pakaitināt vērsi. Un tomēr viņš zināja, ka pasaulē nav labākas sajūtas par to, kas uznāk, klausoties, kā grabina lietus, un apzinoties, ka tas nebūs jādara.

Atpakaļ man tomēr jāatnāk, viņš domāja. Citādi nemaz nevar but, man jāpagūst tikt atpakaļ pie šā darbiņa ar posteņiem un tiltu. Tur taču ir mans brālis Eladio, tas ir no manas miesas un asinim. Tur ir Anselmo, Primitivo, Fernando, Agustins, Rafaels, kaut gan tas, protams, nav nopietni ņemams, abas sievietes, Pablo un Inglēs, bet tas higles jau gan neskaitās, jo ir ārzemnieks un atsūtīts te ar pavēli. To darbu darīs visi kopā. Un es nedrīkstu no tā izvairīties tikai tāpēc vien, ka man jānogādā ziņojums. Tas ātri un droši janogādā vietā un jāsteidz atgriezties laikā, kad uzbruks posteņiem. Butu zemiski, ja es šai darbā nepiedalītos ziņojuma deļ. Viss skaidrs, nav ko gudrot. Un turklāt viņš attapās kā cilvēks, kas uzreiz apjēdz, ka gaidāmais darbs viņam ir ne vien goda lieta, kā tas likās pirmajā mirklī, bet arī sagādās prieku. Un turklāt es labprāt nokniebtu dažus fašistus. Nu jau pagājis pārāk ilgs laiks, kopš neesam to darījuši. Nu, bet rit mums būs smaga diena. Rīt rokas klēpī neturēsim. Rītdien varam paveikt derīgu darbu. Kaut nu tā pienāktu drīzāk, un man jābūt tur kopā ar pārējiem.

Brīdī, kad viņš brida pa dzelkšņainām irbulenēm, kas sniedzās viņam līdz ceļiem, un rāpās augšup pa kraujo nogāzi, kas veda uz Republikas frontes līniju, viņam turpat zem kājām uzspurdza irbe, tumsa spārniem spēji nošvīkstot, un viņš uzreiz ta pārbijās, ka viņam aizrāvās elpa. Tas no pārsteigumā, viņš domāja. Kā viņas var tik ātri vicināt spārnus? Tagad viņai ir perēšanas laiks. Varbūt es saminu oliņas. Nebijis tas karš, piesietu pie krūma mutautiņu, atnāktu šurp dienā, pameklētu ligzdu un paņemtu olas, noliktu apakšā perētājai vistai, un, kad olas izšķiltos, man putnu fermā būtu mazi irbēni, un es tos izaudzētu, bet, kad tie izaugtu lieli, es tos izlietotu kā putnu pievilinātājus. Acis es viņiem neizdurtu, jo tie būtu pieradināti. Bet varbūt uz to nevar paļauties? Laikam jau ne. Tad tomēr vajadzēs acis izdurt.

Bet, ja pats būšu tos audzinājis, man nepatiks to darīt. Ja grib tos turēt pievilināšanai, tad jau var apcirpt spārnus vai piesiet aiz kājas. Nebijis karš, mēs ar Eladio varētu ķert vēžus tur tai upelē pie fašistu posteņa. Vienreiz mēs tur kādā naktī saķērām četrus dučus. Ja pēc tilta spridzināšanas būs jāaiziet uz Sjeru de Gredosu, tad tur ir labi strauti, kur dzīvo foreles un vēži. Uz Gredosu aiziet būtu tīri labi. Vasarā un rudenī Gredosā ir labi, bet ziemā tur drausmīgs aukstums. Nu, līdz ziemai mēs jau būsim karā uzvarējuši.

Nebijis mans tēvs republikānis, mēs abi ar Eladio tagad būtu zaldāti fašistu armijā, bet fašistu zaldātam nekas daudz nav jādomā. Izpildi tik pavēles, dzīvo vai mirsti, kāds jau nu gals būs, tāds būs. Vieglāk jau ir režīmam pakļauties nekā pret to cīnīties.

Bet partizānu karš uzliek lielu atbildību. Ja tu esi nemierīgs cilvēks, tad tev arī ir par ko uztraukties. Eladio domā vairāk nekā es. arī viņš ir uztraucies. Es ticu mūsu lietai un neuztraucos. Bet tāda dzīve uzliek pārāk lielu atbildību.

Man domāt, mēs esam dzimuši grūtos laikos, viņš prātoja tālāk. Pēc manas saprašanas agrak dzīve bija vieglāka. Bet tā sevišķi grūti mums ar nav, jo esam jau pieredzējuši visādas likstas. Tiem, kas grūtības nevar paciest, šeit nekādas dzīves nav. Tagad ir grūti laiki, jo mums jāizšķiras. Fašisti uzbruka pirmie un izlēma visu bez mums. Mēs cīnāmies par dzīvi. Bet man gribētos gan piesiet mutautiņu tur pie ta krūma un atnākt šurp dienā paņemt olas un nolikt apakšā vistai, un tad nolūkoties, kā pa pagalmu pastaigājas irbju cālēni. Man patiktu tādas mazas sīkas radibiņas.

Bet tev jau nav ne mājas, ne pagalma pie tas neesošās mājas, viņš domāja. Un nav arī ģimenes, tikai brālis, kas rīt ies kaujā, un tev nekas cits nepieder kā vien vējš un saule, un tukšs vēders. Vējš gan nav liels, un saule jau norietējusi. Kabatā tev četras granātas, bet tās derīgas tikai mešanai. Pār plecu karabīne, bet ta der tikai ložu izsviešanai. Un vel tev ir ziņojums, kas jānodod. Un zarnas tev pilnas ar mēsliem, ko tu vari atdot zemei, Andress tumsā no-vipsnāja. Tu jau esi īsts filozofijas fenomens un neveiksminieks, viņš atkal novīpsnāja.

Un tomēr nekādas pacilatas domas nespēja nomākt atvieglojuma sajūtu — to pašu, kas reizēm viņu pārņēma, kad viņš dzirdēja līstam lietu ciematā svētku rītā. Bet tagad tur priekšā kalnos bija valdības pozīcijas, un viņš zināja, ka tur viņu aizturēs.

TRĪSDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Roberts Džordens gulēja guļammaisā līdzās meitenei Marijai, kas vēl bija aizmigusi. Viņš gulēja uz sāniem, pagriezis meitenei muguru, un aiz sevis juta visu viņas siaido augumu, un šī saskaršanās šobrīd šķita vienīgi ironija. Ak tu, viņš saniknots sevi lādēja. Jā, tu! Jau pašu pirmo reizi, kad viņu ieraudzīji, tu taču saprati, ka nodevība sāksies tai mirklī, kad viņš kļūs draudzīgs. Ak tu, nolādētais muļķi!

Sasodītais, bezjēdzīgais stulbeni! Bet nu izbeidz! Tas nav tas, kas jādara.

Ja nu viņš visu kaut kur nobāzis vai nometis? Nē, ta nebūs! Un tumsā tikpat neko neatradīsi. Viņš visu glabās pie sevis. arī daļu dinamīta Pablo bija paņēmis. Ak, tas netīrais, nekrietnais, nodevīgais draņķis! Tas netīrais, neķītrais mesls! Nevarēja vienkārši aizvilkties projām, bet nē — viņam vēl jānozog sprāgstvielas un detonatori! Un kā es varēju but tāds nolādēts idiots un atstāt mantas pie tās stulbās bābas? Ak, tas viltīgais, nodevīgais riebeklis! Netīrais cabron!

Izbeidz un nomierinies, teica viņā otra balss. Tev vajadzēja riskēt. Varēja notikt kaut kas vēl sliktāks. Tu vienkārši esi piecukots, vairak nekas. Tu esi iegāzies sūdos pāri galvai. Nezaudē nu vēl to savu stulbo pauri, izgāz niknumu un izbeidz šo Ieto vaimanāšanu pie raudu mūra! Tavas mantas ir pazudušas. Nolādēts, tās ir pagalam! Ak, kaut satans parautu to netīro cūku! Tev taču tas tilts tik un ta bus jāspridzina, pat ja tev tur vajadzētu stāvēt un ... bet izbeidz arī to! Kāpēc nepaprasīt padomu vectēvam?

Ak, pie velna vectēvu un pie velna visu šo nodevīgo apsēsto zemi un ikvienu apsēsto spānieti abās frontes pusēs, lai velns tos parauj uz visiem laikiem! Lai viņi nolādēti visi kopa un katrs atsevišķi — Largo, Prieto, Asensio, Miaha, Robo — itin visi! Pie joda viņus visus līdz nāvei un pašā ellē! Pie joda visu šo nodevības apsēsto zemi! Lai sātans parauj viņu egotismu un savtību, un viņu savtību un ego-tismu, un pašapziņu, un viņu iedomību un nodevību! Lai viņi nolādēti uz mūžīgiem laikiem! Kaut velns tos parautu, iekams viņu dēļ nosprāgstam! Lai viņi nogrimst ellē, kad būsim nosprāguši viņu laba! Kaut sātans un nāve aizrautu viņus pašā peklē! Lai dievs tas kungs pats personiski uzķēza šim Pablo! Pablo iemiesojas visi viņi kopā ņemti. Lai dievs želigs spāņu tautai! Ikviens viņu vadonis to piecūkos. Viens vienīgs labs cilvēks pa divi tūkstoši gadiem Pablo Igle-sias —- visi citi ir krāpnieki. Un vai tad mēs zinām, kā viņš būtu uzvedies šajā karā? Atceries vien tos laikus, kad uzskatīji Largo par tīri labu puisi. Duruti arī bija labs, bet pie Pu-ente de los Frankeses viņu nošāva savējie. Nošāva tāpēc, ka viņš dzina tos uzbrukumā. Nošāva lieliskas nedisciplinētas disciplīnas vārdā. Šie gļēvie vepri! Ak, lai viņi nolādēti un kaut velns tos rāvis! Un tagad Pablo ir nozudis ar maniem spridzekļiem un detonatoru kasti! Kaut jel viņš nogrimtu visdziļākajā ellē! Bet nē. Viņš taču ir izcūkojis mūs, nevis mēs viņu! Tā viņi visi ir darījuši, jau sākot ar Kortesu, Menendesu de Avilu un beidzot ar Miahu. Atceries vien, ko Miaha izdarīja ar Kieberu! Tas plikpaurainais patmīlīgais cūkcepure! Stulbais izdzimtenis ar olveidīgo pauri! Pie velna viņus visus, šos ārprātīgos egoistus, nodevīgos lopus, kuri vienmēr valda Spānijā un komandē Spānijas armijas! Lai velns parauj viņus visus, tikai ne tautu!

Niknums sāka noplakt atbilstoši tam, kā viņš pārspīlēja un izvērsa šīs nievas, apveltīdams ar savu nicināšanu visus bez izņēmuma un tik netaisni, ka pats vairs neticēja saviem vārdiem. «Ja jau tā, ko tad tu šeit meklē?! Tā tas nav, un tu to labi zini. Atceries, cik daudz ir patiesi labu cilvēku. Atceries, cik daudz ir lielisku cilvēku.» Netaisnību viņš necieta. Netaisnību viņš ienīda tāpat kā cietsirdību, un viņu bija apstulbinājušas dusmas, bet pamazām tās izzuda un sarkanmelnais, aklinošais, slepkavīgais niknums aprima, un nu viņš bija atkal mierigs, domās uzradās tukšums, precizitāte, auksta skaidrība ka pēc tuvibas ar nemīlamu sievieti.

«Un tu, mans nabaga Trusīt,» viņš čukstēja un pagriezās pret Mariju, kas miegā smaidīja, pievirzījusies viņam klāt. «Es būtu sitis tev, ja tu pirms mirkļa būtu ar mani sākusi runāt. Kādi mēs, vīrieši, esam lopi, kad apskaišamies.»

Viņš pieglaudās meitenei cieši klāt, apskāva un, zodu viņai pie pleca piespiedis, domāja par to, kas viņam būs jādara un kā to darīs.

«Un nav jau nemaz tik slikti,» viņš domāja. «Patiešām nemaz tik slikti nav. Nezinu, vai kāds ko tamlīdzīgu kādreiz ir darījis. Bet pēc mums gan vienmēr bus tādi, kas to darīs un tikpat grūtos apstākļos. Ja tikai mēs paši to tiešām izdarīsim un citi par to uzzinās. Ja citi uzzinās, jā. Ja tikai viņiem nebūs jāiauza galva, kā īsti mēs esam to izdarījuši. Mums ļoti trūkst cilvēku, bet nav jēgas par to bažīties. Uzspridzināšu tiltu ar to, kas mums vēl atlicis. Ak, dievs, cik labi, ka man pārgāja tās dusmas! Es gandrīz vai noslāpu kā lielā vētrā. Tādas dusmas taču arī ir nolādēta greznība, ko tu nedrīksti atļauties.»

— Viss ir izdomāts, guapa, —- viņš gandrīz nedzirdami čukstēja Marijai pie pleca. — Tev tas pagāja garām. Tu neko pat nezināji. Mūs nogalinās, bet tiltu mēs uzspridzināsim. Par to neuztraucies! Nekāda sevišķa kāzu dāvana tā gan nav. Bet vai tad ir kas labāks par ciešu miegu? Tu visu nakti cieši gulēji. Varbūt tu savu miegu uzvilksi pirkstā kā iaulības gredzenu! Guli, guapa, guli vien, mana mīļotā.

Es tevi nemodināšu. Tas ir viss, ko pašlaik tavā laba varu darīt.

Viņš gulēja, Mariju viegli apskāvis, juta viņas elpu un sirds pukstus un, rokas pulksteni skatīdamies, vēroja, kā aizritēja laiks.

TRĪSDESMIT SESTĀ NODAĻA

Pie valdības pozīcijām Andress uzsauca sargkareivjiem. Tas ir — viņš nolikās garšļaukus tur, kur zeme krasi aiz-sliecās lejup zem trejkārtejas dzeloņstiepļu jostas, un uzsauca akmeņu un zemes valnim. Šeit nebija nepārtrauktas aizsardzības līnijas, un tumsā viņš viegli būtu varējis paiet garām šīm pozīcijām un doties tālāk pa Republikas teritoriju, kamēr uzskrietu virsū kādam postenim, kas tad viņu aizturētu. Bet drošāk un vienkāršāk šķita tikt gala tepat.

— Salud! — viņš uzsauca. — Salud, milicianos!1

Viņš dzirdēja noklakstam šautenes slēdzi. Tad aiz velēnas

norībēja šāviens. Atskanēja apdullinošs blīkšķis, tumsā uzzibsnīja vertikāla dzeltena svītra. Izdzirdis klikšķi, Andress pieplaka pie akmeņiem, un viņa galva spēcīgi atsitās pret zemi.

— Nešaujiet, biedri! — Andress sauca. — Nešaujiet! Es gribu tikt pāri valnim!

— Cik jūsējo tur ir? — kāds aiz vaļņa iesaucās.

— Viens. Tikai es. Es viens pats.

— Kas tu esi?

— Andress Lopess no Viljakonehosas. No Pablo grupas. Ar ziņojumu.

— Vai tev ir šautene un patronas?

— Ja, draugs.

— Bez šautenes un patronām mēs te neviena neielaidīsim! — balss paziņoja. — Un vairāk par trim arī ne!

— Esmu viens pats! — Andress sauca. — Man svarīgs ziņojums! Laidiet mani garam!

Viņš dzirdēja tos aiz vaļņa runājam, bet atsevišķus vārdus nevarēja saprast. Tad tā pati balss atkal iesaucās:

— Cik jūsējo tur ir?

— Viens! Tikai es! Es viens pats! Dieva dēļ!

Aiz vaļņa atkal sāka sarunāties. Tad atskanēja balss:

— Paklausies; fašist!

Sveiki, karavīri! (Sp.)

— Es neesmu fašists! — Andress sausa. — Esmu guerril-lero no Pablo grupas! Eju ar ziņojumu uz ģenerālštābu!

— Viņš ir ķerts, — Andress dzirdēja kādu augšā sakam.

— Laid viņam ar granatu!

— Paklausieties jel! — Andress teica. — Esmu viens pats! Piinīgi viens! Es uzķēzu visiem viņiem pašā vidū un zvēru, ka esmu viens pats! Laidiet mani garam!

— Viņš runā kā īstens kristietis, — Andress dzirdēja kādu aiz vaļņa sakām un iesmejamies.

Tad atskanēja cita balss:

— Pats labākais — laist viņam ar granātu!

— Nē! — Andress sauca. — Tā būtu liela kļūda! Es eju ar svarīgu ziņojumu! Laidiet mani garām!

Tieši tāpēc jau viņam tā nepatika staigāt no vienas puses uz otru. Reizēm veicas labāk, reizēm sliktāk. Bet īsti labi nebija nekad.

— Vai tu esi viens pats? — balss atkal sauca.

— Me cago en la Icclie,' — Andress sauca. — Cik reižu lai tev to saku? ESMU VIENS PATS!

— Nu tad piecelies stāvus un pacel šauteni pāri galvai! Andress izslējās stāvus un, karabīni abam rokam turēdams, pacēla to augstu virs galvas.

— Nāc pāri stieplēm! Mēs tēmējam tev ar māquina\ — balss sauca.

Andress piegāja pie dzeloņstiepļu pirmās joslas.

— Lai tiktu pāri stieplēm, man vajag brīvu roku! — viņš sauca.

— Turi tās paceltas! — balss pavēlēja.

— Esmu aizķēries aiz stieplēm, — Andress teica.

— Daudz vienkāršāk būtu uzmest viņam granātu, — balss sacīja.

— Lai liek šauteni pār plecu, — kāda cita balss teica.

— Viņš taču nevar tikt pāri stieplēm ar paceltām rokām. Padomā jel ar prātu.

— Šie fašisti visi ir vienādi, — otra balss atbildēja.

— Viņi tev stāda vienu noteikumu pēc otra.

— Paklausies! — Andress sauca. — Es neesmu nekāds fašists. Esmu guerrillero no Pablo grupas! Mēs esam nobeiguši vairak fašistu nekā tīfs!

— Pirmoreiz dzirdu par tādu Pablo grupu, — teica tas, kurš, acīm redzot, bija posteņa priekšnieks. — Un neko

'Spāniešu lamas.

neesmu dzirdējis arī par Pēteri, Pāvilu vai citu kādu svēto vai pravieti. Un par viņu grupām arī neko nezinu. Liec savu šauteni pāri plecam un darbojies ar rokām!

— Jā, kamēr mēs vēl neesam uzlaiduši tev ar màquina! — otrs iesaucās.

— Que poco amables sois! — Andress teica. — Sevišķi draudzīgi jūs neesat.

Viņš saka iet tālāk, pūlēdamies tikt cauri stieplēm.

— Amables, — kāds viņam uzsauca. — Mēs taču esam karā, cilvēk!

— Tā rādās, — Andress teica.

— Ko šis tur saka?

Andress atkal dzirdēja noklakšķam slēdzi.

— Neko! — viņš atsaucās. — Es nesaku neko! Nešaujiet, kamēr tikšu cauri šitai nolādētajai stieplei!

— Nelamā tu mūsu stiepli! — kāds uzsauca. — Citādi mēs sviedīsim tev ar granātu!

— Quiero decir. que buena alambrada! — Andress sauca. — Kas par smuku stiepli! Sūdi vagā! Kas par brīnišķīgu stiepli! Drīz jau būšu pie jums, brāļi!

— Sviediet viņam ar granātu! — viņš dzirdēja to pašu balsi saucam. — Es jums saku, tas būs visprātīgākais, kā šito padarīšanu izbeigt!

— Brāļi! — Andress sauca. Viņš bija slapjš nosvīdis un saprata, ka granātu solītājs patiešām ir spējīgs jebkuru mirkli sviest viņam ar granātu. — Man te nav nekādas nozīmes!

— To es ticu! — granātu solītājs atsaucās.

— Un tev taisnība, — Andress atbildēja. Viņš uzmanīgi lauzās cauri trešajai stiepju joslai un nu jau bija valnim gandrīz klāt. — Man nav nekādas nozīmes. Bet man uzdots svarīgs darbs. Muy, muy serio!1

— Pasaulē nav nekā svarīgāka par brīvību! — granātas solītājs sauca. — Vai tu domā, ka ir vēl kas svarīgāks par brīvību? — viņš izaicinoši vaicāja.

— Nē, draugs, — Andress atvieglots sacīja. Nu viņš zināja, ka ir uzrāvies trakajiem, tiem ar melnsarkanajām lupatām. — Viva la Libertad!

— Viva la F.A.I.! Viva la C.N.T.![58] [59] — aiz vaļņa atskanēja saucieni. — Viva el anarco-sindicalismo un brīvība!

— Viva nosotros! — Andress sauca. — Urrā mums!

— Tas ir mūsu ticības biedrs, — granātas solītājs teica. — Un es būtu viņu nomušijis ar šito!

Viņš paskatijas uz granatu, ko turēja rokā, un bija dziļi aizkustināts, kad Andress pārrāpās valnim pāri. Apskāvis viņu, vēl aizvien granātu roka turēdams, — tā nogula An-dresam uz pleca, — granātas solītājs nomutēja viņu uz abiem vaigiem.

— Esmu ļoti apmierināts, ka tev nekas nav noticis, brāl, — viņš teica. — Esmu ļoti apmierināts.

— Kur tavs priekšnieks? — Andress jautāja.

— Priekšnieks šeit esmu es, — virs atbildēja. — Rādi šurp savus papīrus!

Viņš iegāja blindāžā un sveces gaismā apskatīja dokumentus: melno zīda kvadrātiņu ar Republikas krasām un A./.l). zīmogu vidu; Salvoconducto — personas apliecību vai caurlaidi, kur minēts vārds, vecums, dzimšanas vieta un norādīts uzdevums un ko Roberts Džordens bija uzrakstījis uz savas piezīmju grāmatiņas lapiņas un apzīmogojis ar A.I.D. gumijas spiedogu, un beidzot četras salocītas lapiņas — ziņojumu Golcam, kas bija apsiets ar aukliņu un aizzīmogots ar vaskā iespiestu metāla zīmoga A.I.D. nospiedumu, iestiprinātu gumijas spiedoga koka turekli.

— Tādus esmu redzējis, — sacīja posteņa priekšnieks un atdeva zīda kvadrātiņu atpakaļ. — Tas ir jums visiem, zinu. Bet bez šī tie neko nenozīmē, — viņš pakratīja Salvoconducto un atkal pārlasīja. — No kurienes tu esi?

— No Viljakonehosas, — Andress teica.

— Un kas jums tur aug?

— Melones, — Andress teica. — Kā jau tas visā pasaulē zināms.

— Ko tu tur pazīsti?

— Kāpēc prasi? Vai pats arī esi no turienes?

— Nē. Bet esmu tur. bijis. Es esmu no Aranhuesas.

— Prasi, par ko gribi.

— Nu, Hozē Rinkonu pazīsti?

— To, kam tas krodziņš?

— Kā tad!

— Noskūta galva un liels vēders, un viena acs šķielē?

— Tad var ticēt, — vīrs teica, atdodams papīrus. — Bet ko tu savā pusē darīji?

— Tēvs jau pirms kustības bija pārcēlies uz Viljakas-tinu, — Andress stāstīja. — Līdzenumā aiz kalniem. Tur mēs dzīvojam, kad sākās kustība. Kopš tā laika cīnos Pablo grupa. Bet es traki steidzos, draugs, — jānogāda šis ziņojums.

— Un kā iet fašistu zeme? — priekšnieks vaicāja. Viņam nekur nebija jāsteidzas.

— Šodien bija daudz tomate, — Andress lepni sacīja.

— Šodien tur, uz ceļa, bija daudz putekļu. Šodien galīgi sakāva Sordo grupu.

— Un kas tas tāds par Sordo? — otrs neticīgi vaicāja.

— Labākās kalnu grupas vadonis.

— Jums visiem vajadzētu pārnākt uz Republiku un iestāties armijā, — virsnieks teica. — Pa pasauli blēņojas pārāk daudz šo stulbo gerilju. Jums visiem vajadzētu nākt šurp un pakļauties mūsu brīvo vīru disciplīnai. Un, ja mums būs vajadzīgi geriljas, tad mēs paši-sutisim viņus tur, kur tas būs nepieciešams.

Andress bija apveltīts gandrīz vai ar pārcilvēcisku pacietību. Cauri dzeloņstieplēm viņš izspraucās pavisam mierīgi. Arī šī nopratināšana viņu neuztrauca. Bija gluži dabiski, ka šis vīrs par viņiem neko nesajēdza, tapat par to darbu, ko viņi darīja, un Andresu nepārsteidza arī viņa muļķīgā izrunāšanās. Arī to varēja paredzēt, ka viss ies tik lēni; bet nu viņam bija laiks doties tālāk.

— Paklausies, Compadre, — viņš teica. — Ļoti iespējams, ka tev taisnība. Bet man pavēlēts nogādāt šo ziņojumu 35. divīzijas komandierim, jo agri no rīta šī divīzija šajos kalnos sāks uzbrukumu, bet nu jau ir vēla nakts, un man jāiet talak.

— Kas tas par uzbrukumu? Ko tu zini par uzbrukumu?

— Neko. Es nezinu galīgi neko. Bet man jātiek līdz Nava-seradai un tad vēl tālāk. Vai tu nevarētu aizvest mani pie sava komandiera, un varbūt viņš iedos man transportu, lai es varu tikt tālāk? Suti man kādu līdzi, lai tas man palīdz, un nekavē mani.

— Es par visu to stipri šaubos, — virsnieks atbildēja.

— Mums vajadzēja tevi nošaut, kad nāci pāri stieplēm.

— Tu taču redzēji manus papīrus, biedri, un es tev pateicu, kāds man uzdevums, — Andress viņam pacietīgi skaidroja.

— Papīrus var viltot, — virsnieks atbildēja. — Un tādu uzdevumu spēj izdomāt katrs fašists. Es pats iešu tev lidzi pie priekšnieka.

— Labi. Ejam! Tikai ātrāk!

— Ei, Sančes! Paliec manā vietā! — virsnieks uzsauca.

— Tu zini tikpat labi kā es, kas jādara. Aizvedīšu šo tā saucamo biedru pie priekšniecības.

Viņi saka iet tumsā uz priekšu pa seklo tranšeju aiz kalnu virsotnes, un Andress visgarām nogāzes papardēs saoda kalnu virsotnes aizstāvju netīrību. Viņam nepatika šie cilvēki, kas atgādināja klaidonigus bērnus, bija netīrīgi, samaitāti, nedisciplinēti, lādzīgi, mīligi, nejēgas, muļķi un vientieši, bet vienmēr bīstami, jo bija apbruņoti. Pats Andress politikā neko nesaprata, viņš tikai aizstāvēja Republiku. Viņš bieži dzirdēja, kā šie cilvēki runāja, un domāja, ka tie runā skaisti un ir patīkami viņos klausīties, bet paši viņi tam nepatika. Tā jau nav nekāda brīvība, ja cilvēks nepiekopj to, ko pats piegānījis, viņš dornaja. Nevienam dzīvniekam nav lielākās brīvības kā kaķim, bet kaķis savus mēsius aprauš ar zemi. Kaķis jau ir pats lielākais anarhists. Kamēr viņi to no kaķa neiemācīsies, neviens tos necienīs.

Virsnieks, kas soļoja pa priekšu, pēkšņi apstājās.

— Vai tev vēl ir karabine? — viņš prasīja.

— Jā. Un tad?

— Dod to man, — virsnieks sacīja. — Tu vari iešaut man mugurā.

— Kāpēc? Kāpēc lai es šautu tev mugurā?

— To nekad nevar zināt. Es nevienam neuzticos. Dod šurp!

Andress noņēma karabīni no pleca un atdeva virsniekam.

— Ja jau tev tā patīk stiept, tad ņem ar! — viņš teica.

— Tā būs labāk, — virsnieks atbildēja. — Tā mums būs drošāk.

Tumsā viņi kāpa lejā pa kalna nogāzi.

TRĪSDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Roberts Džordens gulēja meitenei blakus un skatījās rokas pulkstenī, kā aizritēja laiks. Tas vilkās lēni, gandrīz nemanāmi, jo pulkstenis bija mazs un sekunžu rādītāju viņš nevarēja saskatīt. Bet, lūkodamies minūšu rādītājā, viņš ievēroja, ka koncentrējoties var gandrīz saskatīt tā kustību. Viņš gulēja, galvu pie meitenes zoda piespiedis, un, pastiepis kaklu, lai palūkotos pulkstenī, sajuta sev pie vaiga viņas apcirptos matus, un tie bija tik mīksti, tīk dzīvi un zīdaini kā caunas kažoks, kad, slazdu atvēris, tu ar vienu roku satver zvēriņu, lai izvilktu no slazda, bet ar otru pieglaud kažoku. Kaklā iesprūda tāds kā kamols, kad vaigs pieglaudās Marijas matiem, un, kad viņš meiteni satvēra savās rokās, no kakla cauri visam augumam izskrēja smeldzīga tukšuma sajūta, un viņš nolieca galvu zemāk, nenovērsdams acis no pulksteņa ciparnīcas, kur kreisajā pusē lēni kustējās piķim līdzīgā fosforizētā smaile. Tagad viņš pulksteņa rādītāja kustību varēja redzēt pavisam skaidri un nepārprotami un piekļāva Mariju sev ciešāk klāt, it kā cenzdamies apturēt pulksteņa gaitu. Viņam negribējās meiteni modināt, bet nepieskarties viņai tagad, šai pēdējā mirklī, viņš arī neiespēja, un, piespiedis lupas viņai pie kakla izliekuma, ļāva tām slīdēt pāri kaklam, sajuzdams gludo ādu un matu liego pieskārienu. Viņš lūkojās pulksteņa rādītājā, kas kustējās pa ciparnīcu, un satvēra meiteni vēl ciešāk, ar mēles galiņu pieskardamies viņas vaigam un daijajam izliekumam aiz auss dobumiņa, līdz mijajai, stingrajai maliņai augšā, un viņa mele drebēja. Viņš sajuta šis trīsas izurbjamies cauri visam šim ķermeņa smeldzīgajam tukšumam un redzēja, ka minūšu rādītājs jau aizvirzījies pie cipara trīs. Tad viņš pielieca sev klāt vēl vienmēr aizmigušās meitenes galvu un atrada viņas lūpas. Viņš tikai viegli pieskārās ar muti miegā cieši aizvērtajām lūpam, sajuzdams šo lūpu svaigumu. Tad pagriezās pret Mariju un juta, ka viņas slaidais, maigais augums viegli notrīs, tad viņa miegā nopūtās, un pēc tam, vēl vienmēr aizmigusi, arī viņa to apskāva, pamodās, un viņas lūpas cieši, neatraujami piekļāvās viņa lūpām, un viņš teica:

— Bet sāpes?...

Un viņa sacīja:

— Nē, nekādu sāpju nebūs.

— Trusīt. ..

— Ja, nerunā.

— Manu Trusīt...

— Nerunā, nerunā.

Un lad viņi bija viens otra rokās, un, kaut gan pulksteņa rādītājs — tagad neredzams — turpināja virzīties uz priekšu, viņi zinaja, ka tas, kas notiks ar vienu, notiks arī ar otru, ka nekas vairāk par to, kas ir tagad, viņiem nebūs, ka tas ir viss un uz visiem laikiem; tas jau bija bijis, tam bija janāk atkal, un nu tas ir klāt. Tas, kas nevarēja būt, viņiem tagad bija. Nu tas ir klāt, un bija bijis arī agrāk un vienmēr, un, luk, nu tas bija atkal, tas, tas, tas un tikai tas vienīgais, un mūžigi mūžam tikai tas! Un nav nekā cita, tikai tu vien, un tas ir tavs pavēlnieks. Sobnd un uz mūžīgiem laikiem. Ir tikai tas vien, un nekā cita nav. Ja, tas vien! Tas un tikai tas, un nekas vairāk nav vajadzīgs, vienīgi tas, un kur esi tu, un kur esmu es, un mēs abi, un nevaicā, vaicāt nevajag, lai ir tikai tas vien; un lai tā ir tagad un vienmēr, un vienmēr tas, vienmēr tas, no šī brīža tikai tas, nekas cits, vienīgi tas, tas vien; tas ir pats augstākais, tas aizplīvo, aizplīvo, aiziet, aizplūst kā apJi ūdenī, tas aizslīd tālāk un vēl tālāk, un aizvien tālāk un tālāk; un kopā, kopā, kopā, vēl aizvien kopā, vēl aizvien kopā, un kopā lejup, kopā saudzīgi, kopa ilgpilni, kopa maigi, kopā ar prieku, un visu to turēt dārgu, milēt to kopa un kopā, un kopā uz zemes, un zem elkoņiem sagriezti, ar ķermeni noplāti priežu zari, kas smaržo pec sveķiem un nakts; nu, luk, nu jau pavisam uz zemes, un priekšā — šis dienas rīts. Tagad viņš teica skaļi, jo viss cits viņam bija tikai domās, un līdz šim viņš bija klusējis:

— Ai, Marij, kā es mīlu tevi, un cik pateicīgs tev esmu!

— Nerunā. Labāk klusēsim.

— Bet man tev japasaka, jo tas ir ļoti svarīgi.

— Nē...

— Trusīt...

Un viņa tam cieši piekļāvās, novērsās, un viņš klusi vai-caja:

— Vai sāp, Trusīt?

— Nē. arī es esmu tev pateicīga, ka vēlreiz biju in la gloria.

Un viņi klusi gulēja blakus, visā augumā saskardamies — ar kājām, gurniem, krūtīm un pleciem; bet Roberts Džor-dens pagriezās tā, lai varētu redzet savu pulksteni, un Marija teica:

— Mums ir pamatīgi laimējies.

— Jā. Mēs esam laimīgi cilvēki.

— Gulēt laikam vairs nevar?

— Nē, tagad drīz sāksies.

— Tad celsimies un palūkosim ko ēdamu.

— Lai notiek.

— Paklausies — vai tu par kaut ko raizējies?

— Nē.

— Tiešām?

— Nē. Tagad vairs ne.

— Bet agrāk tu raizējies?

— Tikai mazu laiciņu.

— Vai es nevaru ko palīdzēt?

— Nē. Tu jau tā esi daudz palīdzējusi.

— To? Tas jau bija man!

— Tas bija mums abiem. Tur cilvēks nevar būt viens. Nu, ģērbsimies. Trusīt.

Bet domas, kas bija viņa labakais sabiedrotais, atkal pievērsās La Gloria. Viņa bija teikusi La Gloria. Tam nav nekā kopēja ar glory vai to La Gloria, par ko raksta un runā franči. Tas ir tas pats, kas Cante Hondo un Saetas^60. Un, protams, Grēko, San Huan de la Krusa un arī cilās gleznas. Es neesmu nekāds mistiķis, bet to noliegt bulu tikpat vientiesīgi kā noliegt telefonu vai to, ka Zeme griežas ap Sauli, vai arī to, ka bez Zemes ir vel citas planētas.

Cik maz mēs zinām no tā, kas butu jāzina! Es vēlētos, kaut varētu dzīvot labi ilgi, nevis nomirt šodien, jo šajas četras dienas esmu par dzīvi daudz ko iemācījies; liekas, daudz vairāk nekā visā pārejā laikā. Man gribētos nodzīvot līdz sirmam vecumam un zināt, patiešām zināt. Nez vai cilvēks var mācīties lidz bezgalībai, vai arī spēj apgūt vienīgi tik, cik viņam lemts? Es biju pārliecināts, ka zinu daudz tāda, par ko man īstenībā nebija ne jausmas. Kaut jel man būtu vairāk laika!

— Tu man esi daudz ko iemācījusi, guapa, — viņš sacīja.

— Ko tu teici?

— Ka esmu no tevis daudz mācījies.

— Que va. Tas skolotājs jau esi tu, ne es.

«Skolots,» viņš domāja. «Man taču ir tikai niecīgas zināšanu drumslas. Tikai drumslas. Zel, ja es šodien nomirtu, jo tagad šo io zinu. Nez kapec tu šo to esi iemācījies tieši tagad? Vai tāpēc, ka laika trūkums saasinājis tavu uztveri? Bet laika trūkums jau ir blēņas. To tev gan vajadzēja zināt. Kopš šeit ierados, esmu šajos kalnos nodzīvojis veselu dzīvi. Anselmo ir mans visvecākais draugs. Viņu es pazīstu labāk nekā Čārlzu, Cebu, Giju, labāk nekā Maiku, un viņus taču es pazīstu labi. Agustins ar savu rupjo muti ir man brālis, bet braļa man nekad nav bijis. Marija ir mana īstā

, mīlestība un mana sieva. Man nekad nav bijis īstas mīlestības. Un man nekad nav bijis sievas. Viņa ir arī mana māsa, bet masa man nekad nav bijusi, un mana meita, un meitas man nekad nebūs. Kā man negribas atstāt to, kas ir tik labs!» Kurpju auklas nu bija sasietas.

— Manuprāt, dzīve ir visai interesanta padarīšana, — viņš Marijai teica.

Viņa sēdēja tam līdzās uz gaļammaisa, rokām kājas zem ceļgaliem apņēmusi. Kāds pagrūda sānis segu pie ieejas, un

viņi ieraudzīja gaismu. Vēl vienmēr bija nakts, un nekas neliecināja, ka tuvotos rīts, bet. kad viņš paskalijas uz augšu, starp priežu zariem, tad redzēja, cik zemu jau trīsuļo zvaigznes. Tagad rīts uzausis ātri, tā tam šai mēnesī jābut.

— Roberto ...

— Jā, guapa?

— Pie tā šīsdienas darba taču mēs būsim kopā, vai ne?

— Pēc tam kad būs sācies — ja.

— Bet no paša sākuma?

— Nē. Tu paliksi pie zirgiem.

— Vai pie tevis es nevaru būt?

— Ne. Man bus darbs, ko tikai es viens varu padarīt, un, ja tu būsi klāt, es par tevi uztraukšos.

— Bet, kad tas būs padarīts, tad tu tūlīt atnāksi?

— Tūlit, — viņš sacīja un tumsa pasmaidīja. — Nac nu, guapa, ejam ēst!

— Un guļammaiss?

— Saloki to, ja vēlies.

— Ļoti vēlos.

— Es tev palīdzēšu.

— Ne. Ļauj man pašai.

Viņa nometās zemē, lai izklātu un pcc tam salocītu guļammaisu, tad pārdomāja, piecēlās un tik spēcīgi maisu izpurināja, ka tas noplīkšķēja. Pec tam atkal nometas zemē, izlīdzināja maisu un saritināja. Roberts Džordens pacēla abus saiņus, uzmanīdams, lai pa griezumu vietām nekas neizkrīt āra, un starp priedēm aizgāja pie alas, kam priekšā karājās piedūmotā sega. Kad viņš to ar elkoni pastūma sānis un iegāja ala, pulkstenis rādīja bez desmit minūtēm trīs.

trīsdesmit astota nodaļa

Visi nu bija sanākuši ala, un vīri stāvēja pie pavarda, kur Marija uzputa uguni. Pilara jau bija uzvārījusi kafiju un ielējusi poda. Viņa nebija vairs gulējusi kopš ta briža, kad pamodināja Robertu Džordenu, un tagad sēdēja uz krēsla piekvēpušajā ala un šuva ciet plīsumu viena no Roberta Džordena saiņiem. Otrs jau bija sašūts. Sejā viņai spīdēja pavarda uguns.

— Nem vēl gaļu, — viņa sacīja Fernando. — Ko tas kaites, ja tev vēders bus pilns? Te jau nav daktera, kas varētu vēderu pārgriezt, ja tu dabūtu lielos.

12 1708

— Nerunā tā, sieva, — Agustins teica. — Tev tāda mute kā pašai īstākajai maukai.

Viņš stāvēja, atspiedies uz rokas ložmetēja, kam trijkājis bija pieliekts pie nobružātā stobra, viņa kabatas bija piebāztas ar granātām, pār vienu plecu karājās kulite ar diskiem, bet pār otru pārmesta pilna patronsoma. Viņš pīpēja papirosu un, turēdams vienā rokā kafijas krūzīti un celdams to pie lūpām, pūta krūzītē dvašu.

— Tu jau esi īsta staigājoša dzelzspreču noliktava, — Pilara teica. — Ar visiem šitiem krāmiem nenoiesi ne simts jardus.

— Que va, sieva, — Agustins sacīja. — Ceļš taču visu laiku ved lejup.

— Pie augšējā posteņa jākāpj uz augšu, — Fernando sacīja. — Un tikai pēc tam uz leju.

— Uzkāpšu tur kā āzis, — Agustins atbildēja. — Un tavs brāļuks? — viņš vaicāja Eladio. — Vai tavs slavenais brālis ir aizdauzījies projām?

Eladio stāvēja pie sienas.

— Turi tu muti, — viņš teica.

Eladio nervozēja un saprata, ka visi to zina. Pirms kaujas viņš vienmēr nervozēja un īgņojās. Tad viņš piegāja pie galda un sāka bāzt kabatās granātas, ņemdams tās no neparocīgā ādas groza, kas, vaļā atvērts, bija atsliets pie galda kajas.

Roberts Džordens notupās viņam līdzās. Viņš iebāza roku groza un izņēma četras granātas. Trīs bija ovālās Milla granātas, rievotas un smagas.

— Kā tās mums gadījušās? — viņš jautāja Eladio.

— Tās? Tās nāk no Republikas. Vecais atnesa.

— Un kādas tās ir?

— Valen mâs que pesan— Eladio sacīja. — Zelts, ne granātas.

— Es tās atnesu, — Anselmo teica. — Sešdesmit ga-balas vienā maisā. Deviņdesmit mārciņu, Ingles.

— Vai esat lietojuši? — Roberts Džordens vaicāja Pi-larai.

— Que va, vai esam lietojuši? — sieviete atjautāja. — Ar tām taču Pablo iznīcināja posteni pie Otero.

Tiklīdz pieminēja Pablo, Agustins sāka lādēties. Pavarda gaisma Roberts Džordens redzēja, kā pārvērtās Pilaras seja. [61]

— Lai nu paliek! — viņa skarbi uzsauca Agustinam.

— Nav nekādas jēgas par to runāt.

— Un vai tas vienmēr izsprāga? — Roberts Džordens turēja rokā pelēki nokrāsoto granātu, raudzīdams to ar īkšķa nagu.

— Vienmēr, — Eladio teica. — Nevienai no tām, ko mēs lietojām, nebija nekādas vainas.

— Vai tas spraga ātri?

— Ka nokrita, tā sprāga. Ātri. Pietiekami ātri.

— Un šīs?

Viņš pacēla konservu karbai līdzīgu, ar stiepli aptītu granātu.

— Tās n u ir īstas grabažas, — Eladio teica. — Sprāgt jau sprāgst. Ja. Bet tikai sašķīst, un šķembu nav nemaz.

— Bet vai tās sprāgst vienmēr?

— Que va, vienmēr, — Pilara teica. — Nekādu «vienmēr» vispār nav — ne mūsu, ne viņu munīcijai.

— Bet jūs paši teicāt, ka šīs otras izsprāgstot vienmēr.

— Es to neesmu teikusi, — Pilara atbildēja. — Tu prasīji citiem, ne man. Man nav zināms, ka šī manta sprāgtu «vienmēr».

— Tās visas sprāgst, — Eladio nepiekāpās. — Saki taisnību, sieva.

— Ka tad tu zini, ka tas visas sprāgst? — Pilara noprasīja. — Svieda taču Pablo. Tu pie Otero neviena nenogalināji.

— Ak, tas vislielākās maukas dēls! — Agustins iesāka.

— Lai nu paliek, — Pilara asi uzsauca. Tad turpināja:

— Tas visas ir stipri vienādas, Iriglēs. Bet rievotās daudz vienkāršākās.

«Labāk ņemšu no katras pa vienai,» Roberts Džordens domāja. Bet rievotās bija vieglāk sviest. Tās bija labakas.

— Vai tu domā, ka bus jamet granatas, Ingles? — Agustins vaicāja.

— Var gadīties, — Roberts Džordens teica.

