Hemingvejs Ernests

Izlase. Salas straumē

Ernests Hemingvejs

Salas straumē

.

UN SAULE LEC

Veltīts Hedlijai un Džonam Hedlijam Nikenoram

«Jūs visi esat zudusī paaudze.»

Gertrūde Staina (no kādas sarunas)

«Viens ļaužu augums beidzas un nāk atkal cits, bet zeme paliek uz mūžīgiem laikiem . .. Un saule lec, un saule riet un steidzas uz to vietu, no kurienes nākusi … Vējš dodas uz dienvidiem un atgriežas ziemeļos un nekad nebeidz šo riņķojumu, jo arīdzan vējš allaž atmetas lai vietā, no kuras celies … Visas upes tek uz jūru, taču jūra netiek pilna, jo tur, no kurienes sākušās, upes atgriežas atpakaļ.»

Ecclesiastes,

PIRMĀ GRĀMATA

PIRMĀ NODAĻA

Roberts Kons kādreiz bija Prinstonas čempions boksā, vidējā svarā. Neteikšu, ka šis tituls man liktos diezin cik svarīgs, bet Konam tas nozīmēja ļoti daudz.

Ne tādēļ, ka viņam patiktu bokss,— taisnību sakot, viņš to necieta, taču sakostiem zobiem cītīgi gaja uz treniņiem, lai pārvarētu savu biklumu un mazvērtības kompleksu, ko radīja prinstoniešu nicinošā attieksme pret viņu kā ebreju. Apziņa, ka var notriekt no kājām katru, kurš aizskar viņu, deva Konam zināmu mierinājumu, bet, būdams ļoti bikls un lādzīgs, viņš nekad necīnījās citur kā vien sporta zālē. Viņš bija Spaidera Kellija labākais audzēknis. Spaiders Kcllijs trenēja visus studentus kā pusvieglā svara bokserus — vienalga, vai tie svēra simt piecas vai divsimt piecas mārciņas. Bet Konam, kā liekas, tas derēja. Viņš tik tiešām bija ļoti veikls. Viņš bija tāds nazis, ka piedzīvoja godu cīnīties ar pašu Spaidcru, kurš tūlīt nokautēja viņu un uz visiem laikiem saplacināja viņa degunu. Pēc tam Kons vēl vairāk ienīda boksu, taču šis gadījums viņam deva kaut kādu dīvainu gandarījumu un katrā ziņā uzlaboja deguna formu. Pēdējo gadu Prinstonā viņš pārāk daudz lasija un sāka nēsāt acenes. Neesmu sastapis nevienu Kona kursa biedru, kuram viņš būtu palicis atmiņā. Tie neatcerējās pat to, ka viņš bijis čempions vidējā svarā.

Es neesmu no tiem, kas tic katram atklātam, vaļsirdīgas dabas cilvēkam, īpaši tad, ja viņa stāsti izklausās ticami, tādēļ man bija aizdomas, ka Roberts Kons nekad nav bijis boksa čempions, ka varbūt zirgs viņam iespēris sejā vai māte no kaut ka izbijusies, vai varbūt bērnībā viņš kaut kam uzdrāzies virsū, līdz beidzot es ievācu ziņas no paša Spaidera Kellija. Viņš ne tikai atcerējās Konu. Viņš bieži bija domājis, kas ar šo puisi noticis.

Roberta Kona tēvs bija cēlies no visbagātākajām, māte — no visvecākajām Ņujorkas ebreju ģimenēm. Karaskolā, kur viņš gatavojās Prinstonai un bija viens no labākajiem futbolistiem, Kons nezināja, kas ir rasu naids. Neviens nelika viņam sajust, ka viņš ir ebrejs, kaut kā savādāks nekā citi, kamēr viņš nebija ieradies Prinstonā. Viņš bija lāga zēns, draudzīgs un bikls, un biedru nicīgā attieksme viņu sarūgtināja. Viņš savu niknumu izgāza boksā un atstāja Prinstonu ar ievainotu patmīlību un saplacinātu degunu un apprecēja pirmo meiču, kas bija mīļa pret viņu. Viņš nodzīvoja laulībā piecus gadus, kļuva trīs bērnu tēvs, zaudēja turpat vai visus no tēva mantotos piecdesmit tūkstošus — parējais bija pārgājis mātes īpašumā — un ģimenes strīdos ar bagāto sievu pārvērtās diezgan nejaukā tipā, un tieši tad, kad viņš nolēma pamest sievu, tā pameta viņu un aizbēga ar kādu mākslinieku — miniatūristu. Tā kā Kons mēnešiem ilgi bija grasījies no sievas šķirties un vilcinājies tikai tādēļ, lai to nesāpinātu, sievas aizbēgšana viņam bija visai derīga mācība.