Bet, zemē tupēdams un granatas šķirodams, viņš domāja, lūk, ko: «Tas ir neiespējami. Nesaprotu, kā pats varēju sevi tā apmānīt. Mes taču bijām pagalam jau tad, kad šie aplenca Sordo, tāpat ka Sordo bija pagalam, kad pārstāja snigt sniegs. Tu vienkārši nespēj tādu domu pieņemt. Bet tev jādara savs darbs un jaizstrādā tāds plāns, par kuru tu labi zini, ka tas nav izpildāms. Tu esi to izstrādājis, bet tagad saproti, ka tas nekur neder. Tagad, no rīta, tas nekur neder. Jebkuru no šiem posteņiem tu, protams, vari likvidēt ar to, kas tev te atlicis. Bet abus likvidēt nevarēsi. Tas ir — tu nevari būt par to pārliecināts. Labak jau nu pats sevi nekrāp. Vismaz tagad, dienas gaismā, ir skaidrs, ka tas nav iespējams.»

Mēģinājums ieņemt abus posteņus neko nedos. Pablo to saprata visu laiku. Viņš droši vien jau sen gudroja, kā aizlaisties, bet, kad šie aplenca Sordo, viņš redzēja, ka mēs esam tintē. Nevienu operāciju nedrīkst pamatot uz pieņēmuma, ka notiks brīnums. Tu panāksi, ka viņus visus nogalinās, un pat tiltu nepagūsi uzspridzināt, ja saksi rīkoties ar to, kas tev tagad atlicis. Tu nogalināsi Pilaru, An-selmo, Agustinu, Primitivo, to nervozo Eladio, niekkalbi čigānu un veco F-'ernando, bet tiltu uzspridzināt nepagūsi. Vai patiešām tu ceri, ka notiks brīnums un Golcs saņems no Andrcsa ziņojumu un atcels uzbrukumu? Ja šis brīnums nenotiks, tad tu ar šo pavēli viņus visus nogalināsi. Arī Mariju. Ar šo pavēli tu nogalināsi arī viņu. Vai patiesi tu nevari vismaz viņu no ta pasargat? Kaut velns parautu to nolādēto Pablo!

Nē, nevajag skaisties. Dusmoties ir tikpat slikti ka baidīties. Bet tev vajadzēja šonakt kopā ar šo sievu jāšus pārlūkot visus šos kalnus un sameklēt iespējami vairāk cilvēku, ko likt pie darba, nevis gulēt ar meiteni. Jā. Bet, ja man kaut kas būtu noticis, tad nebūtu neviena, kas spridzina tiltu. Jā. Tā gan. Tāpēc jau tu nekur nejāji. Un nevienu citu sūtīt tu arī nevarēji, jo nedrīkst riskēt, ka no viņiem pazustu vēl kāds, tad tev trūktu vēl vairāk cilvēku. Bija jāglabā tas, kas ir, un jāizstrādā plāns, kā tikt gala ar to, kas tev šeit atlicis.

Bet tas tavs plāns ir īsts sūds. Es tev saku, tas ir gatavais sūds! Tas tika sastādīts naktī, bet tagad ir rits. No rīta nakts plāni nekur neder. Tas, ko tu izdomā naktī, no rīta vairs neder. Tagad nu tu zini, ka tavs plāns nekur neder.

Nu, bet vai Džons Mosbijs nemācēja tikt galā ar šādām neiespējamām lietām? Noteikti mācēja. Un toreiz bija daudz grūtākas situācijas. Un neaizmirsti, ka svarīgs ir arī pārsteiguma elements. To atceries! Atceries, ka nemaz tik bezjēdzīgi nebūs, ja izdarīsi visu vajadzīgo. Bet no tevis taču gaida pavisam ko citu. No tevis gaida nevis varbūtēju veiksmi, bet pilnīgi noteiktu. Un paskaties, kā viss iznāca. Vispār no paša sākuma jau negāja tā, kā vajadzīgs, un šādos gadījumos ir tā: jo tālāk, jo sliktāk, tāpat kā ar sniega piku, kas, no kalna veldamās, arvien vairāk un vairāk aplīp ar sniegu.

Zemē pie galda tupēdams, viņš pacēla galvu un ieraudzīja Mariju, un viņa tam uzsmaidīja. arī viņa mute savilkās stīva smaida, viņš paņēma vēl četras granātas un iebāza kabatās. Es taču varu noskrūvēt detonatorus un lietot tikai tos, viņš domāja. Bet nez vai granātas sprādziens ko kaitēs. Tas sprāgs reizē ar lādiņu un paša sprādziena spēku nepavājinās. Vismaz es tā ceru. Esmu par to pārliecināts. Bet tici taču pats sev kaut drusku! Un vēl pagājušajā naktī tu taču domāji, ka abi ar vectēvu esat bijuši nez kādi varoņi, toties tavs tēvs — gļēvulis. Tad nu vismaz tagad pierādi, ka tu kaut drusku paļaujies pats uz sevi.

Viņš atkal uzsmaidīja Marijai, bet tas bija tikai ārējs sinaids, likās, ka ada ap vaigiem un muti būtu uzspīlēta.

Viņa domā, ka tu esi kas sevišķs. Patiesībā tu esi īsts mēsls! Un tāpat visa šī gloria un tās citas muļķības. Tev bija brinišķigas idejas, vai ne? Un visu šo pasauli tu esi iebāzis maisā, ko? Kaut velns to visu parautu!

Tikai neuztraucies. Nesāc skaisties. Ta ir parak viegla izeja. Tādas izejas rodas vienmēr. Tev atliek tikai kost nagus. Nav nekādas vajadzības noliegt visu, kas bijis, tikai tādēļ, ka drīz tu to pazaudēsi. Kāpēc līdzināties čūskai ar pārlauztu mugurkaulu, kas tāpēc sadzel pati sevi; un tev mugurkaulu neviens pārlauzis nav, tu suns tāds. Tevi neviens vēl nav aizticis, bet tu jau kauc. Kauja vēl nav sākusies, bet tu jau lec no ādas ārā. Pataupi savu niknumu kaujai. Kauja tas tev noderēs.

Pilara pienāca viņam klāt ar somu rokā.

— Nu ir stipri, — viņa sacīja. — Labas granātas, Ingies! Uz tām tu vari paļaulics.

— Kā tev ap dūšu, sieva?

Viņa paskatījās tam acīs, papurināja galvu un pasmaidīja. Viņš nodomāja: «Nez vai tas smaids ir tikai ārējs? Izskatījās tāds gluži īsts.»

— Labi, — viņa atbildēja. — Dentro de la gravedad. — Tad, zemē notupusics, turpināja: — Un ka tev pašam šķiet tagad, kad viss jau sācies?

— Mūsējo ir maz, — Roberts Džordens ātri noteica.

— Arī man tā šķiet. Ļoti maz. — Tad viņa piebilda — vēl vienmēr tikai viņam vien: — Marija var palikt pie zirgiem viena pati. Es tur neesmu vajadzīga. Mēs sapīsim viņiem kājas. Tie ir kavalērijas zirgi un no šaudīšanas nebaidās. Es iešu uz apakšējo posteni un darīšu Pablo darbu. Tā mums iznāks par vienu cilvēku vairāk.

— Labi. Es jau ta domāju, ka tu gribēsi iet tur.

— Paklau, Ingles, — Pilara sacīja, viņa cieši lūkodamās. — Tu neraizējies. Viss būs labi. Neaizmirsti, ka viņi neko tādu negaida.

— Jā.

— Vēl kas, Ingles, — Pilara teica tik maigi, cik vien savā aizsmakušajā balsī spēja: — Tas par to roku ...

— Kas par roku? — viņš dusmīgi atjautāja.

— Nē, paklausies! Nedusmo, puisīt. Tas par to roku viss ir čigānu māžošanās. To es tāpat vien, lai tēlotu gudrinieci. Istenibā nekā tāda nav.

— Lai nu paliek, — viņš salti noteica.

— Nē, — viņa dobjā un miļa balsi sacīja. — Tie ir tikai mani rneii, blēņas. Negribu, ka tu kaujas dienā raizējies.

— Es taču nemaz neraizējos, — Roberts Džordens atbildēja.

— Jā, Ingles, — viņa sacīja. — Tu ļoti raizējies — un ne bez iemesla. Bet viss bus labi, Ingles. Tam jau mēs esam dzimuši.

— Man nav vajadzīgs politiskais komisārs!

Viņa tam atkal uzsmaidīja savu sirsnīgo smaidu, kas pavēra platās, vēja aprautās lūpas, un teica:

— Tu man esi loti mīļš, Ingles.

— Pašlaik tas man neko nenozīmē, — viņš sacīja. — Ni tu, ni D/os.1

— Ja, — Pilara atčukstēja tai pašā aizsmakušaja balsī. — Zinu. Es tikai gribēju tev to pateikt. Un neraizējies. Mes visu izdarīsim loti labi.

— Kāpēc tad ne? — Roberts Džordens sacīja, un viņa seja iedrebējās gandrīz nemānāms smaids. — Protams, izdarīsim! Viss bus lieliski.

— Kad iesim? — Pilara jautāja.

Roberts Džordens paskatijās pulkstenī.

— Kaut vai tūlīt, — viņš atbildēja.

Viņš iedeva vienu saini Anselmo.

— Kā jūties, vecais?

Sirmgalvis patlaban beidza drāzt ķili, ko bija taisījis pēc Roberta Džordena dotā parauga. Tie bija īpaši ķiļi — katram gadījumam rezerve.

— Labi, — vecais pamāja. — Tik tālu nu viss būtu dikti labi. — Viņš izstiepa roku un pasmaidīja: — Re!

Roka nedrebēja.

' Ne tu, ne dievs (sp.).

— Bueno, y que,' — Roberts Džordens teica. — Visu roku es arī vienmēr varu noturēt stingri. Bet izstiep vienu pirkstu.

Anselmo izstiepa. Pirksts drebēja. Viņš paskatījās Robertā Džordenā un pakratīja galvu.

— Man tāpat, — Roberts Džordens viņam parādīja.

— Vienmēr. Tā tas ir vienmēr.

— Man gan ne, — Fernando sacīja. Viņš izstiepa uz priekšu labās rokas rādītāju. Pēc tam — kreisās rokas rādītāju.

— Bet vai spļaut tu māki? — Agustins viņam jautāja un pamirkšķināja Robertam Džordenam.

Fernando nokiepojās un lepni nospļāvās uz alas grīdas, pēc tam spļāvienu ar kāju ieberzēja gružos.

— Ak tu, netīrais ēzeli! — Pilara viņam uzsauca. — Būtu tad spļāvis uguni, ja jau tev japlātās ar savu dušu.

— Es nekad nebutu spļāvis uz gridas, Pilar, ja mēs no šejienes neaizietu uz visiem laikiem, — Fernando sacīja.

— Šodien ar spļaudīšanos uzmanies, — Pilara teica.

— Vari nospļauties tādā vietā, no kuras tā arī neaiziesi.

— Nepiesauc nelaimi, — Agustins sacīja. Viņam nervu saspīlējums izpaudās tieksmē pajokot, bet ap dušu bija tāpat kā visiem citiem.

— Es jau tikai āzējos, — Pilara teica.

— Es tāpat, — Agustins sacīja. — Bet me cago en la leche, būšu laimīgs, kad tas sāksies!

— Kur čigāns? — Roberts Džordens vaicāja Eladio.

— Pie zirgiem, — Eladio atteica. — No alas ieejas viņu var redzēt.

— Kā viņam ap dūšu?

Eladio pasmaidīja.

— Traki nobijies, — viņš teica. Par cita bailēm runādams, viņš nomierinājās.

— Paklausies, Ingl'es... — Pilara iesāka.

Roberts Džordens paskatījās Pilarā un ieraudzīja, ka viņa paver muti un skatas tā, it kā neticētu pati savām acīm, un, tverdams revolveri, viņš apsviedās pret alas ieeju. Tur, ar vienu roku segu pieturēdams, īsajam automāta stobram pār plecu rēgojoties, stāvēja Pablo — pazems, platiem pleciem, bārdu apaudzis, un viņa apsarkušās ačeles lūkojās visiem garām taisni uz priekšu.

— Tu, — Pilara neticīgi ierunājās. — Tu!

' Labi, bet kas tad ir? (S/>.)

— Es pats, — Pablo rāmi noteica. Tad viņš ienāca alā.

— Hola, Ingles! Atvedu piecus virus ar zirgiem no Eliasa un Alehandro grupām.

— Bet sprāgstvielas un detonatori? — Roberts Džordens jautāja. — Un citi materiāli?

— Tos es iesviedu no klints upē, — Pablo sacīja, vēl joprojām nevienā neskatīdamies. — Bet detonatora vietā var ņemt granātu. Esmu to visu apdomājis.

— Es tāpat, — Roberts Džordens atbildēja.

— Vai jums te vel ir kas dzerams? — Pablo saguris vaicāja.

Roberts Džordens iedeva viņam savu blašķi, un viņš ātri iedzēra pāris malku, tad ar delnas virspusi noslaucīja muti.

— Kas tev kait? — Pilara vaicāja.

— Nada, — Pablo atbildēja, atkal noslaucīdams muti.

— Nekas. Esmu atgriezies.

— Bet tomēr — kas tev lēcies?

— Nekas. Man uznāca vājumā bridis. Biju aizgājis, bet nu esmu atpakaļ. — Viņš pievērsās Robertam Džor-denam. — En el fondo no soy cobarde, — viņš teica. — Ja tā labi padomā, tad es nekāds gļēvulis neesmu.

«Bet tu esi daudz kas cits,» Roberts Džordens domāja. «Nolādēts! Bet es tomēr priecājos, tevi redzot, tu, suņa bērns!»

— No Eliasa un Alehandro tikai piecus vien sadabūju, — Pablo teica. — Kopš no šejienes aizgāju, visu laiku esmu nosēdējis zirgā. Jūs esat deviņi un vieni paši nekādi netiktu galā. Jau vakar es to sapratu, kad Ingles ņēmās visu skaidrot. Nekādi. Nekad. Apakšēja postenī ir septiņi zaldāti un kaprālis. Ja nu viņi sacel trauksmi vai sāk atšaudīties?

Nu viņš paskatījās uz Robertu Džordenu.

— Projām iedams, domāju, ka tu pats visu sapratīsi un uzdosi. Vēlāk, kad biju aizsviedis tas tavas mantas, saku domāt citādi.

— Man prieks tevi redzēt, — Roberts Džordens teica. Viņš piegāja Pablo klāt. — Iztiksim ar granātām. Viss būs labi. Tas nekas, ka pārējo mantu nav.

— Nē, — Pablo atbildēja. — Tevis dēļ es neko nebūtu darījis. Tu atnesi mums nelaimi. Tas viss notiek tevis dēj. Arī tas, kas notika ar Sordo. Bet, kad biju aizmetis projām tos materiālus, es jutos pārāk vientuļš.

— Ej nu tu... — Pilara iesāka.

— Tāpēc jau jāju meklēt cilvēkus, gribēju darīt visu, lai šis darbs izdotos. Atvedu pašus iabākos, kādus varēju sadabūt. Viņi gaida augšā, jo vispirms es gribēju aprunāties ar jums. Viņi domā, ka vadonis esmu es.

— Tu tas arī esi, ja pats tā vēlies, — Piiara sacīja.

Pablo klusēdams paskatījās Pilarā. Tad vienkārši un

mierīgi teica:

— Esmu daudz ko pārdomājis, kopš notika tā nelaime ar Sordo. Un esmu apņēmies: ja jau beigt, tad visiem kopā. Bet tevi, Ingles, es ienīstu par to, ka tu mūs šai nelaimē iegrūdi!

— Bet Pablo... — Fernando iesāka, vēl vienmēr ar maizes kumosu uzņemdams no pannas gaļas mērci; kabatas viņam bija piebāztas ar granātām, pār plecu karājās patronsoma. — Vai tad tu netici, ka operācija var izdoties? Aizvakar tu teici, ka esot par to pārliecināts.

— Iedod viņam vēl gaļu, — Piiara dusmīgi teica Marijai. Pēc tam, acīm atmaigstot, piebilda: — Tad tu nu esi atpakaļ, ko?

— Jā sieva.

— Nu, esi sveicināts! Es jau arī neticēju, ka tu būtu galīgi beigts un pagalam.

— Pēc tiem darbiem, ko esmu strādājis, man vienam bija traki smagi, un es nevarēju to izturēt, — Pablo mierīgi atbildēja.

— Ak, nevarēji izturēt! — viņa izsmēja. — To tu nevarēsi izturēt pat ne piecpadsmit minūtes!

— Neizsmej mani, sieva. Esmu taču atgriezies.

— Un esi sveicināts, — viņa teica. — Vai tad tu nedzirdēji, kad teicu to pirmo reizi? Izdzer savu kafiju, un iesim. Man šitās izrādes sāk apnikt.

— Vai tā ir kafija? — Pablo jautāja.

— Protams, — Fernando atbildēja.

— Ielej man drusku, Marij, — Pablo teica. — Kā tev iet? — Viņš meitenē neskatījās.

— Labi, — Marija sacīja, pasniegdama viņam trauku. — Vai gaļu negribi?

Pablo pakratīja galvu.

— No me gūsta eslar solo, — Pablo turpināja skaidrot Pilarai, it kā pārējo nemaz šeit nebūtu. — Man netīk būt vienam. Sabes? Vakar, kad visu dienu viens pats biju nostrādājies citu laba, es vientuļš nejutos. Bet pagājušo nakti! Hombre! Que mal lo pase!' [62]

— Tavs priekštecis, slavenais Jūda Iskariots, pakārās, — Pilara teica.

— Nerunā tā ar mani, sieva. Vai tad tu nesaproti? Esmu atgriezies. Nerunā par Jūdu un visu citu. Esmu atpakaļ.

— Un ko tu atvedi sev līdzi? — Pilara jautāja. — Vai ir kas vērtīgs?

— Son buenos,' — Pablo teica. Viņš saņēmās, palūkojās Pilarai tieši acīs, tad atkal novērsās.

— Buenos y bobos. Labi un stulbi. Gatavi mirt un darīt visu, kas vajadzīgs. A tu gusto. Pec tavas garšas. Tādi, kādi patīk tev.

Pablo atkal paskatījās Pilarai acīs un šoreiz nenovērsās. Viņš cieši lūkojās viņā ar savām mazajām, apsarkušajām cūkas ačelēm.

— Ak tu, — viņa teica, un viņas dobjā balss atkal skanēja mīlīgi. — Man domāt, ja cilvēkam kaut kas reiz ir bijis, tad no tā vienmēr kaut kas arī paliek pāri.

— Līsto,[63] [64] — Pablo sacīja, skatīdamies viņai tieši acīs.

— Lai šī diena nes ko nesdama, es esmu gatavs.

— Nu es ticu, ka tu esi atgriezies, — Pilara teica.

— Tagad ticu. Bet, hombre, tālu gan tu no mums biji aizgājis!

— Ļauj man ieņemt vēl vienu malku no tavas pudeles, — Pablo sacīja Robertam Džordenam. — Un tad iesim!

trīsdesmit devītā nodaļa

Tumsā viņi kāpa augšup pa nogāzi un iznāca no meža pie šauras aizas. Viņi nesa smagas nastas un gāja lēni. Arī zirgi bija apkrauti ar segliem piesietām nastām.

— Ja vajadzēs, nastas varēs atstāt, — Pilara teica. — Bet, ja būs jāiekārto jauna nometne, tad tas viss noderēs.

— Un kur pārējā munīcija? — Roberts Džordens, savus saiņus siedams, vaicāja.

— Sājos saiņos — pie segliem.

Roberta Džordena skaustu spieda smagais nesamais un jakas apkakle, kabatas bija piebāztas ar granātām, bet pie gurna kratījās smagais revolveris, bikšu kabatas izspīlēja automāta aptveres. Mutē viņš vēl juta kafijas garšu, labaja rokā nesa savu automātu, bet ar kreiso saraustīja jakas apkakli, lai iegrozītu ērtāk smago saini.

— Inglēs, — ierunājās Pablo, kas tumsā soļoja cieši viņa pēdas.

— Kas ir?

— Tie, kurus atvedu, domā, ka mums veiksies tāpēc, ka viņus atvedu es, — Pablo sacīja. — Nesaki viņiem neko tādu, kas varētu atņemt ticību.

— Labi. Bet darīsim visu tā, lai mums tiešām veiktos.

— Viņiem ir pieci zirgi, sabes? — Pablo piesardzīgi sa-cija.

— Labi. Visus zirgus turēsim vienuviet.

— Jā, — Pablo atbildēja un apklusa.

«Es nu gan neticu, vecīt, Pablo, ka tu būtu stājies uz atgriešanas takas,» Roberts Džordens nodomāja. «Nē! Tava atgriešanas jau pati par sevi ir brīnums. Bet nez vai tevi kādreiz pie svētajiem varēs pieskaitīt.»

— Ar šiem pieciem es pie apakšējā posteņa tikšu galā tikpat labi, ka to būtu izdarījis Sordo, — Pablo sacija. — Pārgriezīšu vadus un atgriezīšos pie tilta, ka jau mēs norunājām.

«To mēs norunājām jau pirms desmit minūtēm,» Roberts Džordens domāja. «Nez kapec viņš atkal...»

— Varbūt pēc tam mums izdosies aiziet uz Gredosu, — Pablo turpināja. — Es daudz par to esmu domājis.

«Tev laikam nupat iešāvās prata ši ģeniāla doma,» Roberts Džordens domāja. «Vel viena jauna atkiasme. Bet es nu gan neticu, ka tu aicināsi mani sev līdzi. Ne, Pablo. Nemaz necenties mani pārliecināt.»

Kopš brīža, kad Pablo bija ienācis ala un pateicis, ka atvedis piecus vīrus, Roberts Džordens uzreiz atdzīvojās. Pablo pārnākšana izkliedēja traģēdijas atmosfēru, kas it kā ietina visu šo operāciju, kopš bija uzkritis sniegs, un, atkal ieraugot Pablo, viņš, lai gan neticēja, ka laime pievērsis viņam savu vaigu, tomēr sajuta, ka viss iegrozās uz labo pusi un ka tagad var cerēt uz veiksmi. Izzuda neveiksmes priekšnojauta, un uzpluda mundrums, tapai ka, lēni sūknējot, pieplūst ar gaisu riepa. Sakumā nekas it kā nav manāms, lai gan gaiss ir sācis ieplūst un sūknis lēni strādā, bet gumijas kamera tik tikko kustas. Tā pieplūda arī šis mundrums kā paisums jūra vai sula koka stumbrā, un viņš jau sajuta visu to slikto priekšnojautu nolieguma dīgli, kas pirms kaujas vienmēr izauga viņā par patiesas laimes izjūtu.

Tā viņam bija pati lielākā dāvana, kada vien varēja būt, talants, kas kaujā jau bija palīdzējis; spēja nevis ignorēt slikta rezultāta varbūtību, bet to nicināt. Pamazām viņš šo īpašību zaudēja, jo sajuta pārāk lielu atbildību par citu cilvēku dzīvībām; jau no paša sākuma bija javeic slikti iecereti un slikti izplānoti pasākumi. Bet šādos apstākļos nevar ignorēt sliktas beigas, neveiksmi. Te nebija runa par iespējamiem sarežģījumiem tev pašam, kurus tu varētu ignorēt. Pats par sevi viņš nav nekas, to viņš saprata, un arī nāve nav nekas. To nu viņš zināja noteikti, pavisam noteikti. Dažās pēdējās dienās bija mācījies, ka kopā ar citiem varētu būt viss. Taču sirds dziļumos tomēr zināja, ka tas ir izņēmums. Mums tas bija, viņš domāja. Un ta ir mana lielāka laime. Varbūt man tas tika dāvāts tāpēc, ka nekad nebiju to lūdzis. Un man neviens to nevar atņemt, to es nekad nevaru pazaudēt. Bet nu tas ir pagājis, un šorīt ar to ir beigas, šorīt mūs gaida darbs.

Un es priecājos, ka tu pamazām sāc atgūt šo to no tā, kā tev pēdēja laikā tik lielā mērā bija trūcis, viņš teica pats sev. Tu jau biji pavisam nolaidies. Man par tevi bija pamatīgs kauns. Bet es taču biju tu. Un tada «es», kas varētu tevi tiesāt, nemaz nav. Mēs abi bijām nolaidušies. Ir tu, ir es un mēs abi. Bet nu izbeidz. Beidz sašķelties divās dalās kā šizofrēniķis. Pietiks arī ar vienu. Tagad tu atkal esi tāds, kā vajadzīgs. Bet paklausies — nevajag taču par šo meiteni domāt visu dienu. Vienīgais, ko tu viņas labā vari darīt, ir — papūlēties, lai viņa paliek malā, un to tu izdarīsi. Spriežot pēc visa, zirgu laikam pietiks. Lielākais, ko tu viņas labā vari darīt, ir veikt šo darbu iespējami labi un ātri un tikt no šejienes projām, bet domas par viņu tevi tikai traucēs. Tāpēc nedomā vairs par viņu.

Ta izspriedelējies, viņš pagaidīja, kamēr pienāca klāt Marija, Pilara, Rafaels un zirgi.

— Hei, guapa! — viņš tumsā teica. — Kā tev ap dūšu?

— Man ir labi, Roberto, — viņa sacīja.

— Tikai neuztraucies, — viņš teica un, pārlicis automātu kreisajā rokā, labo uzlika viņai uz pleca.

— Es neuztraucos, — viņa sacīja.

— Viss ir labi sagatavots. Pie zirgiem paliks arī Rafaels.

— Man labāk gribētos būt pie tevis.

— Ne. Pie zirgiem tu esi vairāk vajadzīga.

— Labi. Tad es palikšu tur.

Tieši šai brīdī viens no zirgiem iezviedzās, un aiz klintīm tam tūlīt atsaucās otrs, — tas iezviedzās griezīgi un drebelīgi un tūlīt atkal apklusa.

Tumsā sev priekšā Roberts Džordens redzēja jaunatvesto zirgu aprises. Viņš pagāja citiem garam un kopā ar Pablo piegāja tiem klāt. Pie zirgiem stāvēja vīri.

— Salud, — Roberts Džordens sacīja.

— Salud, — viņi tumsā atbildēja. Viru sejas viņš nevarēja saskatīt.

Tas ir Ingles, kas nāks mums līdzi, — Pablo sacīja.

— Tas spridzinātājs.

Neviens neko neatbildēja. Varbūt viņi tumsā pamāja.

— Ejam, Pablo, — viens teica. — Drīz būs gaišs.

— Vai jūs atnesāt vēl granatas? — otrs vaicaja.

— Daudz, — Pablo teica. — Ņemiet, cik gribat, kad vedīs projām zirgus.

— Tad ejam, — kāds cits sacīja. — Mēs jau tā gaidām šeit gandrīz visu nakti.

— Hola, Pilar, — kāds teica, kad sieviete pienāca viņiem klāt.

— Que me rnatenja tas nav Pepe! — Pilara aizsmakusi teica. — Kā tev iet, gans?

— Nekas, — vīrs atbildēja. — Denlro de la gravedad.

— Kas tas tev par zirgu? — Pilara atkal vaicāja.

— Pablo pelēcis, — vīrs teica. — Tas tik ir zirgs!

— Ejam nu, — kāds cits vedināja. — Ir laiks. Nav ko te pļāpāt.

— Un kā iet tev, Elisio? — Pilara viņam jautāja, kad tas sēdās zirgā.

— Kā tad man var iet? — viņš parupji atsaucās. — Ejam, sieva, mums ir darbs darāms.

Pablo uzrausās mugurā lielajam bērim.

— Un tagad turiet mutes un sekojiet man, — viņš teica.

— Aizvedīšu jūs līdz tai vietai, kur mēs atstāsim zirgus.

ČETRDESMITĀ NODAĻA

Kamēr Roberts Džordens gulēja, cieši aizmidzis, plānoja tilta iznīcināšanu un bija kopā ar Mariju, — An-dress lēni virzījās uz priekšu. Līdz Republikas pozīcijām [65] un garām fašistu posteņiem viņš gāja tik ātri, cik jau nu tas tumsā iespējams veselīgam zemniekam, kas pazīst apvidu. Bet, nokļuvis pie Republikas pozicijām, viņš uz priekšu vairs tik ātri netika.

Teorētiski viņam vajadzēja tikai uzrādīt Roberta Džor-dena izdoto personas apliecību, apzīmogotu ar A.I.D. zīmogu, un ar to pašu zīmogu apzīmogoto ziņojumu un tā neaizkavētam tikt tālāk vislielākajā steigā. Bet vispirms viņš sadūrās ar rotas komandieri, kas uz Andresa misiju lūkojas visai aizdomīgi.

Kopā ar šo komandieri Andress aizgāja uz bataljona štābu, un bataljona komandieris, kas pirms kustības bijis frizieris, noklausījies par Andresa uzdevumu, jūsmīgi ķērās pie darba. Sis komandieris, vārdā Gorness, krietni sadeva komandierim par tā stulbumu, uzsita Andresam uz pleca, pacienāja ar malku slikta konjaka un pastastija, ka viņš pats, bijušais frizieris, vienmēr esot vēlējies kļut guerrillero. Tad pamodināja savu adjutantu, norīkoja to savā vietā un aizsūtīja ziņnesi pamodināt motociklistu. Gorness uzņēmās pats aizvest Andresu atpakaļ uz brigādes štābu, nevis sūtīt līdzi motociklistam, jo gribēja visu paātrināt, un, iesēdinājis Andresu priekšējā sēdekli, aiz-dārdināja pa granātu izārdīto ceļu, kam abās pusēs auga lieli koki, un motocikla ugunīs varēja redzēt balti noziestos koku stumbrus un tās vietas, kur balsinājums un miza bija notupuši un ar granatu šķembām un lodēm norauti toreiz, kad uz šā ceļa bija risinājies cīniņš pirmajā vasarā pēc kustības sākuma. Viņi iegriezās kalnu kūrorta pilsētiņā, kur mājiņā ar iedauzitu jumtu atradās brigādes štābs, un Gorness veikli kā sacīkšu braucējs nobremzēja motociklu pie majas sienas, kur kareiviski saslējās nomiegojies sargs, Gorness pagrūda to sānis un iegāja lielā istaba; sienas šeit bija noklātas ar kartēm un kāds galīgi samiegojies virsnieks ar zaļu saules aizsargu virs acīm sēdēja pie galda, uz kura atradās lampa, divi telefoni un Mundo Obrero.

Virsnieks palūkojās Gomesā un teica:

— Ko tu te dari? Vai nezini, ka pasaulē ir telefons?

— Man jāsatiek pulkvedis, — Gorness atbildēja.

— Viņš guļ, — virsnieks atbildēja. — Es ta tava vella-pēdas ugunis redzēju jau pa veselu jūdzi. Gribi uzvilināt mums virsū bumbas?

— Izsauc pulkvedi, — Gorness teica. — Traki svarīgi.

— Es tev sacīju, ka viņš guļ, — virsnieks atkartoja.

— Kas tas tev tur par bandītu līdzi? — Un viņš pamāja uz Andresa pusi.

— Tas ir guerrillero no fašistu aizmugures ar ļoti svarīgu ziņojumu ģenerālim Golcam, kas rītausmā komandē uzbrukumu aiz Navaseradas, — Gomess uztraucies nopietni atbildēja. — Dieva dej, pamodini Teniente-Coronel!

Virsnieks skatījās Gomcsā ar piemiegtām acīm, ko aizēnoja zaļais celuloīds.

— Visi jūs esat ķerti, — viņš teica. — Es nekādu ģenerāli Golcu un nekādu uzbrukumu nezinu. Ņem to brašo zēnu lidzi un vācies atpakaļ uz savu bataljonu!

— Bet es tev saku, lai tu pamodini Teniente-Coronel! — Gomess atkartoja, un Andress redzēja, ka viņš saknieba lupas.

— Ej tu... — virsnieks slinki atteica un novērsās.

Gomess izvilka no maksts smago deviņmilimetrīgo

revolveri un piegrūda virsniekam pie pleca.

— Cel viņu augšā, tu, fašistu izdzimteni! — viņš uzsauca. — Cel augšā vai es tevi nošaušu!

— Nomierinies, — virsnieks sacīja. — Jūs, frizieri, visi esat par daudz emocionāli.

Galda lampas gaisma Andress redzēja, ka Gomesa seja naidā saviebās. Bet viņš tikai sacīja:

— Pamodini pulkvedi!

— Dieniniek! — virsnieks nicinoši iesaucās.

Durvīs parādījās kareivis, militāri nosveicināja un izgāja.

— Pie viņa ciemojas līgava, — virsnieks teica un sāka atkal lasīt avīzi. — Viņš katrā ziņā priecāsies tevi redzet.

— Tādi ka tu kavē tos, kas cenšas uzvarēt karā, — Gomess teica štāba virsniekam.

Virsnieks necēla ne ausu. Tad, joprojām lasīdams, it ka pie sevis noteica:

— Ir nu gan jocīga avīze!

— Kāpēc tad tu nelasi «El Debale»? Tā taču ir tava īstā avīze! — Gomess minēja katoļu-konservativistu galveno orgānu, kas iznaca Madridē pirms kara.

— Neaizmirsti, ka es esmu augstākā pakāpē nekā tu, un tas, ko es par tevi ziņošu, tiks ņemts vērā, — virsnieks teica, galvu nepaceldams. — «El Debale» es nekad nelasu. Nevajag mētāties ar nepatiesiem apvainojumiem.

— Nē. Tu taču lasi ABC! — Gomess teica. — Armijā vēl arvien čum un mudž no tādiem kā tu. No tev līdzīgiem profesionāļiem. Bet vienmēr jau tā nebūs. Mūs apstājuši muļķi un ciniķi. Bet gan jau izmācīsm tos vienus un tos otrus padzīsim.

— Iztīrīsim — tas ir īstais vārds, kas tev vajadzīgs, — virsnieks teica, vel vienmēr galvu nepaceldams. — Te ir rakstīts, ka tie tavi slavenie krievi esot vel šo to iztīrījuši. Tā tagad iztīra — labak par caurejas zālēm.

— Derīgs ir jebkurš vārds, — Gomess kaismīgi iesaucās, — jebkurš vārds, lai (adi kā tu tiktu likvidēti!

— Ak, likvidēti! — virsnieks nekaunīgi atbildēja, it kā sarunādamies pats ar sevi. — Vel viens jaunvārds, kāda nav kastiliešu izloksnē!

— Nu, tad jānošauj, — Gomess teica. — Tāds vārds kastiIiešu izloksnē ir. Tagad saproti?

— Jā, bet nekliedz tik skaļi. Pie mums, brigādes štābā guļ ne vien Tenienle-Coronel, bet arī citi, un tavas emocijas man ir apnikušas. Tāpēc es vienmēr skujos pats. Man netīk pļāpāt.

Gomess paskatījās uz Andresu un pakratīja galvu. Vir,ia acis bija naida un dusmu asaras. Bet viņš tikai pakratīja galvu un neteica neko, pataupīdams to visu priekšdienām. Pusotra gada laikā, kopš iecelts par bataljona komandieri Sjerā, viņš bija uzkrājis daudz, un tagad, kad ienāca pulkvedis, ģērbies tikai pidžamā, Gomess saslējās miera stāja un militāri sveicināja.

Pulkvedis Miranda, īss vīriņš ar peleku seju, bija visu mūžu nokalpojis armijā un zaudējis savas sievas mīlestību — viņa palika Madridē, — bet Maroka sabojājis kuņģi un, sapratis, ka nav jēgas meklet šķiršanos (jo nevarēja būt ne runas par to, ka viņš kuņģi spētu izārstēt), kļuvis republikānis un pilsoņu karu sācis pulkveža pakape. Viņam bija tikai viens godkārs mērķis — nobeigt karu šai pašā dienesta pakāpē. Sjeru viņš bija aizstāvējis un nu vēlējās, lai viņu atstāj turpat, gadījumā ja būtu atkal Sjera jaaiz-stāv. Kara viņš jutās daudz labak nekā miera apstākļos, varbūt tāpēc, ka bija spiests mazāk ēst gaļu; viņam bija lidzi milzīgs daudzums dzeramās sodas, vakaros viņš dzēra viskiju, viņa divdesmit trīs gadus vecā mīļākā gaidīja bērnu tapat ka gandrīz visas citas meitenes, kas pagājušā gada jūlijā kļuva milicianas, un pašreiz viņš ienaca istabā, ar galvas mājienu atņēma Gomesa sveicienu un sniedza viņam roku.

— Kāds vējš tevi te atpūta, Gomes? — viņš jautāja un tad pievērsās savam adjutantam, kas sēdēja pie galda: — Pepe, lūdzu, iedod man papirosu!

Gomess parādīja viņam Andresa dokumentus un ziņojumu. Pulkvedis ātri paskatījās Salvoconducto, tad uz Andresu, pamāja un pasmaidīja, un lielā interesē pārlasīja ziņojumu. Viņš aptaustija zīmoga nospiedumu ar pirkstu, tad atdeva caurlaidi un ziņojumu Andresam atpakaļ.

— Dzīve kalnos laikam nav viegla? — viņš jautāja

— Tā nekas, mans pulkvedi, — Andress atbildēja.

— Vai tev ir teikts, no kāda punkta visātrāk atrast ģeneraļa Golca štābu?

— No Navaseradas, mans pulkvedi, — Andress sacīja.

— Ingles teica, ka tas būšot netālu no Navaseradas, aiz pozīcijām, kaut kur labajā pusē.

— Kāds Ingles? — pulkvedis mierīgi vaicaja.

— Tas spridzinātājs, kas pašlaik atrodas tur, pie mums.

Pulkvedis pamāja. Tā bija vel viena neizskaidrojama

kuriozitāte šai karā — «Ingles, spridzinātājs, kas pašlaik atrodas tur, pie mums».

— Labāk aizved viņu pats ar motociklu. Gomes, — pulkvedis teica. — Uzraksti viņiem labi ietekmīgu Salvoconducto, ko uzrādīt ģenerāla Golca Estado Mayor, un dod man parakstīt, — viņš teica virsniekam ar zaļo celuloīda acu aizsargu. — Labāk raksti ar mašīnu, Pepc. Visu vajadzīgo noraksti no šīs te, — viņš lika Andresam iedot savu caurlaidi, — un uzspied divus zīmogus. — Tad viņš pievērsās Gomesam: — Šonakt jums būs vajadzīgs krietni ietekmīgs papīrs. Un tā ir pareizi. Kad tiek gatavots uzbrukums, jābūt piesardzīgiem. Pacentīšos, lai iznāk iespējami ietekmīgi! — Tad viņš ļoti laipni vaicāja Andresam:

— Vai tu kaut ko nevēlies? Ēst vai dzert?

— Ne, mans pulkvedi, — Andress teica. — Es neesmu izsalcis. Pēdējā komandpunktā mani pacienāja ar konjaku, bet, ja es dzertu vairāk, tad man būtu nelabi.

— Vai nākdams neredzēji kādu kustību vai rosību gar manu fronti? — pulkvedis laipni apvaicājās Andresam.

— Viss bija, ka jau parasti, mans pulkvedi. Mierīgi. Viss mierīgi.

— Vai mes pirms kādiem mēnešiem neesam tikušies Sersediljā? — pulkvedis jautaja.

— Ja, mans pulkvedi.

— Tā jau es domāju! — pulkvedis uzsita viņam uz pleca. — Tu biji kopa ar veco Anselmo. Ka viņam iet?

— Labi, mans pulkvedi.

— Nu, labs ir. Par to man prieks.

Virsnieks paradīja viņam to, ko bija uzrakstījis ar mašīnu, pulkvedis parlasija un parakstījās.

— Un tagad brauciet labi ātri, — viņš teica Gomesam un Andresam. — Uzmanieties ar motociklu! — viņš brīdināja Gomesu. — Iededziet ugunis. No viena tāda motocikla ugunīm nekas ļauns nenotiks, bet jums jābrauc piesardzīgi. Pasveiciniet biedru ģenerāli Golcu. Mēs satikāmies pie Peguerinosas. — Viņš paspieda abiem roku. — Iebāz papīrus aiz krekla un labi aizpogājies, — viņš piebilda. — Uz motocikla stipri jūt vēju.

Kad viņi bija izgājuši, pulkvedis piegaja pie skapīša, izņēma no tā glāzi un pudeli, ielēja viskiju un pielēja tam klāt tīru ūdeni no mala poda, kas stāvēja uz grīdas pie sienas. Tad, glāzi pacēlis un pavisam lēni viskiju dzerdams, apstājās pie sienas, kur karājās lielā karte, un sāka vērtēt uzbrukuma izredzes apvidu augšpus Navaseradas.

— Laime, ka tur ir Golcs, nevis es, — viņš beidzot sacīja virsniekam, kas sēdēja pie galda. Virsnieks neatbildēja, un, novērsies no kartes un paskatījies uz virsnieku, pulkvedis ieraudzīja, ka tas guļ, galvu uz rokām nolicis. Pulkvedis piegāja pie galda un piebīdīja abus telefonus cieši klāt viņam pie galvas — katrā pusē vienu. Tad apstājās pie skapīša, ielēja sev otru viskiju, pielēja tam klāt ūdeni un atkal atgriežas pie kartes.

Gomess pārslēdza ātrumu, un Andress, cieši pie sēdekļa turēdamies, nolieca galvu pret vēju, kad motocikls, spuldžu gaismā tumsu šķeldams un neganti sprakšķinādams, drāzās uz priekšu pa lauku ceļu, kas priekšā krasi iezīmējās ar augstajām melnajām papelēm abās pusēs. Tagad, upes tuvumā ceļam migla grimstot, tas likās izplūdušas un mīksti dzeltenīgas, bet kļuva atkal skaidri saredzamas, kad ceļš pacēlās augšup un viņiem priekšā, krustcelēs, motora spuldzes izrāva no tumsas tukšu kravas automašīnu pelēko valni, kas brauca lejup no kalna.

ČETRDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Pablo apstājās un tumsā nokāpa no zirga. Roberts Džordens dzirdēja vīrus krekstam un sēcam, kad no zirgiem nokāpa pārējie, dzirdēja arī nošķindam iemauktus, kad zirgs pasvaidīja galvu. Viņš varēja saost zirgu sviedru smaku un arī to, kas plūda no jaunatnācējiem, kuri bija gulējuši ar visām drēbēm un nebija mazgājušies, un tāpat citas alinieku smakas — gruzdoša koka un nevēdinātu gultas drēbju smaku. Pablo stāvēja viņam cieši līdzās un oda pēc misiņa un novadējuša vīna, atgādinot mutē paņemtas vara sīknaudas smaku. Viņš aizpīpēja papirosu, roku liesmiņai priekšā turēdams, ievilka dumus un dzirdēja Pablo loti klusu sakām:

— Pilar, atsien granātu maisu, kamēr mēs sapīsim zirgus.

— Agustin, — Roberts Džordens čukstēja. — Tagad jūs abi ar Anselmo nāksiet man līdzi pie tilta. Vai tev ir maiss ar māquina patronām?

— Jā — Agustins teica, — kā citādi!

Roberts Džordens piegāja pie Pilaras, kas ar Primi-tivo palīdzību cēla no viena zirga nost saini.

— Paklau, sieva, — viņš klusi pasauca.

— Nu? — viņa aizsmakusi čukstēja, atāķēdama siksnu zirgam zem vēdera.

— Tu saproti, ka posteņiem uzbruks tikai tad, kad dzirdēsit krītam bumbas?

— Cik reižu tu man to jau saki? — Pilara atvaicāja. — Tu sāc līdzināties vecenei, Inglēs!

— Tikai lai pārbaudītu, — Roberts Džordens teica.

— Un, kad postenis būs likvidēts, atgriezieties uz tiltu un nosedziet ceļu no augšas un manu kreiso flangu.

— Es jau tad visu sapratu, kad tu man teici pirmo reizi, — Pilara čukstēja. — Ej dari savu darbu!

— Un lai neviens nekust no vietas, nešauj un nesviež nevienu granātu, kamēr nedzirdēs bombardēšanu, — Roberts Džordens klusi teica.

— Neuzplijies tu man! — Pilara saskaitusies atčukstēja.

— To es sapratu jau tad, kad bijām pie Sordo.

Roberts Džordens aizgāja lidz tai vietai, kur Pablo sēja

zirgus.

— Sapinu tikai tos, kas var sabīties, — Pablo teica.

— Bet šilie ir sasieti tā, ka jāpavelk tikai virve — un uzreiz būs vaļā, redzi?

— Labs ir.

— Pateikšu meitenei un čigānam, kā ar zirgiem apieties, — Pablo sacīja.

Viņa atvestie vīri stāvēja maliņā, uz savām karabīnēm atspiedušies.

— Vai visu saprati? — Roberts Džordens vaicāja.

— Kā nu ne, — Pablo teica. — Jāiznīcina posteņi. Jāpārgriež vadi. Jāatgriežas uz tilta. Jāsedz tilts, kamēr tu spridzināsi.

— Un neko neiesākt, kamēr sāk bombardēt.

— Tieši tā.

— Nu tad — cūkas laimi!

Pablo kaut ko noņurdēja. Tad viņš teica:

— Bet, kad mēs nāksim atpakaļ, Inglēs, tad tu mūs atbalstīsi ar lielo māquina un ar savu mazo maquina, jā?

— De la printera— Roberts Džordens teica.

— Nu, tas tad būtu viss, — Pablo sacija. — Bet tai brīdī tev jābūt sevišķi uzmanīgam, Inglēs. Nebūs tik vienkārši to visu izdarīt, ja tu īpaši neuzmanīsies.

— Ar maquina rīkošos es pats, — Roberts Džordens apsolīja.

— Bet vai tu to labi proti? Man nav nekādas vēlēšanās, lai Agustins mani nošauj. Kaut vai vislabākajā nolūkā.

— Es to protu labi. Tici man. Un, ja ar maquina šaus Agustins, tad es raudzīšos, lai viņš tēmē jums pāri. Pāri, pāri un vēlreiz pāri!

— Tad ir viss, — Pablo sacīja. Pēc tam klusi un konfidenciāli piebilda: — Bet zirgu vēl vienmēr trūkst.

«Ak tu, suņadēls!» Roberts Džordens nodomāja. «Vai tiešām viņš nesaprot, ka es viņu uzreiz atšifrēju?»

— Es iešu kājain, — viņš sacija. — Zirgi ir tavā ziņā.

— Nē, zirgs būs arī tev, Inglēs, — Pablo klusi teica.

— Zirgi būs mums visiem.

— Tā ir tava darīšana, — Roberts Džordens teica.

— Mani vari neskaitīt. Vai tev pietiks lādiņu tavai jaunajai maquina?

— Jā, — Pablo teica. — Šeit ir viss, kas bija tam kavalēristam. Izšāvu tikai četras kārtas, gribēju izmēģināt. Vakar kalnos izmēģināju.

— Nu, ejam, — Roberts Džordens teica. — Jāierodas tur agrāk un labi jānoslēpjas.

— Mēs visi tūlīt iesim, — Pablo sacīja. — Suerte,[66] [67] Inglēsl

«Diez ko tas suņadēls nu atkal ir izgudrojis? Liekas, es saprotu. Nu, bet tā ir viņa darīšana, ne manējā. Paldies dievam, ka es šos cilvēkus nepazīstu!»

Viņš pastiepa roku un teica: — Suerle, Pablo, — un tumsā abas rokas cieši paspieda viena otru.

Roku sniegdams, Roberts Džordens iedomājās, ka tas būs apmēram tāpat ka pieskarties rāpulim vai spitālīgajam. Viņš nezināja, kada bus Pablo roka. Bet tā tumsā stingri satvēra viņa roku un spēcīgi, drosmīgi to paspieda, un viņš šim rokasspiedienam atbildēja. Tumsā Pablo roka bija laba, un, kad viņš to paspieda, viņam bija tik dīvaina sajuta, kas nelīdzinājās nevienai citai šarita sajūtai. «Tagad mēs esam sabiedrotie,» viņš domāja. «Sabiedrotie bieži apmainās ar rokasspiedieniem. Un kur tad vēl apkāršanās ar ordeņiem un bučošanās uz abiem vaigiem! Labi, ka mums vēl tas nebija jādara. Bet tādi jau laikam ir visi sabiedrotie. Au fond' tie vienmēr cits citu ienīst. Tomēr šis Pablo ir ārkār-tigi dīvains vīrs!»

— Suerle, Pablo, — viņš teica un cieši paspieda šo dīvaino, spēcīgo, mērķtiecīgo roku. — Es tevi atbalstīšu labi. Neraizējies!

— Tagad man žēl, ka paņēmu tās tavas mantas, — Pablo teica. — Nez kas man bija uznācis.

— Bet tu atvedi to, kas mums ir vajadzīgs.

— Tā tilta dēļ, Ingles, es uz tevi ļaunu prātu vairs neturu, — Pablo teica. — Redzu, ka viss beigsies labi.

— Ko jūs abi te darat? Pārvēršaties par maricones^68 [69]? — Pēkšņi tumsā viņiem aiz muguras atskanēja Pilaras balss.

— Tā tev tikai vel trūka, — viņa teica Pablo. — Ejam, Ingles, un atvadies ātrāk, kamēr šis vēl nav nozadzis tavas atlikušās sprāgstvielas!

— Tu mani nesaproti, sieva, — Pablo sacīja. — Mēs abi ar Ingles gan viens otru saprotam.

— Tevi jau neviens nesaprot. Ne dievs, ne tava paša māte, — Pilara sacīja. — Un es arī ne. Inglēs\ Atvadies no savas apcirptās galviņas — un ejam! Me cago en tu padre,[70]bet man jau sāk likties, ka tu baidies no vērša uznākšanas.

— Tavu mati... — Roberts Džordens iesāka.

— Tev nekad mātes nav bijis, — Pilara jautri atčukstēja.

— Bet tagad iesim, jo man traki gribas drīzāk sākt un tikt ar to galā. Un tu ej pie saviem vīriem, —viņa sacīja Pablo.

— Kas zina, cik ilgi viņu stingrā apņemšanās izturēs.

Tev tur ir divi tādi, kurus es pat par naudu neņemtu. Sauc vīrus — un ejiet!

Roberts Džordens uzmeta plecos savu saini un aizgāja pie zirgiem sameklēt Mariju.

— Sveika, guapa, — viņš teica. — Drīz mēs tiksimies!

Tagad viņu pārņēma tāda divaina nerealitātes sajūta, it

ka viņš to visu jau kādreiz būtu teicis vai it kā viņš stāvētu pie vilciena un gaidītu, ka tas nupat aties, — jā, taisnību sakot, tā kā pie vilciena, kad pats stāvi stacijā uz perona.

— Paliec sveiks, Robcrto! — viņa teica. — Un esi piesardzīgs!

— Protams.

Tad viņš pieliecās viņu noskūpstīt, un sainis noslīdēja viņam pār muguru uz skausta, tā ka abu pieres sasitas kopā. Un viņam likās, ka arī tas jau kādreiz ir bijis.

— Neraudi, — viņš neveikli teica, un pie šīs neveiklības nebūt nebija vainojama tikai smagā nasta vien.

— Es jau neraudu, — viņa sacīja. — Tikai nac drīz atpakaļ!

— Neuztraucies, kad dzirdēsi šaušanu. Šodien šaudīs daudz.

— Nē. Tikai nāc drīz atpakaļ.

— Paliec sveika, guapa, — viņš neveikli atkārtoja.

— Salud, Roberto.

Tik jauns Roberts Džordens nebija juties kopš tiem laikiem, kad Redlodžā kāpa vilcienā, lai brauktu uz Bilingsu, kur vajadzēja pārsēsties, — toreiz viņš pirmo reizi devās uz skolu. Viņam bija bail braukt, un viņš nevēlējas, ka šis bailes kāds pamana, un stacija tieši pirms vilciena atiešanas, kad viņš jau lika kāju uz vagona kāpšļa, tēvs viņu atvadoties noskūpstīja un teica: «Lai tas kungs stāv mums klāt, kamēr būsim viens no otra šķirti.» Tēvs bija ļoti reliģiozs, viņš pateica to vienkārši un sirsnīgi, bet ūsas viņam bija mitras un acīs asaras, un Robertu Džordenu tas viss ta samulsināja — asaram samitrinātie sirsnīgie vardi, tēva atvadu skūpsts, — ka viņš uzreiz sajutās daudz vecāks par tēvu un viņam kļuva tēva tik žēl, ka viņš tikai ar pūlēm savaldījās.

Vilciens sāka iet, bet viņš vēl arvien stāvēja uz pēdēja vagona platformas un skatījās uz staciju un ūdenstorni, kas attālinoties saruka arvien mazāks un mazāks, redzēja, ka sliedes salaidumu vietās krustojās un saplūda kopa tur, kur bija stacija un ūdenstornis, un vilciens, nepārtraukti klabēdams, aizveda viņu projām.

Konduktors teica: «Tēvam laikam tava aizbraukšana ķeras pie sirds, Bob?»

«Ja,» viņš atbildēja, skatīdamies uz vībotnēm, kas skrēja garām ceļa malai starp telegrāfa stabiem abpus sliedēm, pāri putekļainajam ceļam. Viņš skatījās, vai neredzēs kaut kur irbes.

«Vai tev gribas braukt uz skolu?»

«Jā,» viņš atbildēja, un tā bija patiesība.

Vēl pirms brīža ta nebūtu bijusi patiesība, bet šai šķiršanas mirklī bija, un nu viņš atkal jutās tikpat jauns kā toreiz. Šobrīd viņš jutās ļoti jauns un ļoti neveikls un ardievojās tik stūraini, cik vien stūraini to dara skolnieks, atvadoties pie vārtiem no meitenes un nezinādams — noskūpstīt meiteni vai ne. Tad viņš saprata, ka neveiklības sajūta nav radusies no atvadām. Tā radās no tas sastapšanas, kas vel gaidama. Šīs atvadas bija tikai daļa no tās neveiklības, ko viņš sajuta, domādams par gaidāmo sastapšanos.

«Tev jau atkal sākas,» viņš domāja. «Bet, manuprāt, tāda cilvēka nemaz nav, kas šai ziņā nejustos pārāk jauns.» Viņš negribēja nosaukt to īstajā vārdā. «Izbeidz! Lai tas paliek! Tev vēl par agru nonākt bērna prātā!»

— Paliec sveika, guapa, — viņš teica. — Paliec sveiks, Trusīt!

— Sveiks, manu Roberto, — viņa sacīja, un viņš aizgāja pie Anselmo un Agustina un teica: — Vāmonos.

Anselmo pacēla smago saini. Aguslins, jau alā smagi apkrāvies, bija atspiedies pret koku, un pāri viņa nesamajam rēgojās automāta stobrs.

— Labi, — viņš teica. — Vāmonos.

Visi trīs sāka iet lejup no kalna.

— Buena suerte, don Roberto, — sacīja Fernando, kad visi trīs rindā gāja viņam garām. Fernando tupēja zemē dažus soļus no tās vietas, kur viņi gāja garām, bet viņš pateica to ar lielu cieņu.

— Buena suerte arī tev, Fernando, — Roberts Džordens atbildēja.

— Lai tev visur veicas, — teica Agustins.

— Paldies tev, don Roberto, — Fernando, Agustinu nevērodams, mierīgi sacīja.

— Tas nu gan ir fenomens, Ingles\ — Agustins pačukstēja.

— Tev taisnība, — Roberts Džordens teica. — Vai nevaru palīdzēt? Tu jau esi apkrauts kā mūlis.

— Viss kārtībā, — Agustins atbildēja. — Zini, man prieks, ka esam sākuši.

— Runā klusāk, — Anselmo sacīja. — Tagad jārunā maz un klusu.

Uzmanīgi no kalna lejup ejot — Anselmo pa priekšu, tad Agustins, — Roberts Džordens piesardzīgi spēra soli, lai ncpaslīdētu; virvju pazoles slīdēja uz sakaltušajām priežu skujām, viņš ar vienu kāju aizķērās aiz koka saknes un, roku izstiepis, sataustīja automāta stobra auksto metālu un salocīto trijkāji, tad sāka iet lejup no kalna sāniski, kājas slīdēja uz nelīdzenās meža zemes, viņš atkal izstiepa kreiso roku, pieskardamies koka stumbra raupjajai mizai, un plaukstas apakšējā daļa aplipa ar sveķiem, kas sūcās no cirtuma vietas, un tā viņš lēni gāja lejā pa stāvo, mežaino nogāzi uz to vietu augšpus tilta, kur abi ar Anselmo bija stāvējuši un novērojuši pirmajā dienā.

Anselmo apstājās pie priedes un, Robertu Džordenu aiz rokas saņēmis, čukstēja tik klusi, ka viņš tikko sadzirdēja:

— Paskat! Ogļu pannā ir uguns!

Vājā uguntiņa mirdzināja tieši tur, kur — Roberts Džordens zināja — ceļš pietuvojās tiltam.

— No šejienes mēs skatījāmies, — Anselmo teica. Viņš nolieca Roberta Džordena roku uz leju, kamēr tā pieskaras svaigam griezumam koka stumbra apakšā. — To es iegriezu, kamēr tu novēroji. Un labaja pusē tu gribēji likt maquina.

— Te arī liksim.

— Labi.

Viņš nolaida saiņus zemē pie priedes un sekoja Anselmo līdz nelielam, līdzenam klajumam, kur rēgojās jaunu prie-dīšu pudurītis.

— Tas ir te, — Anselmo teica. — Tepat.

— Re, no šejienes, tikko atausīs gaisma, — Roberts Džordens, aiz kociņa notupies, pačukstēja Agustinam, — tu redzēsi nelielu ceļa posmu un tilta sākumu. Redzēsi tiltu ari visā garumā un nelielu ceļa posmu viņā galā, šaipus tai vietai, kur ceļš met likumu apkārt klintij.

Agustins klusēja.

— Tu te gulēsi, kamēr mēs sagatavosimies spridzināšanai, un šausi virsū katram, kas nāks no augšas vai no lejas.

— Kas tā tur par uguni? — Agustins vaicāja.

— Sargbūdā viņpus tilta, — Roberts Džordens čukstēja.

— Kas nodarbosies ar sargiem?

— Mēs abi ar veco. Bet, ja netiksim ar viņiem galā, tad tev būs jāšauj pa abām sardzes būdām un sargiem, ja tu tos redzēsi.

— Jā. To tu man jau teici.

— Pēc sprādziena, kad tur aiz tā klints stūra paradīsies Pablo ar saviem vīriem, tev jāšauj viņiem pāri, ja viņiem kāds seko. Jebkurā gadījumā iespējami augstak, lai vajātāji nevar tuvoties, vai saproti?

— Kas tur ko nesaprast. To jau tu teici vakar vakarā.

— Ir kāds jautājums?

— Nē. Man ir divi maisi. Varu piebērt tos ar zemi augšā, kur nevar redzēt, un tad atnest šurp.

— Tikai neroc šeit. Tev jāpaslēpjas tikpat rūpīgi, kā mēs slēpāmies augšā.

— Ja. Atnesīšu maisos zemi, kamēr vēl būs tumšs. Gan redzēsi. Maisus nolikšu tā, ka nekas nebūs redzams.

— Tu esi ļoti tuvu tiltam. Sabes? Dienā šī vieta no lejas ir labi saredzama.

— Neraizējies, Ingies\ Kur tu tagad iesi?

— Noiešu vēl zemāk ar savu mazo māquina. Vecais pāries pāri otrā pusē, lai uzreiz varētu izskriet pie tās tālākās būdas. Tā ir uz to pusi.

— Tad vairāk neko, — Agustins sacīja. — Salud, Inglēsl Vai tev ir tabaka?

— Smēķēt tu nedrīksti. Tas ir pārāk tuvu.

— Ne jau. Iebāzīšu tikai papirosu mutē. Aizpīpēšu vēlāk.

Roberts Džordens iedeva Agustinam savu papirosu kastīti, un Agustins paņēma trīs papirosus un aizbāza aiz savas plakanās gana cepures priekšējās malas. Viņš izpleta ložmetēja kājas starp sīkajam priedītēm un taustīdamies sāka izsaiņot savu nastu, salikdams visu tā, lai būtu pa rokai.

— Nada mās, — viņš teica. — Nu, vairāk neko.

Anselmo un Roberts Džordens pameta viņu un aizgāja

atpakaļ pie saiņiem.

— Kur lai tos vislabāk atstājam? — Roberts Džordens čukstēja.

— Man domāt, šeit. Bet vai esi drošs, ka no šejienes trāpīsi sargposteņiem ar savu mazo māquina?

— Vai tas ir tieši tepat, kur bijām viņdien?

— Tas pats koks, — Anselmo teica tik klusi, ka Roberts Džordens tikko saklausīja, vecais laikam runāja, lūpas nekustinādams, tāpat kā tai pirmajā dienā. — Es iegriezu tur ar nazi.

Robertam Džordenatn atkal uznāca tāda sajūta, ka tas viss jau noticis agrāk, bet šoreiz tā uznāca tāpēc, ka viņš atkārtoja savu jautājumu un Anseimo — savu atbildi. Tas pats notika, kad Agustins vaicaja par sargkareivjiem, kaut gan atbildi zināja.

— Tuvu, pat pārāk tuvu, — viņš čukstēja. — Bet gaisma būs mums aizmugurē. Jā, būs labi.

— Tad es tagad iešu pāri un ieņemšu pozīciju viņā gala, — Anseimo teica. Un pēc tam piebilda: — Neņem ļaunā, Inglēs. Prasu tāpēc, lai nekas neiznāk aplam. Gadījuma, ja es nebūtu sapratis.

— Ko? — viņš tikko jaušami izdvesa.

— Atkārto, lai varu izdarīt visu pareizi.

— Tikko es izšaušu, tā tu arī šauj. Kad tavs sargs būs beigts, skrien pa tiltu pie manis. Maisi būs tur, leja, turpat, kur es, un tu palīdzēsi izvietot visu tā, kā tev teikšu. Es tev visu pateikšu. Ja ar mani kaut kas notiek, darīsi talak pats, kā tev teicu. Nesteidzies, strādā, kā pienākas, iedzen ķīļus labi dziļi un stingri piesien granatas.

— Man viss ir skaidrs, — Anseimo teica. — Es visu atceros. Nu es iešu. Esi uzmanīgs, Inglēs, drīz ausīs gaisma.

— Un, pirms tu šauj, — Roberts Džorderis teica, — atpūties un precīzi notēmē. Neskaties uz viņu kā uz cilvēku, bet ka uz mērķi, de acuerdo? Netēmē visam augumam, bet vienam noteiktam punktam. Tēmē vēdera vidū, ja viņš stāv tev pretim. Muguras vidū, ja stāv pret tevi ar muguru. Paklausies, vecais! Ja es izšaušu, kad viņš sēdēs, tad viņš vispirms uzlēks kājas un tikai tad sāks skriet vai salieksies. Tai mirklī tu tad arī šauj. Ja viņš paliek sēžam, tad šauj tūlīt. Nevilcinies. Tikai labi notēmē. Šauj no piecdesmit jardiem. Tu taču esi mednieks. Tev par to galva nebūs jālauza.

— Darīšu tā, kā tu pavēlēsi, — Anseimo sacīja.

— Jā. Tā es tev pavēlu, — Roberts Džordens teica.

«Labi, ka man ienāca prātā izteikt to kā pavēli,» viņš

nodomāja. «Tas viņam palīdzēs. Un mazinās vainas izjūtu. Ceru, ka tā būs. Kaut vai mazlietiņ. Esmu taču galīgi piemirsis, ko viņš tai pirmajā dienā man teica par nogalināšanu.»

— Tā es tev pavēlu, — viņš atkārtoja. — Un tagad ej!

— Me voy, — Anseimo sacīja. — Uz drīzu redzēšanos, Inglēs!

— Uz drīzu redzēšanos, vecais! — Roberts Džordens teica.

Viņš atkal atcerējās savu tēvu dzelzceļa stacijā un no asarām valgo atvadīšanos un neteica vecajam ne salud, ne «ardievu», ne «labu veiksmi», ne arī ko citu tamlīdzīgu.

— Vai šautenes stobru iztīrīji, vecais? — viņš čukstēja. — Citādi btīs par daudz stiprs atsitiens.

— Jā, jau alā, — Anselmo teica. — Es tās visas iztīrīju ar slauķi.

— Tad uz drīzu redzēšanos, — Roberts Džordens vēlreiz teica, un vecais ar savam virvju kurpēm klusi nozuda starp kokiem.

Roberts Džordens gulēja uz priežu skujām piebirušās meža zemes un klausījās, ka pirmais rīta vējš kustina priežu zarus. Viņš izņēma no automāta aptveri un pagrūstīja slēdzi. Tad, slēdzi neaizvēris, pagrieza ieroci ar stobru pret sevi, tumsā pielika stobru sev pie lupām, iepūta tajā, ar mēli pataustīdams cauruma eļļaino, glumo malu. Viņš pārlika ieroci pāri kreisas rokas dilbam, lai tam nepieliptu neviena skujiņa vai gruzītis, un ar ikšķi izvilka visas patronas no aptveres tieši uz mutauta, ko bija izklājis sev priekša. Tad, tumsā katru patronu aptaustījis un pirkstos apgrozījis, pa vienai ieslidināja atpakaļ aptverē. Tagad aptvere k[uva atkal smaga un viņš, slēdzim noklikšķot, ielika to atpakaļ vietā. Pec tam nogulas uz vēdera aiz priedes stumbra, automātu pāri kreisās rokas dilbam pārlicis, un sāka vērot mazo uguntiņu, kas rēgojās lejā. Reizem ta nozuda, sargkareivis laikam bija aizstājies pannai priekšā. Roberts Džordens gulēja un gaidīja ausmu.

ČETRDESMIT OTRĀ NODAĻA

Kamēr Pablo atgriezās no kalniem ala un kamēr viņa ļaudis nonaca leja līdz tai vietai, kur bija atstāti zirgi, An-dress steidzās uz Golca štābu. Viņi izbrauca uz Navase-radas šosejas, pa kuru no kalniem ripoja smagās mašīnas, un šeit atradās kontrolpunkts. Bet, kad Gomess uzrādīja savu apliecību, ko bija izdevis pulkvedis Miranda, sargkareivis ar bateriju apgaismoja apliecību un paradīja to savam biedram, kas slavēja līdzās, tad atdeva atpakaļ un militāri sveicināja.

— Siga, — viņš teica. Brauciet tālāk. Tikai bez ugunīm.

Motocikls atkal iesprakšķejās, un Andress cieši ieķērās priekšēja scdekli, un ta viņi traucās tālāk pa šoseju, un Gomess uzmanīgi lavierēja starp smagajām mašīnām. Tās visas brauca bez ugunīm un garā rindā cita aiz citas. Uz ceļa bija arī mašīnas ar kravu, un tās sacēla putekļus, ko Andress tumsā nevarēja redzēt, bet sajuta sejā tik biezu kārtu, ka, šķiet, varētu iekost tajā ar zobiem.

Viņi piebrauca cieši klāt kādai kravas mašīnai, motocikls sprakšķēja, un Gomess palielināja ātrumu un pabrauca ga rām šai un vel otrai mašīnai, tad vēl un vēl vienai, bet pārē jas klabēja un rībēja viņiem garam kreisajā puse. Aiz imi guras naca kāda viegla mašīna, un mašīnu troksni un putekļos atkal un atkal griezīgi iekaucās signāltaure; tad uzzibsnīja spuldzes, kuru gaismā putekļi izskatījās kā ciets, dzeltens mākonis, un, bremzēm kaucot un ceļu prasot, draudot un signāltaurei gaudojot, mašīna padrāzās garām

Bet tad priekšā visa kustība aprima, un, turpinot ceļu, lavierējot uz priekšu garām sanitārajiem vāģiem, štāba mašīnām, bruņumašīnām, vēl citām bruņumašīnām, kas līdzinājās nekustīgiem, resniem, metāla iekaltiem bruņuru pučiem, ar nenosēdušos putekļos saslietiem lielgabalu stob riem, viņi nokļuva pie otra kontrolpunkta, kur bija notikusi avārija. Kada smagā mašīna bija apstājusies, bet nākošā, to nepamanot, uzdrāzusies tai virsu, sadragājot pakaļējo bortu, un izsvaidījusi patronu kastes. Viena šada salauzīta kaste bija atsviesta ceļa mala, un, kad Gomess ar Andresu nokāpa no motocikla un garām stāvošajam mašīnām saka stumt motociklu tālāk, lai uzrādītu savu apliecību kontrolpunktā, — Andress soļoja pāri tūkstošiem misiņa patronu, kas mētājās ceļa putekļos. Tai mašīnai, kas bija uzskrējusi virsū otrai, bija sadauzīts radiators, bet nākošā bija iedrāzusies ar priekšgalu tās pakaļējā bortā. Aiz tām drūzmējās vēl krietns simts braucēju, un kāds virsnieks skrēja pa ceļu atpakaļ, kliegdams šoferim, lai atkāpjas, ka var sabojāto mašīnu aizvakt no ceļa.

Bet mašīnu bija pārāk daudz, un neviena nevarēja dot atpakaļgājienu, kamēr virsnieks nebija aizskrējis līdz galam garajai, kustīgajai rindai un to apturējis, lai tā neizaug vēl garāka, un Andress redzēja, ka viņš skrien klupdams krizdams, kabatas bateriju spīdinādams, kliegdams un lādēdamies, un tumsā vēl visu laiku brauca pretim mašīnas.

Kontrolposteņa sargkareivis caurlaidi atpakaļ neatdeva. Bija divi sargkareivji šautenēm pār muguru un kabatas baterijām rokas, un arī tie kliedza. Viens ar apliecību rokā pārgāja pāri ceļam pie pretimbraucošās mašīnas šofera un lika tam pateikt nākamaja kontrolpunktā, lai tur aiztur visas mašīnas, kamēr sastrēgums izlīdzināsies. Šoferis noklausījās un aizbrauca talak. Tad, vēl arvien apliecību rokā turēdams, sargkareivis atnāca atpakaļ un sāka kliegt uz tās mašīnas šoferi, kam bija nokritušas kastes.

— Atstāj visu un kusties tālāk, dieva dēļ, citādi mēs te nekad netiksim galā! — viņš kliedza šoferim.

— Man salauzta transmisija! — šoferis, pie pakaļējiem riteņiem noliecies, atkliedza.

— Uzķēzīt man tavai transmisijai! Kusties, es saku!

— Kad diferenciālis pagalam, tad nekur neizkustēsi! — šoferis atkliedza, atkal pie mašīnas noliekdamies.

— Lai tad tevi kāds aizvelk, taisies talak, ka mēs varam dabūt nost no ce(a visus sitos sūdus!

Šoferis pārskaities paskatījās uz sargkareivi, kas mašīnas sadragātajam pakaļējam bortam uzspīdināja virsū baterijas spuldzīti.

— Kusties! Kusties! — sargkareivis kliedza, vēl vienmēr turēdams rokā caurlaidi.

— Un mans dokuments? — Gomess viņam jautāja. — Mana caurlaide? Mēs steidzamies!

— Savu caurlaidi tu vari aiznest uz elli! — skanēja atbilde, un, pagrūdis Gomesam papīrīti, viņš metās pāri ceļam, lai apturētu pretimbraucošo smago mašīnu.

— Pie krustceļa nogriezies, piebrauc pie šīs grabažas un paņem to līdzi! — viņš teica šoferim.

— Man ir pavēlēts ...

— Ej tu... ar visām savām pavēlēm! Dari, ko tev liek!

Šoferis pārslēdza ātrumu un devās pa ceļu taisni uz

priekšu, lidz nozuda putekļu mākonī.

Gomess nogriezās aiz sadauzītās mašīnas, tagad brīvā ceļa labajā puse, un Andress, atkal cieši ieķēries priekšējā sēdeklī, redzēja kontrolposteņa sargkareivi atkal apturam kādu citu mašīnu un runājam ar šoferi, kas, no kabīnes izliecies, klausījās.

Viņi ātri steidzās uz priekšu pa ceļu, kas pakāpeniski veda kalnā. Pie kontrolpunkta visa automašīnu kolonna bija aizsprostota, un garām brauca tikai tās mašīnas, kas tuvojās no kalniem, un cita pēc citas tās pabrauca viņiem garām kreisajā pusē, un motocikls ātri un vienmērīgi apdzina mašīnu kolonnu, kas bija paguvusi aizsteigties priekšā vēl pirms jucekļa pie kontrolposteņa.

Joprojām vēl bez ugunīm viņi pabrauca garām vēl četrām bruņumašīnām, tad garai smago mašīnu rindai, kas bija pilnas ar kareivjiem. Tie tumsā klusēja, un sākuma Andress, garām braucot, tikai sajuta viņu klātieni kaut kur augšā, mašīnā, cauri putekļiem sajuta cilvēku ķermeņus. Tad viņiem aizmugurē, nepārtraukti signalizēdama, parādījās vēl kada štāba mašīna, spuldzes te ieslēdzot, te izslēdzot, un ik reizes, kad paspīdēja gaisma, Andress redzēja kājniekus tērauda ķiverēm galvās, aizmugurē uz augšu saslietām šautenēm, pret tumšajām dabesīm paceltus automātus, krasi iezīmētus pret nakts melnumu, kas tos aprija. Vienreiz, braucot tuvu garām kādai kājnieku mašīnai, viņš spuldžu acumirklīgajā uzliesmojumā ieraudzīja saspringtas un skumjas sejas. Tērauda ķiverem galvās viņi kravas mašinas traucās tur, kur, cik zināja, notiks uzbrukums, un viņu sejas atspoguļojas katra slēptākās domas, un īsajos gaismas uzliesmojumos šīs sejas bija redzamas tādas, kadas tas neizskatījās dienā, jo dienā viņi kaunētos cits citam izrādīt bailes no bombardēšanas un uzbrukuma; bet tumsā neviens par savu sejas izteiksmi nedomā.

Viņi traucās garām kājnieku mašīnam, un Gomess vēl arvien veiksmīgi turējās priekšā štāba mašīnai, apdzīdams vienu kravas mašīnu pēc otras. Andress par šīm kareivju sejām nedomāja. Viņš domāja ko citu: «Kas par armiju! Kas par apbruņojumu! Kāda mehanizācija! Vaya gente\ Skat, kas par vīriem! Luk, ta ir Republikas armija! Paskaties tik uz viņiem! Mašīna pēc mašīnas! Un visiem vienādi mundieri. Visiem tērauda ķiveres. Paskat tik uz tam ma-quina, kas slejas āra no mašīnām, gaidot lidmašīnas. Re, kāda mums armija izveidota!»

Motocikls apdzina augstās, pelēkās kravas mašīnas, kas bija pilnas ar kājniekiem un kam bija augstas, stūrainas kabīnes un stūraini, neglīti radiatori; ātrumu nesamazinādamas, tas pa putekļos kūpošo ccļu neatlaidīgi devas kalnup; štāba mašīna aizmugurē neatpalika, tā mirkšķināja savas ugunis, kas apgaismoja smagās mašīnas pakaļējo bortu ar tur uzzīmēto sarkano zvaigzni un ar tādu pašu zvaigzni uz apputējušiem sanu bortiem, un, kad motocikls, gaitu nesamazinot, brauca augšup un gaiss kļuva aizvien aukstāks, bet ceļš saka mest krasus līkumus un mašīna sprausloja un krakstēja, un šajos gaismas uzliesmojumos varēja redzēt dažām virs radiatoriem tvaiku, un, kad motocikls, uz priekšu drāzdamies, arī sprausloja, — Andress turējās aiz priekšējā sēdekļa izciļņa. Viņš domāja, ka šāds brauciens ar motociklu ir tnucho, tnucho^71. Viņš vēl nekad nebija braucis ar motociklu, bet nu viņi brauca kalnā, pašā vidū visam šim baram, kas devās tur, kur paredzēts uzbrukums, un, kopā ar Gomesu traucoties kalnup, viņš saprata, ka nav ko domāt tikt atpakaļ nometnē, lai piedalītos uzbrukumā tilta posteņiem. Pa tik noslogotu ceļu, tādā juceklī varētu tikt atpakaļ ne ātrāk kā rīt pievakarē, — ja viņam laimētos. Viņš nekad vēl nebija redzējis ne uzbrukumus, ne citas kādas priekšsagatavošanās uzbrukumam un tagad, pa ceļu braukdams, apbrīnoja tās armijas spēku un apjomu, ko bija radījusi Republika.

Tagad viņi brauca pa garu nogāzi, pa pašu tās augšu, un ceļš te bija tik stāvs, ka, jau tuvojoties virsotnei, Gomess lika viņam nokāpt; abi kopa viņi uzstūma motociklu augšā pa pēdējo stāvo cilni. Tūlīt aiz kalna virsotnes kreisajā pusē ceļš meta līkumu, kur varēja apgriezt mašīnas, un tur tie ieraudzīja mirguļojam uguntiņas lielas akmens ēkas logos, kura pret nakts debesīm rēgojas ka melns un garens blāķis.

— Iesim tur, paprasīsim, kur atrodas štābs, — Gomess teica, un viņi aizstūma motociklu uz to pusi, kur lielas akmens ēkas aizvērto durvju priekšā stāvēja divi sargkareivji. Gomess pieslēja motociklu pie sienas; atvērās durvis, un gaismā, kas plūda no mājas iekšienes, viņi ieraudzīja ādas jakā tērpušos motociklistu, kam par plecu bija pakārta soma, bet pie laba sāna — mauzeris koka maksti. Kad durvis atvēras, viņš sameklēja pie tām tumsa motociklu, paskrēja tam kādus soļus līdzi, kamēr tas sāka pukšķēt, tad aizdardinaja projām pa ceļu.

Gomess uzrunāja vienu no sargkareivjiem, kas stāvēja pie durvīm:

— Es esmu kapteinis Gomess no sešdesmit piektās brigādes, — viņš sacīja. — Vai tu nevari man pateikt, kur te ir ģenerāla Golca štābs, kas komandē trīsdesmit piekto divīziju?

— Šeit tāda nav, — sargkareivis atbildēja.

— Kur tad?

— Komandantūra.

— Kas par komandantūru?

— Nu, komandantūra!

— Kādas daļas komandantūrā?

— Kas tu tāds esi, ka tik daudz prašņā? — sargkareivis tumsā teica Gomesam. Te, kalnu virsotnē, debesis bija ļoti skaidras un zvaigžņainas, un Andress, beidzot izkļuvis no putekļiem, varēja tumsa visu labi redzēt. Apakšā, kur ceļš nogriezās pa labi, viņš skaidri saskatīja smago mašīnu un automobiļu siluetus, kas iezīmējās pret nakts debesīm.

— Esmu kapteinis Rohelio Gomess no sešdesmit piektās brigādes pirmā bataljona un prasu, kur atrodas ģenerālā Golca štābs, — Gomess teica.

Sargkareivis drusku pavēra durvis.

— Pasauc kaprāli! — viņš iekliedza pa durvīm.

Sai bridi ccļa likumā paradijas liela štāba mašīna un slaida loka apstājās pie akmens ēkas, kur, kaprāli gaidīdami, staveja Andress ar Gomesu.

No automobiļa pakaļēja nodalījuma izkāpa liela auguma vīrietis — pavecs un spēcīgs: mugurā viņam bija mētelis, bet galvā nesamērīgi liela haki krasas berete, kadas franču armija valkāja chāsseurs a pied\ roka viņš turēja planšeti, un pie sāniem virs mēteļa viņam karajas pistole; kopa ar viņu no mašīnas izkapa vēl divi internacionālās brigādes uniformas tērpušies virsnieki.

Viņi sarunājās franciski, un Andress neko nesaprata, bet frizieris Gomess zināja šai valoda dažus vārdus; svešais lika šoferim pabraukt mašīnu talak no durvīm, nojumē.

Kad viņš kopa ar abiem virsniekiem parkapa slieksni, Gomess istabas gaismā skaidri saskatīja viņa seju un tūlīt šo viru pazina. Viņš bija redzējis to politiskajos mītiņos un bieži lasījis «Mundo Obrcro» viņa rakstus, tulkotus no franču valodas. Gomess atcerējās šīs izpērušās uzacis, ūdeņaini pelekas acis, dubultzodu un zināja, ka tas bija viens no Francijas lielākajiem mūsdienu revolucionāriem, kas bija vadījis franču flotes sacelšanos Melnaja jūrā. Gomess zināja, cik lielu posteni šis vīrs ieņēma Internacionālajās brigādes, un saprata, ka viņš varētu pateikt, kur meklējams Golca štābs, un varētu arī viņu tur aizvadīt. Bet viņš nezināja, ko ar šo vīru bija izdarījis laiks, vilšanās, ka personiskie, tā politiskie sarūgtinājumi un nepiepildītie godkāres sapņi, un viņš nezināja, ka nekas nav bīstamāk kā šim vīram kaut ko vaicāt. Un, neko no visa tā nezinādams, viņš nostājās šim vīram ceļā, ar savilktu dūri militāri nosveicināja un teica:

— Biedri Marti, mes vedam ziņojumu ģenerālim Gol-cam. Vai jūs nevarētu noradīt mums, kur atrodas viņa štābs? Tas ir steidzami.

Lielais, smagnējais vecais vīrs pagrieza pret Gomesu savu uz priekšu izvirzīto galvu un blāvām acīm vērīgi noskatīja viņu. Bet šeit pēc brauciena svaigajā gaisa vaļējā mašīnā viņa pelēcīgā seja spilgtajā elektriskas spuldzes gaisma izskatījās bāla. Ta šķita veidota no tiem atmiruša-

jiem audiem, kādi mēdz būt pavisam veciem lauvām zem nagiem.

— Ko jūs vedai, biedri? — viņš pārvaicāja Gomesam spāniski ar stipru kataloniešu akcentu. Viņa skatiens pievērsās Andresam, pārslīdēja tam pāri un atkal atgriezās pie Gomesa.

— Ģenerālim Golcam ziņojumu, kas janogādā viņa štābā, biedri Marti.

— No kā tas ir, biedri?

— No fašistu aizmugures, — Gomess teica.

Andre Marti izstiepa roku pēc ziņojuma un citiem papīriem. Viņš apskatija tos un iebāza kabatā.

— Abus arestēt, — viņš teica kaprālim. — Pārmeklēt un, kad likšu, — atvest pie manis.

Ar ziņojumu kabatā viņš iegāja lielajā akmens ēka.

Sardzes istabas priekštelpā Gomesu un Andresu pārmeklēja.

— Kas tam cilvēkam kait? — Gomess vienam sargkareivim jautāja.

— Ēstā loco, — sargkareivis atbildēja. — Viņš ir traks.

— Nē! Viņš ir ievērojams politisks darbinieks! — Gomess teica. — internacionālo brigāžu galvenais komisārs!

— Apesar de eso, ēstā loco, — kaprālis teica. — Tik un ta traks! Ko jūs darāt fašistu aizmugurē?

— Šis biedrs ir turienes gerilja, — Gomess teica, kamēr sargkareivis to pārmeklēja. — Viņš ved ziņojumu ģenerālim Golcam. Pielūko labi manus papīrus. Tapat naudu un šo aukliņa iesieto lodi. Ta ir no mana pirmā ievainojuma pie Gvad aramas.

— Neuztraucies, — kaprālis atbildēja. — Viss būs šaja atvilktnē. Kāpēc tu neprasīji man, kur atrodas Golcs?

— Mes jau gribējām. Es jautāju sargkareivim, un viņš pasauca tevi.

— Bet tad ierādās las trakais, un tu prasīji viņam. Viņam nekad neko nevajag prasīt. Viņš ir traks. Tavs Golcs sēž trīs kilometrus talak — meža klintīs pa labi.

— Vai tu nevari (aut mums tur aiziet?

—- Nē. Tas man maksatu galvu. Man jāved tevi pie tā traka. Un pie viņa taču palika tavs ziņojums.

— Vai tu nevarētu kadam to visu pateikt?

— Jā, — kaprālis sacīja. — Tikko redzēšu kādu no priekšniecības, ta pateikšu. Visi jau zina, ka viņš ir traks!

— Bet es vienmēr esmu uzskatījis viņu par ievērojamu

ID ~ 1708 cilvēku, — Gomess teica. — Par vienu no Francijas slavenībām.

— Viņš jau var būt slavenība un nez kas, — kaprālis sacīja, uzlikdams roku Andresam uz pleca. — Bet viņš ir traks! Viņš slimo ar cilvēku šaušanas māniju.

— Un viņš patiešām šauj tos nost?

— Como to oyes^72, — kaprālis teica. — Tas vecis ir nogalinājis vairāk nekā buboņu mēris! Matô mās que la peste bubonica. Bet viņš neapšauj fašistus tā kā mēs... Bez jokiem! Mata bichos raros. Viņš šauj retumus. Trockistus. Atkritējus. Visādus retus zvērus.

Andress no visa tā nekā nesaprata.

— Kad bijām Eskorjalā, tad tur daudzus nošāva pēc viņa pavēles, — kaprālis stāstīja. — Un jāšauj bija mums. Interbrigādcs vīri savējos apšaut negrib. Sevišķi frančus. Lai neizceltos nepatikšanas, tad sūtīja mūs. Mēs šāvām frančus. Esam šāvuši beļģus. Un arī citus, dažādu tautību. Kādi tik tur nebija! Tiene mania de fusilar gente^73. Un vienmēr par politiku. Viņš ir traks. Purifica màs que et salvar-sān\ Viņš ir tīrījis labāk par salvarsanu.

— Bet tu kādam par to ziņojumu pateiksi?

— Jā, katrā ziņā. Es abās šajās brigādēs visus pazīstu. Viņi visi jau te nāk. Pazīstu pat krievus, bet no viņiem tikai retais runā spāniski. Mēs gādāsim, lai šis trakais neapšauj spāniešus.

— Bet ziņojums ...

— Ar ziņojumu arī visu nokārtosim, biedri. Mēs zinām, kā ar šo trako tikt galā. Bīstams viņš ir tikai savējiem. Tagad mēs esam viņu izpratuši.

— Ievediet abus gūstekņus! — atskanēja Andrē Martī balss.

— Quereis ecliar un trago'? — kaprālis jautāja. — Vai negribat iedzert?

— To var.

Kaprālis paņēma no skapīša anīsa šņabja pudeli, un Gomess ar Andrcsu iedzēra. Tāpat kaprālis. Viņš noslaucīja muti ar roku.

— Vāmonos, — viņš teica.

Viņi izgāja no sardzes telpas, juzdami, kā anīsa šņabja ugunīgais malks sasilda muti, iekšas un sirdi, un pa gaiteni aizgāja līdz istabai, kur pie gara galda sēdēja Martī, karti sev priekšā izklājis, sarkanzilo zīmuli rokā turēdams, — šī poza palīdzēja viņam tēlot pulkvedi. Andresam tas nozīmēja tikai vienu kavējumu vairak. Un šodien to bija sakrājies daudz. To vienmēr bija daudz. Ja tavi papīri kārtībā un sirdsapziņa tīra, tev nav ko baidīties. Vienmēr jau beidzas ar to, ka tevi palaiž vajā un tu ej savu teju tālāk. Bet Inglēs bija licis pasteigties. Andress skaidri zināja, ka nemūžam netiks atpakaļ uz tilla spridzināšanas laiku, bet viņiem vajadzēja nodot ziņojumu, un šis vecis, kas sēdēja pie galda, bija iebāzis to savā kabatā.

— Nostājieties šeit, — Marti, galvu nepaceldams, sacīja.

— Biedri Marti, paklausieties, — Gomess iesaucās vidū, jo anīsa šņabis pastiprināja viņa dusmas. — Vienreiz mūs šonakt jau aizkavēja stulbi anarhisti. Otrreiz fašists, birokrātisks nevīža. Un tagad atkal jūsu pārspīlētās komunista aizdomas.

— Klusēt! — Marti neskatīdamies teica. — Te nav mītiņš.

— Biedri Marti, tas ir ārkārtīgi steidzami, — Gomess nemitējās. — Un ārkārtīgi svarīgi.

Kaprālis un kareivji stāvēja un liela ziņkārē klausījās, it kā skatīdamies daudzkārt redzētu lugu, kuras spožākās ainas ar lielu baudu varētu noskatīties vēl un vēl.