Laulību izšķīra, un Roberts Kons devās uz Kaliforniju. Tur viņš nokļuva literātu aprindās un, tā kā no viņa piecdesmit tūkstošiem kaut kas vēl bija atlicis, drīz sāka finansēt mākslas žurnālu. Tā pirmie numuri iznāca Karmelā (Kalifornijā), bet pēdējie—Provinstaunā (Masačūsetsā). Pa šo laiku Kons, kuru sākumā gan sauca par labo eņģeli, bet titullapā minēja tikai kā vienu no redkolēģijas locekļiem, bija kļuvis par žurnāla vienīgo redaktoru. Žurnāls iznāca par viņa naudu, un viņš atklāja, ka redaktora gods viņam patika. Viņš smagi pārdzīvoja, ka žurnāla izdošana kļuva pārāk dārga un vajadzēja to pārtraukt.

Taču šai laikā Konam jau bija citas rūpes. Viņu pievāca kāda sieviete, kura cerēja ar viņa žurnālu piesaistīt sev sabiedrības ievērību. Viņa bija ļoti enerģiska, un Konu pievākt nebija liela māksla. Turklāt viņš bija iedomājies, ka mīl šo sievieti. Kad atklājās, ka ar žurnālu iet uz leju, viņa mazliet atsala pret Konu, taču nolēma, ka jāņem no dzīves, ko var, kamēr vispār vēl ir ko ņemt, un pierunāja viņu doties uz Eiropu, kur viņš varētu pievērsties rakstniecībai. Abi aizbrauca uz Eiropu, kur viņa bija mācījusies, un palika tur trīs gadus. Pa šiem gadiem — pirmo viņi pavadīja ceļojumos, abus pēdējos Parīzē — Roberts Kons ieguva divus draugus — Bredoku un mani. Bredoks bija viņa literārais līdzstrādnieks. Es biju tenisa partneris.

Kona draudzene — vārdā Fransa — otrā gada beigās atskārta, ka viņas skaistums sāk vīst, un viņas saltais aprēķins attieksmē pret Robertu pārauga ciešā apņēmībā piespiest šo cilvēku apprecēt viņu. Šai laikā māte Robertam piešķīra noteiktu summu, ap trīssimt dolāru mēnesī. Varu vai galvot, ka pēdējos divarpus gados Roberts Kons nebija ne reizi pametis acis uz citu sievieti. Viņš jutās laimīgs, vienīgi, tāpat kā daudzi citi Eiropas amerikāņi, klusībā vēlējās dzīvot dzimtenē, turklāt bija atklājis sevī rakstnieka talantu. Viņš uzrakstīja romānu, un tas tiešām nebija tik slikts, kā kritika vēlāk to nopēla, bet vispār tas bija draņķīgs. Viņš daudz lasīja, spēlēja bridžu, spēlēja tertisu un trenējās boksā kādā no vietējām sporta zālēm.

Es pirmoreiz pamanīju Fransas attieksmi pret Konu, kādudien kopā pusdienojot. Mēs bijām paēduši «l'Avenue» restorānā un devāmies uz «Cafē de Versailles»• Pēc kafijas iedzērām pāris glāzīšu fines\ un tad es sacīju, ka man jāiet. Kons uzaicināja mani nedēļas nogalē kopā kaut kur izbraukt. Viņš gribēja tikt ārā no pilsētas un kārtīgi izlocīt kājas. Es ieteicu lidot uz Strasburgu un no turienes doties kājām uz Sentodilu vai kādu citu Elzasas pilsētiņu.

—       Strasburgā man ir kāda pazīstama meiča, viņa mums parādīs pilsētu,— es ieteicos.

Kāds man zem galda iespēra ar kāju. Domāju — nejauši un turpināju:

—       Viņa tur dzīvo jau divus gadus un zina visu, ko vien vērts apskatīt. Lieliska meiča.

Atkal es sajutu kājas spērienu un, pacēlis acis, redzēju Roberta draudzenes Fransas sakniebtās lūpas un saspringto seju.

—        Pag, pag,— es atķēru,— bet kādēļ uz Strasburgu? Mēs varam braukt uz Brūgu vai Ardēniem.

Kons atviegloti uzelpoja. Kāju spērieni mitējās. Es novēlēju labu nakti un devos prom. Kons teica, ka vēloties nopirkt laikrakstu un tādēļ nākšot līdz stūrim man līdzi.

—       Dievs sodi, kādēļ tu ieminējies par šo Strasburgas meiteni?— viņš sacīja.— Vai neredzēji, kā Fransa pārvērtās?