— Viss ir steidzami, — Marti sacīja. — Un svarīgi arī ir viss. — Nu viņš pacēla galvu, zīmuli pirkstos turēdams. — Ka jūs zināt, ka Gotcs ir šeit? Vai saprotat, ko tas nozīme — ierasties šeit tieši pirms uzbrukuma un prasīt pēc sevišķu uzdevumu ģenerāla? Kā jūs vispār zināt, ka tāds ģenerālis būs tieši šeit?

— Pasaki viņam pats, — Gomess teica Andresam.

— Biedri ģenerāli, — Andress iesāka. Andrē Marti šo kļūdīšanos dienesta pakāpes nosaukšanā neizlaboja. — So paketi man iedeva viņpus frontes ...

— Viņpus frontes? — Marti atkārtoja. — Ja. Es dzirdēju, viņš teica, ka tu esot atnācis no fašistu aizmugures.

— Biedri ģenerāli, man to iedeva kāds Inglēs, vārdā Roberto, viņš ir spridzinātājs un ierādās pie mums spridzināt tiltu. Saproti?

— Stāsti tālāk, — Martī sacīja Andresam. Vārdu «stāsti» viņš izmeta tāda tonī, it kā sacītu «mels vien», «gudro» vai «stāsti tik tālāk savas pasakas».

— Biedri ģenerāli, Inglēs lika man cik vien ātri iespējams nogādāt ziņojumu ģenerālim Goicam. Viņš šodien šajos kalnos sāks uzbrukumu, un mēs lūdzam tikai vienu — atļaut tūlīt nogādāt viņam.šo ziņojumu, ja biedram ģenerālim tas labpatiktu.

Marti atkal pakratīja galvu. Viņš skatījās Andresa, bet neredzēja viņu.

«Golcs,» viņš domāja reizē ar šausmām un eksaltāciju, kā cilvēks, kas uzzinājis, ka konkurents nogalināts kāda sevišķi bezjēdzīga autokatastrofā vai arī ka ienaidnieks, par kura krietnumu tomēr nekad neesi šaubījies, iejaukts naudas izšķērdēšanā. Un Golcs izrādījies viens no līdzdalībniekiem. Viņš bija sakaros ar fašistiem. Golcs, ko viņš pazina gandrīz divdesmit gadus, kas kopā ar Lukaču toreiz Sibīrijā, ziemā, sagūstīja vilcienu ar zeltu, Golcs, kas bija cīnījies pret Kolčaku un Polijā. Un Kaukāzā. Un Ķīnā un ari šeit — kopš pirmā oktobra. Bet viņš tiešām bija tuvās attiecībās ar Tuhačcvski. Jā, un arī ar Vorošilovu. Bet galvenais — ar Tuliačevski! Un ar ko vēl? Pats par sevi saprotams, ar Karkovu. Un ar Lukaču. Bet visi ungāri ir intriganti. Viņš ienīda Gailu. Golcs ienīda Gailu. «To neaizmirsti. Liec aiz auss. Golcs vienmēr ir nīdis Gailu. Bet Puču viņš ieredz. To neaizmirsti. Un štāba priekšnieks viņam ir Divāls. Redzi nu, kas iznāk. Tu pats taču dzirdēji, ka viņš nosauca Kopicu par rnuļķi. Tas ir skaidrs. Tas ir fakts. Un nu šis ziņojums no fašistu aizmugures. Koks atspirgs un augs atkai tālāk tikai tad, kad iam nogriezīs satrunējušos zarus. Un šie trūdi jāparāda visiem, jo tie jāiznīdē. Bet tieši Golcs, neviens cits, bet Golcs. Golcs — nodevējs!» Viņš zināja — uzticēties nevar nevienam. Itin nevienam. Un itin nekad. Pat savai sievai ne. Un brālim. Un arī savam vecākajam biedram. Itin nevienam. It nekad.

— Aizvediet viņus! — Marti pavēlēja sardzei. — Un labi apsargājiet.

Kaprālis paskatījās kareivī. Šoreiz priekšnesums bija pagalam garlaicīgs.

— Biedri Marti, — Gomess teica. — Neesat nu neprātīgs. Paklausieties, ko teikšu es, godīgs virsnieks un biedrs. Ziņojums noteikti jānodod. Sis biedrs iznesa to cauri fašistu pozīcijām, lai nogādātu ģenerālim Golcam tieši rokās.

— Vediet viņus projām, — Marti teica sargiem — šoreiz laipni. Viņam bija žēl, cilvēciski žēl abu šo puišu — ja tiešām vajadzēs viņus nošaut. Bet viņu pārāk nomāca Golca traģēdija. «Un tam vajadzēja būt tieši Golcam,» viņš atkal domāja. Sis fašistu ziņojums tūlīt jānogādā Varlovam. Nē, labāk jau parādīt Golcam un paskatīties, kā viņš reaģēs. Jā, tā viņš darīs. Kā lai cilvēks ir drošs par Varlovu, ja jau viens no viņiem ir Goics? Nē. Te jābūt ārkārtīgi uzmanīgam.

Andress pievērsās Gomesam.

— Tu domā, ka ziņojumu nenodos? — viņš jautāja, pats savām ausīm neticēdams.

— Vai tad tu nedzirdēji? — Gomess atvaicāja.

— Me cago en su pūta madre!' — Andress iesaucās. — Estd toco.

— Jā, — Gomess teica. — Viņš ir traks. Jūs esat traks! Dzirdat! Traks! — viņš kliedza uz Martī, kas ar savu sar-kanzilo zīmuli tagad atkal bija noliecies pār karti. — Vai tu dzirdi, ko es saku, trakais slepkava?!

— Aizvediet viņus! — Martī sargiem pavēlēja. — Viņu saprātu aptumšojusi pašu vainas apziņa.

So frāzi kaprālis pazina. Viņš to jau bija dzirdējis.

— Ak tu, ārprātīgais slepkava! — Gomess kliedza.

— Hijo de la gran pūta; — Andress piebalsoja. — Loco.

Šī vīra stulbums viņu saniknoja. Ja viņš bija ārprātīgs,

tad kā ārprātīgs no šejienes jaaizvāc. Viņam jāatņem ziņojums. Lai tas trakais brauc ellē. Andresa parastajam mieram un labsirdībai lauzās cauri smagas spānieša dusmas. Vēl mirklis, un niknums to galīgi apstulbinās.

Kad sardze veda ārā Gomesu un Andresu, Martī, savā kartē lūkodamies, skumīgi pakratīja galvu. Bet sardze ar lielu prieku klausījās, kā viņi lādēja ģenerāli, taču visā visumā šaja izrādē jutās vīlušies. Viņi bija redzējuši labākas. Andrē Marti šo lādēšanos noklausījās mierīgi. Pārāk daudzi viņu bija lādējuši vai no panckam ārā. Un viņam to vienmēr bija no sirds žēl. Un viņš vienmēr par to domāja, — tā bija viena no nedaudzajām sirsnīgajām domām, kas viņam atlikusi, ko viņš varēja uzskatīt par savu paša domu.

Tā viņš tur sēdēja, ūsas un acis pievērsis kartei, ko īstenībā nekad nebija sapratis, un skatījās brūnajās, smalki un precīzi izvītajās svītrās, kas atgādināja tīmekli. Viņš zināja, ka šīs svītras apzīmē dažādas augstienes un ielejas, bet nekad īsti nespēja saprast, kāpēc tieši tai vietā iezīmēta augstiene, bet tur — ieleja. Bet viņam kā brigāžu politiskajam vadītājam bija atļauts iejaukties visur, viņš bakstīja ar pirkstu tādai un tādai ar numuru apzīmētai, ar smalku, brūnu svītru apvilktai vietai kartē, kas atradās starp mežu zaļajiem plankumiem un ko šķērsoja ceļu svītras, kas veda [74] [75] paralēli upju līkumiem, kuri nebūt nebija te ievilkti aiz nejaušības, un teica: «šeit. Vājā vieta ir šeit.»

Galis un Kopies, abi godkāri un politikāņi, viņam piekrita, un pēc kāda laika cilvēki, kuri karti nekad nebija redzējuši, bet kuriem pirms uzbrukuma bija paziņots zināmas augstienes numurs, uzkāpa šai augstienē un sastapa tās nogāzēs savu nāvi vai arī neuzkāpa — ja tos kalna pakājē, olīvkoku birzīs, saņēma automātu kārta. Bet kaut kur citā frontes iecirknī nokļut noradītajā augstiene būtu pavisam viegli, lai arī tas nekādus rezultātus nebutu devis. Bet, kad Marti bakstīja ar pirkstu kartē Golca štābā, ģenerālis ar rētaino galvu un bālo seju sakoda zobus un domāja: «Man labāk vajadzētu jūs nošaut, Andrē Marti, nekā pieļaut šim pelēkajam, draņķīgajam pirkstam bakstīt manu kontūr-karti, kaut velns jūs parautu par visiem tiem, ko esat nogalinājis tikai tāpēc vien, ka jaucaties lietā, par kuru neko nesajēdzat. Lai nolādēta tā diena, kad jūsu vārdā tika nosauktas traktoru fabrikas, ciemati un kooperatīvi, it kā jūs būtu simbols, kam es nedrīkstu pieskarties, — ejiet, turiet aizdomās, iejaucieties, atmaskojiet, šaujiet kada citā vietā, bet manu štābu lieciet mierā.»

Bet skaļi Golcs neko tādu neteica, viņš tikai atzvēlās krēsla iespējami tālāk no ūdeņaini blāvajām acim, pelēcīgi baltajām ūsām un smirdošās elpas un sacīja: «Ja, biedri Marti. Es jūs saprotu. Bet domāju, ka tas tomēr nav droši, un nepiekritu. Ja jums tik, varat mēģināt bez manas piekrišanas. Jā. Varat ierosināt šo jautājumu apspriest partijā, kā jūs mēdzat izteikties. Bet es jums nepiekritu.»

Bet tagad Andrē Marti sēdēja pie neapsegtā galda un strādāja pie kartes, un viņam virs galvas skaudri spīdēja neaizēnota elektriskā spuldze, bet lieiā berete bija uzvilkta uz pieres, lai pasargātu acis no gaismas; viņš atkal un atkal pētīja uz vaska papīra novilkto uzbrukuma pavēles norakstu, lēni, cītīgi un rūpīgi analizēja pavēli uz kartes, tieši tāpat kā pavisam jauniņš virsnieciņš, kas karaskolā analizē taktikas uzdevumu. Karš bija aizņēmis visas viņa domas. Iztēlē viņš pats komandēja armiju; viņam bija tiesiba iejaukties štāba darbā, un pēc viņa izpratnes tas arī nozīmēja komandēt. Un tā viņš sēdēja ar Roberta Džordena ziņojumu kabatā, un Gomess ar Andresu sardzes istabā gaidīja turpmākos notikumus, bet Roberts Džordens gulēja mežā pie tilta.

Nez vai Andresa misijas rezultāts butu citāds, ja nebijuši Andrē Marti liktie šķēršļi un viņiem ar Gomesu būtu atļauts tūlīt doties tālāk, un viņi savu uzdevumu izpildītu. Frontē nebija neviena ar tik lielu varu, kas spētu apturēt uzbrukumu. Mašīna bija iedarbināta jau pārāk sen, lai tagad to uzreiz apturētu. Visās liela apjoma militārās operācijās darbojas liels inerces spēks. Bet, tikko šo inerci izdodas pārvarēt un mašīna sāk kustēties, to apturēt ir gandrīz tikpat grūti, cik grūti bija iedarbināt.

Bet šovakar, kad pavecais vīrs ar pāri acīm pārvilkto bereti vēl aizvien sēdēja pie kartes, atvērās durvis un ienāca krievu žurnālists Karkovs vēl divu citu krievu pa-vadiba, — tie bija civilā, adas jakās un žokejcepurēm galvās. Kaprālis negribīgi aizvēra aiz viņiem durvis. Karkovs bija pirmā atbildīgā persona, ar kuru viņam bija izdevies sazināties.

— Tovarišč Marti, — šļupstēdams sacīja Karkovs savā nicīgi laipnajā balsī, smaidot rādīdams bojātos zobus.

Marti piecēlās. Karkovs viņam nepatika, bet viņš bija atbraucis no «Pravdas» un pa tiešo vadu sazinājās ar Staļinu, tātad šobrīd — pats ievērojamākais vīrs Spānijā.

— Jā, tovarišē Karkov, — Marti sacīja.

— Gatavojat uzbrukumu? — Karkovs nekautri apvaicājas, uz kartes pusi pamādams.

— Es to studēju, — Marti atbildēja.

— Vai jūs uzbrūkat? Jeb tas ir Golcs? — Karkovs gludi vaicāja.

— Kā jums zināms, es vienmēr esmu tikai politiskais komisārs, — Marti viņam teica.

— Nē, nu jūs esat pārāk pazemīgs, — Karkovs sacīja. — Jūs taču esat īsts ģenerālis. Jums ir karte, lauka tālskatis. Jūs kādreiz bijāt admirālis, biedri Marti, vai ne?

— Es biju ložmetējnieks, — Marti atbildēja. Tie bija meli. Patiesībā viņš sacelšanās laikā bija bijis vecākais rakstvedis. Bet tagad pats vienmēr iedomājās, ka ir bijis ložmetējnieks.

— A, un es domāju, ka esat bijis vienkārši rakstvedis, — Karkovs teica. — Es mūžīgi jaucu faktus. Žurnālistam raksturīga īpašība.

Abi pārējie krievi sarunā nepiedalījās. Pāri Marti plecam tie skatījās kartē un šad tad viens otram pateica kādu vārdu sava valodā. Marti un Karkovs pēc pirmās sasveicināšanās sāka runāt franciski.

— Labāk būs, ja «Pravdā» faktus nesajauks, — Marti teica.

Viņš teica to skarbi, lai kaut kā pret Karkovu aizsargātos.

Karkovs vienmēr «izlaida viņam gaisu» (franciski (as skanēja dégonfler), satrauca Marti un lika uzmanīties. Kad Karkovs ar viņu runāja, bija grūti paturēt prātā, ka Andrē Marti šeit ar svarīgām pilnvarām atsūtījusi Francijas Kompartijas Centrālā Komiteja. Un bija grūti paturēt prātā arī to, ka viņa persona ir neaizskarama. Karkovam tas bija tīrais nieks — šo neaizskaramību aizskart. Tagad Karkovs teica:

— Pirms sūtīšanas uz «Pravdu» es faktus parasti pārbaudu. «Pravda» esmu ļoti akurāts. Sakiet man, biedri Marti, — vai neesat ko dzirdējis par ziņojumu, kas Golcam atsūtīts pāri frontei no kādas mūsu partizānu grupas, kura darbojas Segovijas rajonā? Tur pašreiz atrodas viens amerikāņu biedrs, vārda Džordens, no kura mes gaidām ziņas. Ir zināms, ka fašistu aizmugurē notikušas sadursmes. Viņam vajadzēja atsūtīt Golcam ziņojumu.

— Amerikānis? — Marti pārjautāja. Andress bija teicis Ingies. Tad, luk, kā tas bija. Tad viņš bija kļūdījies. Un kapec šie muļķi bija runājuši ar viņu.

— Jā, — Karkovs paskatījās viņā nicīgi. — Jauns amerikānis ar vāju politiskās attīstības līmeni, bet lieliski pazīst spāniešus un ir labs partizānis. Dodiet šurp to ziņojumu, biedri Marti. Tas jau ta ir pietiekami nokavēts.

— Kādu ziņojumu? — Marti jautāja. Bija ļoti muļķīgi tā vaicāt, to viņš pats saprata. Bet viņš nespēja uzreiz atzit, ka ir tik smagi kļūdījies, un sacīja to vienīgi tāpēc, lai novilcinātu pazemojuma brīdi.

— Un arī caurlaidi, — Karkovs teica caur zobiem.

Andrē Marti iebāza roku kabatā un uzlika ziņojumu uz

galda. Viņš paskatījās Karkovam tieši acīs. Lai notiek. Viņš bija kļūdījies, un tur neko vairs nevarēja darīt, taču viņam negribējās savu pazemojumu atzīt.

— Un arī caurlaidi, — Karkovs klusi piebilda.

Marti nolika caurlaidi blakus ziņojumam.

— Biedri kaprāli! — Karkovs spāniski iesaucās.

Kaprālis atvēra durvis un ienāca istabā. Viņš ātri paskatījās uz André Marti, kas savukārt lūkojas tam pretī kā vecs meža kuilis, ko suņi iedzinuši strupceļā. Marti seja nebija ne baiļu, ne pazemojuma. Viņš bija tikai saniknots un, ja arī iedzīts strupceļa, tad vienīgi pagaidām, — viņš zināja, ka šie viņam neko nevar padarīt.

— Atdodiet tos tiem biedriem, kas sēž jūsu sardzes istabā, un aizvediet viņus uz štābu, — Karkovs teica. — Viņi jau tā ir aizkavēti šeit pārāk ilgi.

Kaprālis izgaja, un Marti noskatījās tam pakaļ, tad palūkojās Karkova.

— Tovarišč Marti, — Karkovs teica. — Es tūlīt iešu noskaidrot, cik īsti neaizskarama ir jūsu persona.

Marti lūkojas viņam tieši acīs un neteica ne vārda.

— Tikai nesāciet kaldināt nekādus plānus par kaprāli, — Karkovs turpināja. — Kaprālis man to neteica. Ieraudzīju abus šos puišus sardzes istabā, un viņi paši sāka ar mani runāt (tie bija meli). Ceru, ka man vienmēr vajadzības gadījumā lūgs palīdzību (tā bija patiesība, kaut gan kaprālis tomēr bija runājis ar viņu), — Karkovs ticēja, ka varēs palīdzēt, ja būs pieejams, un ticēja, ka šada labvēlīga iejaukšanās ir spēcīgs ierocis. Tas bija vienīgais, pret ko viņa attieksme nekad nebija ciniska.

— Ziniet, Padomju Savienibā man raksta uz «Pravdu» pat no tāla Azerbaidžānas ciemata, ja tur atgadās kāda netaisnība. Vai tas jums ir zināms? Cilvēki saka: Karkovs mums palīdzēs!

Aridrē Marti skatījās Karkovā, un viņa seja pauda vienīgi dusmas un naidu. Viņam bija prātā tikai viens: attiecībā uz viņu Karkovs ir izdarījis kaut ko sliktu. Nu labi, Karkov, kaut arī jums ir vara un viss cits — sargieties!

— Te viss ir mazliet citādi, — Karkovs turpināja. — Bet principa — viens un tas pats. Es vēl noskaidrošu, cik īsti neaizskarams jūs esat, biedri Marti. Man gribētos zināt, vai traktoru rūpnīcas nosaukumu nevarēs mainīt.

André Marti novērsās no viņa un sāka atkal skatīties kartē.

— Ko jaunais Džordens raksta? — Karkovs jautāja.

— Neesmu lasījis, — Andrē Marti atbildēja. — Et maintenant fiche moi la paix biedri Karkov.

— Labi, — Karkovs teica. — Netraucēšu jūs militārajā darbā.

Viņš iegāja sardzes istabā. Andress ar Gomesu jau bija aizgājuši, un viņš mirkli pastavēja tur, skatīdamies uz ceļu un tālajām kalnu virsotnēm, kas jau iznira pirmaja pelēcīgajā rīta gaismā. «Būs jāuzkāpj tur augšā,» viņš domāja. «Nu jau drīz sāksies.»

Andress un Gomess atkal sēdēja uz motocikla un traucās pa ceļu uz priekšu, bet apkārt nu jau kļuva gaišāks. Andress atkal turējās pie sēdekļa, un motocikls, augšup traukdamies, iegrima plānā, pelēkā migla, kas gulēja virs kalnu [76] ceļa, un sev apakšā Andress juta motocikla straujo skrējienu, tad Gomess motociklu nobremzēja un tas apstājās, un viņi nokāpa un nostājās tam blakus ceļa vidū, kas aizstiepās tālu lejup, un mežā pa kreisi ieraudzija ar priežu zariem nomaskētus tankus. Meži bija pilni ar karaspēku, puišiem uz pleciem Andress redzēja garus nestuvju kokus. Ceļa labajā pusē zem kokiem stavēja trīs štāba mašīnas, sāni un jumti tām bija nosegti ar priežu zariem.

Gomess pieveda savu motociklu pie vienas no šīm mašīnām. Viņš atslēja to pie priedes un sāka runāt ar šoferi, kas sēdēja turpat pie mašīnas, muguru pret koku atspiedis.

— Es jūs pie viņa aizvedīšu, — šoferis teica. — Noliec savu motoru tā, lai nevar ieraudzīt, un pārklāj ar šitiem te, — viņš parādīja uz nocirsto zaru kaudzi.

Pāri augstajam priežu galotnēm tikko sāka celties saule, kad Gomess ar Andresu devās paka] šoferim, ko sauca Visente; viņi gaja pa taciņu starp priedēm un augšup pa nogāzi līdz blindāžai, no kuras jumta un tālāk uz augšu cauri kokiem stiepās vadi. Viņi palika pie ieejas, bet šoferis iegāja iekšā, un Andress jūsmīgi aplūkoja blindāžas iekārtojumu; pa gabalu tā atgādināja vienkāršu bedri paugura sanos, apkārt nekur neredzēja izrakņātu zemi, un, stāvot pie ieejas, viņš redzēja, ka blindāža ir dzija un ietilpīga un cilvēki tur kustējās brīvi, viņiem zem smago baļķu griestu seguma nevajadzēja pieliekties.

Šoferis Visente iznāca ārā.

— Viņš ir tur, augšā, kur kārtojas karaspēks, — Visente sacīja. — Nodevu ziņojumu viņa štāba priekšniekam. Viņš parakstījās par saņemšanu. Te būs.

Viņš iedeva Gomesam parakstīto aploksni. Gomess atdeva to Andresam, kas apskatīja aploksni un aizbāza aiz krekla.

— Kā sauc to, kas parakstījās? — viņš jautāja.

— Divāls, — Visente atbildēja.

— Labi, — Andress teica. — Tas ir viens no tiem, kam drīkstēju ziņojumu nodot.

— Vai gaidīsim atbildi? — Gomess jautāja Andresam.

— Tā butu labāk. Bet kur es atradīšu Ingies un tos citus pēc tam, kad būs uzlaists gaisā tilts, to laikam zina vienīgi dievs.

— Nāciet pagaidiet pie manis, kamēr atgriezīsies ģenerālis, — Visente sacīja. — Atnesīšu jums kafiju. Jūs jau laikam gribat ēst.

— Cik daudz tanku, — Gomess teica.

Viņi pagāja garām ar zariem nomaskētajiem un pelēki krāsotajiem tankiem; tie bija ierāvuši dzijas sliedes skujām piebirušajā zemē tajās vietās, kur nogriezās no eeļa. Zem priežu zariem horizontāli rēgojās četrdesmitpieckalibra lielgabalu stobri; tankisti un strēlnieki ādas jakās un rievotām ķiverēm galvas sēdēja, muguras pret koku stumbriem atspieduši, vai aizmiguši gulēja zemē.

— Tie ir rezervē, — Visente stāstīja. — Arī šie kareivji. Tie, kam jāsāk uzbrukums, atrodas augšā.

— Cik viņu šeit daudz, — Andress teica.

— Ja. Vesela divīzija.

Bet blindāžā Divāls, Roberta Džordena ziņojumu kreisajā rokā turēdams, skatījās pulkstenī, kas bija uz tās pašas rokas, lasīja ziņojumu jau ceturto reizi, ik reizes sajuta, kā piesvīst paduses un sviedri nolīst gar sāniem uz leju, un sauca telefona klausulē:

— Dodiet Segovijas pozīciju! Aizbraucis? Dodiet Avilas pozīciju!

Klausuli viņš nenolika. Tomēr nekas tur nesanāca. Viņš paguva aprunāties ar abām brigādēm. Golcs bija apskatījis dispozīciju un pašlaik atradās ceļā uz novērošanas posteni. Divals izsauca novērošanas posteni, bet tur Golca nebija.

— Dodiet lidlauku! — Divals sauca, pēkšņi uzņemdamies visu atbildību. Viņš gribēja apturēt uzbrukumu pats uz savu risku. To vajadzēja apturēt. Nedrīkst sūtīt cilvēkus pēkšņā uzbrukuma pretim ienaidniekam, kas viņus gaida. Tā nedrīkst darīt. Ta būtu slepkavība. To nedrīkst. Tas ir neiedomājami. Lai notiek kas notikdams. «Lai šauj mani nost, ja grib.» Viņš tūlīt izsauks lidlauku un atcels bombardēšanu. Bet ja nu tas ir tikai maldināšanas uzbrukums? Ja nu mums tikai jāatvelk materiāli un karaspēks? Ja nu tas viss ir pasākts šāda nolūkā? Kad dosies uzbrukumā, tev taču neviens neteiks, ka tas domāts tikai maldināšanai.

— Atsauciet lidlauku! — viņš teica sakarniekam. — Savienojiet ar 69. brigādes novērošanas posteni!

Viņš vēl vienmēr mēģināja sazvanīties, kad izdzirdēja pirmo lidmašīnu rūkoņu.

Šai mirklī viņu savienoja ar novērošanas posteni.

— Jā, — atskanēja Golca mierīgā balss.

Golcs sēdēja, pret smilšu maisu atspiedies, kājas pret laukakmeni atspēris, lūpu kaktiņā viņam karājās papiross, un runādams viņš pāri plecam skatījās uz augšu. Viņš redzēja lidmašīnas nākam pa trim, tās rūca un kā apsudrabotas slīdēja pāri kalna plecam, ko jau skāra pirmie saules stari. Viņš vēroja, ka tas tuvojās, saulē skaisti mirdzēda-mas. Viņš redzēja divkāršos gaismas apļus tur, kur uz propelleriem krita saules stari.

— Jā, — viņš franciski teica klausulē, jo vada viņā galā bija Divāls. — Nous sommes foutus. Qui. Comme toujours. Qui. C’est dommage Qui.' Cik žēl, ka uzzinām to tik vēlu!

Viņa acis, kas vēroja lidmašīnu tuvošanos, kvēloja liels lepnums. Nu viņš jau saskatīja sarkanās pazīšanas zīmes uz spārniem un vēroja straujo, lielisko, rūcošo lidmašīnu lidojumu. Lūk, kā tas varēja būt! Tās ir mūsu lidmašīnas! Tās ierādās šeit, atvestas ar kuģiem no Melnās jūras, cauri AAarmora jūras šaurumam, cauri Dardaneļiem, cauri Vidusjūrai, un rūpīgi tika izkrautas šeit, Alikantē, prasmīgi samontētas, pārbaudītas un atrastas nevainojamā stāvoklī, un pašlaik lidoja ciešā un precizā ierindā, rīta saules staros vienā sudrabā laistīdamās, lidoja bombardēt tur tās kalnu grēdas, lai gaisā kaucot uzlidotu šķembas un mēs varētu izlauzties uz priekšu.

Golcs zināja: tikko lidmašīnas pārlidos viņam pāri — lejup kritīs bumbas, krītot atgādinādamas bruņurupučus. Un kalnu virsotnes, putekļu mākoņos ietinušās, rēkdamas uzlidos gaisā, priekšā viss izzudīs. Pa abām nogāzēm žvadzēdami rāpsies augšup tanki, un tiem sekos abas viņa brigādes. Un, ja izdotos pretinieku pārsteigt, tad viņi varētu doties tālāk, lejup pa nogāzēm, pāri uz otru pusi, brīžiem apstājoties ur. attīrot ceļu, jo darba ir daudz, — tāda darba, kas jāizdara saprātīgi, — bet tanki viņiem palidzetu, tie atgrieztos un ar savu uguni segtu viņus, kamēr citi pievestu uzbrucējus, un tad slīdētu tālāk pa nogāzēm, pari kalnu pārejai un lejup otrā pusē. Tā tam vajadzēja būt, ja nebijis nodevības un ja visi darītu to, kas tiem jādara.

Bija divas kalnu grēdas, un bija tanki, un bija abas viņa brigades, gatavas tūlīt atstat mežus un nu ierādās arī lidmašīnas. Viss, kas bija jaizdara viņiem, bija izdarīts tā, kā vajadzīgs.

Bet, vērojot lidmašīnas, kas tagad atradās viņam gandrīz virs galvas, Golca pakrūtē iesmeldza tukšums, jo, noklausījies pa telefonu Džordena ziņojumu, viņš saprata, ka abās šajās kalnu virsotnēs neviena nebūs. Viņi nokāps zemāk un paslēpsies no šķembām šaurajās tranšejās vai meža, un, kad bumbvedēji aizlidos, — tie atkal atgriezīsies pie saviem ložmetējiem un automātiskajiem ieročiem un tiem prettanku lielgabaliem, ko Džordens bija redzējis uz [77] ceļa, un mēs būsim kļuvuši par vienu apkaunojumu baga-laki. Bet lidmašīnu apdullinošajos dārdos bija tas, kam vajadzēja būt, un, tas vērodams, Goics telefona klausulē sauca:

— No. Rieti ā ļaire. Faul pus penser. Faut accepter.[77]

Goics vēroja lidmašīnas ar stingrām, lepnam acīm, viņš

zināja, ka visam vajadzēja but un ka tas bus, lepodamies ar to, kā viss būtu varējis notikt, ticēdams, ka ta butu varējis notikt, — pat ja ta nekad nenotiks:

— Bon. Nous ferons notre pelīt possible,2 — un nolika klausuli.

Bet Divals viņu nedzirdēja. Sēdēdams pie galda ar telefona klausuli roka, viņš dzirdēja vienīgi lidmašīnu dārdus un domāja: varbūt tagad, varbūt šoreiz vajadzētu ieklausīties, varbūt bumbvedēji noslaucis viņus no zemes virsas, varbūt mēs tur izlauzīsimies, varbūt viņš saņems rezerves, ko lūdza, varbūt nu tas vienreiz ir, nu šoreiz sāksies. Nu, vēl! Vēl! Nu! Gaiss tā dārdēja, ka viņš nedzirdēja pats savas domas.

ČETRDESMIT TREŠĀ NODAĻA

Roberts Džordens gulēja aiz priedes stumbra kalna nogāze augšpus ceļa, kas veda uz tiltu, un gaidīja ataustam dienu. Viņam vienmēr bija patikusi šī ausmas stunda, un tagad viņš skatījās, kā tā tuvojās; viņš sajuta šo peleko gaismu sevī, it kā pats būtu sastāvdaļa šai lēni augošajai gaismai, kas nak pirms saullēkta, kad priekšmeti kļūst tumši, bet telpa starp tiem gaiša, un ugunis, kas bija spīdējušas nakti, top dzeltenas un galu gala dienas gaismā izgaist. Priežu stumbri lejāk, nogāzē, tagad bija saredzami pavisam skaidri, tie bija kļuvuši cieti un brūni, un miglas svītrā virs ceļa šad tad paspīdēja asfalts. Ceļš bija mitrs no rasas, un viņš juta, ka elkoņi iegrimst bruņo, nobirušo skuju kārtā. Apakšā cauri vieglajai miglai, kas cēlās virs upes, viņš redzēja tērauda tiltu, kurš taisns un tvirts stiepās pāri aizai, ar koka sargbudam katra galā. Un, viņam ta skatoties, tilta apveids miglā, kas klājas virs upes, vēl arvien šķita līdzīgs zirnekļa tikla smalkajam pinumam.

Nu jau varēja saskatīt sargkareivi būdā, viņa muguru, pār kuru nokārās segas apmetnis un kurai galā bija galva ar tērauda ķiveri, kas paspīdēja, viņam noliecoties uz [78] [79] priekšu, pāri ogļu krāsniņai, kad viņš sildīja rokas. Dziļi lejā klintīs Roberts Džordens dzirdēja upi čalojam un redzēja vāju, tievu dūmu strūkliņu, kas cēlās no sargbudas dūmeņa.

Viņš paskatījās pulkstenī un nodomāja: nez vai Andress nu būs aizkļuvis pie Golca? Ja tilts būs jāspridzina, tad vajadzētu elpot lēni, lēni, lai pagausinātu laika plūdumu un to izjustu. Kā tu domā, vai viņš paguva? Tas Andress? Un, ja paguva, vai viņi uzbrukumu atsauks? Tas ir — ja būs laika atsaukt? Que va! Neuztraucies — vai nu atsauks vai neatsauks. Citas izvēles nav, un pēc brītiņa tu to zināsi. Bet varbūt uzbrukums izdosies? Golcs teica, ka tas esot iespējams. Tāda iespēja pastāv. Ja mūsu tanki virzīsies šurp pa šo ceļu un vīri nāks no labās un lejup, garām Lag-ranhai, un apies apkārt visai kalnu grēdai no kreisās puses. Kāpēc tu nekad neiztēlojies, kā būtu, ja uzbrukums izdotos? Tu tik ilgi esi radis aizsargāties, ka nevari to pat iedomāties. Kā tad. Bet saruna ar Golcu notika pirms tam, kad šie vīri un lielgabali pabrauca te garām uz viņu pusi. Pirms tam, kad pārlidoja šīs daudzās lidmašīnas. Neesi tik naivs! Bet neaizmirsti, ka tik ilgi, kamēr varam fašistus šeit aizturēt, mēs viņiem sasaistam rokas. Viņi nevar uzbrukt nevienai citai zemei, iekams nebūs tikuši gala ar mums, bet ar mums viņi netiks gala nekad. Ja franči vispār palīdzes, ja neslēgs robežu un ja mēs dabūsim lidmašīnas no Amerikas, tad viņi ar mums nekad galā netiks. Nekad, ja vien mēs vispār kaut ko dabūsim. Šie cilvēki cīnīsies mūžīgi, ja tikai būs labi apbruņoti.

Nē, uzvaru šeit vel ilgi nav ko gaidīt, varbūt pat daudzus gadus. Tas ir tikai maldināšanai domāts uzbrukums. Nevajag ļauties ilūzijām. Bet varbūt šodien mēs izlaužamies? Tas taču ir mūsu pirmais lielais uzbrukums. Nezaudē nu realitātes izjūtu. Bet ja nu mums tomēr izdodas? Tikai neaizraujies, viņš sevi aprāja. Atceries, kas aizgāja pa ceļu uz viņu pusi. Tu esi padarījis visu, ko spēji. Mums būtu bijušas vajadzīgas arī pārvietojamās īsviļņu rācijas. Un kādreiz mums tas patiešām būs. Bet pagaidām vēl nav. Un tagad esi labi vērīgs un dari savu darāmo.

Šī diena ir tikai viena no visām tām daudzajām, kas vēl būs. Bet varbūt visas šīs nākamās dienas ir atkarīgas no tā, ko tu izdarīsi šodien. Tā tas bija visu šo gadu. Ta bija daudzas reizes. Tāds ir viss šis karš. Cik tu kļūsti svinīgs tik agrā rītā! Paskaties labāk, kas notiek tur apakšā.

Viņš redzēja ceļa līkumā parādāmies divus vīrus segu

apmetņos un tērauda ķiverēm galvā, un šautenēm pār piecu nākam uz tilta pusi. Viens iegāja sargbūda tilta viņā galā un nebija vairs redzams. Otrs lēnām un smagiem soļiem nāca pāri tiltam. Tilta vidū viņš apstājas un iespļāva upē, tad lēni aizgaja tālāk; otrs sargkareivis iznāca viņam pretim, mirkli parunājās un aizgāja pa tiltu uz otru pusi. Viņš soļoja ātrāk par to, ko nomainīja (laikam steidzās kafiju dzert), bet arī viņš iespļāva upe.

N’ez vai tā būtu māņticība? «Man arī vajadzēs iespļaut upē. Ja tobrīd vispār spēšu izspļaut. Nē! Nez vai tas ko līdzēs. Nez vai iedarbosies. Vel pirms tam, kad bušu ticis uz tilta, man vajadzēs pierādīt, ka tas nepalīdz.»

Jaunais sargkareivis iegāja būdā un tur apsēdās. Viņa šautene ar gala piestiprināto durkli bija atslieta pret sienu. Roberts Džordens izņēma no blūzes krūšu kabatas tālskati un tikmēr grozīja okulārus, kamēr tajos skaidri parādījās tilta gala pelēki nokrāsotās metāla daļas. Tad viņš pievērsa tālskati sargbūdai.

Sargkareivis sēdēja, pret sienu atspiedies. Ķivere karājās uz kāša, un viņa seja bija skaidri saskatāma. Roberts Džordens redzēja, ka tas ir tas pats, kas pirms divām dienām bija stāvējis sardzē pēcpusdienas maiņā. Galvā viņam bija tā pati adītā mice, kas atgādināja zeķi. Un viņš nebija noskuvies. Vaigi iekrituši, un vaigu kauli asi izspiedušies. Izpūrušās uzacis vidū saaugušas kopā. Viņš izskatījās samiegojies un nožāvājās. Tad izņēma tabakmaku un pīpējamo papīru un uztina smēķi. Viņš ilgi nevarēja uzšķilt uguni, galu galā iebāza šķiltavas kabatā, piegāja pie ogļu krāsniņas, noliecās, sadabuja oglīti, pasvaidija plaukstā, tai uzpūzdams, tad piesmēķēja un iesvieda oglīti atpakaļ krāsniņā.

Skatīdamies Ceisa tālskatī, kas palielināja astoņas reizes, — Roberts Džordens redzēja sargkareivja seju, redzēja, kā tas atspiežas pret šargbūdas sienu un velk no smēķa dūmus. Tad viņš nolaida tālskati, salocīja un iebāza kabatā.

«Es uz viņu vairs neskatīšos,» viņš nodomāja.

Viņš gulēja un, cenzdamies neko nedomāt, vēroja ceļu. Zemāk nogāzē priedē čakslināja vāvere, un Roberts Džordens ieraudzīja to skrienam lejup pa koka stumbru, vāvere apstājās un pagrieza galviņu uz to pusi, kur gulēja cilvēks. Viņš ieraudzīja vāveres acis, mazas un spožas, un uztraukuma trīsošo asti. Tad vāvere nolēca zemē un, asti izbužinājusi un priekškājiņas pierāvusi, aizskrēja uz citu koku. Tur uzlēkusi, tā vēl atskatījās uz Robertu Džordenu, tad apskrēja kokam apkārt un nozuda. Pēc tam Roberts Džordens atkal dzirdēja viņu čakstinām priežu zaros un ieraudzīja, ka ta, pie zara piekļāvusies, atkal rausta asti.

Viņš vēlreiz palūkojās starp priežu stumbriem lejup uz sargbūdu. Būtu labi, ja ta vāvere sēdētu viņam kabatā. Ja viņam vispār būtu kaut kas, kam pieskarties. Viņš paberzēja elkoņus pret skujam, bet tas nebija tas. Neviens jau nezina, cik vientuļš tu esi, iedams darīt šādu darbu. «Kāpēc nezina? Es taču to zinu. Ceru, ka vismaz Trusītis tiks no šejienes laimīgi projām. Bet tagad izbeidz. Jā, katrā ziņā. Tomēr cerēt taču drīkst, un es ceru. Ceru, ka uzspridzināšu tiltu, kā pienākas, un ka viņa laimīgi tiks projām. Protams. Tieši tā. Vairāk neko es nevēlos.»

Viņš gulēja un tagad vairs neskatījās uz ceļu un sargbūdu, bet pāri visam, uz tālajiem kalniem. «Nevajag neko domāt,» viņš sev teica. Viņš gulēja nekustīgi un vēroja, kā aust rīts. Tas bija skaists agras vasaras rits un tagad, maija beigas, ausa ātri. Vienreiz pāri tiltam pārskrēja motociklists adas jaku mugura un ādas cepuri galvā, automātu pie kreisa gurna un aizdrāzās pa ceļu tālāk. Vienreiz pāri tiltam pārbrauca sanitārā mašīna, tieši zem tās vietas, kur viņš gulēja, un aizdrāzās pa ceļu tālāk. Tas arī bija viss. Viņš ieelpoja priežu smaržu un dzirdēja upes čalu, un tagad dzidrajā rīta gaisma tilta apveidi iezīmējas skaidri un skaisti. Roberts Džordens gulēja aiz priedes, automātu nolicis pie kreisās rokas elkoņa, un vairs nepaskatījās uz sargbūdu, tikai pēc krietni ilga laika, kad šķita, ka nekas vairs nenotiks, ka nekas nevar notikt tik jauka maija rītā, — viņš pēkšņi izdzirdēja biežus, dobjus bumbu sprādzienus.

Tikko izdzirdējis bumbu sprādzienus, smago dunu tāluma, vēl iekams no kalniem paguva atplūst to perkon-dimdošā atbalss, — Roberts Džordens dziļi ievilka elpu un pacēla no zemes automātu. Roka bija notirpusi no ieroča smaguma, un pirksti kustējās ar pūlēm un negribīgi.

Izdzirdis bumbas krītam, sargkareivis, kas sēdēja būda, piecēlās. Roberts Džordens redzēja, ka viņš paņēma savu šauteni un ieklausīdamies iznaca no būdas. Nu viņš stāvēja ceļa vidū, saulē. Adīta mice bija nošļukusi uz vienas auss, un, kad viņš pagrieza galvu, skatīdamies uz to pusi, no kuras bija dzirdama bombardēšana, — saule spīdēja viņam tieši neskūtajā seja.

Tagad migla uz ceļa bija izklīdusi un Roberts Džordens redzēja šo viru skaidri un asi, tas stāvēja ceļa vidū un skatijās debesīs. Cauri priežu vainagiem lauzdamās, viņam virsū spož.i spīdēja saule.

Roberts Džordens juta, ka eipa kļūst smaga, it kā krūtis sažņaugtu dzelzs stīpa, un, iegrozījies zemē uz elkoņiem stingrāk, viņš satvēra pirkstos ciešāk rievoto metāla rokturi, notēmēja sargkareivim tieši krūtīs un viegli nospieda gaili.

Viņš sajuta kluso, ātro atsitienu pret plecu, un sargkareivis, pārsteigts un sāpju tverts, nosliga uz ceļiem, un viņa piere pieplaka zemei. Šautene nokrita turpat, un viens pirksts sastinga uz gaiļa, bet rokas locītava palika saliekta. Šautene gulēja uz ceļa ar durkli uz priekšu. Roberts Džordens novērsās — sargs gulēja ar pāršautu galvu pie uzejas uz tilta. Otru sargkareivi nevarēja redzēt, tāpēc viņš palūkojās pa nogāzi lejup uz labo pusi, kur, cik zināja, bija paslēpies Agustins. Tad viņš dzirdēja, ka izšauj Anselmo, aiza norībēja šāviena atbalss. Pēc tam dzirdēja, ka Anselmo izšauj vēlreiz.

Reizē ar otro šāvienu ceļa līkuma netālu no tilta saka sprakstēt granātas. Tad granātu sprādzieni atskanēja arī kaut kur ceļa kreisajā pusē. Pec tam — tālāk uz ceļa — sākās šaudīšana ar šautenēm, bet apakšā atskanēja Pablo jātnieku automātu klakšķi, tie bija dzirdami cauri granātu sprādzieniem. Viņš ieraudzīja Anselmo, kas ste-berēja lejup pa krauju tilta viņā galā, un, automātu pari plecam pārsviedis, pacēla abus smagos saiņus, kas bija nolikti aiz priedes stumbra, un saiņi tā novilka rokas, ka likās — izraus tās no pleciem, un, daļēji šļūkdams, traucās lejup pa stāvo nogāzi uz ceļa pusi.

Skriedams viņš dzirdēja Agustinu saucam: — Buena caza, Ingl'es. Buena caza! — un nodomāja: «Veiksmīgas medības, sasodīti veiksmīgas medības,» — un šai mirklī izdzirdēja Anselmo izšaujam tilta viņā galā trešo reizi, un šī šāviena skaņa atbalsojās tilta spraišļos. Viņš pagaja garām guļošajam sargkareivim un, saiņiem kratoties, uzskrēja uz tilta.

Vecais vīrs jau skrēja pretim, karabīni vienā rokā turēdams.

— Siti novedad! — viņš uzsauca. — Nekā slikta nav! Tuve que rematarlo. Man vajadzēja viņu nošaut!

Tilta vidū ceļos nometies, taisīdams vaļā saiņus un ņemdams ārā savus materiālus, Roberts Džordens ieti - 1708 raudzīja, ka pāri sirmiem bārdas rugājiem klātajiem An-selmo vaigiem ritēja asaras.

— Yo matē uno tambien, — viņš teica Ansclmo. — Es arī vienu nošāvu, — un pameta ar galvu uz to pusi, kur tilta gala ccļa vidu, sarāvies un galvu pieliecis, gulēja sargkareivis.

— Jā, draugs, jā! — Anselmo teica. — Mums jāšauj, un mēs šaujam!

Robers Džordens jau līda lejā pa tilta skeletu. Tērauda spraišļi bija auksti un slapji no rasas, rokas kļuva mitras, viņš rāpās piesardzīgi, taustīdams atbalsta punktus starp spraišļiem, juzdams, ka saule silda muguru, un dzirdēja apakša strauji plūstam upi, dzirdēja šāvienus, pārāk daudz šāvienu augšēja posteņa pusē. Tagad viņš pamatīgi svīda, un zem tilta bija vēsi. Uz vienas rokas viņam bija uzmaukts vada ritulis, un siksniņā pie otras karājās pla-kankniebles.

— Padod man te lejā dinamītu, viejo, tikai pa vienai paciņai! — viņš uzsauca Anselmo. Sirmgalvis noliecās tālu pāri margām, sniegdams viņam garenos stienīšus, un Roberts Džordens pastiepās tiem pretim, nolika tur, kur bija vajadzīgs, iebāza dziļāk un nostiprināja. — Ķīļus, viejo'. Dod šurp ķijus! — Pamatīgi iedzīdams ķīļus vajadzīgajās vietās, lai dinamīta lādiņi turētos stingrāk, viņš ieelpoja ķīļu skaidu svaigo smaržu.

Darīdams savu darbu, izvietodams dinamītu, ķīlēdams, cieši pievilkdams ķīļus ar vadiem, domādams tikai par spridzināšanu, strādādams ātri un veikli kā pieredzējis ķirurgs, — viņš pēkšņi apakšā, uz ceļa, izdzirdēja šaušanu. Tad spraga granāta. Tad, nomācot ūdens čalu, vēl viena. Un tad tai pusē iestājās klusums.

«Nolādēts!» viņš domāja. «Nez kas šiem tur noticis?»

Pie augšējā posteņa vēl arvienu šaudīja. Sasodīti daudz šauj, viņš sasēja divas granātas vienotrai blakus uz kopā sastiprinātiem stienīšiem, aptīdams tām ap rievām stiepli, lai tās turētos stingri un neizkustētos, un krietni nosēja, savijis stiepli ar plakanknieblēm. Tad pataustīja, kā viss bija izdarīts, un drošības dēļ iedzina vēl vienu ķīli virs granātām, kas visu lādiņu stingri piespieda pie tērauda fermas.

— Tagad otrā pusē, viejo'. — viņš uzsauca Anselmo un kā īsts draņķa Tarzāns izlauzās cauri tērauda džungļiem, un, ticis arā no metāla velvem, kur upes dārdi šķita sevišķi dobji, viņš palūkojās augšup un ieraudzīja Anselmo seju un roku, kas sniedza viņam dinamītu. «Nolādēti laba seja,» viņš nodomāja. «Nesāc tik nu raudāt. Tas viss uz labu. Viena puse jau gatava. Tagad vēl šo — un cauri būs. Sabruks, ka nebūs ko redzet. Tālāk. Neuztraucies. Strādā. Ātri un tīri tapat ka tai pusē. Pārāk noķēpājies. Bet ari nesteidzies. Necenties izdarīt ātrāk, nekā iespējams. Nu jau tu vairs zaudēt nevari. Nu jau neviens vairs nevar tevi atturēt no tilta saspridzināšanas vienā pusē. Viss iet tieši tā, kā vajadzīgs. Bet cik šeit vēsi. Ak kungs, cik vēsi, kā vīna pagrabā, tomēr nekādu mēslu riav. Parasti zem akmens tiltiem vienmer ir pamatīgi piemēslots. Šis jau ir viens pasakains tilts. Laba pasaka, neko teikt. Tam vecajam tur augšā ir sliktāk nekā man. Bet necenties darīt visu atrak par ātru. Kaut jel tā šaušana tur augšā mitētos.»

— Padod man vēl kādu ķīli, viejo!

Tā šaudīšana man nepatīk. Pie Pilaras kaut kas nav labi. Kāds no posteņiem laikam būs bijis ārpusē. Uz ceļa vai aiz zāģētavas. Vēl vienmēr šauj. Tātad tur ir vēl kāds. Un tad visas tas nolādētās skaidas. Tās milzīgās skaidu kaudzes. Skaidas, ilgi stāvējušas un noblīvētas, cīņā ir labs aizsegs. Tur laikam vēl būs palikuši vairāki vīri. Apakšā pie Pablo viss liekas mierīgi. Nez kas tas bija, tas otrs uzliesmojums? Laikam kāda mašīna vai motocikls. Ceru, ka tagad nenāks neviena bruņumašīna vai tanks. Tālāk. Dari tik ātri, cik jaudā, iedzen ķīļus un nosien stipri. Tu jau drebi kā tāds bābietis. Kas tev, pie velna, kait? Tu pārāk steidzies. Varu vai saderēt, ka tā sasodītā tur, augšā, nedreb. Tā Pilara! Bet varbūt tomēr dreb? Izklausās nu gan tā, it kā viņai pašlaik būtu pamatīgas nepatikšanas. Gan jau šī drebēs, ja krietni ieķēpāsies. Tāpat kā jebkurš cits nolāpīts nelaimīgais.

Viņš izlīda saulē un pastiepa roku, lai paņemtu paciņu, ko viņam sniedza Anselmo, un nu brāzmainās upes čala vairs nelikās tik dobja, un dzirdēja, ka šaudīšana pie augšējā posteņa skanēja daudz biežāk, bet pēc tam k]uva dzirdami arī granātu sprādzieni. Tad vel un vel.

šie laikam ieņem zāģētavu.

Kāda laime, ka dinamītu esmu saņēmis stienīšos, viņš domāja. Tīrā elle. Tā ir ērtāk. Kaut gan tas audekla mai-šelis ar to receklim līdzīgo draņķi būtu bijis labāks. Divi maišeļi. Nē. Pietiktu ar vienu. Bet ja man būtu vēl detonatori un mans labais spridzināmais. Ak, tas suņa dēls iesvieda manu spridzināmo upē. Šajā upē. Viņš iesvieda tos šajā upē. Tas izdzimtenis Pablo. Nu, tagad viņš tiem tur apakšā pamatīgi sadod.

— Padod man vēl, vie jo.

Tas večuks riu gan strādā uz goda. Viņam tur augšā nav īstā vieta. Un viņam negribējās šaut to sargkareivi. Man arī negribējās, bet es par to nedomāju. Un arī tagad nedomāju. Tev vajadzēja to darīt. Un Anselmo šautene arī nekur neder. Es tās pazīstu. Manuprāt, nošaut cilvēku ar automātu ir vieglāk. Tas ir — vieglāk tam, kas šauj. Pavisam cita lieta. Tev tikai jāpieskaras, un viss notiek it kā pats no sevis. It kā bez tavas līdzdalības. Nu, bet labāk pataupi šo ideju kādai citai reizei. Ir nu gan tev galviņa! Jauka, domājoša galva, vecais Džorden. Rullē, Jordan, rullē! Ta puiši sauca skolas futbola laukumā, kad tu taisījies nopūdelēt bumbu. Vai tu arī zini, ka ta sasodītā Jordana īstenībā nav diez ko lielākā par to strauteli tur lejā? Protams, tur, kur tas sākas. Pasaulē viss sākas no mazā. Bet šeit zem tilta ir tīri ērti. Tikpat kā mājās, kaut gan no mājām tālu projām. Nu, Jordan, saņemies, šoreiz ir nopietni, Jordan! Vai tad tu nesaproti? Nopietni. Paskaties tur uz to ctru pusi. Pora que Lai nu ar mani notiks kas notikdams, bet tilts pazudīs. Tauta apmetas Maiņas krastos. Kā Jordāna plūst, tā plūst sasodītie izraelīti. Kur Džordens plūst, tur plūst šis nolādētais tilts vai, taisnību sakot, otrādi.

— Vēl mazliet, Anselmo, draugs, — viņš teica. Vecais pamāja.

— Gandrīz jau cauri, — Roberts Džordens teica. Vecais tikai pamāja.

Granātas ar vadiem sastiprinādams, viņš aiz ceļa līkuma šaušanu vairs nedzirdēja. Pēkšņi bija saklausāma tikai ūdens čala upē. Viņš palūkojās lejup un cauri tilta spraišļiem redzēja baltas putās sakulto ūdeni aizplūstam uz leju, kur tas virs oļiem sakrājās dzidrā ezeriņā, un, tur nokritis, straumē uz vietas griezās viens ķīlis. Un, viņam tā skatoties, no ūdens izšāvās forele, cenzdamās notvert kukaini, un ap to vietu, kur griezās ķīlis, ūdeni izveidojās aplis. Stingri piegriezdams stiepli ar plakanknieblēm un tā sastiprinādams abas granātas, viņš cauri tilta metāla pinumam redzēja saulē zaļojošu kalna nogāzi. «Pirms trim dienām tā vel bija pavisam brūna,» viņš nodomāja.

No tilta vēsās krēslas viņš izliecās spožā saulē un sauca Anselmo, kas bija noliecies viņam pretī:

— Padod man to lielo vada rituli!

Sirmgalvis padeva.

Dieva dēj, tikai pirms laika nesavilkt! Citādi izraus gredzenu. J3 varētu vadu iziaist cauri. «Nu, nekas, vads man garš, viss būs kārtībā,» viņš domaja, pataustījis tapas, kas saturēja vietā gredzenus, kam vajadzēja atbrīvot granātu sviriņas. Viņš pārbaudīja, vai sviriņām pietiek vietas, kur atlēkt, kad tapas būs izrautas (vads, kas tas savienoja, atradas zem sviriņām), tad piestiprināja vada galu no rituļa pie viena gredzena, savienoja ar galveno vadu, kas bija savienots ar otras granatas gredzenu, notina gabalu no ritliļa un aptina apkārt tērauda balstam, un atdeva rituli Anselmo.

— Turi labi uzmanīgi, — viņš teica.

Viņš uzlīda uz tilla, paņēma no sirmgalvja -rituli un, vadu attīdams, saka iet atpakaļ uz to vietu, kur ceļa vidu gulēja nošautais sargkareivis; viņš soļoja, pārliecies pāri tilta margām, vadu nesdams gar tilta ārpusi, un soļoja tik ātri, cik tas bija iespējams.

— Stiep šurp saiņus! — viņš pāri plecam uzsauca Anselmo. Savam automātam garām iedams, viņš pieliecās, pacēla to un atkal uzsvieda pleca.

Šai mirklī, atrāvis skatienu no rituļa, viņš ieraudzīja uz ceļa tos, kas atgriezās no augšējā posteņa.

Viņi bija četri, bet tad viņam atkal vajadzēja skatīties, lai vads nesamezglojas un neaizķeras aiz kāda izciļņa. Eladio pie viņiem nebija.

Roberts Džordens aizstiepa vadu līdz tilta galam, apmeta cilpu ap pēdējo balstu un tad aizskrēja pa ceļu līdz akmens ceļa rādītajam un tur apstājās. Viņš pārgrieza vadu un atdeva galu Anselmo.

— Turi, viejo, — viņš teica. — Un nu nāc man līdzi atpakaļ uz tiltu. Ejot satin. Nē. Labak es pats.

Pie tilta nonācis, viņš palaida vaļīgak jau agrāk samesto cilpu, ta, lai vads slīdētu brīvi un tieši līdz pašam granātas gredzenam, kur bija piesiets, un galu iedeva Anselmo.

— Ej atpakaļ tur, līdz tam lielajam akmenim, — viņš teica. — Turi stingri, bet nesavelc. Ar spēku nerauj. Kad labi cieši pievilksi, tilts uzies gaisā. Comprendes?'

— Jā.

— Palaid pamazām, bet neļauj nokarāties, citādi aizķersies. Turi viegli un stingri, bet nevelc, kamēr nebūs pienācis īstais brīdis. Comprendes?

— Jā.

— Kad būs javelk, tad velc pa īstam. Nerausti.

Runādams Roberts Džordens skatījās uz ceļu, kur nāca [80] tic, kas vēl atlikuši no Pilaras vienības. Tagad viņi bija jau tuvu un viņš ieraudzīja, ka Primitīvo un Rafaels veda Fer-nando. Viņš laikam bija ievainots cirkšņos, jo turēja tur piespiestas abas rokas, un pārējie balstīja viņu no sāniem. Labo kāju viņš vilka līdzi, pie zemes skārās kurpes sāns. Pilara, nesdama tris šautenes, rausās augšā pa uzbēruma malu. Roberts Džordens nevarēja saskatīt viņas seju, bet galva bija pacelta, un viņa kustējās, cik vien ātri jaudāja.

— Kā tad iet? — Primitivo uzsauca.

— Labi! Esam gandrīz gala! — Roberts Džordens atsaucās.

Nebija nekādas vajadzības vaicāt, kā gājis viņiem. Kad viņš atkal atskatijas, visi trīs stāvēja ccja malā, un, kad pārējie mēģināja Fernando dabūt augšā uz uzbēruma, viņš kratīja galvu.

— Padod šauteni, — Roberts Džordens dzirdēja viņu piesmakušā balsī sakām.

— Nē, hotnbre. Mes aizvedīsim tevi pie zirgiem.

— Ko tad es ar zirgu darīšu? — Fernando vaicāja. — Man tepat ir labi.

Tālāk Roberts Džordens nedzirdēja, viņam vajadzēja atkal runāt ar Anselmo.

— Ja nāks tanki, tad spridzini, — viņš teica. — Bet tikai tad, kad tie uznāks uz tilta. Ja nāk bruņumašīna, arī tad spridzini. Kad uzbrauks uz tilta. Visu citu aizturēs Pablo.

— Ja tu būsi tur apakšā, es nespridzināšu.

— Mani tu neņem vērā. Spridzini tikai tad, kad būs vajadzīgs. Es piesiešu otru vadu un nākšu atpakaļ. Tad spridzināsim abi kopa.

Viņš sāka skriet uz tilta vidu.

Anselmo redzēja Robertu Džordenu uzskrienam uz tilta, ap roku viņam bija aptīts vads, pie vienas rokas locītavas siksniņā karājās knaibles, pār plecu — automāts. Viņš redzēja, ka Roberts Džordens pārkāpa pāri tilta margām un nozuda zem tilta. Vada galu labajā rokā turēdams, Anselmo pietupās aiz akmens ceļa rāditaja un skatījās lejup, uz ceļu un uz tiltu. Pusceļā starp viņu un tiltu gulēja sargkareivis, kas tagad šķita vēl vairāk pieplacis zemei, dziļi ceļa putekļos iegrimis, un saule karsēja viņa muguru. Šautene bija blakus, durklis pavērsts tieši pretim Anselmo. Sirmgalvis lūkojās viņam garām, uz ēnām, ko meta margas, un tālāk, kur ceļš gar aizu nogriezās pa kreisi un tad nozuda skatienam aiz stāvas klints ciļņa. Viņš lūkojās uz sargbūdu tilta viņā galā, ko šobrīd apspīdēja saule, un tad, vada galu rokā turēdams, pagrieza galvu uz to pusi, kur Fer-nando runāja ar Primitivo un čigānu.

— Atstājiet mani tepat, — Fernando teica. — Man stipri sāp un iekšā visu laiku asiņo. Kad kustos, es to jūtu.

— Mēs uznesīsim tevi augšā, — Primitivo teica. — Ķeries mums ap kaklu, mēs saņemsim tevi aiz kājām.

— Nav nozīmes, — Fernando sacīja. — Nosēdiniet mani tepat aiz tā akmens. Te es būšu tikpat noderīgs kā tur augšā.

— Bet ja mums vajadzēs aiziet? — Primitivo jautaja.

— Atstāsiet mani tepat, — Fernando teica. — Nav ko domāt, ka es ar šitādu kāju varētu jat. Jums paliks viens brīvs zirgs. Bet te man būs itin labi. Tagad jau šie drīz nāks.

— Varam uznest tevi līdz mežam, — čigāns teica. — Tas būs pavisam viegli.

Viņš, protams, nāvīgi traucās tikt projām tāpat kā Primitivo. Bet lidz šejienei viņi Fernando tomēr bija atstiepuši.

— Nē, — Fernando sacīja. — Te man ir pavisam labi. Kas kait Eladio?

Čigāns pielika pirkstu pie galvas, rādīdams, kur ķērusi lode.

— Te, — viņš sacīja. — Tūlit pēc tam, kad ievainoja tevi. Kad steidzāmies uz tiltu.

— Atstājiet mani, — Fernando sacīja.

Anselmo redzēja, ka viņš cieta lielas sāpes. Tagad Fernando ar abām rokām turēja cirkšņus un galvu bija atspiedis pret uzbērumu, kājas uz priekšu izstiepis. Seja bija peleka un nosvīdusi.

— Lūdzami, tagad atstājiet mani, — viņš atkārtoja. Viņa acis sāpēs aizvērās, lūpas trīsēja. — šeit man tiešam ir ļoti labi.

— Te būs šautene un patronas, — Primitivo teica.

— Vai tā ir manēja? — Fernando, acis aizvēris, jautāja.

— Nē, tavējā ir Pilarai, — Primitivo teica. — Šī ir manējā.

— Es labāk gribētu pats savu, — Fernando sacīja.

— Pie tas esmu vairāk pieradis.

— Es tev atnesīšu, — čigāns viņam sameloja. — Bet tikmēr ņem šito.

— Te jau es esmu traki labā pozīcijā, — Fernando teica.

— Kā ceļš, tā tilts pārredzams. — Viņš atvēra acis, pagrieza galvu un paskatījās pāri tiltam, tad, sāpēm uznākot, acis atkal aizvēra.

Čigāns piesita sev pie pieres un ar īkšķi parādīja Primitivo, ka viņiem laiks iet projām.

— Pēc tarn mēs nonāksim tev pakal, — Primitivo sacīja un sāka kāpt augšā pa uzbērumu pakaļ čigānam, kas ātri rausās augšup.

Fernando atlaidās pret uzbērumu. Priekšā viņam bija nobalsinātais akmens. Galva atradās ēna, bet saule spīdēja uz sūrstošās un apsaitētās brūces, kur viņš bija piespiedis rokas. arī uz kājām spīdēja saule. Šautene gulēja blakus un turpat saulē spīguļoja trīs aptveres ar patronām. Pa roku rāpoja muša, bet cauri sāpēm liegais pieskāriens nebija jūtams.

— Fernando! — Anselmo viņam uzsauca, vadu turēdams. Vada galā viņš bija izveidojis cilpu un cieši savilcis, lai būtu vieglāk turēt. — Fernando! — viņš vēlreiz iesaucās.

Fernando atvēra acis un paskatījās.

— Kā jums iet? — viņš jautāja.

— Ļoti labi, — Anselmo teica. — Tūlīt spridzināsim.

— Tad ir labi. Ja varu tev noderēt, tad tikai pasaki, — Fernando teica un aizvēra acis, jo viņu atkal sāka plosīt sāpes.

Anselmo novērsās un paskatījās uz tiltu.

Viņš gaidīja, vai no tilta apakšas neparādīsies vada ritulis un Inglēs pakausis, un tad saulē iedegusī seja, viņam atkal izlienot uz tilta. Tai pašā laikā viņš palūkojās, vai aiz tilta ceļa līkumā kāds nebrauc. Tagad viņam nemaz vairs nebija bail — visu dienu bailes nebija viņu mocījušas. Viss iet tik ātri un tik gludi, viņš domāja. Man negribējās šaut to sargu un bija smaga sirds, bet nu ir pāri Ka tas Inglēs var teikt, ka nošaut cilvēku ir tikpat kā nošaut zvēru? Medībās man allaž bijis labi ap sirdi un nekādas vainas apziņas. Bet, cilvēku nošaujot, ir iā, it kā tu, būdams pieaudzis, sistu pats savu mazo brāļuku. Un ja nu vēl uzreiz nevari nošaut? Nē, par to tu nedomā. Tev tas bija par daudz smagi, un tu skrēji pa tiltu un pinkšķēji kā sievišķis.

Bet tas nu ir pāri, viņš teica pats sev, nu tu vari papūlēties, lai to izlīdzinātu — gan par to sargu, gan par visiem citiem. Un tagad tu esi dabūjis to, ko lūdzi, vakar vakarā pāri kalniem mājās nākdams. Tu esi kaujā, un tev viss ir saprotams. Pat ja man šodien būtu jāmirst — tas nekas nebūtu.

Pēc tam viņš paskatījās uz Fernando, kas vēl vienmēr gulēja turpat, pret uzbērumu atspiedies, ar rokām cirkšņus saķēris, sazilējušās lūpas sakniebis, acis aizvēris, smagi un saraustīti elpodams, un nodomāja: «Ja man jāmirst, tad lai tas notiek ātri. Bet nē, es taču solījos neko vairāk nelūgt, kad man netika liegts tas, kas šodien vajadzīgs. Tāpēc es nelūgšu neko. Vai saproti? Es neko nelūdzu. Neko un nekā. Dod man to, ko lūdzu vakar, un viss pārējais lai paliek, kā runāts.»

Viņš ieklausījās tālajā troksnī, kaujas troksnī aizā, un domāja: ši patiesi ir liela diena, man jāsaprot un jāapzinās, kas šī par dienu.

Bet sirds nejuta ne pacilātības, ne satraukuma. Satraukums bija aprimis, un nekā cita vairs nebija, tikai miers. Un tagad, notupies aiz ceļa rādītāja akmens ar cilpā savilkto vada galu vienā rokā un otru vada rituli uzmaucis otrā, šosejas grantētajā malā uz ceļgaliem tupēdams, viņš vairs vientuļš nejutās. Šeit viņš bija biedros ar vadu, kas stiepās no viņa rokas, biedros ar Hitu un biedros ar dinamīta lādiņiem, ko bija izvietojis Inglēs. Viņš bija biedros ar Inglēs, kas visu laiku vēi darbojās patiltē, un viņš bija biedros ar visu to, kas ir kauja, un neatraujami saistīts ar Republiku.

Bet satraukuma nebija. Apkārt valdīja miers, un saule kveldināja viņam kaklu un plecus, un, galvu pacēlis, viņš ieraudzīja augstās, skaidrās debesis un kalna nogāzi upes viņā pusē, bet prieka nejuta, tomēr nejuta arī ne vientulību, ne bailes.

Nogāzes augšā, aiz koka paslēpusies, gulēja Pilara un vēroja ceļu, kas veda šurp no kalnu pārejas. Viņai blakus bija trīs pielādētas šautenes, un vienu viņa iedeva Primi-tivo, kad tas nometās zemē viņai blakus.

— Ej tur lejā, — viņa teica. — Aiz tā koka. Un tu, čigān, tur pāri, — viņa parādīja zemāk otru koku. — Vai viņš ir pagalam?

— Ne, vēl ne, — Primitivo sacīja.

— Ir gan nelaime. Butu mums bijuši vēl divi vīri, tas nebūtu noticis. Viņam vajadzēja aizlīst tur, aiz tās zāģu skaidu kaudzes. Vai šeit viņam ir labi?

Primitivo pamāja.

— Kad Inglēs uzspridzinās tiltu, vai šķembas līdz šejienei neatlidos? — čigāns, aiz koka tupēdams, vaicāja.

— Nezinu. Agustins ar rnaquina ir vēl tuvāk nekā tu. Ja būtu par tuvu, Inglēs nebūtu viņu tur licis.

— Bet es atceros, kad mēs spridzinājām vilcienu, tad lokomotīves spuldze aizlidoja man pār galvu un tērauda gabali lidinājās ka bezdelīgas.

— Tev jau vajadzētu dzejot! — Pilara sacīja. — Li dinājās kā bezdelīgas! Joder! Tad jau drīzāk kā veļas baļļas. Paklau, čigān, šodien tu esi uzvedies labi. Nepadodies tik bailēm.

— Es jau tikai tāpat vien paprasīju, vai šķembas neatlidos līdz šejienei, — ja gadījumā vajadzētu aiz koka paslēpties labāk, — čigāns taisnojās.

— Sēdi tik tāpat kā tagad! Cik daudzus mes esam nošāvuši?

— Pučs, piecus. Divus šeit. Vai neredzi, tai galā guļ vēl viens. Skaties uz tilta pusi. Redzi to būdu? Skaties! Vai redzi? — Viņš parādīja. — Un tur lejā pie Pablo bija vel astoņi. Es gāju novērot to posteni, kā Ingles man lika.

Pilara kaut ko nomurkšķēja. Tad, sākdama skaisties, pikti iesaucās:

— Kas tam Ingles kait? Ko viņš tur ķēzās apakš tā tilta! Vaya mandanga!' Vai viņš to tiltu spridzina jeb taisās uzcelt no jauna?!

Viņa pacēla galvu un ieraudzīja Anselmo.

— Ei, viejo! — viņa uzsauca. — Kas tur notiek ar to tavu sūda Ingles?!

— Pacietību, sieva, — Anselmo atsaucās, vada galu stingri, bet brīvi rokās turēdams. — Viņš beidz savu darbu.

— Bet kāpēc, vislielākās maukas vārdā, viņš pindzelējas tik ilgi?!

— Es muy concienzudo! — Anselmo sauca. — Tas taču ir zinātnisks darbs!

— Uzķēzīt man tai draņķa zinātnei, — Pilara savu niknumu izgāza uz čigānu. — Lai taču tas nejaukais purns sāk spridzināt un vienreiz pabeidz! Marij! — viņa kliedza pret kalnu savā dziļajā balsī. — Tas tavs ingles... — Un viņa izgāza veselu lavīnu rupjību par Džordena varbūtējām izdarībām patiltē.

— Esi jel rāma, sieva, — Anselmo no ceļa sauca. — Viņam tur daudz darba. Bet pašreiz viņš to beidz.

— Pie velna! — Pilara ārdījās. — Tagad no svara ir katrs mirklis!

Un tieši šai brīdī viņi izdzirdēja šāvienus ceļa tālākajā līkumā, kur Pablo sargāja ieņemto posteni. Pilara mitējās Iedēties un ieklausījās.

— A! — viņa noteica. — Ai-ai-ai! Tā nu tas ir.

Roberts Džordens arī izdzirdēja to mirklī, kad ar vienu [81] roku uzsvieda tinumu uz tilta un pēc tam uzrausās pats tam pakaļ. Ar ceļgaliem uz tilta dzelzs malas uzmeties un rokam pie tilta virsmas pieķeries, viņš dzirdēja apakšā, ceļa likumā, izšaujam automātu. Bet neizklausījās pēc Pablo automāta. Roberts Džordens pieceļas kājās, pārliecās pāri margam un, vadu ātri attīdams, sāka iet gar margam pa tiltu atpakaļ.

Iedams viņš klausījās šāvienos, un viņam šķita, ka tie atbalsojas dziļi vēderā, līdzīgi diafragmas atbalsij. Tagad šāvieni skanēja it ka tuvāk, un viņš atskatījās uz ceļa līkumu. Bet tur ceļš vēl bija tukšs, nebija ne braucēju, ne tanku, ne cilvēku. Roberts Džordens nonāca tilta gala, ceļš vel vienmēr bija tukšs. Un tukšs tas bija vel ari tad, kad viņš bija nogājis trīs ceturtdaļas ceļa, ļaudams vadam slīdēt brīvi un taisni otrpus margām, un, kad viņš gāja apkārt sargbūdai, vadu tālu atstieptajā roka turēdams, lai tas neaizķertos aiz tilta dzelzsdaļām, — arī tad vēl ceļš bija tukšs. Nu viņš pagriezās un saka ātri kāpties atpakaļ pa ceļu, garam šauram grāvītim pašā malā, ka futbolists, kas gatavojas pieņemt bumbu, un visu laiku pakāpeniski izstiepdams vadu, un, kad bija nonācis gandrīz blakus Anselmo, ceļš aiz tilta vēl joprojām bija tukšs.

Tad viņš aiz muguras izdzirdēja smagās mašīnas rūkoņu un atskatījies ieraudzīja to uzbraucam uz ceļa no augšas, aptina vada galu ap roku, uzsauca Anselmo: «Spridzini!» — un stingri atspērās ar papēžiem pret zemi un ar visu augumu atliecas atpakaļ, pārvarēdams vada pretestību, un vēlreiz aptina to ap roku, bet smagās mašīnas rūkoņa aizmugurē naca tuvāk un tuvāk, un priekšā bija ceļš ar nošauto sargkareivi un garais tilts, un aiz tā atkal ceļš, vēl vienmēr tukšs, un tad uzreiz kaut kas nobrīkšķēja, norībēja, un tilta vidus daļa saslejas gaisā kā plīstošs vilnis, un, ar rokām stingri galvu aptvēris, viņš nometās uz sejas strauta oļos, un viņu apsvela sprādziena sakarsētā gaisa strāvā. Viņš iespieda seju oļos un neredzēja, kā tilts nolaidās atkal zemē, viņam pāri aizveļas tikai pazīstamā dzeltenā smaka līdz ar kodīgiem dūmu mutuļiem un tērauda šķembu lietu.

Kad tērauda šķembas pārslāja 1it, viņš bija dzīvs un, galvu pacēlis, paskatījās uz tiltu. Tilta vidus daļa bija pazudusi. Visapkārt mētājās tērauda gabali asām, spožām, tikko atlauztām malām un galiem, tie mētājās arī pa visu ceļu. Kravas mašīna bija apstājusies kādus simts jardus no tilta. Šoferis un divi zaldati skrēja uz drenāžas caurules pusi, kas melnēja ceļa malā.

Fernando vēl arvien gulēja tai .pašā vietā un elsa. Rokas viņš bija piespiedis pie sārfiem, pirkstus izpletis.

Anselmo gulēja ar seju pret zemi aiz nobalsinātā akmens. Kreisā roka bija saliekta zem galvas, labā izstiepta uz priekšu. Vada cilpa vēl arvien sažņaugta dūrē. Roberts Džordens piecēlās kājās, pārskrēja pāri ceļam, nometās pie Anselmo zemē un redzēja, ka viņš ir miris. Viņš neaiztika Anselmo, lai paskatītos, ko izdarījis akmens gabals. Anselmo bija miris, un tas bija viss.

«Cik maziņš viņš izskatās miris,» Roberts Džordens nodomāja. «Mazs un sirms. Ka gan viņš varēja panest tik smagas nastas, ja bija tik mazs, kāds tagad izskatās?» Tad Roberts Džordens palūkojās uz viņa kājām pelēkajās aitu gana biksēs, uz virvju kurpju nodilušajām pazolēm, paņēma Anselmo karabini un abus saiņus, kas nu bija pavisam tukši, aizgāja pie Fernando un paņēma šauteni, kas stāvēja tam blakus. Iedams viņš paspēra sānis robotu tērauda gabalu. Tad, aiz stobriem pieturēdams, uzsvieda abas šautenes plecā un sāka rāpties augšā pa mežaino nogāzi. Atpakaļ viņš neskatījās un ne reizes neatskatījās arī uz ceļu aiz tilta. Leja aiz tālākā līkuma vēl visu laiku šāva, bet nu viņam tas bija vienaldzīgi.

No trinitrotoluola smakas viņam uznāca kāss un krūtīs viss bija kā sastindzis.

Viņš nolika vienu šauteni zemē pie koka, aiz kura gulēja Pilara. Viņa atskatijas un ieraudzīja, ka viņai atkal ir trīs šautenes.

— Jūs esat uzrāpušies pārāk augstu, — viņš sacīja. — Uz ceļa stāv smaga mašīna, bet jūs nevarat to redzet. Viņi tur domā, ka ta bija lidmašīnas bumba. Labāk noejiet zemāk. Es pasaukšu Agustinu un iešu segt Pablo.

— Un vecais? — viņa jautāja, skatīdamās tam virsū.

— Pagalam.

Viņš sāka atkal rīstīties un kāsēt un nospļāvās zemē.

— Tavs tilts nu ir saspridzināts, Inglēs, — Pilara skatījās viņā nenovērsdamās. — To neaizmirsti.

— Es neko neaizmirstu, — viņš atteica. — Tev nu gan ir pamatīga rīkle. Dzirdēju tevi te baurojam. Pasauc Mariju un pasaki, ka esmu sveiks un vesels.

— Divus mēs pazaudējām pie zāģētavas, — Pilara sacīja, cenzdamās panākt, lai viņš saprot.

— Redzēju. Vai jus pielaidāt kādu muļķību?

— Ej nu tu, Ingles, zini kur! Fernando un Eladio ari bija cilvēki.

— Kāpēc neej augšā pie zirgiem? šeit es tikšu galā labāk par tevi.

— Tev jāiet segt Pablo.

— Pablo var iet elle. Lai viņš sedz pats sevi ar saviem tnierda.

— Ne, Ingles. Viņš taču atgriežas. Un tur lejā dūšīgi cīnījās. Vai tad tu nedzirdēji? Viņš arī tagad vēl cīnās. Un tur laikam cīņa ir nopietna. Vai nedzirdi?

— Tūlīt iešu pie viņa. Bet jūs abi varat iet... Tu un tavs Pablo.

— Ingles, — Pilara sacīja. — Nomierinies. Esmu tev šai darba palīdzējusi tā, kā to neviens cits nebūtu darījis. Pablo tev nodarīja ļaunu, bet viņš taču atgriezās.

— Būtu man bijušas sprāgstvielas, vecais nebūtu beigts. Es būtu varējis spridzināt no šejienes.

— Butu, būtu ...

Viņu vēl joprojām turēja savā varā dusmas, niknums un tukšums krūtīs, — viss, kas sekoja tilta spridzināšanai, kad viņš bija paskatījies augšup no tās vietas, kur tupēja, un ieraudzījis Anselmo mirušu. Un bija vēl izmisums, ko zaldāts pārvērš naidā tāpēc, ka viņam jāpaliek zaldātam. Tagad, kad viss bija beidzies, viņš sajuta vientulību un skumjas un ienīda visus, kas atradās tuvumā.

— Nebijis tas sniegs... — Pilara teica. Un tad — nevis pēkšņi, kā tas notiek pie fiziska atslābuma (ja viņu, piemēram, būtu apskāvusi sieviete), bet pamazām viņš sāka apjēgt notikušo, un viņa naids noplaka. Nu jā, tas sniegs. Tas bija pie visa vainīgs. Sniegs. Tas bija vainīgs pie ta, kas notika ar citiem. Līdzko ieraugi to ar citu acīm, tu atbrīvojies pats no sava «es», — karā pastāvīgi jāatbrī-vojas no sava «es», no nemitīgas sevis tirdīšanas. Tur nedrīkst būt nekāda «es». Tur savs «es» vienmēr jāzaudē. Tad viņš dzirdēja Pilaru sakām:

— Sordo...

— Ko? — viņš vaicāja.

— Sordo...

— Ja. — Un, pievērsies Pilarai, viņš savilka seju stīvā, nedzīvā smaida. — Aizmirsti to. Man nebija taisnība. Piedod, sieva. Izdarīsim te visu, ka nākas, un izdarīsim visi kopā. Un tilts ir uzspridzināts, tu teici patiesību.

— Jā. Tev par visu jādomā tā, kā tas ir.

— Tad es tagad iešu pie Agustina. Liec tam savam čigānam iet zemāk, kur labi var pārlūkot ceļu. Atdod sitos šaujamos Prirnitivo un pati paņem šo tnāquina. Es tev parādīšu, kā ar to rīkojas.

— Maquina paturi pats sev, — Pilara sacīja. — Mēs jau te nepaliksim mūžīgi. Tūlīt atnaks Pablo, un tad iesim projām.

— Rafael, — Roberts Džordens teica, — nāc šurp lejā man pakaļ. Šurp. Tā. Uzmani tos tur, kas lien ārā no drenāžas caurules. Tur, aiz smagās mašīnas. Tos, kas iet uz tās mašīnas pusi. Nošauj man vienu no viņiem. Apsēdies. Un nesteidzies ...

Čigāns rūpīgi notēmēja un izšāva, un, kad viņš parāva atpakaļ aizslēgu un izsvieda tukšo čaulīti, Roberts Džordens teica:

— Garām. Tu paņēmi par augstu un trāpīji klintī. Redzi, birst šķembas. Zemāk, tēmē kadas divas pēdas zemāk. Tagad uzmanīgi. Viņi atkal laižas skriešus. Labi. Sigue tirando.

— Vienu nokniebu, — čigāns teica.

Nošautais pakrita uz šosejas pusceļā starp cauruli un smago mašīnu. Pārējie divi neapstājās, lai viņu pievāktu. Tie metās atpakaļ pie caurules gala un ielīda iekšā.

— Vairāk viņam nešauj, — Roberts Džordens teica. — Tagad tēmē mašīnas priekšējā riepā. Ja arī nošausi garām, tad vismaz sašausi motoru. Labi. — Viņš paskatījās tālskati. — Drusku zemāk. Labi. Tu jau šauj kā īsts velns! Mucho! Mucho! Sašauj man radiatora vāku. Vienalga, kurā vietā. Bet esi nu gan tu čempions! Un tagad pielūko. Neļauj nevienam rādīties uz ceļa, tuvāk par to vietu nelaid. Redzi?

— Skaties, es sašaušu aizsargstiklu! — čigāns jūsmīgi iesaucās.

— Nevajag. Mašīna jau ir sabojāta. Pietaupi patronas, kamēr uz ceļa parādīsies vēl kāds. Sāc šaut tad, kad nācējs tiek pie caurules. Ja nāks mašīna, mēģini trāpīt šoferim. Bet tad jums jāšauj visiem reizē, — viņš teica Pilarai, kas pienāca klāt kopā ar Prirnitivo. — Jums jau te ir brīnum jauka pozīcija. Redzi, ka šis cilnis aizsedz tavu flangu?

— Būtu nu gājis pie Agustina darīt savu darbu, — Pilara teica. — Nelasi man te lekciju. Es šito apvidu pazīstu labak nekā tu.

— Prirnitivo lai iet tur, augstāk, — Roberts Džordens teica. — Tur. Redzi? Tai pusē, kur sākas krauja.

— Liec tu mani mierā! — Pilara atsaucās. — Un vācies reiz projām, Ingiēs. Pazudi ar visiem saviem padomiem. Te viss ir skaidrs.

Sai mirkli viņi izdzirda tuvojamies lidmašīnas.

Marija jau ilgi stāvēja pie zirgiem, bet te nebūt nebija mierīgāk. Arī viņiem no meitenes nebija nekāda labuma. No šejienes nevarēja redzēt ne šoseju, ne ceļu, ne tiltu, un, kad sākās šaušana, viņa apķērās ap kaklu lielajam ērzelim ar balto purnu, kuru bieži bija apmīļojusi un kuram devusi gardumus, kad zirgi vēl stāvēja meža aplokā pie nometnes. Bet viņas satraukums pielipa arī ērzelim, un, dzirdēdams šāvienus un granātu sprādzienus, tas tramīgi svaidīja galvu. Marija nespēja nostāt mierā un staigāja zirgiem apkārt, tos mierinādama un apmīļodama un tā vēl vairāk satraukdama.

Šaušanā klausīdamās, viņa centās nedomāt par to kā par kaut ko drausmīgu, kas pašlaik norisinājās uz ccļa, bet tikai iegaumēt, ka tur apakšā atšaudījās Pablo ar saviem jaunatnācējiem, bet augšā — Pilara ar savējiem un ka viņai nav ne jāraizējas, ne jāļaujas panikai, bet gan nešauboties jātic Roberto. Taču viņai tas neizdevās, un šāvienu sprakšķi apakšā un tālāk aiz tilta, un kaujas dobjais troksnis, kas atvēlās šurp no aizas līdzīgi tālas vētras atbalsij, gan ar sausu sprakšķēšanu, gan bumbu dobjo dunu, — bija tik vareni un baigi, ka viņai gandrīz vai aizrāvās elpa.

Tad viņa izdzirda tālu lejā, nogāzē, Pilaras spēcīgo balsi, kas sauca augšup kaut kādas rupjības, ko meitene nesaprata, un nodomāja: «Ak dievs, nē, nē! Nerunā tā, kad viņi ir briesmās! Neapvaino un neriskē bez vajadzības. Nevajag izaicināt likteni!»

Un viņa sāka lūgt par Roberto — ātri un mehāniski, kā bija darījusi skolā, tik ātri, cik vien jaudāja, lūgšanas uz kreisās rokas pirkstiem skaitīdama, abas lūgšanas katru desmit reizes. Atskanēja sprādziens, un viens zirgs, pavadu zobos sagrābis, saslējās pakaļkājās un, dārdošajam brīkšķim skanot, pārrāva pavadu, un iemetās mežā. Marijai tomēr izdevās to notvert un atvest atpakaļ drebošu un trīsošu, nosvīdušām krūtīm, uz vienu pusi nošļukušiem segliem, un, zirgu pa mežu atpakaļ vezdama, viņa atkal dzirdēja lejā šaujam un nodomāja: «Ilgāk es to vairs nevaru izturēt. Nespēšu dzīvot, ja vel ilgāk neko nezināšu. Elpas nav, mute man pavisam sausa. Un tik bail, es nekur nederu, sabiedēju tikai zirgus, un šo noķert man tikai palaimējās, tāpēc ka tas bija nokratījis seglus uz sāniem un kāja bija ieķērusies kāpslī. Ilgāk es to vairs nevaru izturēt. Ai, lūdzams, stāvi viņam klāt, lai ar viņu nekas nenotiek, jo mana sirds un arī es pati esmu tur, uz tā tilta. Es saprotu, ka pirmajā vietā stāv Republika un otrajā — mūsu uzvara. Bet, ak, mīļā, svētā jaunava, atved viņu no ta tilta pie manis atpakaļ, un es vienmēr darīšu visu, ko vien tu liksi. Jo es jau nemaz nedzīvoju, manis vispār vairs nav. Es pastavu tikai viņā un ar viņu kopā. Saglaba viņu man, tad arī es dzīvošu un darīšu visu, ko tu gribēsi, un viņš man to neliegs. Un tas nebūs arī pret Republiku. Ai, lūdzu, piedod man, jo esmu galīgi sajukusi. Ar visu to esmu galīgi sajukusi. Bet, ja tu viņu man pasargasi, es darīšu visu, kas ir pareizi. Darīšu, ko liks viņš un ko liksi tu. Es sadalīšos divās daļas un darīšu visu. Bet palikt šeit vēl ilgāk un neko nezināt — to es vairs nevaru izturēt.»

Tad, zirgu atkal piesējusi, seglus uzlikusi, viņa izlīdzināja segu un pieliecās, lai stingrāk savilktu sedulkas siksnas, un pēkšņi izdzirdēja leja Pilaras spēcīgo balsi:

— Marij! Marij! Tavs Inglēs ir vesels! Dzirdi? Vesels! Sirt novedad!

Marija ar abām rokām ieķērās seglos, cieši piespieda pie tiem apcirpto galvu un sāka raudāt. Tad atkal izdzirdēja dobjo balsi saucam, atrāvās no segliem un raudādama atsaucās:

— Jā! Paldies!

Un, asarās smakdama, sauca vēlreiz:

— Paldies! Liels paldies!

Izdzirduši lidmašīnas, visi paskatījās augšup un lielā augstumā ieraudzīja tās tuvojamies no Segovijas puses, — augstajās debesīs lidmašīnas sidraboti mirdzēja, un vienmērīgā rūkoņā neviena cita skaņa vairs nebija saklausāma.

— Tie ir viņi! — Pilara teica. — Tas tik vēl trūka!

Visu laiku lidmašīnās skatīdamies, Roberts Džordens

uzlika roku viņai uz pleca.

— Nē, sieva, — viņš teica. — Tās nenāk mūsu dēj. Tām nav laika priekš mums. Neuztraucies.

— Nevaru tās ciest!

— Es tāpat. Bet nu man jāiet pie Agustina.