—       Nē, kādēļ man jāredz? Kāda, velns, Fransai tur daļa, ja man Strasburgā ir pazīstama amerikāniete?

—       Vienalga. Nedrīkst pieminēt nevienu sievieti. Es nevarētu braukt — un cauri.

—   Kas par muļķībām!

—       Tu nepazīsti Fransu. Nedrīkst pieminēt nevienu sievieti. Vai tu neredzēji, kā pārvērtās viņas seja?

—   Nu labi, brauksim uz Sanlī.

—   Nevajag dusmoties.

—       Es nedusmojos. Sanlī ir jauka vieta, un mēs varam apmesties pie «Lielā Brieža», izklejoties pa mežiem un pēc tam atgriezties Parīzē.

—   Jā, tas būs lieliski.

—   Tātad rīt tiekamies tenisa laukumā.

—   Ar labu nakti, Džeik,— Kons teica un devās atpakaļ uz kafejnīcu.

—   Tu aizmirsi nopirkt avīzi,— es atgādināju.

—       Ak, jā.— Viņš panāca ar mani līdz stūra kioskam.— Tu taču nedusmo, Džeik, vai ne?— Nopircis avīzi, viņš griezās atpakaļ.

—   Nē, kādēļ dusmoties?

—   Tātad rīt redzamies.

Es noskatījos, kā viņš ar avīzi rokās aiziet atpakaļ uz kafejnīcu. Gluži jauks cilvēks, bet dzīve ar šo sievieti viņam nav rožu dārzs.

1        Augstākās markas konjaks.

OTRĀ NODAĻA

Ziemā Roberts Kons aizbrauca uz Ameriku un tur nodeva savu romānu kādai diezgan solīdai izdevniecībai. Brauciena dēļ, kā vēlāk dzirdēju, bija izcēlies drausmīgs skandāls, un līdz ar to Fransa, manuprāt, zaudēja viņu, jo Ņujorkā viņš bija sieviešu mīlulis un atgriezās atpakaļ gluži cits cilvēks. Viņš ar nedzirdētu jūsmu runāja par Ameriku un nebija vairs ne tik vienkāršs, ne lādzīgs. Izdevēji krietni saslavēja viņa romānu un sagrozīja viņam galvu. Sievietes lipa klāt, un viņam pavērās jauni apvāršņi. Četrus gadus viņš bija skatījies tikai uz paša sievu. Trīs vai pareizāk — gandrīz trīs gadus viņš nebija redzējis tālāk par Fransu. Varu vai galvot, ka savu mūžu viņš nebija mīlējis.

Viņš bija apprecējies, lai vieglāk aizmirstu smagos koledžas gadus, un iekritis Fransas valgos, lai vieglāk pārciestu sāpīgo sitienu, ka pirmā sieva viņu pametusi. Viņš vēl nevienu nemīlēja, taču saprata, ka sieviešu acīs ir visai pievilcīgs un ka tas, ka sieviete var viņu mīlēt un vēlēties dzīvot ar viņu, nav nekāds debesu brīnums. Šī apziņa Konu tā pārvērta, ka viņa sabiedrība vairs nebija diez cik patīkama. Turklāt, reizēm iekrizdams bridža azartā un likdams uz augstākām summām, nekā varēja atļauties, viņš bija vinnējis pāris simtu dolāru. Nu viņš sāka domāt, ka arī bridžā ir nepārspējams, un vairākkārt uzsvēra, ka ar bridžu, ja vajadzīgs, vienmēr var nopelnīt izliku.

Un te nu ir jāpiebilst vēl kaut kas. Viņš bija salasījies Hadsonu. Liekas, tur nebūtu nekā ļauna, bet Kons bija lasījis un pārlasījis «Purpura zemi». «Purpura zeme» ir bīstama grāmata, ja to lasa cilvēks jau gados. Tur attēlotas kāda īsta angļu džentlmeņa spožās mīlas dēkas neparasti romantiskā zemē, kuras daba aprakstīta tiešām labi. Trīsdesmit četrus gadus vecam vīrietim ņemt šo grāmatu par dzīves ceļvedi ir tikpat bīstami kā šajā vecumā ierasties Volstrītā tieši no franču klostera, apgādātam ar Eldžera brošūru sēriju «No zābaku spodrinātāja līdz miljonāram». Kons, liekas, uztvēra katru šīs grāmatas vārdu tikpat burtiski, it kā tas būtu Finansu biļetens. Šo to viņš, protams, apšaubīja, bet visumā grāmatu ņēma nopietni. Ar to pietika, lai viņu satracinātu. Es nezināju, cik lielā mērā tas noticis, līdz kādu dienu viņš ieradās pie manis redakcijā.

—   Sveiks, Robert,— es teicu.— Esi atnācis mani iepriecināt?