Priežu audzes ēnā turēdamies, viņš apgāja apkārt kalna

sānam un visu laiku virs sadragātā tilta dzirdēja lidma-

šinu vienmērīgo rūkoņu un dunu, bet aiz ceļa tālākā līkuma, sagrautā tilta otrā pusē, skanēja automāta nevienmērīgie sprakšķi.

Roberts Džordens nometās zeme blakus Agustinam, kas ar savu automātu bija nolicies garšļaukus pricdīšu jaunaudzē, un lidmašīnas visu laiku naca arvien klāt.

— Kas notiek tai pusē? — Agustins vaicaja. — Ko dara Pablo? Vai viņš nezina, ka tilta vairs nav?

— Varbūt netiek projām.

— Tad ejam vieni paši. Lai viņš šļuc elle!

— Tūlīt jau nāks, tikko varēs, — Roberts Džordens teica. — Tūlīt mēs viņu redzēsim.

— Es viņu jau labu bridi nedzirdu. Ne. Re, paklau! Tur jau šis ir. Tas ir viņš.

Nobira īsa un ātra kavalērijas automāta šāvienu kārta, tad vēl un vēl viena.

— Tas ir gan viņš, tas draņķis, — Roberts Džordens teica.

Viņš paskatījās augstajās, skaidrajās debesīs, kur vēl aizvien nāca klāt lidmašīnas, tad uz Agustinu, kurš ari pacēla galvu. Pēc tam palūkojās lejā uz sabrukušo tiltu un uz ceļu aiz tā, un tas vel joprojām bija tukšs. Viņš noklepojās un nospļāvās, atkal ieklausīdamis sausajos automāta klaudzienos lejā aiz līkuma. Likās, ka šāva tai pašā vietā, kur pirmīt.

— Bet kas tas ir? — Agustins jautāja. — Pie visiem velniem, kas tas ir?!

— Tas iet vaļa jau kopš tā brīža, kad es uzlaidu gaisā tiltu, — Roberts Džordens sacīja.

Viņš atkal paskatījās lejup uz tiltu un upīti, kas bija redzama pa vidū izrauto robu, kur, līdzīgi saplēstam tērauda priekšautam, karajas gabals tilta seguma. Viņš dzirdēja, ka pirmās lidmašīnas jau bombardē aizu, bet no Segovijas vēl visu laiku nāca klāt jaunas. Motoru rēkoņa pārplūdināja visu augsto debess jumu, un, augšup paskatījies, viņš ieraudzīja arī iznīcinātājus, kas pavadīja eskadru; sīciņas, līdzīgas rotaļlietām, tas griezās un riņķoja turpat virs galvas.

— Torīt viņas droši vien nemaz lidz frontei netika, — Pri-mitivo teica, — laikam nogriezās uz rietumiem un tad lidoja atpakaļ. Ja bulu redzētas tai pusē, tad uzbrukums nebūtu sācies.

— Toreiz viņu nebija tik daudz, — Roberts Džordens sacīja.

Viņam bija tāda sajuta, ka acu priekšā kaut kas ir sācies normāli un dabiski, bet pec tam sācis pavairoties lielos, milzīgos, neaptveramos atspoguļojumos. It ka tu butu iesviedis ūdenī akmeni un tas sacēlis apļus, kas pletās arvien plašaki un lielāki, pārvērzdamies par rēcošu plūdu gāzmu. Vai arī it kā tu būtu iekliedzies, bet atbalss atgrieztos, veldamās apduliriošos dārdos, kas sevī slēpa nāvi. Vai arī tā, it kā tu būtu kādam iesitis, un tas pakristu, bet apkārt, cik tālu vien acs sniedz, celtos citi, visi līdz zobiem apbruņoti. Viņš priecājas, ka pašlaik neatrodas tur augšā, aizā pie Golca.

Agustinam līdzās gulēdams, skatīdamies, kā pāri nāca lidmašīnas, un ieklausīdamies, vai nešauj aizmugurē, vērodams šoseju, kur, viņš zināja, drīz kaut kas parādīsies, nebija tikai zināms — kas īsti, — viņš vēl joprojām nespēja atgūties no brīnumiem, ka nebija pie tilta nogalināts. Viņš tik ļoti bija apradis ar domu, ka tiks nogalināts, ka viss, kas šobrīd notika, šķita nereāls. «No tā tu atkraties,» viņš domāja. «No tā tev jatiek vaļā. Šodien jāpadara vēl daudz, daudz, daudz!» Tomēr šī doma viņu neatstāja, un viņš apzinājās, ka apkārt viss norisinās ka sapnī.

«Tu par daudz sarijies šo dūmu,» viņš domāja. Bet viņš zinaja, ka dūmi nav vainīgi. Aiz neapstrīdamās realitātes viņš uzmācīgi sajuta šo nerealitāti, un, paskatījies lejup uz tiltu un tad uz sargkareivi, kas gulēja ceļa vidū, paskatījās tur, kur gulēja Anselmo, paskatījās uz Fer-nando pie uzbēruma un tad atkal uz gludo, tumšo ceļu, uz nekustīgo smago mašīnu, un viss tomēr vēl joprojām šķita nereāls.

_

«Blēņas,» viņš domāja. «Tev galvā vienkārši kaut kas samiglojies, un ta ir reakcija pēc liela saspīlējuma, nekas vairāk.»

Pēkšņi Agustijis saķēra viņu aiz rokas un kaut ko parādīja, viņš palūkojās pāri aizai un ieraudzīja Pablo.

Viņi redzēja Pablo izskrējām ceļa līkumā. Pie stāvas klints, aiz kuras nozuda ceļš, Pablo apstājās, atslejas pret klinti un izšāva automāta kārtu uz to pusi, no kuras bija skrējis. Roberts Džordens redzeja Pablo — īsu, plecīgu un druknu, bez cepures, atslējušos pret klinti, ar automātu rokā, redzēja, kā saulē spīdēja misiņa čaulas. Viņi redzeja, ka Pablo pietupstas un izšauj vēl vienu kārtu. Tad, galvu pieliecis, atpakaļ neskatīdamies, drukns, bet izveicīgs, viņš ar savām īsajām kajam ātri sāka skriet uz tilta pusi.

Roberts Džordens pagrūda Agustinu sānis un, lielā au-tornata laidi pret plecu atspiedis, pavērsa ieroci pretim ceļa līkumam. Viņa paša automāts gulēja turpat blakus pie kreisās rokas. Šādā tāluma viņš nevarēja precīzi notēmēt.

Kad Pablo skrēja uz tiltu, Roberts Džordens pievērsa automātu ceļa līkumam, bet tur nekas vairāk nebija redzams. Pablo atskrēja pie tilta, atskatījās, pameta skatienu uz tiltu un, paskrējis sānis, saka rāpties leja, aizā, un nozuda. Roberts Džordens nenovērsdamies lūkojās uz ceļa līkumu, bet tur nekas nebija redzams. Agustins pacēlās uz ceļgala. Viņš skatījās, kā Pablo, līdzīgi kalnu kazai, lēca no akmens uz akmeni. Kopš Pablo paradīšanas ceļa likumā vairs nebija atskanējis neviens šāviens.

— Vai tu tur augšā kaut ko redzi? Uz tas klints? — Roberts Džordens vaicāja.

— It neko.

Roberts Džordens vēroja ceļa līkumu. Viņš zināja, ka tūlīt aiz likuma klints ir pārāk krauja un uzlīst tur nav iespējams, bet talak bija nolaidenākas vietas, un tur krauju varēja apiet pa augšu.

Ja līdz šim viņam viss bija šķitis nereāls, tad tagad uzreiz kļuva pilnīgi reāls. It ka objektīvu pēkšņi butu izdevies nostādīt fokusā. Un tad viņš spožajā saulē ieraudzīja, ka ceļa likumā izlīda zaļganpelēks brūngans tornītis, no kura rēgojās automāts. Viņš izšāva un dzirdēja lodes atsitamies pret tērauda apšuvumu. Mazais tanks atspruka atpakaļ aiz klints ciļņa. Joprojām vērodams, Roberts Džordens pamanīja, ka aiz stūra atkal parādījās ložmetēja strupais deguns un tornīša mala, tad tornītis sagriežas tā, ka ložmetēja stobrs tagad bija pavērsts paralēli ceļam.

— Tikpat kā pele, kas lien ārā no alas, — Agustins teica. — Paskaties, Ingles!

— Viņš nezina, ko darīt, — Roberts Džordens atbildēja.

— Pablo atšaudījās no šitā kukaiņa, — Agustins sacīja. — Uzber viņam vēl, Ingles!

— Nē. Viņa bruņām es neko nevaru padarīt. Nav nekādas vajadzības, lai viņš mūs ierauga.

Tanks sāka apšaudīt ceļu. Lodes kapaja ceļa virskārtu un džinkstēdamas atlēca nost, bet tad sāka spindzēt un skanēt pret tilta metālu. Tas bija tas pats ložmetējs, ko viņi bija dzirdējuši pirmīt.

— Cabron! — Agustins iesaucās. — Tad tādi ir tie tavi slavenie tanki, Ingles?

— Ta ir tikai tankete.

— Cabron. Ja man būtu pie rokas ar benzīnu pildīts knupis, es uzlīstu tur augšā un uzmestu viņam to virsū. Ko viņš darīs tālāk, Inglēs?

— Pēc brīža paskatīsies vēlreiz.

— Un no šitādiem ļautiņi baidās, — Agustins nespēja aprimt. — Paskat, Inglēs! Viņš vēlreiz apšauj beigtos sargkareivjus.

— Tāpēc ka cita mērķa tam nav. Nepārmet viņam.

Bet sevī viņš domāja: «Jā, smejies vien par viņu. Bet

iedomājies, ka tas esi tu, kas pats savā dzimtenē brauc pa ceļu, un tevi uzreiz aiztur ložmetēja uguns. Tad priekšā uziet gaisā tilts. Vai tāpēc nebūtu gluži dabiski domāt, ka tas jau agrāk bijis mīnēts, ka tepat netālu kaut kur ir lamatas? Arī tu būtu tā domājis. Viņam ir pilnīga taisnība. Viņš gaida, vai nenotiks vēl kaut kas. Viņš cenšas pievilināt ienaidnieku. Bet tas ienaidnieks esam tikai mēs. Un to viņš nezina, ir nu gan draņķelis.»

Mazais tanks izlida ceļa līkumā nedaudz uz priekšu.

Šai brīdi Agustins ieraudzīja aizas mala izlienam Pabio, kas, ar rokām pieķēries, vilkās augšā, un pa viņa neskūto seju plūda sviedri.

— Tur jau ir tas kuces dēls! — Agustins iesaucās.

— Kas tad?

— Pablo.

Roberts Džordens atskatījās uz Pablo un izšāva automāta kārtu pa to tanka daļu nenomaskētajā tornītī, kur pēc viņa aprēķina vajadzēja būt novērošanas spraugai. Mazais tanks rukdams parāvās atpakaļ un nozuda līkumā, un Robeits Džordens tūlīt paķēra ložmetēju, kura stobrs vēl bija karsts, un kopā ar saliekto trijkāji uzsvieda sev pleca. Stobrs bija tā sakarsis, ka apsvilināja plecu, un viņš atgrūda to tālāk, laidi sev klāt piespiedis.

— Paķer disku maisu un manu mazo māi/uina un skrien man pakaļ! — viņš uzsauca.

Roberts Džordens skrēja garām priedēm, augšup pa nogāzi. Agustins sekoja pa pēdām, bet pakaļ viņiem skrēja Pablo.

— Pilar! — Roberts Džordens sauca pret kalnu. — Nāc šurp, sieva!

Visi trīs rausās augšā pa kraujo nogāzi, cik ātri vien jaudāja. Skriet vairs nevarēja, jo te bija pārāk stāvs, un Pablo, kam nebija nekāda nesamā, vienīgi kavalērista automāts, drīz vien pārējos panāca.

— Kur tad tavējie? — eaja Pablo.

Agustins ar izkaltušu muti vai-

— Visi pagalam, — Pablo sacija. Viņš nespēja vien atelsties. Agustins pagrieza galvu un paskatījās uz Pablo.

— Tagad mums ir daudz zirgu, Ingl'es, — Pablo elsa;

— Labi, — Roberts Džordens atbildēja. «Ak, tas draņķa slepkava!» viņš nodomāja. — Ar ko tu tur kāvies?

— Ar visādiem, — Pablo teica. Viņš elpoja grūdieniem. — Kas notiek pie Pilaras?

— Viņa zaudējusi Fernando un to vienu brāli...

— Eladio, — Agustins piebilda.

— Un tev? — Pablo jautāja.

— Es zaudēju Anselmo.

— Nu mums ir daudz zirgu, — Pablo teica. — Pat saiņiem iznāk.

Agustins iekoda lūpā, paskatījās uz Robertu Džordenu un nogrozīja galvu. Viņi dzirdēja, ka tanks, tagad aiz kokiem neredzams, atkal sāka apšaudīt ceļu un tiltu.

Roberts Džordens pamāja uz to pusi.

— Kas tev tur iznaca ar to?

Viņam negribējās skatīties uz Pablo, negribējās sajust viņa smaku, bet gribējās dzirdēt viņa atbildi.

— Es nevarēju tikt projām, kamēr tas tur stāvēja, — Pablo teica. — Tas aizsprostoja mums izeju pie apakšējā posteņa. Tad diez kāpēc kāpās atpakaļ un es metos skriešus.

— Ko tu tur tai līkumā šāvi? — Agustins klaji noprasīja.

Pablo paskatījās uz viņu, gribēja savilkt seju smīnā,

tad pārdomāja un neteica neko.

— Tu viņus visus nošāvi? — Agustins atkal jautāja.

«Ak tu labāk jau nu turi muti,» Roberts Džordens domāja.

«Pašlaik tā nav tava darīšana. Tev viņi izdarīja visu, kas bija vajadzīgs, un pat vairāk. Bet tie jau ir viņu pašu savstarpējie rēķini. Un nespried no ētikas viedokļa. Ko citu tad tu no slepkavām gaidīji? Tu taču strādā kopā ar slepkavu! Tāpēc turi muti. Tu jau agrāk zināji par viņu pieliekami. Nekas jauns tas nav. Ak tu, netīrais draņķis. Netīrais, nodevīgais draņķis.»

No stāvā kāpiena viņam tā sāpēja krūtis, it kā krūšu būris nupat grasītos pārplīst, bet priekšā, starp kokiem, jau bija redzami zirgi.

— Runā, — Agustins teica. — Kāpēc tu nepasaki, ka pats viņus nošāvi?

— Turi muti, — Pablo atbildēja. — šodien esmu cīnījies daudz un labi. Pavaicā Inglēs.

— Un tagad izved mūs no šejienes ārā, — Roberts Džordens teica. — Jo tāds bija tavs plāns.

— Plāns man ir labs, un, ja mums drusku palaimēsies, tad visi tiksim projām.

Nu viņš bija atguvis elpu.

— Nevienu no mums tu taču nošaut netaisies, ko? — Agustins prasīja. — Tad jau labāk es tagad nošaušu tevi.

— Turi muti, — Pablo teica. — Man jādomā par tavām un par visas grupas interesēm. Ir taču karš. Tad vis nevar vienmēr darīt to, kas patīk.

— Cobron, — Agustins teica, — tu jau nu tukšā nepaliksi!

— Pastāsti — ar ko tu tur apakšā saķēries? — Roberts Džordens vaicāja Pablo.

— Ar visādiem, — Pablo atkārtoja. Viņš vēl elsa tā, it ka elpa plosītu krūtis, bet nu jau varēja sakarīgi parunāt, pār galvu un seju ritēja sviedri, bet pleci un krūtis bija ar tiem pārplūduši. Paslepšus viņš paglūnēja uz Robertu Džordenu, it kā gribēdams pārliecināties, vai var ticēt viņa draudzīgajai balsij, tad plati pasmaidīja: — Ar visādiem, — viņš vēlreiz teica. — Vispirms ieņēmām posteni. Tad aizbrauca motociklists. Pēc tam vēl viens. Un tad sanitārā mašīna. Pēc tam smagā mašīna. Tad tanks. Tieši pirms tam, kad tu uzspridzināji tiltu.

— Tad...

— Tanks mums neko nevarēja padarīt, bet aiziet mēs ari nevarējām, jo viņš apšaudīja ceļu. Tad tanks kaut kur aizgāja un es metos skriešus.

— Bet tavejie? — Agustins iesprauda, vēl visu laiku meklēdams ķildu.

— Turi muti, — Pablo uzmeta viņam skadru skatienu, un seja viņam bija tāda izteiksme ka cilvēkam, kas cīnījies labi tikmēr, kamēr nebija atgadījies nekas cits. — Tie jau nebija no mušu grupas.

Tagad jau labi varēja saskatīt pie kokiem piesietos zirgus, caur priežu zariem tos apspīdēja saule; no dunduriem atkaudamies, zirgi svaidīja galvas un spaidīja kāpšļus. Roberts Džordens ieraudzīja Mariju un jau pēc mirkļa turēja viņu cieši, cieši rokās, automāts sasvērās uz vienu pusi, iespiedās zem ribām, un Marija teica:

— Tu. Roberto. Ak tu!

— Ja, Trusīt. Manu miļo, labo Trusīt. Tagad mēs iesim projām.

— Vai tiešām tu esi šeit?

— Jā. Jā. Tiešām gan. Ak tu!

Agrāk viņš nekad nebija domājis, ka var atcerēties sievieti kaujas laukā, ka var kaut vai ar daļiņu savas apziņas viņu atcerēties un viņai atsaukties, ka var sajust viņas mazās, apaļās krūtis piespiežamies tev pie krekla un ka arī šīs krūtis var atcerēties to, ka jūs abi atrodaties kauja. Bet tā tas bija, un viņš domāja, ka tas ir labi. Ļoti labi. «Es nekad tam nebūtu ticējis.» Un viņš piekļāva meiteni sev cieši, cieši klāt, bet neskatījās viņā, tad uzsita viņai pa vienu vietu, ko nekad agrak nebija darījis, un teica:

— Kāp nu zirgā. Kāp. Lec seglos, guapa.

Pēc tam atsēja pavadas un Roberts Džordens atdeva lielo ložmetēju Agustinam un uzsvieda plecā savu automātu, un granatas pārlika kabatās un seglu saiņos, vienu tukšo mugursomu iebāza otrā un piesēja pie saviem segliem. Tad pienāca Pilara, no kāpšanas tā aizkususi, ka nejaudaja parunat, tikai radīja ar rokam.

Pablo iebaza seglu somā trīs pinekļus, kas viņam bija rokā, piecēlās un teica:

— Que tai, sieva? — Bet viņa tikai pamāja, tad visi sakāpa seglos.

Roberts Džordens sēdēja mugura lielajam bērim, ko pirmo reizi bija ieraudzījis vakarrīt cauri sniegam, un juta, ka tas bija krietns zirgs. Kājas Robertam Džordenam bija audekla kurpes ar virvju pazolēm, un kāpšļi paīsi, automāts pārsviests pāri plecam, kabatas pilnas ar patronam, un, stingri seglos sēdēdams, pavadu padusē iežmie-dzis, viņš skatījās, kā Pilara smagi uzrausās dīvainā improvizētā sēdekli pašā augšā milzīgam mantu sainim, kas bija piesiets pie briežādas segliem.

— Dieva dēļ, svied to projām, — Primitīvo teica. — Tu nogāzīsies zemē, un zirgs arī nespēs tik daudz panest.

— Stāvi nu klusu! — Pilara atbildēja. — Ar šitām mantām mums būs jādzīvo.

— Vai tad tā tu vari jāt, sieva? — Pablo vaicāja, sēdēdams liela bēra mugurā, guardia civil seglos.

— Ne sliktāk par jebkuru citu pakaļas kratītāju! — Pilara atcirta. — Kā mēs jāsim, vecais?

— Tieši lejup. Pāri ceļam. Tad augšā pa to tālo nogāzi un mežā iekšā, projām uz kalnu pareju.

— Pari ceļam? — Agustins viņam blakus apsviedās, ar mīkstajās audekla kurpēs ieautajām kājām dauzīdams pa cieto, stingro vēderu zirgam, ko Pablo bija pievācis naktī.

— Jā. Tas ir vienīgais ceļš, — Pablo teica.

Viņš iedeva Agustinam vienu no pavadām. Abus pārējos zirgus vajadzēja vest Primitivo un čigānam.

— Tu vari jāt pēdējais, ja vēlies, /ngles, — Pablo teica. — Mēs jāsim pāri tur augstāk, viņu maquina mus neķers. Bet jāsim atsevišķi. Un sastapsimies vēlāk tuvāk pārejai.

— Labi, — sacīja Roberts Džordens.

Viņi sāka jāt lejā pa nogāzi, cauri mežam, tur, kur bija ceļš; Roberts Džordens jāja cieši pakaļ Marijai. Blakus nevarēja turēties koku dēļ. Viņš liegi piespieda cinkšļus pelēča sāniem, pēc tam tikai stingrāk pieturēja stāvajā slīpumā starp priedēm, paskubinādams zirgu ar cinkšļiem, nevis ar piešiem, kā būtu darījis, jājot pa līdzenu apvidu.

— Kad šķērsos ceļu, tad tu jāj tūlīt aiz pirmā, — viņš teica. — Pirmajam jāt nemaz nav bīstami, kaut gan tā šķiet. Jāt aiz pirmā ir vēl labāk. Viņi vienmēr nogaida, kas būs tālāk.

— Bet tu ...

— Es drāzīšu pēkšņi. Tas būs pavisam viegli. Visbīstamāk ir jāt ierindā.

Viņš redzēja Pablo apaļo, spuraino, plecos ierauto galvu un pāri plecam izslējušos automāta stobru. Redzēja Pilam, viņas neapsegto galvu, platos plecus, saliektos ceļgalus, kas saiņu dēļ slejās augstāk par gurniem. Vienreiz viņa uz to atskatījās un pakratīja galvu.

— Vispirms pajāj garām Pilarai, tad pāri ceļam, — Roberts Džordens t,eica.

Tad koki priekšā kļuva retāki un viņš ieraudzīja tumšo, eļļaino šoseju un tai otrā pusē — zaļo nogāzi. «Tagad mēs atrodamies augstāk par drenāžas cauruli,» viņš domāja, «un mazlietiņ zemāk par to vietu, no kuras ceļš slīpi ved lejup līdz pašam tiltam. Mēs izjāsim apmēram astoņi simti jardu augšpus tilta. Tas vēl ir ložmetēja dabī-bas rādiusā, — ja tanks būs paguvis piebraukt tiltam klāt.»

— Marij, — viņš teica. — Tu pajāj garām Pilarai, vēl pirms mēs izjāsim uz ceļa, bet pēc tam jāj tikai pa nogāzi uz augšu.

Meitene atskatījās, bet neko neteica. Viņš palūkojās Marijā tikai vienu reizi, lai redzētu, vai viņa ir sapratusi.

— Comprendes? — viņš jautāja.

Viņa pamāja.

— Jāj nu uz priekšu, — viņš teica.

Viņa pakratīja galvu.

— Jāj uz priekšu!

— Nē, — viņa teica, atskatīdamās un galvu purinādama. — Es jāšu savā rindā.

Un šai brīdī Pablo iespieda piešus lielajam bērim sānos, un tas metas aujos pāri pēdējai, skujām apbirušajai nogāzei un, pakaviem dzirksteles šķeļot, pārlidoja pāri ceļam. Pārējie viņam sekoja, un Roberts Džordens redzēja viņus citu pēc cita pārauļojam ceļam pāri un izjājam zaļajā nogāzē un izdzirdēja arī pie tilta šaujam ložmetēju. Atskanēja troksnis — uiššš-krakt-bum! Šis «bum» nobrīkšķēja un vērtās plašumā, atbalsodamies apkārtējos kalnos, un viņš ieraudzīja, ka zaļajā nogāzē uzšāvās gaisā neliela zemes strūkla ar pelēku dūmu mākoni galā. Atkal, līdzīgi raķetei, nošņāca uiššš-krakt-bum! un tad nodunēja, un atkal šļācās zeme un dūmi — šoreiz tuvāk nogāzes augšdaļai.

Čigāns, kas jāja pa priekšu, bija apstājies pēdējo koku ēnā. Viņš lūkojās turp, uz nogāzi, tad atskatījās uz Robertu Džordenu.

— Drāz tālāk, Rafael! — Roberts Džordens sauca. — Auļos, cilvēk!

čigāns turēja nastu nesēja zirga pavadu, zirgs gāja viņam pakal, galvu svaidīdams.

— Atstāj nastu zirgu un laidies auļos! — Roberts Džordens uzsauca.

Viņš redzēja, ka čigāns pasniedzas atpakaļ, celdams roku augstāk un augstāk, virve savilkās kā stīga un tad nokrita, un čigāns, ar papēžiem sava zirga sānus spārdīdams, jau joņoja pāri ceļam, un, kad Roberts Džordens atgrūda no sevis nastu zirgu, kas izbiedēts bija meties uz viņa pusi, čigāns jau atradās otrā pusē un auļoja pa nogāzi augšup, varēja dzirdēt vienīgi pakavu dobjo dunu.

Uiššš-krakt-bum! Lādiņš pārlidoja pāri pavisam zemu, un Roberts Džordens ieraudzīja, ka čigāns pasitās sānis kā vajāts zvērs, kad viņam priekšā izšāvās mazā, melni pelēkā strūkla. Tad Roberts Džordens redzēja, ka čigāns atkal auļo augšup pa garo, zaļo nogāzi, un jau lēnāk un vienmērīgāk, bet šāviņi krīt viņam te aizmugurē, te priekšā, tad viņš nozuda aiz kalna krokas tur, kur vajadzēja būt pārējiem.

Es taču nevaru ņemt lidzi to sasodīto pauninieku, Roberts Džordens domāja. Bet nebūtu slikti, ja tas elles kraķis aizsegtu mani tilta pusē. Būtu labi, ja tas soļotu starp mani un šo četrdesmit septiņi milimetrīgo, ar ko šie gāž virsū. Pie joda, mēģināšu viņu tomēr vilkt sev līdzi!

Viņš piejāja klāt nastu zirgam, pacēla nokritušo pavadu un, zirgu sev pakaļ vezdams, nojāja kādus piecdesmit jardus gar ceļu uz pretējo pusi no tilta. Tad apstājās un, piejājis tuvāk mežmalai, atskatījās uz ceļu, uz smago mašīnu un uz tiltu. Tur rosījās cilvēki, un talak uz ceļa bija izveidojies kas līdzīgs satiksmes sastrēgumam uz ielas. Roberts Džordcns palūkojās apkārt un beidzot ieraudzīja to, ko vēlējās ieraudzīt, pastiepās kāpšļos un nolauza nokaltušu priedes zaru. Viņš pieveda nastu zirgu pie kraujas malas virs ceļa, nosvieda virvi un atvēzējies spēcīgi iecirta zirgam ar zaru pa krustiem.

— Uz priekšu, elles kraķi! — viņš iesaucās, un, kad zirgs pārmetās ceļam pāri un sāka traukties pa nogāzi augšup, viņš aizsvieda zaru zirgam pakaļ. Zars ķēra mērķi, un zirgs sāka auļot.

Roberts Džordens nojāja vēl kādus trīsdesmit jardus gar ceļu; tālāk nogāze bija pārāk stāva. Tagad lielgabals šāva gandrīz nepārtraukti, likās, ka šņāc raķetes, tad bija dobjš trieciens, kas, šķita, saārdīja zemi gabalu gabalos.

— Nu, lielais, pelēkais fašistu draņķi, — Roberts Džordens teica pelēcim un palaida slaida riksī lejup no kalna. Klajuma izdrāzies, viņš pārauļoja pāri ceļam, juzdams, ka pakavu atsitieni pret ceļu atbalsojās visā viņa augumā līdz pašiem pleciem, pakausim un žokļiem, bet tad metas augšup pa nogāzi, un zirga nagi tēmēja, piecirta, iegriezās mīkstajā zemē, atgrūdās, uzlidoja augšā, joņoja, un atskatījies viņš ieraudzīja tiltu jaunā leņķī, kādā vēl nekad nebija to redzējis. Tagad viņš skatija tiltu profilā, perspektīvas nesaīsinātu, un vidū tam rēgojās ie-lauzuma vieta, un tālāk, aiz tās, stavēja mazais tanks, bet aiz mazā — liels tanks ar lielgabalu, kura stobrs bija pavērsts tieši pretim Robertam Džordenam, un pēkšņi tas nozibsnīja ar žilbinoši dzeltenu liesmu kā misiņa spogulis, krakšķēdams plīsa gaiss tieši pelēcim virs skausta, un viņš nepaguva pagriezt galvu sānis, kad priekšā uzlidoja gaisā akmeņu un zemes strūkla. Nastu zirgs gāja viņam pa priekšu, bet bija novirzījies krietni uz labo pusi un saka jau pagurt, bet Roberts Džordens tik auļoja un auļoja un paskatījies ieraudzīja smago mašīnu rindu, kas bija sastājušās aiz ceļa līkuma, — tagad no augšas viss bija labi redzams, — un tad atkal nozibsnīja dzeltenā liesma, vēstīdama jaunu svilpienu un dārdu, un šāviņš nokrita, mērķi nesniedzis, bet viņš dzirdēja, ka kopā ar izārdītas zemes kukuržņiem saka krist metāla šķembas.

Viņš redzēja mežmalā gaidām pārējos un uzsauca: — Arre, caballo! Uz priekšu, zirdziņ! — Un sajuta, cik smaga elpa cilā zirga krūtis, kāpjot stavajā slīpumā, redzēja pelēko, izstiepto kaklu un uz augšu paslietās, pelēkās ausis un pieliecies papliķēja valgo, pelēko kaklu, tad, atkal atskatījies uz tiltu, ieraudzīja tur uz ceļa virs smagā, druknā, pelēkā tanka izšaujamies spožo liesmu, bet šņākšanu nedzirdēja, tikai apdullinoši skaļu dārdu līdz ar kodīgu smaku, it kā būtu eksplodējis tvaika katls, un viņš pats bija pelēkajam zirgam apakšā, un pelēkais zirgs spēra gaisā, un viņš mēģināja atbrīvoties no smaga svara, kas spieda to pie zemes.

Bet kustēties viņš varēja, viņš varēja kustēties uz labo pusi. Taču, kustoties uz labo, kreisā kāja palika nekustīga zem zirga. Likās, ka tai būtu uzradies klāt kāds jauns loceklis, nevis gurnā, bet kāds cits, uz kura gurns grozījās kā eņģēs. Tad viņš saprata, kas noticis, un šai brīdī pelēkais zirgs pacēlās uz ceļgaliem un Roberta Džordena kreisā kāja, no kāpšļa atbrīvota, brīvi pārslīdēja pāri segliem un noslīdēja viņam blakus, un viņš ar abām rokām satvēra kreisās kajas gurnu, kas vēl aizvien nekustīgi gulēja pie zemes, un sataustīja zem ādas izspiedušos asu kaula galu.

Pelēkais zirgs stāvēja viņam gandrīz virsū, un viņš redzēja, ka cilājās zirga sani. Zāle viņam apakšā bija zaļa, un tur ziedēja pļavu puķes, un viņš palūkojās lejup un redzēja ceļu un aizu, un tiltu, un atkal ceļu, un ieraudzīja tanku, un gaidīja jaunu uzliesmojumu. Tas arī gandrīz tūlīt paspīdēja, bet šņākoņa atkal nebija dzirdama, tikai uzreiz nodunēja un nosmirdēja, un, kad izklīda uzvandītās zemes mākonis un pārstāja krist šķembas, viņš ieraudzīja, ka lielais pelēcis lēni atsēžas viņam blakus uz pakaļkājām kā cirka zirgs. Un, uz sēdošo zirgu skatīdamies, viņš tūlīt izdzirda, ka tas izdveš dīvainu krācienu.

Tad Primitivo un Agustins satvēra viņu zem padusēm un sāka stiept augšup pa pēdējo krauju, un kreisā kāja, aiz zemes ķeroties, savā jaunajā locītavā grozījās. Vienreiz šāviņš nošņaca viņiem tieši virs galvas, un viņi palaida Robertu Džordenu vaļā un pieplaka pie zemes, bet viņus tikai apbēra ar zemi, un, kad norima šķembu krusa, viņi to atkal pacēla un nesa tālāk. Beidzot bija atnesuši mežā pie gravas, kur stāvēja zirgi, un apkārt viņiem sanāca Marija, Pilara un Pablo.

Marija nometās pie viņa zemē un teica:

— Roberto, kas tev kait?

Sviedriem pārplūdis, viņš atbildēja:

— Kreisā kāja salauzta, guapa.

— Mēs to pārsiesim, — Pilara teica. — Tad tu varēsi jāt. Uz tā. — Viņa paradīja vienu no nastu zirgiem. — Ņemiet nost nastas.

Roberts Džordens ieraudzīja, ka Pablo pakratīja galvu, un pamāja viņam.

— Taisieties projām, — viņš teica. Un tad piebilda:

— Paklau, Pablo. Panāc šurp.

Pie viņa noliecās nosvīdusī, bārdas rugājiem apaugusī seja, un Robertam Džordenam degunā iesitās Pablo smaka.

— Ļaujiet mums aprunāties, — viņš teica Pilarai un Marijai. — Man jārunā ar Pablo.

— Vai stipri sap? — Pablo vaicāja. Viņš bija noliecies Robertam Džordenam pavisam tuvu klāt.

— Nē. Droši vien nervs pušu. Paklausies. Jūs ejiet tālāk. Es esmu piejāts, saproti? Pateikšu tikai kādu vārdu meitenei. Kad teikšu tev, tad ved viņu projām. Viņa gan gribēs palikt. Es tikai pateikšu viņai pāris vārdu.

— Skaidrs, laika atlicis maz, — Pablo sacīja.

— Tā ir. Manuprāt, jums pats labākais būtu iet uz Republikas teritoriju.

— Nē. Mes iesim uz Gredosu.

— Padomā labi.

— Sauc nu Mariju un runā ar viņu, — Pablo sacīja.

— Laika mums maz. Man žēl, ka tev tā notika, Inglēs.

— Tā kā tas nu ir noticis, tad par to nerunāsim, — Roberts Džordens teica. — Bet tu padomā labi. Tev taču galva strādā. Padomā.

— Esmu jau apdomājis, — Pablo sacīja. — Bet nu runā, tikai ātri, Inglēs\ Nav vairs laika!

Pablo piegāja pie tuvējā koka un sāka skatīties lejup aizā un uz ce[a tai pāri. Tad palūkojās uz peleko zirgu nogāze, un viņa seja skaidri bija lasāms sarūgtinājums, bet Pilara ar Mariju palika pie Roberta Džordena, kas sēdēja, pret koka stumbru atspiedies.

— Pārgriez man bikses, ja? — viņš Pilarai teica.

Marija notupās pie viņa zemē un neteica neko. Viņas

matos spīdēja saule, bet seja bija saviebta ka bērnam, kas tūlīt sāks raudāt. Tomēr viņa neraudāja.

Pilara izvilka nazi un gareniski pārgrieza bikšu staru līdz pašai apakšai. Roberts Džordens papleta griezumu ar rokam un paskatījās. Kādas desmit collas zem bļodaskaula locītavas bija smails, sarkans plankums, kas atgādināja sīku telti ar asu galu, un, to aptaustījis, viņš skaidri sajuta kaula galu, kas spiedās pret ādu. Kāja gulēja zemē nedabiski saliekta. Viņš paskatījās uz Pilaru. Viņai sejā bija tāda pati izteiksme kā Marijai.

— Anda, — viņš teica. — Ej.

Viņa aizgāja, galvu noliekusi, ne vārda neizteikusi un neatskatījusies, un Roberts Džordens redzēja, ka viņai dreb pleci.

— Guapa, — viņš teica Marijai un cieši satvēra abas viņas rokas. — Paklausies. Uz Madridi mēs nebrauksim ...

Tad viņa sāka raudāt.

— Nē, guapa, tā nevajag, — viņš sacīja. — Paklausies. Tagad mēs uz Madridi nebrauksim, bet es vienmēr būšu ar tevi kopā, lai tu būtu kur būdama. Saproti?

Viņa neatbildēja, tikai cieši viņu apskāva un pieglauda vaigu viņa vaigam.

— Klausies labi. Trusīt, — viņš teica. Viņš stipri svīda un zināja, ka visi steidzās, bet jāpasaka tas bija un jāpanāk, lai viņa saprot. — Tagad tev jāiet projām, Trusīt. Bet es aiziešu kopā ar tevi. Kamēr viens no mums ir dzīvs, tikmēr dzīvi esam mēs abi. Vai saproti?

— Nē, es palikšu pie tevis.

— Nē, Trusīt. To, kas man tagad būs jādara, es darīšu viens. Ja pie manis būtu tu, tad es nespētu to tik labi izdarīt. Bet, ja tu aiziesi, tad aiziešu arī es. Vai tad tu nejūti, kā tas ir? Kur būs viens no mums, tur arī otrs.

— Gribu palikt pie tevis.

— Nē, Trusīt. Šādā reizē cilvēki nevar palikt kopā. Šādā reizē cilvēkam jabūt vienam. Bet, ja tu tagad aiziesi, tad aiziešu arī es. Es varu aiziet vienīgi ta. Es zinu, tu aiziesi. Tu taču esi laba un prātīga. Tu aiziesi mūsu abu dēļ.

— Bet vieglāk man būs, ja palikšu pie tevis, — viņa teica. — Man tā būs labāk.

— Jā, zinu. Bet es tevi ļoti lūdzu. Dari to manis dēļ.

— Bet tu nesaproti, Roberto. Un es? Man būs daudz grūtāk, ja es aiziešu.

— Protams, — viņš teica. — Tev būs grūtāk. Bet es jau tagad esmu tu.

Viņa klusēja.

Viņš paskatījās meitenē un, sviedriem noplūdis, sāka

atkal runāt, cenzdamies viņu pārliecināt, kā vel nekad nebija centies.

— Tu tagad aiziesi par mums abiem, — viņš teica. — Sevi aizmirsti, Trusīt. Tagad tev jadara savs pienākums.

Viņa pakratīja galvu.

— Es... tā tagad esi tu, — viņš teica. — Vai tad tu to nejūti. Trusīt?

Viņa klusēja.

— Paklausies, Trusīt, — viņš teica, — ja tu aiziesi, tātad arī es aiziešu. To es tev apsolu.

Viņa klusēja.

— Nu, redzi nu, saproti, — viņš teica. — Nu es zinu, ka tu saproti. Nu tu aiziesi. Cik labi. Nu tu ej. Nu tu pati sacīji, ka iesi.

Viņa nebija bildusi ne vārda.

— Nu redzi, paldies tev par to. Tagad tu aiziesi... ātri un mierīgi. Un tālu, tālu, un līdzi tev aiziesim mēs abi. Tagad liec savu roku šeit. Noliec galvu. Nē, noliec uz leju. Tā. Es lieku savu roku te. Labi. Cik tu esi laba. Nevajag neko domāt. Nu tu darīsi to, kas jadara. Nu tu klausīsi. Nevis mani, bet mūs abus. To mani, kas ir tevī. Tu aiziesi par mums abiem. Tā tas tiešām ir. Un mēs abi tagad aiziesim tevī. Es taču tev to apsolīju. Tu esi prātīgā uri laba... un nu aizej.

Viņš pamāja ar galvu Pablo, kas iesāņis skatījās šurp, aiz koka stāvēdams, un Pablo sakustējās. Tad ar īkšķi pieaicināja Pilaru.

— Gan jau mēs vēl uz Madridi aizbrauksim, Trusīt, — viņš teica. — Katrā ziņā. Un nu celies augšā un ej... par mums abiem. Celies augšā. Dzirdi.

— Nē, — viņa sacīja un cieši apķērās viņam ap kaklu.

Viņš saka atkal runāt mierīgi un pārliecinoši, un ar

lielu noteiktību.

— Celies augšā, — viņš teica. — Tagad tu esi arī es. Tu esi viss, kas no manis paliks. Celies.

Viņa lēni piecēlās, galvu noliekusi un raudādama. Tad ātri nometās pie viņa zemē un atkal piecēlās, lēni un padevīgi, kad viņš teica:

— Celies augšā, guapa.

Pilara saņēma Mariju aiz elkoņa, un tā nu meitene tur stāvēja viņam priekšā.

— Vamonos, — Pilara teica. — Vai tev kaut ko nevajag, Inglēs? — Viņa paskatījās Robertā Džordena un pakratīja galvu.

— Nē, — viņš atbildēja, tad runāja tālāk ar Mariju.

— Es nesaku ardievu, guapa, jo mēs taču nešķiramies. Kaut nu Gredosā viss būtu labi. Esi prātīga, ej. Bet ne. — Kamēr Pilara veda meiteni projām, viņš visu laiku runāja pārliecinādams un rāmi. — Neskaties atpakaļ. Liec kāju kāpslī. Tā. Liec kāju. Palīdzi viņai, — viņš sacīja Pilarai. — Palīdzi tikt seglos. Kap nu augšā.

Sviedriem pārplūdis, viņš novērsās un paskatījās lejup, uz ceļu, tad atkal meitenē, kas jau sēdēja seglos, un viņai līdzās stāvēja Pilara, bet Pablo bija apstājies abam aiz muguras.

— Un nu jāj projām, — viņš teica. — Jāj projām.

Viņa gribēja atskatīties.

— Neskaties atpakaļ, — Roberts Džordens teica. — Jāj tālāk.

Un Pablo iesita ar pavadas galu zirgam pa krustiem, un izskatījās tā, it ka Marija gribētu izslīdēt no segliem, bet Pilara ar Pablo jaja viņai cieši blakus, un Pilara turēja meiteni, un nu visi trīs zirgi jau devās augšup kalna.

— Roberto! — Marija pēkšņi atgriezās un iekliedzās.

— Ļauj man palikt! Ļauj man paliki!

— Es esmu ar tevi kopā! — Roberts Džordens sauca.

— Esmu tur, pie tevis. Mēs esam kopā. Jāj tālāk!

Un tad viņi nozuda skatienam aiz kalna ciļņa, un viņš juta, ka ir nosvīdis pavisam slapjš, un sāka skatīties tukšumā.

Pie viņa apstājās Agustins.

— Vai lai nošauju tevi, Ingles? — viņš jautāja, pieliecies viņam tuvu klāt. — Quieres? Man tas nav nekas.

— No hace falta, — Roberts Džordens teica. — Ej vien, man te ir gluži labi.

— Me cago en la leche que me han dado![82] — Agustins teica. Viņš raudāja un tāpēc redzēja Robertu Džordenu it kā cauri miglai. — Salud, Ingles.

— Salud. vecīt, — Roberts Džordens atbildēja. Viņš skatījās pāri nogāzei. — Neatstāj to apcirpto galviņu, jā?

— Par to nebēda. Vai tev ir viss, kas vajadzīgs?

— šajā màquina ir tikai dažas patronas, to es paturēšu sev. Tu tādas nevarēsi sadabūt. Lielajai un tai, kas ir Pablo, — tām var dabūt.

— Es stobru iztīrīju, — Agustins teica. — Krītot tu biji piešķiedis to ar zemēm.

— Kas notika ar nastu zirgu?

— Čigāns viņu noķēra.

Tagad Agustins jau sēdēja zirgā, bet viņam negribējās doties projām. Viņš noliecās tālu pāri zirgam pie koka, zem kura gulēja Roberts Džordens.

— Ej vien, viejo, — Roberts Džordens viņam teica. — Karā ta ir parasta lieta.

— Que pūla es la guerra, — Agustins teica. — Karš ir ista cūcība.

— Ja gan, jā. Bet tagad nu gan taisies projām.

— Salud, Inglès, — Agustins teica un pakratīja labo dūri.

— Salud, — Roberts Džordens atbildēja. — Jaj nu projām, cilvēk.

Agustins pagrieza zirgu un nolaida labo dūri tā, it kā ar šo žestu būtu izgrūdis lāstu, un lēni sāka jāt pa taku augšup. Visi pārējie jau sen bija nozuduši. Tur, kur taka iegriezās mežā, Agustins atskatījās un pavicināja dūri. Arī Roberts Džordens atvadoties pacēla roku, un tad Agustins nozuda... Roberts Džordens paskatījās lejā, kur zaļas nogāzes apakšā vidēja ceļš uz tiltu. «Tā būs labi,» viņš domaja. «Nav verts riskēt un mēģināt apgriezties uz vēdera, tas daikts tur ir pārāk tuvu virsmai, un skatīties ari tā ir labāk.»

No visa notikušā un no tā, ka pārējie bija aizgājuši, viņš jutās vārgs un pārguris, ka iztukšots, un mutē bija žults garša. Tagad nu patiešām nekādu grūtību vairs nebija. Lai ir kā būdams, lai notiek kas notikdams, — tagad viņam nekādu grūtību vairs nebija.

Visi bija projām, un viņš viens pats sēdēja šeit zem koka, ar muguru pret stumbru atspiedies. Viņš paskatījās lejā, uz zaļo nogāzi, un ieraudzīja pelēko zirgu, ko Agustins bija nošāvis, un vēl zemāk — ceļu, bet aiz tā otru nogāzi, kas bija apaugusi ar mežu. Tad paskatījās uz tiltu un sāka vērot, kas notiek tur un uz ceļa. No šejienes varēja redzēt ceļa likumā sastājušās smagās mašīnas. Starp koku stumbriem rēgojās viņu pelēkie sāni. Tad viņš atkal atskatījās uz to pusi, kur ceļš lēzeni veda augšup. «Tagad viņi drīz nāks,» viņš domāja.

Pilara par meiteni parūpēsies tā kā neviens cits. To tu zini. Pablo laikam visu ir izdomājis, citādi nebūtu riskējis. Par Pablo vari neraizēties. Un arī par Mariju tev nevajag domāt. Pacenties arī pats noticēt tam, ko viņai teici. Tā būs labāk. Un kas tad var teikt, ka tā tas nav? Tu jau nu ne. Tu to nevari un neapgalvosi arī, ka nav bijis nekas no tā, kas bija. No tā tu neatkāpies. Neesi cinisks. Laika atlicis pārāk maz, un tu taču tikai nupat aizsūtīji viņu projām. Katrs dara, ko var. Pats savā labā tu neko vairs nevari izdarīt, bet varbūt varēsi izdarīt kaut ko citu labā. Nu, iries visu savu laimi esam nodzīvojuši četrās dienās. Nē, ne jau četrās. Es atnācu uz šejieni pievakarē, bet šis dienas pēcpusdienas stundu vairs nepieredzēšu. Tatad trīs naktis un trīs nepilnas dienas. Esi precīzs. Pilnīgi precīzs.

«Bet labāk varbūt būs, ja tu nolīdīsi drusku zemāk,» viņš domāja. «Būs labāk, ja tu iekārtosies tādā vietā, kur varētu būt noderīgāks, bet sēdēt kā blandonim zem koka — tas neder. Isteniba tev ir krietni laimējies. Mēdz būt vēl daudz sliktāk. Agri vai vēlu katrs pie ta nonāk. Tu taču nebaidies, ja jau zini, ka tev tas jādara, vai ne? Nē,» viņš pats sev teica, un ta tas patiešām bija. «Tomēr laime, ka nervs pušu. Zemāk par lūzumu es pat neko nejutu.» Viņš pataustīja kāju, šķita, ka ta nemaz nav viņa ķermeņa sastāvdaļa.

Viņš atkal paskatījās lejup, uz nogāzi, un nodomāja: «Negribas to visu atstat, un tas ir viss. Ļoti negribas atstāt, un gribas domāt, ka šo to labu esmu izdarījis. Vismaz esmu centies to savu spēju robežas, kadas jau nu man bija. Kādas tev ir — tu gribēji teikt. Lai notiek — to spēju robežās, kādas tev ir.»

Gandrīz veselu gadu esmu cīnījies par to, kam ticēju. Ja uzvarēsim šeit, tad uzvarēsim visur. Pasaule ir jauka vietiņa, un par to ir vērts pacīnīties, un man nāvīgi netīk to atstāt. Un tev ir pamatīgi laimējies, tev ir bijusi tik laba dzīve. Tikpat laba kā vectēvam, kaut arī īsāka. Tev bija labāka dzive nekā visiem citiem, tāpēc ka taja bija šīs pēdējās dienas. Tev nav ko žēloties — ja jau esi bijis tik laimīgs. Zēl tikai, ka nevarēšu vairs nevienam izstāstīt, ko esmu iemācījies. Pie joda, cik ātri es uz beigām visu iemācījos! Labprāt tagad aprunātos ar Karkovu. Tur, Madridē. Tur aiz tiem kalniem un vēl pāri ielejai. Tur, aiz tām pelēkajām klintīm un priedēm, aiz viršiem un irbulenēm, dzeltenās plakankalnes viņā puse, balta un skaista stāv Madride. Tā ir tāda pati patiesība ka tās Pi-iaras notēlotās vecenes, kas iet uz kautuvi dzert svaigas asinis. Tā nemēdz but, ka tikai kaut kas viens ir patiesība. Viss ir patiesība. Lidmašīnas taču ir vienādi skaistas, vai nu tās pieder mums, vai viņiem. Kā tad!

Bet tagad mieru. Apmeties uz vēdera, kamēr vēl ir laiks. Jā, un vēl kas. Atceries? Pilara un tava roka! Vai tu tādām

15 — 1708 blēņām tici? Nē. Par spīti visam, kas noticis? Jā, tikpat neticu. Cik jauki viņa izturējās šorīt, pirms bija uzkritis tas sniegs. Laikam baidījās, ka esmu noticējis. Bet es neticu. Viņa gan tic. Kaut ko jau nu viņi redz. Vai arī sajūt. Tāpat kā medību suns. Varbūt tā ir pārāk jūtīga uztvere? Bet varbūt — tīrie sūdi? Viņa tīšuprāt neatvadījās, jo zināja — ja sāks ardievoties, tad Marija nemūžam neies projām. Ak, šī Pilara! Bet nu gan griezies apkārt, Džorden. Viņam negribējās kustēties.

Tad viņš atcerējās, ka bikšu kabatā bija mazā blašķīte, un nodomāja: ieķeršu to milžu kāvēju un tad pacentīšos apgriezties. Bet izrādījās, ka blašķes kabatā nav. Nu viņš jutās pavisam atstāts, jo saprata, ka nebūs pat tā. «Es laikam cerēju, ka tas palīdzēs,» viņš nodomāja.

«Kā tev liekas — vai blašķi būtu paņēmis Pablo? Bet neesi nu tāds nejēga. Tu būsi to pazaudējis pie tilta. Nu, Džorden, sāc nu. Sāc kustēt.»

Atlaides garšļaukus pie koka, kur līdz šim bija sēdējis, muguru pret stumbru atspiedis, viņš ar abām rokām satvēra kreiso kāju un stipri pavilka uz leju. Tad, garšļaukus gulēdams un kāju stipri vilkdams, lai asais kauls neizlektu uz āru un no iekšpuses nepārdurtu ciskas ādu, viņš ar visu augumu lēni apgriezās apkarl, kamēr galva atradās zemāk par kājām. Pēc tam ar labas kājas pazoli atspērās pret kreisās pēdas izliekumu un, ar lielu piepūli un stipri svīzdams, apvēlās uz vēdera, un tad, uz elkoņiem atspiedies, ar labo kāju piepalīdzēdams, izstiepa kreiso un, cik tas bija iespējams, atvirzīja atpakaļ. Viņš aptaustīja gūžu — viss kārtībā. Kauls nebija izspiedies cauri ādai, un nolauzta mala bija iestrēgusi muskulī.

Nervs droši vien bija pārsists tai brīdī, kad apvēlās tas sasodītais zirgs. Un nekas nesāpēja. Tikai tagad, kad grozījās. Tad laikam kaut kur pieskārās. Vai saproti? Saproti, ka tev laimējas? Tev nemaz tas milžu kāvējs nebija vajadzīgs.

Viņš paņēma automātu, izņēma no kārbas magazīnu, sameklēja kabatā rezervi un ielūkojas stobra, tad ielika magazīnu atpakaļ, kamēr tā noklikšķēja, un pagriezās ar seju pret ceļu. Varbūt vel kādu pusstundiņu, viņš domāja. Tikai mieru.

Viņš paskatījās uz nogāzi un uz priedēm un mēģināja neko nedomāt.

Tad sāka skatīties uz upīti un atcerējās, cik vēsi bija

4‘M

zem tilta. Kaut jel nu šie nāktu. Kaut man neapmiglotos prāts, pirms viņi atnāk.

Kā tu domā — kam ir vieglāk? Ticīgajiem vai tiem, kas visu uzņem tā, kā tas ir? Ticība gan nomierina, bet mēs toties zinām, ka nav ko baidīties. Slikti, ja šīs sajūtas nav. Un slikti ir vienīgi tad, kad jāmirst lēnā nāvē un kad stipri sāp, jo tas tevi pazemo. Te nu tev ir pamatīgi laimējies, vai saproti? Ar tevi tas nenotiks.

Cik brīnišķīgi, ka viņi tika projām. Ta ir daudz labāk — bez viņiem. Es taču teicu, ka man laimējās. Būtu drusku sliktāk, ja viņi visi atrastos šeit — izkliedēti pa šo nogāzi, kur guļ tas pelēkais zirgs. Vai arī ja butu saspiedušies bariņā man apkārt un gaidītu. Nē. Viņi ir aizgājuši. Viņu šeit nav. Kaut nu vēl tikai uzbrukums izdotos. Bet ko tad tu gribi? Visu. Es gribu visu, bet ņemšu tik, cik varēšu. Pat ja šis uzbrukums neizdosies, cits izdosies. Neesmu pamanījis — lidmašīnas atgriezās vai ne? Ak dievs, kāda laime, ka izdevās panākt, lai viņa aiziet.

Man gribētos visu to izstāstīt vectēvam. Varu vai saderēt, ka viņam nekad nav bijis jāiet pāri frontei, jāmeklē savējie un jāveic tāds uzdevums, kādu šodien veicu es. Bet kā tu to zini? Viņš varbūt ir veicis šādus uzdevumus kādas piecdesmit reizes. Ne. Esi taču precīzāks. Kaut ko tādu neviens nevar veikt piecdesmit reizes. Pat ne piecas. Pat vienu reizi izdarīt tādu darbu nemaz nav tik vienkārši. Nē, kāpēc? Tu jau neesi vienīgais.

Būtu nu šie nākuši. Kaut nāktu tūlīt, jo nu kāja sāk sāpēt. Laikam piepampst.

Viss gāja tik labi, kamēr neķēra tas šāviņš. Laime, ka tas neķēra agrāk, kad biju zem tilta. Ja kaut kas notiek ta, kā nevajag, tad katrā ziņā gadās nelaime. Tu jau toreiz biji piejāts, kad Golcs saņēma to pavēli. Un tu to zināji, un varbūt to tad arī sajuta Pilara. Bet vēlāk mēs visu organizēsim labāk. Mums ir vajadzīgi pārnēsājamie īsviļņu raidītāji. Jā, mums daudz kas ir vajadzīgs. Man, piemēram, būtu vajadzīga viena rezerves kāja. •

Viņš ar pūlēm pasmaidīja, jo kāja tagad stipri sāpēja tai vietā, kur bija bojāts nervs. Ak, kaut jel nu šie beidzot nāktu! Es negribu darīt to, ko darīja mans tēvs. Es darīšu, ja būs vajadzīgs, taču nelabprāt. Esmu pret to. Bet nedomā tādā garā. Nedomā. Kaut jel šie nelieši nāktu drīzāk. Kaut viņi beidzot nāktu.

Tagad kāja neciešami sāpēja. Sāpes iesākās pēkšņi, pēc tam kad viņš bija apgriezies uz otru pusi, un gūža pietūkusi. Un viņš domāja: «Varbūt darīt to tagad? Nekāds pacietīgais cietējs es vis neesmu. Paklau, ja es izdarīšu to tagad, tu nepārprastu, ko? Kam tu to saki? Nevienam. Vectēvam, vai? Nē. Nevienam. Ak, nolādēts, kaut jel viņi drīzāk nāktu!»

Paklau, bet varētu jau izdarīt, tāpēc ka netikšu galā, ja zaudēšu samaņu un viņi saņems mani ciet un sāks iztaujāt, visu ko prasīs un darīs nez ko, un tas nu nekur neder. Labāk to nepieļaut. Tāpēc varbūt izdarit tūlīt un tā uzreiz tikt no visa vaļā? Citādi, vai, paklausies jel, jā, paklausies — kaut taču viņi reiz nāktu.

Tu nemaz (ik dūšīgs neesi, Džorden. Nebūt neesi. Un kurš tad tāds ir? Es to nezinu un nemaz negribu zināt. Bet tu tāds neesi. Tā nu tas ir. Tu nebūt tāds neesi, nu it nemaz. Ak nē — it nemaz. It nemaz. Man šķiet, ka nu gan būtu laiks. Vai ne?

Nē, vēl nav vis laiks. Tāpēc ka tu tomēr kaut ko vēl vari izdarīt. Kamēr apjēdz, ko īsti vari izdarit, — tev tas jāizdara. Kamēr vēl atceries — tev jāgaida. Nu, nāciet taču. Lai viņi nāk. Lai nāk. Lai nāk. Lai nāk!

Domā par tiem, kas ir projām. Domā par to, kā viņi jāj cauri mežam. Domā par to, kā brien pāri strautam. Doma par to, kā jāj pa viršiem. Domā, kā viņi jāj augšup pa nogāzi. Domā par to, cik labi viņiem būs šovakar. O.K.! Domā par to, kā viņi visu nakti jas. Domā par to, ka jau rīt viņi būs drošība. Domā par viņiem. Nolādēts, domā taču par viņiem. Tālāk es par viņiem domāt vairs nespēju.

Domā par Montānu. Nespēju. Domā par Madridi. Nespēju. Domā par malku auksta ūdens. Lai notiek. Tā tas arī būs. Kā malks auksta ūdens. Tu melo! Tas nebūs nekā. Gluži vienkārši — nebūs nekas. It nekas. Tad izdari to. Izdari. Izdari tagad. Tagad var. Rīkojies, dari to tūlīt. Nē, tev jāgaida. Kas? To tu labi zini. Nu, tad gaidi.

Ilgāk gaidīt es vairs nespēju. Ja gaidīšu vēl mirkli, tad zaudēšu samaņu. Es zinu, tāpēc ka trīs reizes tas gandrīz jau notika, bet es noturējos. Es noturējos. Bet ilgāk es nez vai izturēšu. Tai kājā laikam ir iekšējs asins izplūdums, tas kauls taču tur apkārt visu ir saplosījis. Sevišķi tad, kad griezos apkārt. No tā mazā uztūkuma un vājuma tu sāc zaudēt sajēgu. Būs pareizi, ja tagad to izdarīsi. Es tev saku pavisam nopietni, tagad var.

Bet, ja tu pagaidīsi un atturēsi viņus kaut mazu brītiņu vai arī ja nošausi vismaz virsnieku, tad tas daudz ko dos. Viens laikā izdarīts darbs var...

Nu labi. Viņš gulēja pavisam mierīgi un, sajuzdams, ka sāk no sevis izslīdēt, — tāpat kā reizēm juti, ka no kalna sāk slīdēt sniegs, — centās sev iestāstīt, ka notur sevi pats sevī, un domāja: «Tagad tikai mieru, kaut nu varētu noturēties, kamēr viņi atnāk.»

Un Robertam Džordenam laimējās, jo tieši tai brīdī viņš ieraudzīja, ka no meža izjāja kavalēristi un pārjāja pāri ceļam. Viņš skatījās, kā jātnieki jāja augšā pa nogāzi. Viņš redzeja, ka vedējs apstājās pie pelēkā zirga un kaut ko uzsauca virsniekam un kā virsnieks piejāja viņam klāt. Viņš redzēja, kā abi noliecās pār pelēko zirgu. Viņi to, protams, pazina. Ka zirgs, tā jātnieks bija nozuduši jau vakar agri no rīta.

Roberts Džordens redzēja viņus nogāzē, tagad jau pavisam tuvu, un apakšā viņš redzēja ceļu un tiltu un aiz ta mašīnas garā rinda. Tagad viņš bija pavisam mierīgs un ik sīkumu apskatīja ilgi un pamatīgi. Tad palūkojas debesīs. Tur slidēja lieli, balti mākoņi. Viņš pieskaras ar plaukstu priežu skujām zeme un priedes mizai.

Tad viņš iegrozījās iespējami ērtāk, ar abiem elkoņiem atspiedās skujas un automāta stobru piespieda pie priedes stumbra.

Rikšos jājot pa taku, pa kuru bija aizgājuši Pablo zirgi un ļaudis, virsniekam iznāca jāt kādus divdesmit jardus zemāk no tas vietas, kur gulēja Roberts Džordens. Tādā attālumā tas nesagādāja nekādās grūtības. Šis virsnieks bija leitnants Berendo. Viņš nupat bija atgriezies no Lag-ranhas, kad saņēma vēsti par uzbrukumu ceļa apakšējam postenim, un viņam tūlīt pavēlēja doties šurp. Viņi joņoja, cik jaudas, bet tilts bija saspridzināts, un tiem vajadzēja griezties atpakaļ, lai šķērsotu aizu augštecē un tālāk. Viņu zirgi bija vienās putas un pat rikšos gāja ar lielu piepūli.

Pēdas uz takas pētīdams, leitnants Berendo tuvojās, un viņa kalsnā seja izskatījās nopietna un saspriegta. Automāts bija pārlikts šķērsam pāri segliem, zem kreisā elkoņa. Roberts Džordens gulēja aiz koka, cenzdamies valdīties, lai nedrebētu roka. Viņš gaidīja, kad virsnieks izjās saulainajā klajumiņa, kur zaļajā nogāzē auga pirmās priedes. Un viņš juta, ka pret skujām apbirušo meža zemi pukstēja viņa sirds.

Trīs dienas un visa dzīve

Man ir jāraksta tagad. Kamēr ir karš, tu visu laiku domā, ka varbūt tevi nogalinās. Del mani nenogalināja, tātad ir jaslrādā... Jāraksta tūlit. Nākošais karš strauji tuvojas. Laika palicis maz.

Laiks — tagad, vieta — Spānija. Kā atvērta brūce labajā rokā, tā nevelkas ciet, jo arvien tur iekļūst netīrumi. Cilvēki... kas ne pirkstiņu nav pakustinājuši, lai aizstāvētu Spānijas Republiku, tagad izjūt sevišķu vajadzību uzbrukt mums. Runā, ka vispār bijis muļķīgi cīnīties. Karš ir ļaunums. Tomēr dažreiz ir jākaujas. Bet, vienalga, karš ir ļaunums, un ikviens, kas to grib noliegt, ir melis.

Tu zini, kā viņiem uzbruka un ka viņi cīnījās. Redzēdams, kā viņi dzīvo, kā cīnās, kā mirst, tu sāc saprast, ka ir vēl kas ļaunāks par karu. Gļēvulība ir ļaunāka, nodevība ir ļaunāka, egoisms ir ļaunāks. Demokrātijās sludinātāji ir nodevuši tieši tās zemes, kas cīnījās vai bija gatavas cīnīties.

No politikas es maz jēdzu un arī nemīlu to. Bet, kas ir fašisms, es zinu. Fašisms ir meli. Un, kad tas aizies pagātnē, tam nebūs vēstures, — aiz tā paliks tikai asiņainas slepkavības.

Ir pagājuši divi gadi, kopš Linkolna vārdā nosauktais bataljons noturēja Haramas augstienes četrarpus mēnešus, un pirmie amerikāņi, kas tur krita, jau sen ir kļuvuši par spāņu zemes daļiņu. Romantiķi ir atskurbuši, gļēvuļi

atgriezušies mājās kopa ar smagi ievainotajiem. Tie, kas palikuši, ir norūdījušies, viņu izskats ir prozaisks.

Tu pierodi pie kara. Ja tu zini, par ko cilvēki cīnās, un zini, ka viņi cīnās saprātīgi. Bet pie slepkavošanas pierast nedrīkst. Taču Madridē mēs veselas deviņpadsmit dienas no vietas vērojām masveidīgu slepkavošanu.

To izdarīja vācu artilērija, un tā bija teicami organizēta slepkavošana. Spānijā vācieši izmēģināja savus ieročus, lidmašīnas, taktiku. Šis ir totāls karš, kurā nav tada jēdziena kā nekarojošie iedzīvotāji.

Ķad tu guli tumsā viens... arvien ir par ko domāt — par karu, par politiku, par personīgām lietām. Tu atceries, cik bija auksti; cik agri rītos nācās celties, kā tu biji tā pārguris, ka jebkurā mirkli gatavs nokrist un aizmigt. Cilvēki ar šautenēm un. rokas granātām stājas pretī tankiem, artilērijai un lidmašīnām un mira par to, lai viņu dzimtene bulu brīva. Ja nebūtu bijusi pastāvīga Itālijas un Vācijas palīdzība, dumpis Spānijā būtu beidzies sešu nedēju laika.

Kad tu raksti, nekad neizdodas uzrakstīt tā, kā gribētos. Kā ož nāve — sprādzienu sīvie dūmi un uzārdito akmeņu saceltie putekļi. Galēja vientulība, kas saucas brāļošanās ar ienaidnieku. Uzrakstīt gan par dezertieriem, gan par varoņiem, gļēvuļiem un drosminiekiem, par nodevējiem un par tiem, kas nespēj kļūt par nodevējiem.

Šis ir kaut kāds jauns, dīvains karš. Laiks, kad mēs cīnījāmies Spāniju un (ieejām, ka Republika uzvarēs, bija laimīgākais laiks mušu dzīvē. Biedrs — tas ir vārds, par kuru es tagad zinu daudz vairāk. Bija amizanti, kad spānieši, nezinādami, kas mēs esam, vienmēr noturēja mūs par krieviem.

Ir ļoti bīstami rakstīt patiesību par karu un vēl jo bīstamāk censties to izdibināt. Kad cilvēks dodas uz fronti meklēt patiesību, viņš tās vietā var atrast nāvi.

Jaunībā nāvei tika piešķirta milzīga nozīme. Tagad tu tai nepiešķir nekādu nozīmi. Tu ienīsti nāvi to cilvēku dēļ, kurus viņa paņem. Mirt nav baisi. Nāve ir nieks. Bet, ja tā ir veltīga, — pārņem rūgtums.

Kad tu ej turp, kurp tev jāiet, un dari to, kas tev jādara, un redzi to, kas tev jāredz, tad darba rīks, ar kuru tu strādā, kļūst nespodrs un truls. Nākas to atkal iztaisnot un uzasināt. Man ir par ko rakstīt.

Lai par karu rakstītu patiesīgi, ir daudz jāzina par gļēvulību un par varonību. Tāpēc ka kara ir daudz no vienas un no otras, un daudz vienkāršas cilvēcīgas pacietības. Šīs lietas vēl neviens nav pa īstam izsvēris.

Visdīvainākais karā ir tas, ka karš aizmēž pagājušos laikus. Pagājušās dienas ir bijušas tik vienkāršas, ka tagad tās šķiet gluži nožēlojamas. Ja tu esi rakstnieks un gribi uzrakstīt par visu, ko esi redzējis, kamēr tas nav aizdzijis ciet, tad no tādas vienkāršības ir jāatsakās kā no liekas greznības. Aprakstot karu, rakstniekam jāibūt absolūti patiesam, tāpēc ka par karu ir rakstīts mazāk patiesības nekā par jebko citu. Ja kļūdas tiek noklusētas tādēļ, lai aizstāvētu tos, kas tās izdarījuši, — var zust uzticība. Bet tās ir nopietnas briesmas, kas var apdraudēt lavu zemi. Parādīt karu no visām pusējn, ar godīgu attieksmi un nesteidzīgi, izpētot to no dažādiem viedokļiem.

Rakstnieks nevar aprakstīt visu. Tātad ir divas iespējas — īsi aprakstīt visas dienas, visas domas, visas izjūtas vai arī censties parādīt vispārīgo atsevišķajā — vienā likšanās bridi, vienā īsā sarunā. Es rakstu tikai par detaļām, bet cenšos par detaļām runāt sīki jo sīki.

Kad tu atļaujies pajokot, cilvēki tevi neņem nopietni. Šie paši cilvēki nesaprot, ka daudz kas nav izturams, ja nejoko. Kad tu raksti, nākas pašam kļūdīties. Un tu jau esi sagatavojies tam, ka tev nāksies kļūdīties. Bet es darīšu visu, kas ir no manis atkarīgs. Es ienīstu karu, ienīstu politikāņus, kuru tūļības, akluma, alkatības, egoisma, godkāres dēļ sākās karš. Bet, ja jau karš ir sākts, tad pats galvenais un vienīgais ir uzvarēt, bet tieši tas mums neizdevās. Pat pašam sev ir grūti atzīties, ka karš ir zaudēts. Tikko

tu to atzīsti, — tātad esi cietis sakāvi. Sakāvei līdzi nāk viss sliktākais, kas var nolikt karā.

Šonakt mirušie guļ Spānijas aukstajā zemē.

Kari bez kara pieteikuma, domājams, tik drīz nebeigsies. Mums vajag skaidri izprast, cik noziedzīgs ir fašisms un kā ar to cīnīties. Bet savaldīt bandītu nevar citādi, kā vien pamatīgi piekaujot. Jūs, fašistiskie izdzimteņi, jūs vēl neesat mūs pievārējuši, jūs vēl redzēsiet!

Fašisti var gan pārstaigāt zemi, laužot sev ceļu ar spēku un tēraudu, ko ieveduši no citām zemēm. Bet nav tādas tautas, ko var noturēt verdzībā.

Šonakt mirušie guļ Spānijas aukstajā zemē. Mūsu mirušie zina, kā vārdā viņi ir krituši.

Dzīvot ir daudz grūtāk un sarežģītāk nekā nomirt. Un rakstīt ir joprojām tikpat grūti kā vienmēr.'

1938. gada novembra vidū E. Hemingvejs kopā ar pēdējiem inlerbrigāžu karotājiem šķērsoja robežu Austrum-pirenejos. Aiz muguras palika agonijas pārņemtā Spānija, kurai vairs nevarēja palīdzēt. Priekšā atradās «neitrālā» Francija, kas tikko kā kopā ar Lielbritāniju Minhenē bija iztirgojusi hitleriešiem Cehoslovakiju.

Karojošajā Spānijā Hemingvejs bija ieradies ceturto reizi, bet pavisam bija uzturējies tur gandrīz gadu — filmējis, sūtījis korespondences no frontes, rakstījis lugas, cīnījies par Republiku. Tagad tas viss bija pagājis. Kā skaudrās šķiršanās un piemiņas velti viņš nosūtīja izdevuma «New masses» redakcijai divas lappusītes — «Spānijā kritušajiem amerikāņiem».

1939. gada 1. martā Havanā Hemingvejs ķērās pie darba, lai uzrakstītu lielu romānu. 28. martā ģenerāļa Ka-sado hunta nodeva Madridi ienaidnieka rokās. Tieši pcc pusgada krita Varšava. Otrā pasaules kara liesmas pletās plašumā. [83]

Līdzās Dž. Steinbeka romānam «Dusmu augļi» Hemingveja romāns «Kam skanēs zvans» diženi vainago īso, toties neparasti piesātināto un, liekas, pagaidām nepārspēto laikposmu, kad amerikāņu literatūra pārvērtēja vērtības, kas veido nacionālo apziņu, un nostājās uz modernā romāna radīšanas sliekšņa.

Varētu likties, ka vēl pavisam nesen bija iznācis Ile-mingveja pirmais romāns «Un saule lec» («Fiesta», 1926), kas uzreiz padarīja viņu slavenu. Tikai četrpadsmit gadu — bet kādi! Skanot džeza ritmiem, Amerika bija paspējusi šķirties no pēckara uzplaukuma, ievelties vēl nebijušas ekonomiskās krīzes bezdibenī, pārciest tik pamatīgu sociālu satricinājumu, kādu nebija piedzīvojusi kopš pilsoņkara gadiem, un nonākusi aci pret aci ar jaunu, šoreiz jau globālu karu.

Pirmaja romāna jaunie amerikāņi, kurus pēc pirmā pasaules kara dēvēja par «zudušo paaudzi», bija pilnīgā neziņā, ko ar sevi darīt un ko iesākt. «Bija smēķu dūmi, skurbums un kņada... Mēs runājām maz.» Viņi it kā meklē sevi, it kā bēg prom no sevis, klīzdami pa Francijas un Spānijas ceļiem. Tas viss ir kā parafrāze bezcerīgai riņķošanai pa vēstures apli, kā apliecinājums sensenajai Bībeles gudrībai: «Saule lec, un saule riet... Kas bij, tas arī būs, kas noticis, tas arī notiks, un nav nekā jauna zem Saules.» Romānā «Kam skanēs zvans» varonim ir lemts cīnīties līdzi sava laikmeta visprogresīvākajā un visvarenākajā kustībā.

Būdams gandrīz vienaudzis XX gadsimtam, Hemingvejs bija arī šā gadsimta dēls, gadsimta, kas nesa sevī karus un revolūcijas, saspriegtu vēsturisko spēku cīņu un prātu savirpuļojumus. Hemingveja jaunība aprāvās agri, deviņpadsmit gadu vecumā, ar artilērijas šāviņa sprādzienu Austrijas-1tā 1 ijas frontē, kad nākamais rakstnieks tika smagi ievainots. Jaunieši, kas cīnījās pirmajā pasaules kara, tā arī nepaspēja nobriest par vīriem, kad viņiem jau nācās iepazīt ciešanas, vardarbību un nāvi. Šo brūci He-

mingvejs nesa cauri visai savai dzīvei. Pašā pirmajā viņa darbu krājumiņā «Trīs stāsti un desmit dzejoji» («Three Stories and Ten Poems», 1923) ir stāsts par to, kā mirst neveiksminieks žokejs, sacīkstēs pakritis zem zirga. Viņa pusaudzis dels doma: «Viņiem tikai jāķeras klāt, un no cilvēka nekas vairs nepaliek.» Šie «viņi» nav, protams, bojā gājušā Batlera paziņas, kas vienaldzīgi piezīmē: cauri ir ar tevi! Paies vēl daudzi gadi, iekams Hemingveja varoņi sāks pazīt tos, kas nogalina.

Pēc tam tika uzrakstīti vairaki īsi tēlojumi, daži tikai pa piecpadsmit rindiņām un daudzi no kara gaitām. Tajos ir sāpes un bailes, un ciešanas, ko izraisa redzētā bezjēdzīgā cilvēku slaktēšana. Redziet, kas notiek «mūsu laikos», — rakstnieks it kā saka jau grāmatas nosaukumā. Šo miniatūru bezkaislīgais, pat nežēlīgais stāstījuma veids ir satriecošs. Kaujas, apšaušanas, apdullināts bēgļu bars, mirušie, glābiņa lūgšana. Autors ielūkojas asiņu šausmās un novēršas no tām.

«Mēs ar tevi esam noslēguši separātu mieru... Mēs abi esam slikti patrioti,» tā ievainots amerikānis saka ievainotam itālietim. Likteņa ironija, ka varbūt tieši ar šiem sava jaunāka varoņa Niķa vārdiem ir aizsācies Hemin-gvejs — kara rakstnieks. 'Pēc pieciem gadiem šos pašus vārdus gandrīz burtiski atkārtos no kaujas lauka bēgošais leitnants Frederiks Henrijs, centrāla persona romāna ar zīmīgu nosaukumu «Ardievas ieročiem» («A Farewell to Arnis», 1929). «Separāta miera» noslēgšana ir gan patiess, nevaidamu jutu diktēts protests pret karu, gan žests, ko izraisījis apjukums, sastopoties ar kara šausmām, gan arī izmisuma pilns mēģinājums izdzīvot.

Grūti pat iedomāties, cik daudz laika Hemingvejs pavadījis, ceļodams un dzīvodams ārzemēs. Atšķirībā no, teiksim, Folknera, kurš gandrīz nekad nav devies prom no savas nomājās Oksfordas, Hemingvejs tikai uz īsu laiku ieradies mājās, dzimtenē. Kaut kas arvien dzina llemin-gveju prom no Amerikas. Kuba, Spānijā, Itālijā, Francijā

un Āfrikā ir vairāk vietu, kur viņš uzturējies, nekā ASV — dzimtā Oukpārka Čikāgas tuvumā, Ziemeļu Mičigana, Kivesta, Kečema Aidaho štatā — kas vēl? Ap trīsdesmito gadu vidu koridu un safari uzskatīja gandrīz vai par Hemingveja dzīves stilu, tapat kā risku, briesmas, azart-pilnu spēli ar nāvi — par viņa darbu neatņemamiem elementiem. Rakstnieku apvija leģenda. Viņš nēsaja masku, paradīdams sevi ka klaidoni, sportistu, iedzērāju, mednieku, aficionado — vēršu cīņas cienītāju un lietpratēju, — un reti kādam radās velēšanās un iespēja ielūkoties aiz šīs maskas.

Ieskatieties tā laika fotogrāfijās: Hemingvejs vēršu cīņā, Hemiugvejs ar zvejas rīkiem, Hemingvejs ar nogalinātu bifeli, Hemingvejs pie bokseru ringa... Jūs lasat to gadu darbiem veltītos kritiskos rakstus un recenzijas: «Sportista traģēdija», «Nāves kanons», «Asinis un Hemingvejs», «Baiļu mehānisms», «Ka atklāj ļaunumu», «Nāves reliģija...», «Šausmas un rituāls Hemingveja darbos», «Matadors un krustāsistais», «Hemingveja darbu divējādā jēga: simbolika un ironija...».

Trīsdesmito gadu sākuma Hemingvejs tiešām pārdzīvoja noskaņojumus, kas bija tuvi stoiciskam izmisumam. Karš šķilas tikai vakar beidzies, bet pasaule jau atkal drebēja, zeme zem kājām slīdēja, un viņa priekša atvērās melnais bezdibenis nada — nekas. Viņa dvēseles vientuļo kritienu nedzirdamajā dunā arvien skaidrāk ieskanējās ilgas pec darba, īsta, liela darba, šajā laikā iznāk divas viņa grāmatas, kurās apkopots bijušais un iezīmēti viņa daiļrades nākamie virzieni.

Grāmata «Nāve pēcpusdienā» («Death in the Afternoon», 1932) ir ne tikai piezīmes par Spāniju un traktāts par vēršu cīņu, kurā Hemingvejs saskatīja pilnīgi nobeigtu metaforu, kas ietver sevi mūža cīņu bez neizšķirta iznākuma un mūža traģēdiju. Viņš rakstīja par matadora māku, bet domāja par savu daiļradi. «Lai pasauli glābj tie, kas vēlas,» rakstnieks polemiski paziņo; viņam pašam

turpretī svarīgāk ir redzēt pasauli «skaidri un kā vienu veselu»; toreiz viņam šis abas lietas likās nesavienojamas. «Pats svarīgākais ir strādāt un to iemācīties.» Hemin-gvejs rūpīgi nopamato savu rakstīšanas metodi: attēlot visvienkāršākās lietas, fiksēt faktus un to, ko tu juti no leduskalna astotdajas, kas paceļas virs ūdens līmeņa, vārdu sakot, visu to, kas virspusigi asociējas ar pašu galveno rakstnieka darbā. Tomēr šajā autora pašapliecinājumā jautās neapmierinātība ar paveikto. «Dokumentāli atainotas epizodes no ilgām zvēru medībām Āfrika» — krievu valoda izdotajos Hemingveja rakstos isi komentēts darbs «Āfrikas zaļie pakalni» («The Green llills of Africa», 1935), bet patiesība arī šaja darbā ir trauksmes pilnas pārdomas par to, kā dzīvot, ka un ko rakstīt. Netaisniba un nelaimīga dzīvošana pasaule un savas vientulības izjuta, mākslinieka individualitāte un dižie priekšgājēji literatūrā, dzīves patiesība un labas grāmatas, kuras la-sil ir tikpat ka būt dažādas zemēs un tikties ar visādiem cilvēkiem: «Es domāju, ka, pateicoties Turgeņevam, pats esmu dzīvojis Krievijā, tapat kā dzīvojis ar Budenbrokiem un «Sarkanajā un melnajā» lidis pa logu pie viņas.»

Nedrīkst padoties godkārei un steigai, nedrīkst zaudēt ticību saviem spēkiem un ļaut sevi pazudināt, jo, «kad mūsu rakstnieki sasniedz zināmu vecumu, ar viņiem kaut kas notiek», un tad literatūra tiek aizstata ar makulatūru. Talants, pašdisciplīna, intelekts, nesavtībā, prasme izdzīvot, mazliet veiksmes — tas viss ir vajadzīgs, lai rakstītu labi un patiesi, bez jebkādiem fokusiem un šarlatānisma. Hemingvejs alka sasniegt iespējamā robežu. Viņa estētiskais ideāls bija «proza, kādu vēl neviens un nekad nav uzrakstījis».

īsā atpūtas brīdī Kenijas džungļos Hemingvejs izņem no somas «Scvastopoles stāstus», un Tolstojs atkal uzvedina viņu uz domām, ka «karš ir viena no svarīgākajām tēmām». Flobērs nepiedzīvoja karu, toties piedzīvoja revolūciju un Komūnu, un «revolūcija ir vēl labaka, ja tu

nekļūsti par fanātiķi, jo visi runa viena valoda, un pilsoņkarš rakstniekam ir pats labākais karš...».

Abas grāmatas Hemingvejam ir jauna varoņa jaunas tēmas meklējumi. Drīz, pavisam drīz vēsture, kas tik daudzreiz bija pievīlusi labākas cerības un gaidas, pati piedāvās viņam gan vienu, gan otru. Ne jau vēršu cīņu skati un ne jau degunradžu medības veseļoja un stiprināja rakstnieku. Hemingvejam arvien vairāk rūpēja tas, kas notiek mājas un tālu prom no mājām, un šis apstāklis lika viņam pārlūkot savas pozīcijas.

No pirmskara desmitgades vidū publicētajiem viņa darbiem īpaši izceļas divi: «Kas nogalināja kara veterānus» «Who Murdered the Vels», 1935. g. septembri) un «Spārni par Āfriku» (« Wings Always Over Africa», 1936. g. janvārī). Ierosmes dažādas, problēmas un darbības vietas arī dažādas, bet Hemingvejs publicists saskata, kas ir kopīgs bīstamajai amerikāņu varasiestāžu vienaldzībai pret cilvēku likteņiem un diktatoriska režīma noziedzībām Abesīnijā. Un šis kopīgais ir: «Nevar būt laimes, kad bagātie nelieši grib karot.»

Starp citu, pēdējais, «ornitoloģiskais» apraksts par mai-tasputniem, kas apstrādā kara upurus, sniedz pārsteidzoši dziļu, gribētos teikt, zinātnisku Abesīnijas notikumu analīzi, lai gan autoram šādi vārdi droši vien nepatiktu, pārsteidzoši dziļi atklāj sakarības, kas bija slēptas parastam skatienam, bet pastāvēja starp fašistu aizsākto karu un kreiso kustības vājumu Itālijā, un ap «boļševiku briesmām» vērpto demagoģiju.

Hemingvejs atkal sāka apzināties savu dalību lietās, kas kādreiz bija viņu saviļņojušas, bet tad atvirzījušās tālāk, dodamas vietu sīkajam, ikdienišķajam, nevērtīgajam. Šī dalības apziņa atgriezās neatlaidīgi un īstajā laika, nevis ta, kā notika ar rakstnieku Hariju stāstā «Kilimandžāro sniegi» («The Snows of Kilimanjaro», 1936), kuram apskaidrība naca pārāk vēlu. Tālajā Āfrika, gangrēnas pieveikts, mirdams viņš domās lūdz piedošanu

visam, par ko nav paspējis uzrakstīt. Šis ir Hemingveja labākais stāsts, bet viņam ir daudz lielisku stāstu. «Kilimandžāro sniegi» ir dvēseles kliedziens, kas izlauzies, kad vairs nav jēgas mānīt pašam sevi, tā ir grēksūdze un šķīstīšanās augstkalnu gaisma. Rakstnieks šeit ir pārsniedzis, pārspējis pats sevi, tik dramatiski un skaudri, tik psiholoģiski patiesi viņš ir attēlojis nobriedušu tikumisko lūzumu, pat vēl patiesāk nekā hrestoinatiskaja epizodē, kurā mirst romāna «Kam ir un kam nav» («To Have and Have Not», 1937) varonis Harijs Morgans, nespēdams viens izturēt līdz galam.

Lasītājs saņēma «Kilimandžāro sniegus» tad, kad Spānijā jau bija uzliesmojis frankistu dumpis. Andre Moruā ir slikti lasījis Hemingveju, ja viņš ir varējis apgalvot, ka Hemingvejs devies uz Spāniju «ne tik daudz aiz politiskās pārliecības, cik aiz velēšanas atkal sajust asiņu smaku un mēģināt kaut kam noticēt»[84]. Pat, ja šis izteikums satur kaut graudiņu patiesības, tad ta ir tāda, ka Hemingvejs atrada, kam ticēt, un noticēja tam uz visiem laikiem, uz visu mūžu. Pat, ja Hemingvejs nebutu mums atstājis «Zvanu», tad tas, ko viņš toreiz sarakstīja: scenārijs «Spāņu zeme» («The Spanish Earth»), runa «Rakstnieks un karš» («The Writer and the War»), luga «Piektā kolonna» («The Fifth Column»), «Madrides šoferi» («The Chauffeurs of Madrid») un citi stāsti-reportāžas no frontes un no aizmugures, — tas viss pierādītu, ka Moruā nav taisnība. «Zvans» daudziem sajauca kārtis, apgāza ierastos priekšstatus par Hemingveju, viņa grāmatām, viņa stilu. Šajā romānā ir viss tas, no ka Hemingvejs agrak bija atsacījies — «glābt pasauli, — un tas, pec kā viņš vienmēr bija tiecies, — «labi rakstīt». Romānā valda domu un jūtu pilnasinība, kareivīga kaisle un vīrišķība sāpēs, tur viss notiek autoram tik raksturīgajā stāstījuma brīvaja plūdumā, kurā organiski savienojas liriskais,

dramatiskais un episkais. Tas, kurš agrāk tik loti bijās «cēlu» vārdu — «svēts», «godpilns», «upuris», — tagad devis vaļu romantikai, heroikai, patosam. Romans radīja vajadzību pēc jaunas attieksmes pret Hemingveja daiļrades metodi, pret viņa dzīves filozofiju, taču arī šeit Hemingveju joprojām centās vērtēt ar veco mērauklu.

Tomer izbrīnu rada ne jau tas, ka daudzi dažādu virzienu kritiķi nespēja isti novērtēt «Zvanu» drīz pēc tā iznākšanas. Pārāk svaiga vēl bija antifašistiem cirstā brūce, un sarūgtinājums par Spānijas republikas sakāvi neļava dažam labam draugam atšķirt acumirklīgo, pārdrošo no pastāvīgā, vēsturiskā. arī briestošais pasaules konflikts un tas, ka baiļu pārņemtās Rietumu valstis mudināja Hitleru doties uz Austrumiem, uz Padomju Savienības pusi, traucēja rast pareizu novērtējumu. Un ari romāna cēlais patoss pavisam neerts šķita tiem, kuri, izlikdamies par Hemingveja draugiem, pieslējās antikomu-nisma kampaņai, kas tika sacelta ap padomju-vācu neuzbrukšanas līgumu, un kuri labprāt būtu ieraudzījuši romānā to, kā tur nav. Izbrīnu rada, atkārtoju, ne jau kritiķu maldīšanās toreiz: izcils un principiāli novatorisks mākslās darbs apliecina sevi ar laiku un laikā, — bet gan nespēja vai arī nevēlēšanās pat pec vairākiem gadu desmitiem atzīt: augstiene, uz kuras nāvīgi ievainotais romāna varonis sedz savu ieroču biedru atkāpšanos, ir virsotne, kuru iekarojis pats Hemingvejs, mākslinieks un cilvēks, un kopā ar viņu — arī amerikāņu XX gadsimta literatūra.

Rietumos daudz ticis rakstīts par Hemingveju — desmitiem sējumu, — taču vismazāk par «Zvanu». Ja arī raksta, tad, piemēram, šādi: «Lūkodamies pasaulē ar torero acīm, varonis mirst nevis par cilvēces atbrīvošanas dižo mērķi, bet gan saskaņā ar tradicionālo spānisko priekšstatu, ka var dzīvot godpilnu dzīvi un var iet godpilna nāvē, un ka cildena nomiršana demonstrē cilvēka nesalaužamibu, kaut arī viņš tiek fiziski iznicināts.»[85]

Stāstā «Nāve pēcpusdienā» Hemingvejs ir izteicies, ka vēlētos rakstīt tā, lai cilvēkiem, kas darbojas romānā, butu «vairāk nekā divas dimensijas». Rakstīdams «Āfrikas zaļos pakalnus», viņš jau sapņo apgūt stāstījuma «ceturto un piekto dimensiju».

Vajadzība pēc «jaunam formām» bija izjusta jau sen, gaiss bija, ta sakot, ideju pilns. Jau Džoisam, viņa sekotajiem un atbalstītājiem likās, ka romāna stabilās (trīsdimensiju) pasaules — laiks, telpa, cēlonība —vieta viņi izvirzījuši četrdimensiju pasauli, zinātnisku meklējumu garā pievienodami vel relativitāti. Tomēr zinātnisku skaidrību viņi nepanāca. Modernistu plurālisms, idejiski mākslinieciskā daudzējadība Hemingvejam bija sveša. Viņa ceturto dimensiju noteica vēstures gaita. Notika tieši tā, ka Spānijā 1936. —1939. gados cieši savijas daudzas būtiskas tendences nacionālajā un pasaulsmeroga attīstībā.

Tuvākais izejas punkts bija 1931. gada buržuāziski demokrātiskā revolūcija, kas gāza monarhiju. Pret Republiku tad arī tika sacelts kontrrevolucionārais dumpis 1936. gada jūlija, un tas izraisīja pilsoņkaru. Itālijas un Vācijas intervencija mainīja kara raksturu — tas kļuva par nacionālās atbrīvošanās karu. Kara gaita Tautas fronte īstenoja tālejošus sociālos pārkārtojumus. Spānija veidojās par jauna tipa demokrātisku republiku, un tā bija augstākā virsotne, ko trīsdesmitajos gados Rietumu kapitālistiskajās zemēs sasniedza strādnieku un demokrātisko spēku kustība. Ārvalstu iebrukums bija par ierosinājumu tam, ka internacionālisti no daudzām pasaules malām devas palīgā Republikai. Spānija notika starptautisko demokrātisko spēku pirmā bruņotā sadursme ar pasaules fašismu. Spāņu tautas nacionāli revolucionārā cīņa kļuva par prologu otrajam pasaules karam, kurā tika sagrauta visnecilvēcīgākā iekārta civilizācijas vēsturē.

Spānijas tēma ātri un plaši atbalsojās daudzu tautu literatūrā — aprakstos, reportāžās, dzejoļos, lugās.

publicistikā.' Tomēr diez vai kāds spēja taja laikā un tajos apstakļos šo vēl neizveidojušos, daudzdaļigo karsti dedzinošo dzīves materiālu atveidot lielformā un objektīvi — atbilstoši romānam. Pec visa spriežot, tam tuvāk par citiem ticis Andrē Malro ar savu «Cerību» (1937), tomēr šim romānam, pēc pētnieka domām, bija raksturīgs «mito-loģizejošs revolūcijas apjēgums».[86] [87] Lielisks pamats plašam romānam varētu but M. Koļcova «Spānijas dienasgrāmata». Runājot par Hemingveju, jaatceras, ka viņam nebija padoma ne Spānijas notikumu hronika, ne eposs. Viņa grāmata ir trīs dienu epizode trīs gadu ilgā asiņaina kara, kas atņēma dzīvību vairāk nekā miljonam cilvēku. Viņa talanta būtība noteica, ka viņš varēja rakstīt tikai par to, ko zinaja pilnībā. Viņš parādīja atsevišķas personības vietu kopēja taisnīga ciņa. «Zvans» ir grāmata, kuru droši vien butu uzrakstījis ša romāna varonis, ja paliktu dzīvs. Un tomēr tieši heroika un traģēdijas, romantika un pretrunas revolucionārajā karā ir diktējušas Hemingveja romānā apjomīgo, apbrīnojami bagāto saturu.

Romāna varonis Roberts Džordcns ir filologs, spāņu valodas pasniedzējs Montanas štata Misulas pilsētas universitāte. Mes nezinām sīkāk, kādi ceļi atveduši viņu Spānijā no tālajiem kalnainajiem Amerikas ziemeļrietumiem, jādomā, ka tā ir bijusi ne tikai profesionāla interese. Pēdējos desmit gados viņš ik gadus ieradies Spānijā, izbraukājis un izstaigājis to krustām šķērsām, strādājis celtniecībā, ceļu būvē.

Hemingveja varonis mīl Spāniju, tās valodu, tās vēsturi, kultūru un paražas, un spānieši neuzskata viņu par svešinieku. Viņš ir uzrakstījis grāmatu, kura ir ielicis visu, ko zina par šo zemi un tās tautu. Viņš sapņo uzrakstīt vēl otru — par šo karu.

1936. gada vasarā Roberts Džordens saņem universitātē atvaļinājumu uz vienu gadu un atkal atbrauc uz Spāniju. Viņš brīvprātīgi dodas aizstāvēt Republiku, iet kaujās pie aplenktās Madrides un pie Kordovas, piedalās partizānu reidos.

Romāna dabība sākas, kad 1937. g. maija beigās Roberts Džordens saņem atbildīgu un bīstamu uzdevumu — uzspridzināt tiltu ienaidnieka aizmugurē Gvadaramas kalnos, lai nodrošinātu republikāņu uzbrukumu Segovijas pilsētai. Kopa ar veco pavadoni Anselmo viņš pāriet frontes līniju un kļūst par cīnītāju skaitliski pavisam nelielā partizānu vienībā, ko vada zemnieks Pablo.

Kas gan ir rosinājis amerikāni, filologu, inteliģentu kļūt par kareivi karā, kas risinās daudzu tūkstošu jūdžu attālumā no viņa mājām?

Roberts Džordens ir cilvēks ar stingri demokrātisku pārliecību. «Vienkārši tu tici Brīvībai, Vienlīdzībai, Brālībai. Tu tici Brīvībai, Dzīvei un Tiesībām uz Laimi,» viņš saka sev. Un viņš ne tikai tic. Viņš cīnās zem Amerikas buržuāziskās revolūcijas un Francijas buržuāziskās revolūcijas karogiem pēc pusotra gadsimta starplaika. Zeme, kas viņam dārga, tautas dibinātajai Republikai draud briesmas, ka tā var tikt gāzta. Tādēļ viņš ir ķēries pie ieroča un nostājies Spānijas tautas pusē, aizstāvēdams tās tiesības pašai izvēlēties valdīšanas formu. Interesanti, ka šajā romāna Hemingvejs, ja nemaldos, pirmoreiz ir tieši pievērsies Amerikas Savienoto Valstu demokrātiskajām tradīcijām un ciešāk kā jebkur citur tuvojas nācijas dzīves pašiem pamatiem. Kad pazīstamais kritiķis Maksvels Geismars rakstīja par Hemingveju, viņš nodaļai par «Zvanu» ne velti deva virsrakstu «Atgriešanās dzimtenē».

Ne vienu reizi vien Roberts Džordens atceras savu vectēvu, kas bija piedalījies 1861.—1865. gada Pilsoņkarā, domās apspriežas ar viņu, salīdzina atsevišķus momentus tajā un šajā kara. Zināma līdzība patiešām ir — abos gadījumos uzliesmoja dumpis pret valdību un izvērsās pusfeo-

dala kontrrevolūcija, abos gadījumos notika cīņa par republiku. Kaut arī šāds satuvinajums ir stipri nosacīts, tas tomēr skar kādu principiālu jautājumu loku — revolucionāro kustību vēsturisko pārmantojamību. Hemingvejs ne velti reiz piezīmējis: «Vēsture ir taisīta no viena gabala.»

Stipra pārliecībā ir noteicošā līnija Roberta Džordena teļa, un tas tiek pasacīts jau paša romāna sakuma. Jau pirmajā vakarā partizānu nometne viņam jautā:

— Tu esi komunists?

— Nē, esmu antifašists.

— Cik ilgi?

— Kopš sāku saprast, kas ir fašisms.

— Un vai tas ir sen?

— Kādus desmit gadus.

Romānā bus redzams, ka Robertam Džordenam var ticēt. Ja tas tā, tad desmit gadu antifašistiskais stāžs un frontes viena gada pieredze jau izsaka daudz. Var arī teikt: ja Roberts Džordens nebūtu kaujā pierādījis nesalauža-mību un uzticību cīņas idejai un pienākumam, viņu nebūtu nosūtījuši par spridzinātāju uz fašistu aizmuguri.

Pareizam Džordena teļa novērtējumam par traucēkli ir paradoksālā situācija. Vieni pētnieki cītīgi mekle viņa līdzību ar pašu Hemingveju, bet citi pūlas uzminēt, kas tomēr bijis ša Iela prototips. Šķiet, šādi mēģinājumi aizēno galveno.

Roberts Džordens ir mākslinieciski veidots raksturs, un to nevar reducēt līdz faktogrāfiskumam. Šim raksturam piemīt pārliecība par noteiktam vērtībām, viengabalīgums un mērķtiecība. Roberts Džordens ir tāds, kāds viņš ir, — amerikāņu inteliģents, kas zina daudz no grāmatām un dažos jautājumos ir citādās domās nekā komunisti, bet viņš apzināti pieņem komunistu līniju un iet kopā ar viņiem kaujas pret fašismu, atrazdamies aiz trejdeviņām zemeni no savas dzimtenes. Prasīt no viņa kaut ko vairāk nebūs taisnigi attiecība pret viņu pašu un būs aplam attiecībā pret viņa radītāju — autoru.

Ir svarīgi ievērot šo «Zvana» varoņa neapšaubāmo viengabalīgumu, organiskumu, tāpēc ka pat tik ievērojams Hemingveja zinātājs ka I. Kaškins ir uzskatījis, ka «Džor-dens ir joprojām tas pats dzīves traumētais cilvēks»[88].

Sacītais nebūt nenozīmē, ka «Zvana» varonis nemaz nešaubītos un nesvārstītos, — kuram dzīvajam gan tā negadās? Individuālistiski priekšstati un paradumi, kas radušies viņa agrākajā dzīvesveidā un apstakļos, kādus Amerikā noteica viņa sociālais stāvoklis, ir maz noderīgi laja ārkārtīgi sarežģītajā situācijā, kāda veidojas jebkurā revolucionārā karā, bet jo īpaši šajā. Bez tam, arī nemaz nerunājot par varoņa uzskatiem, Spānijas demokrātiskā nometne, ko raibā spektra pārstāvēja visdažādākie politiskie spēki — no buržuāziskajiem republikāņiem līdz konsekventiem komunistiem, — bija stipri novājināta patiesas vienotības trūkuma dēļ. Ļoti negatīvi to ietekmēja labējo sociāldemokrātu kapitulantiskā politika, partijas iekšēja cīņa, atklatas nodevības gadījumi (kā, piemēram, romānā pieminētais troekistiskais pučs Katalonijā), birokrātiskais juceklis, ieilgusi regulārās armijas veidošana, kļūdas militārajā vadībā.

Robertam Džordenam, dabiski, ir par to visu jādomā. Viņu nomoca sasāpējušie jautājumi: «5ajā zemē nav nekā skaidra un vienkāršā» — un viņš caur ciešanām atbrīvojas no naivi romantiskajām ilūzijām. Ja mēs runājam par pretrunām romānā, tad tās rodas, kad varoņa subjektīvie priekšstati krustojas ar momenta objektīvo sarežģītību.

Tomēr Roberts Džordens ne reizi nenostājas bezkaislīga novērotājā, «kritiski domājošas personības» poza, kaut gan ikviena sabiedriskās rūgšanas procesā šādu «personību» sarodas milzum daudz. Viņš ir varonis, kas domā un dara. Viņš pamatos pareizi orientējas faktu gūzmā, pareizi novērtē cilvēkus, redz, ka komunistiem ir izšķiroša loma, ka tiem ir sapratīga attieksme pret notikumiem: «Karošanas lietas ši bija vienīga partija, kuras programmu un disciplīnu viņš varēja cienīt.» Romāna tekstā ir tieši norādījumi uz to, ka Džordens ir labvēlīgi noskaņots arī pret sociālajiem pārveidojumiem, ko īsteno Tautas fronte.

Saskare ar krievu karotājiem Džordenam kļūst par labu skolu. Ne viss viņam patīk «Geilorda» hotelī, kur krievi apmetušies, ne viss atbilst viņa priekšstatiem, bet tas, ko viņš tur uzzina, ir augstāka mērā «saprātīgs un lietderīgs» un «nostiprināja ticību, ka esi rīkojies pareizi». Džordens izjūt simpātijas un cieņu pret žurnālistu Karkovu, pret ģenerāli Golcu.

Vispārējais militārais un politiskais stāvoklis Spānijā ir tikai pirmais grūtību loks, kura tiek pārbaudīta Džordena izturība un viņš tiek izglītots.

Otrs pārbaudes loks ir konkrētais uzdevums, kas saņemts no ģenerāļa Golca: uzspridzināt tiltu jebkādos apstākļos un tieši tajā brīdī, kad sāksies uzbrukums, ne agrāk, ne vēlāk. Uzdevums ir grūts un bīstams, Džordens saprot, cik riskanta šāda operācija un kadas ir iespējamās sekas. Vel vairāk, Džordenam, kas daudz lasījis kara vēsturi, maigi izsakoties, nav pārliecības, ka uzdevums ir taktiski pareizs. Bet pavēle ir pavēle, un ta ir jāizpilda, citādi bus partizāniska pašdarbība un sabrukums. Turklāt viņam nav zināmi pavēlniecības stratēģiskie plāni: nav izslēgts,

ka paredzamā akcija ir tikai maldinošs manevrs, tikai daļa no ģenerālās ieceres. Un, apspiezdams iekšēju vēlēšanos nepiekrist, atvairīdams nelabas domas, Roberts Džordens cenšas domāt tikai par nākamās operācijas tehnisko pusi.

Ikviena aktīva darbība sastop pretdarbību un atsedz neparedzētus un nejaušus apstākļus. Iepriekš ņemt vērā un aprēķināt visus faktorus nav iespējams. Jo vairāk kara. Gatavošanās uzbrukumam un spridzināšanai ienes romānā milzumu visdažādāko problēmu. Šis problēmas tad ari veido trešo, pašu sarežģītāko, samezglotāko un interesantāko loku varoņa rakstura attīstības spirālē un arī pašu romāna darbību. Samezglojušies negaidīti šķēršļi liek Džordenam arvien no jauna risināt tādus uzdevumus, kas ne tikai nav iedomājami mierlaika dzīvē, bet arī nav bieži «parastajos» frontes apstākļos. Varonis pārdzīvo šaubas ne jau tādēļ, ka viņa raksturs būtu saskaldīts, galvenokārt gan ekstremālie apstākļi liek viņam šaubīties. Viņa pārliecībai, jūtām, darbotiesspējai jāiztur pārbaude tieši konkrētās, neparedzamās, strauji mainīgās situācijās.

«Zvana» kompozīcija ir tikusi salīdzināta gan ar koncentrisku apļu kopu, gan ar zarainu koka stumbru, gan ar orbītu sistēmu, kurā orbītas dažādās laika plaknēs izvietojušas ap kodolu — pašlaik notiekošo. Ir saprotams, kāpēc to grūti ar kaut ko salīdzināt. Šauri formālā nozīmē romāna struktūra varbūt tiešām nav pilnīga, tā nav skaisti nobeigta un harmoniska. Toties cik cieši sakausējušies vienotā un monolītā stāstījuma dažādie slāņi: tieši šeit un tagad notiekošais, vienlaicīgi citās vietās notiekošais un retrospekcijas, pagātnes uzviļņojumi.

šie stāstījuma slāņi iekļaujas vienā objektivizētā tipā, tie visi it kā «izvietojušies ap autora viedokli». Tos visus šķeļ gluži citāds, subjektīvais slānis — darbojošos personu pašizteiksme viņu iekšējā runā. Ārkārtējie cilvēku darbības apstākļi romānā nosaka šas runas spilgti dialo-ģisko raksturu, un šī runa ir ļoti svarīgs paņēmiens, ka tiek atveidoti varoņu psihiskie un garīgie stāvokļi. Bet šie pēdējie šā vai tā atspoguļo situāciju pasaulē. Paši ar sevi sarunājas, strīdas, paši sevi pārliecina Anselmo, Andress, El Sordo, Golcs, pat frankistu leitnants Berendo un vairāk par visiem, protams, Roberts Džordens. Iekšējo dialogu

virkne viņa raksturs atklājas ne mazāk, varbūt pat vairāk nekā fiziskajā darbībā vai atklatajā runā.

Ilgus gadus Hemingveju vajāja antiintelektuāla pro-zaiķa šaubīgā slava. Agrāk rakstnieka varoņi bieži bija vairījušies no refleksijas: «Es neesmu radīts, lai domātu,» sacīja Frederiks Henrijs. «Zvana» iznākšana deva labu ieganstu šādam Malkolma Kaulija paziņojumam: «Patiesība ir tada, ka Hemingvejs vienmer ir dziji interesējies par idejām, pat ja kritiķi ir uzskatījuši kā pašu par sevi saprotamu to, ka viņš noņemas ar parādībām, kas ir, tā sakot, iekšējas; un daudzus gadus viņa grāmatas ir ietekmējušas jauno amerikāņu apziņu spēcīgāk nekā jebkura profesionāla filozofa darbi. Sava jaunākajā grāmatā viņš pievēršas ideju pasaulei vēl tiešāk.»[89] Patiesi, «Zvans» ir visintelektuālākais un visidejiskākais Hemingveja romāns. Nekur un nekad viņa varoņu apziņa nav tik intensīvi meklējusi jēgu laikmeta svarīgākajām problēmām.

Prozaiķis virtuozi lieto vissmalkāko leksiski stilistisko intrumentāriju, lai atsegtu lasītājam varoņa jūtas un domas, individuālā pārdzīvojuma un domāšanas dziļi slēpto procesu. Iekšējie dialogi romānā ir kā labi in-strumentēti skaņdarbi, tajos skan gan tiešā, gan netiešā runa — cita citā parejošas «es»-«tu»-«viņš» frāzes — un objektivizēta autora valoda, kas ietver sevī bezpersonizetus izteikumus un ievadvārdkopas («... viņš domāja», «... viņš teica sev»). Saistījumā ar citiem stilistiskajiem paņēmieniem — mainīgo ritmu, īpašām kadencēm, kāpinātiem atkārtojumiem — tie veido organiskas mikrosistēmas, kuras tiek subjektīvi pārstrādāta un sintezēta romāna problemātika.

Salīdzinājumā ar iepriekšējiem darbiem šajā romānā krasi pieaudzis iekšējās runas kā romāna poētikas būtiska komponenta īpatsvars. Bet tas tikai ārēji liecina, ka Hemingveja meistarība psiholoģiskajā analizē ir krietni izaugusi un nostiprinājusies. Rakstnieks saudzīgi ienirst «cita» dvēseles pasaulē un tomēr to neatsvešina, bet patur saprātīgā kontrolē, šeit sakņojas Hemingveja rakstības stila kvalitatīvā atšķirība no nedalītās, naturālās, ar nekontrolētām asociācijām piesātinātās apziņas plūsmas.

Personāža atbrīvotā, meklējošā doma tā vai citādi nonāk kritiskajās krustcelēs, ko varētu nosaukt par «revolūcijas ētiku», pie tās kodola — vardarbības attaisnoja-mibas problēmas. Hemingvejs šo problēmu atrisina patiesi dialektiski, īsi sakot, šādi: nogalināt ir noziegums, bet revolūcijai ir jāprot sevi aizstāvēt.

Vardarbības tēma, — kas pelnījusi īpašu analīzi, — romānā parādās dažādos, bieži vien pretējos aspektos, tā uzrodas varoņu domās un sarunās, vienīgajā mctaforis-kaja karuseļa tēlā, precīzāk, — nevajadzīgu slepkavību aplī (18. nodaļa), vairāk vai mazāk izvērstās ainās. Tāds ir Pilaras izteiksmīgi atstāstītais gadījums, kad kustības pašā sākumā kādā mazā pilsētiņā anarhistiski noskaņoti jaunekļi no Pablo vienības bija briesmīgi, neattaisnojami nežēlīgi izrēķinājušies ar falangistiem (10. nodaļa).

Traktējot šo epizodi, bieži netiek pamanīts, ka tā ir mākslinieciski līdzsvarota ar citām epizodēm. Ja Pilaras stāsts ir «stiprāks par Kcvedo», kā klusībā nodoma Roberts Džordens, tad šausmas izraisošā epizode, kad fašisti apkauno Mariju, vai arī skats uz nocirstajam El Sordo karavīru galvām, var droši sacensties ar Goijas ofortiem vai Pikaso «Gerniki».

Romāna fabulas līnija skan ka cieši novilkta stīga, arvien rodas jauni negaidīti apstākļi, ik stundu mainās situācijas.

Sestdienas pievakarē ieradies vienībā, Džordens drīz vien uzzina, ka Pablo stūrgalvīgi nevēlas piedalīties operācijā. Viņa vienība, kas dzīvo bezdarbībā, atrodas relatīvā drošība. Pierunāšana vai aicinājums pildīt pienākumu nelīdz. Robertam Džordenam nākas izcīnīt pirmo kauju — par karotāju vienību. Pavisam drīz būs pirmā asinsizliešana.

Gribasspēku sadursmē Pablo ir pagaidām piekāpies, bet neatrisinātie jautājumi ir palikuši. Ar ko papildināt partizānu vienību? Ja operācija notiks no rīta, ka dienā atkāpties un uz kurieni? Ka izvairīties no bezjēdzīgiem zaudējumiem? Kur ņemt zirgus?

Džordens nodrošinās savai vienībai E1 Sordo vienības atbalstu, El Sordo sadabūs zirgus, bet svētdien pēkšņi sagriezīsies putenis, un svaigajā sniega paliks viņu pēdas, sardzē stāvošais čigāns Rafaels palaidīs garam ienaidnieka virsnieku, un tad Džordenam nekas cits neatliks kā nošaut šo jātnieku. Šāviena pievilinātā jātnieku patruļa pēc pēdām sniegā izsekos El Sordo vienību, un tai nāksies pieņemt kauju uzkalna vidū un iet bojā, bet Roberts Džordens nekādi nevarēs palīdzēt, viņam nav tiesību pakļaut briesmām uzdevumu un savus ļaudis. Nākošajā naktī aizmuks Pablo ar detonatoriem un spridzekļiem, vecais Anselmo paziņos, ka ienaidnieka karaspēks virzas uz Madridi, un tas apliecinās, ka pareiza ir bijusi ziņa par fašistu pretuzbrukumu, un Džordens sūtis Andresu ar ziņojumu, lai atliek uzbrukumu, bet viņš nezina, ka pa to laiku, kamēr Andress nokļūs štābā, neko vairs nevarēs mainīt, un otrdien ar pirmo gaismas svīdumu Džordens izdzirdēs bumbu sprādzienus vēstījam, ka sācies uzbrukums...

Ir bezjēdzīgi minēt, kā būtu iegrozījušies notikumi, ja ... Pareizi ir sacīts: vēsture necieš vēlējuma izteiksmi. Sagadīšanās, pretrunas, šķēršļi kā vienas ķedes posmi cieši saāķējas cits ar citu, un šī ķēde arvien stingrāk savelkas ap Robertu Džordenu un viņa karotāju saujiņu. Situācija mainās burtiski ik stundu, un ik reizi viņam jāizdara kārtējā nežēlīgā izvēle, kurā krustojas milzums visnopietnāko ētisko problēmu un no kuras atkarīga uzdevuma veikšana un cilvēku likteņi.

Bet notiek kaut kas dīvains: jo ciešāk savelkas nenovēršamo cēloņsakarību loks, kas vēl turklāt ir nolemtības dūmakā tīts, jo skaidrāk viņš apzinās, ka šī nenovēršamība ir pārvārāmā, un jo noteiktāk viņš atbrīvojas no ļaunām nojautām un pazīmēm (ko Pilara viņam zīlējusi pēc rokas līnijām un ko spriedusi par to, kā ož nāve), un jo brīvāka kļūst viņa griba un rīcība.

Šī norise nav gluda, tas ir ceļš cauri šaubām un tikumiskām ciešanām, zigzagiem, savirpuļojumiem, te tas palēninās, te nonāk bezizejā. Pablo nodevīga pazušana var atsviest Džordenu atpakaļ: pie velna šos spāniešus, pie velna Golcu, pavēli un šo karu! Taču tūlīt viņš apķeras: niknums te nelīdzēs, ir jaiet līdz galam.

Roberts Džordens ir apveltīts ar visiem viru tikumiem, kādi bijuši Hemingveja iepriekšējiem varoņiem: drosme, uzticība, gatavība uzupurēties un nāves nicināšana. Viņa principiālā atšķirība no citiem ir attīstīta personiskās atbildības un pienākuma izjuta, turklāt šo pienākumu viņš ir «uzņēmies visas pasaules apspiesto ļaužu priekša». Viņš augstākā mēra apziņas savu lomu ne tikai šaja operācija, bet arī šaja karā un vispār cilvēces likteņos. Roberts Džordens «kāvās par visas pasaules grūtdieņiem, pret visiem apspiedējiem... par jaunu pasauli». «Separata miera» nemaz nevar but. No antifašistiskās cīņas aritmētikas klases viņš pāriet uz nākošo pakāpi — tautas revolūcijas algebras apgūšanu. Var teikt, ka «Zvana» varoņa liktenī ir atveidota niecīga daļiņa no epohāla procesa, kurā personība no vēstures objekta pārtop par vēsturēs subjektu.

Ļeņins, konspektēdams Engelsa rakstu «Par autoritāti», kas viņam bija nepieciešams darbā pie grāmatas «Valsts un revolūcija», ir izrakstījis šādus vārdus: «Revolūcija neapšaubāmi ir visautoritatīvākā lieta, kāda vien tikai ir iespējama» un turpat atzīmē «bien dit» — labi teikts.[90]

Revolūcijas skarbie likumi, kas vērsti pret tiem, pret kuriem revolūcija sacelta, stipri ierobežo arī tos, kas šo revolūciju īsteno, personīgās intereses pakļaudami kopējām interesēm. Tad sāk iedarboties vēl valdonīgāks un galu gala vel cilvēcīgāks spēks — saliedētības spēks. Cilvēks nav vientuja sala, jo viņš «ir daļa no cilvēces», ta teicis senais dzejnieks, kura vārdus Hemingvejs licis romānā epigrāfā. Kolīzijā starp Roberta Džordena individuālisma paliekam un revolūcijas autoritārumu izšķiļas viņa kolek-tīvistiskas apziņas dzirkstele, no kuras iedegas līdzdalības liesma — «īsti revolucionāra solidaritāte».

Sākumā visi Džordena nodomi satek vienā punkta — uzspridzināt pāreju: «Sis tilts var kļūt par asi, ap kuru pagriezīsies cilvēces liktenis.» Visu pārējo viņš darīs «pēc tam». Šī mazliet vienpusīgā un cietā nostādne tiek būtiski koriģēta, kad viņš stājas noteiktās attiecībās ar dzīviem cilvēkiem partizānu nometnē. Viņam nakas piemēroties šo cilvēku raksturiem un domāšanas veidam, pieskaņoties viņiem, pavērst viņus uz savu pusi. Vēl pirms divām dienam viņš nepazina ne vērīgo un mazliet nekrietno Pablo, ne skaļo un uzticīgo Pilaru, ne godigo Anselmo, ne savaldīgo un vīrišķīgo Santjāgo, pēc iesaukas El Sordo — Kurlo, nevienu, un «pasaule tad bija vienkāršāka» (retinā-jtims mans — G. Z.). Tagad viņš ne tikai ir iepazinis viņus, viņš ir pat it kā kļuvis viņu tuvinieks. Viņi ir kļuvuši Džor-denam vistuvākie cilvēki, tuvāki par tiem, ko viņš pazina Štatos. Šī tuvība ir jo sevišķi izjūtama tāpēc, ka vienībā cits citu uzrunā ar «tu». Hemingvejs drosmīgi lieto arhaisko formu «thou», kas atgādina Bībeles un Šekspīra majestātisko valodu; cildenie republikas ideāli dara cildenu arī tās aizstāvju valodu. Roberts Džordens atbrīvojas no cilvēku funkcionālas izpratnes, ka cilvēki ir tikai «darbarīki, kam jāizpilda savs uzdevums», un, ne mirkli nenovērsdamies no galamērķa, viņš vairs nevar lietot jebkurus līdzekļus tā sasniegšanai. Tas viss kopumā paplašina Roberta Džordena skatījumu, māca novērtēt cilvēka dzīvību, garīgi viņu bagātina, tāpat kā viņu bagātina arī pēkšņi uzliesmojušas dziļās jūtas pret Mariju.

Ietilpinādams ārkārtīgi bagāto romānā saturu vienā nelielā kaujas epizode, Hemingvejs noteikti ir vadījies ne tikai pēc sava principa: vispārīgo parādīt atsevišķajā, sevišķajā. Viņš ir sapratis, ka revolūcija ir gigantisks paātrinātājs, kas sablīvē laiku un cilvēka enerģiju. Visa Roberta Džordena dzīve un viens karošanas gads ir zināmā mērā bijusi gatavošanās šim trijām kritiskajām dienam. «Kopš šeit ierados, esmu šajos kalnos nodzīvojis veselu dzīvi,» viņš domā, «un esmu par dzīvi daudz ko iemācījies, liekas, daudz vairāk nekā visā pārējā laika.» Trīs dienas un visa dzīve... Kā profesionāls filologs viņš pārdomā vārdus: tagad, ahora, maintenant, heute\ tik parasts ir vārdiņš «tagad», bet tajā saplūst visi viņa iepriekšējie gadi, un šie kalni, un ciņa, un šie ļaudis, kas kļuvuši viņa sirdij tuvāki nekā tie, kas Amerikā, un, beidzot, Marija.

Tiem Hemingveja varoņiem, kas mīl, kaislība bija parasti sagādājusi nepatikšanas un ciešanas. Pat Džordena ciņubiedram no lugas «Piektā kolonna», republikāņu pret-izlukam Filipam Roulingsam mīlestība traucē strādāt. Turpretī «Zvanā» jūtas, kas vieno vīrieti un sievieti, palīdz abiem, un, neraugoties uz traģisko iznākumu, tas ir apgarotas un dzīvi apliecinošas. arī vēlāk mīlestība sniegs mierinājumu un prieku rakstnieka varoņiem — pavecajam pulkvedim Ričardam Kentvelam romānā «Pāri upei koku paēnā» («Across Ihe River and Into Ihe Trces», 1950) vai māksliniekam Tomasam Hadsonam grāmatā «Salas straumē» («fslands in Ihe Stream», 1970), kas izdota pēc rakstnieka nāves.

Liriskās mīlas ainas romānā ir neatkārtojamas, neparastas lappuses amerikāņu prozā. Tajas nav nekā no bez-domu «carpe dieni» — baudi mirkli — kapa malā. Mīlas jutās bango tik tuvu pie zemes un reizē ir tiras kā avots, kas no neizsakāmiem mirkļiem — kad elpa apstājas un vardi iestrēgst — pārplūst vētrainā zvēresta vardu straumē: «Es mīlu tevi tāpat ka visu to, par ko mēs cīnāmies. Mīlu tevi tāpat ka brīvību un kā visu cilvēku tiesību uz darbu un uz to, lai viņiem nav jācieš bads...» ...šaja laika sprīdi — apjaustā «tagad» — kā lokā noslēdzas Roberta Džordena pirmā īstā mīlestība, ko viņš izjūt pret Mariju — «apcirpto galviņu», «trusīti». Tāpēc vārda «tagad» lietojums veiksmīgi pastiprina šās epizodes dramatismu. Nevaldāma vēlēšanās apstādināt, paildzināt saldkairo mirkli ir radusi izpausmi lieliskā puslappusi gara pasāžā (37. nodaļa), kur ilgā straujā kadencē atkārtojas apstākļa vārds «now»: «Oli, now, now, now the only now, and above all now, and there is no other now but thou now, and now is thy prophet. Now and forever now. Come now, now, for there is now...» utt. Lai cik tīrs un poētisks būtu ša fragmenta tulkojums, tulkotājam tomēr grūti sasniegt tik pilnigu šā «tagad» intensitāti, daudznozīmību un nepieciešamību, kādu ir iecerējis un panācis autors.

Roberts Džordens dzīvo šīs trīs dienas tik pilnasinigi un pilnīgi ne tāpēc, ka «rit» var viņam arī vairs nebūt. Noklust strīdi ar sevi, izkliedējas nenovēršamās sakaves noskaņojums, no jauna «viņš juta, kā možums ieplūst dzīslās». Cilvēku un apstākļu uzspiestais nebrīvums pamazam pārvēršas brīvībā.

Gaita, kādā virzās Roberta Džordena pārdomās par galveno — kara iznākumu, — atspoguļo viņa dvēseles stāvokļa līkni:

Svētdien, pusdienlaikā: «Ja mēs karā neuzvarēsim, — visam beigas.»

Pirmdien, trijos dienā, F.l Sordo cīnās kaujā, bet Džor-denam nav tiesību iet viņam palīgā: «Ja karš būs zaudēts, tas viss būs bijis veltīgs.»

Otrdienas rītā, kad tills uzspridzināts: «Ja mēs uzvarēsim šeit, mēs uzvarēsim visur.»

Domas būtība nemainās, toties ka mainās teikuma intonācija, kāda jauna nianse parādās beigās!

Nenovēršamības un acumirklīguma loks atslēdzas vaļā, un Džordens sāk skaidri un noteikti apzināties, ka viņš nav atdalāms ne no sliktā, ne no labā, ne no bijušā, ne no nākošā, kas ir Spānijas revolucionārajā karā, ka viņš ir pil- nīgi identificējis sevi ar Spānijas revolucionārā kara likteņgaitām. «To darījam mēs,» viņš atceras gadījumus, kad vardarbība bijusi neattaisnota. «Ja Amerika dos mums lidmašīnas,» viņš domā par «neitrāļu» politiku. «Mums ir vajadzīgas rācijas,» viņš saka sev, domādams par nākotnes nepieciešamību. «Tagad, šodien» kļūst par vienu no daudzām, daudzām dienam nākotnē, «bet varbūt visas tās dienas ir atkarīgas no tā, ko tu būsi izdarijis šodien». Džordenam ir situsi «patiesības stunda», tā pati, kuru Hemingvejs vel pavisam nesen saskatīja citur: pēdējā dunča dūrienā saniknota vērša miesā arēnā. Romānā ienāk perspektīva, pasauli glābt ir vērts, un rakstniekam ir vērts par to runāt. Pat, ja šis uzbrukums neizdosies, tad cils bus veiksmīgs. «Kamēr mes fašistus noturam šeit, viņiem ir saistītas rokas. Viņi nevar uzbrukt citai zemei ...» Šie Džordena vārdi tieši sasaucas ar romāna epig-rāfa sākumrindām par vienoto Kontinentu: pietiek palūkoties uz 1939.—1940. gadu politisko karti, kā no Eiropas atšķēlās hitleriešu sagrābtās zemes. Pat dabūjis nāvīgu traumu, Roberts Džordens domā par nākotni — ne vairs sev, bet citiem.

Romāna dominē traģēdijas krāsas. Bet tie nav pelēkmig-lairii bezcerības un nolemtības toņi, kas raksturo mērķi, par kuru Hemingveja varonis atdod savu dzīvību. Tās ir dzīvei veltītas apzinātas varoņnāves dzidrās krāsas.

G. Zlobins

Эрнест Хемингуэй ПС) КОМ ЗВОНИТ КОЛОКОЛ Роман 2-е издание Рига «Зиайглне» 1984 Па латышском языке Перевели с английского Джесия Дзсрве Художник Маркс О зол и и ыи

Ernests Heiningvcjs KAM SKANĒS ZVANS

Redaktore V. K imniška. Maksi, redaktore A. Meicrc. Teliņ, redaktors J. Cakšs. Korektore R. Zveja HB № 2336

Nodota salikšanai 17.04.84. Parakstīta iespiešanai 12.09.84. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijās papīrs № I l iteratūras garnitūra. Augstspiedums. 24.36 u/.sk. iespiedi., 24,42 uzsk. krāsu novilk . 28,35 izdevu. ! Metiens 40 000 eks. Pasul. № 1708-5. Cena 3 rl>ļ 30 kap. Izdevniecība 'Zvaigzne», 226013, Riga.Gorkija iela 105. Izdevu. «V? 0285/KS-117. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lielu komitejas tipogrāfijā «Ciņa», 226011, Rīga, Blaumaņa iela 38/40.

Hemingvejs E.

He 456 Kam skanēs zvans: Romāns / No angļu vai. tulk. Dž. Dzērvē; II. M. Ozoliņš; G. Zlobina pēcv. — 2. izd. — R.: Zvaigzne. 1984. — 463 Ipp.

4703000000—091 li---------123.84

M802( 11)—84

84.7 ASV

1

Sveiks! (Sp.).

2

Sieviete (sp.).

3

— 1708

4

Vīrs, cilvēks (sp.)\ šeit: draugs.

5

Ka! (Ķato.loniešu izloksnē.)

6

Ko vēl ne! (Sp.)

7

Ko? (Sp.)

8

Bez viltus (ap ).

9

Odcni! Ūdeni! (Sp.)

10

Lai dzīvo Spānija! (Sp.)

11

Lopu pagalmos un fermas (sp.).

12

Kā tas bija? (Sp.)

13

Ļoti noderīgs (sp.).

14

Tu aiziesi, sieva (sp.).

15

Lezbiete (sp.).

16

* Kaprè? Sp.)

17

Kas (ad man? (Sp.)

18

Lidmašīnas (sp.).

19

Aroba — svara mēra vienība Spānijā, ap 11,5 kg.

20

1 Nezinu (sp ).

21

— 1708

22

1 Savienotās Valstis (sp

23

Skoti (sp.)

24

' Esmu pamatīgi piedzēries (sp.).

25

Nekrietnelis (sp.).

26

Gļevulis (sp ).

27

Nekrietns lops (sp.).

28

Kas lev daļas Ļsp ).

29

Nogalināt (sp ).

30

Leģionāri (sp.).

31

Konspiratora fizionomija (fr.).

32

P.O.U.M. — Irockisliska organizācija Katalonijā.

233

33

M.U.M.P.S. un M.E.A.S.L.E.S. — burli, no kuriem sastāv vārdi «cūciņa» un «masalas» (angl.).

34

Nāve (sp.).

35

Sektors (sp.).

36

Tāpat kā tu (sp).

37

Cik skaists zirgs! (Sp.)

38

Cik lielisks zirgs! Sp.)

39

Pietiek! Sp.)

40

Maukas dēls (sp.).

41

Dievs kungs! (Sp.).

māmulit! (Sp.).

42

Šeit: braši! (Sp.)

43

! Kādas monarhistiskas organizācijas biedrs (ap.).

44

lij! (Sp.)

45

Nu (sp.).

46

Kā tad ne! (Sp.)

47

Spāniešu lamuvārds.

48

īsts vīrs (sp.).

49

Kas ir? (Sp.)

50

Zināms (sp.).

51

Šeit: liels ķēriens (sp.).

52

Spāniešu lamuvārdi.

53

Slabs (sp.).

54

Skapja (sp.).

55

ļ Lai dzīvo Republika! (Sp.)

56

Lai dzivo Republika, un lai dzīvo mani vecāki! (Sp.)

57

Vel viena jaunava (sp.).

58

'Ļoti, loti svarīgi (sp.)'.

59

L.ai dzīvo Ibērijas Anarhistu Federācija! Lai dzīvo Darba Nacionālā Konfederācija! [Sp.)

60

Andaiuzicšu tautas dziesmas.

61

Tas maksa vairāk, nekā sver (sp.).

62

Ak kungs, cik man bija slikti (sp.).

3GI

63

Tie ir labi (sp.).

64

Esmu gatavs (sp.).

65

Velns lai parauj! (Sp.)

66

Viss būs tā, kā vajadzīgs (sp.).

67

Labu veiksmi (sp.).

68

Sirds dziļumos (fr.).

69

Spāniešu lamuvārds.

70

Spāniešu lamas.

71

Pamatīgs (sp.).

72

Tā, ka tu pats dzirdi (sp.).

73

Viņam ir cilvēku šaušanas mānija (sp.).

74

Spāniešu lamuvārdi.

75

Spāniešu lamuvārdi.

76

IJet tagad lieciet mani miera(/VJ.

77

Mes esam pagalam. Jā. Kā vienmēr. Ja. 1,.oti žel. Jā. (Fr.).

78

' Nē. Neko darīt. Nekas. Nevajag par to domāt. Jāsamierinās. (Fr.)

79

Labi. Darīsim, ko varēsim. (Fr.)

80

Vai saprati? (Sp.)

81

Spāniešu lamuvārdi.

82

Spāniešu lamuvārdi.

83

Sastādīts no E. Hemingveja izteikumiem rakstos, aprakstos un runās, kas ar diviem izņēmumiem attiecas uz Spānijas nacionāli revolucionārā kara periodu un uz laiku īsi pirms un tūlīt pec tam.

84

Carlos linker. Hemingway and His Critics. An International Anthology, N. Y. Hill and Wang, 1961, p..

85

Lawrence R. Raker. HemingwaY’s Spanish Tragedy. The University of Alabama Press, 1073, p. 00.

86

Plašs faktiskais materiāls sakopots gramata: Л. Юрьева. Национально-революционная война в Испании и мировая литература. — М., 1973.

87

С. Великовский. В поисках утраченного смысла. Очерки литературы трагического гуманизма во Франции. — М., 1979, с. 123.

88

И. Кошкин. Эрнест Хемингуэй. — M., 1966, с. 182. Kaškina viedoklis ir katrā ziņa ietekmējis turpmākos romānam veltītos apcerējumus. Piemēram, D. Zalonskis raksta: «Džordens ir vēl viens īsti hemingvejisks varonis, vēl viens inteliģents ar dziļu dvēseles traumu» (Искусство романа и XX век. — М., 1973, с. 348). Vai arī Р. Topers: «Romāna divējā-dibas cēlonis meklējams rie tikai saistība ar revolucionāra kara likteni, bet tas ir acīmredzot meklējams vel arī taja plaisa, kas iet cauri paša varoņa dvēselei» (Ради жиани на земле. — М., 1975, с. 230).

89

Ernest Hemingway. The Critical Reception. Ed. by Robert O. Stephens. Greensboro (N. C.). Franklin, 1977, p. 255.

90

fi. И.Ленин. Полное собрание сочинений, т. 33. с. 264. Citētos Engelsa vārdus latviski sk. К. Markss, F. Engelss. Darbu izlase trīs sējumos, 2. sēj., R., 410. Ipp. — Red.

Content

Hemingvejs Ernests Kam skanēs zvans

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PiEKTA NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ nodaļa

ASTOTĀ NODAĻA

DEVĪTĀ NODAĻA

DESMITA NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻA

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

ČETRPADSMITA NODAĻA

PIECPADSMITĀ NODAĻA

sešpadsmitā nodaļa

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA.

Divdesmitā nodaļa

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

DIVDESMIT OTRA NODAĻA

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIEKTÀ NODAĻA

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

DIVDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

TRISDESMIT PIRMÀ NODAĻA

trīsdesmit otrā nodaļa

TRĪSDESMIT TREŠĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT ceturtā nodaļa

TRĪSDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT SESTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

trīsdesmit astota nodaļa

trīsdesmit devītā nodaļa

ČETRDESMITĀ NODAĻA

ČETRDESMIT PIRMĀ NODAĻA

ČETRDESMIT OTRĀ NODAĻA

ČETRDESMIT TREŠĀ NODAĻA

Trīs dienas un visa dzīve

1