—   Vai negribi braukt uz Dienvidameriku, Džeik?— viņš vaicāja.

—   Nē.

—   Kādēļ ne?

—   Nezinu. Nekad nav bijusi vēlēšanās. Pārāk dārgs prieks. Bez tam šeit, Parīzē, dienvidamerikāņu, cik uziet.

—   Tie nav īstie.

—   Manuprāt, paši visīstākie.

Man steigšus vajadzēja nosūtīt uz vilcienu visas nedēļas korespondenci, no kuras puse vēl nebija uzrakstīta.

—   Kas jauns baumu birojā?— es apvaicājos.

—   Nezinu.

—   Neviens no taviem slavenajiem draugiem netaisās šķirties?

—       Nē. Paklausies, Džeik! Ja es segtu visus izdevumus, tu brauktu man līdzi uz Dienvidameriku?

—   Kādēļ tieši es?

—   Tu runā spāniski. Un divatā būtu jautrāk.

—   Nē, man patīk Parīze, bet vasarā es braukšu uz Spāniju.

—       Visu mūžu esmu sapņojis par Dienvidameriku,— Kons sacīja. Viņš apsēdās.— Kad reiz varēšu braukt, būšu jau vecs.

—       Ko niekus,— es teicu.— Tu vari braukt kaut vai tūlīt. Naudas tev netrūkst.

—   Es zinu. Bet nevaru sataisīties.

—   Nenokar degunu. Visas zemes ir tieši tādas, kā rāda filmās.

Bet man kļuva viņa žēl. Viņš bija pārāk apbēdināts.

—       Nespēju samierināties ar domu, ka dzīve tik ātri paiet, bet es nemaz īsti nedzīvoju.

—   Vienmēr dzīvot ar pilnu krūti — to spēj tikai matadori.

—       Matadori mani neinteresē. Tā nav normāla dzīve. Es gribu uz Dienvidameriku. Tas būtu lielisks ceļojums.

—   Bet ko tu saki par medībām britu Austrumāfrikā?

—   Nē, tas nav priekš manis.

—   Uz turieni es brauktu līdzi.

—   Nē, Āfrika mani neinteresē.

—       Tāpēc ka tu neesi par to neko lasījis. Palasi kādu grāmatu par mīlas dēkām ar spīdīgi melnajām daiļavām.

—   Es gribu uz Dienvidameriku.

Viņam piemita nesatricināma, ebrejiem raksturīga stūrgalvība.

—   Iesim lejā kaut ko iedzert.

—   Vai tev nav jāstrādā?

—   Nē.

Mēs nogājām lejā pirmā stāva kafejnīcā. Es biju nācis pie secinājuma, ka tas ir vislabākais līdzeklis, kā tikt vaļā no draugiem. Pēc tam kad izdzerta kāda glāzīte, tikai jāpateic pāris vārdu: «Bet tagad man jādodas augšā nosūtīt dažas telegrammas,»— un ar to pietiek. Žurnālista darbā, kura ētika prasa, lai neviens neredzētu tnūs strādājam, ir ļoti svarīgi laipnā kārtā nozust no skatuves. Tatad mēs nokāpām bārā un iedzērām viskiju ar sodu. Kons noskatījās uz kastēs sakrautajām pudelēm pie sienas.

—   Šī ir jauka vietiņa,— viņš sacīja.

—   Dzeramā netrūkst,— es piekritu.

—       Paklausies, Džeik!— Viņš atspiedās pret leti.— Vai tev nekad nav tāda sajuta, ka dzīve paiet, bet tu to neproti izmantot? Vai aptver, ka esi jau nodzīvojis gandrīz pusi tev piešķirtā laika?

—   Jā, reizēm iedomājos gan.

—   Vai saproti, ka pēc gadiem trīsdesmit pieciem mūsu vairs nebūs?

—   Blēņas, Robert. Tīrās blēņas.

—   Nē, nopietni.

—   Tas mani it nemaz neuztrauc.

—   Derētu padomāt.

—       Man bijis daudz kā cita, par ko uztraukties. Ar to manam mūžam pietiek.

—   Un tomēr es gribu uz Dienvidameriku.

—       Paklausies, Robert,— ja ari tu aizbrauksi uz citu zemi, ar to it nekas nemainīsies. Es zinu no pieredzes. Cilvēks nevar aizbēgt no sevis, braukdams no vienas vietas uz otru. Tas tikpat nepalīdz.

—   Bet tu neesi redzējis Dienvidameriku.

—        Pie velna Dienvidameriku! Ja tu aizbrauksi tur šādā noskaņojumā, nekas nebūs līdzēts. Parīze ir jauka pilsēta. Kādēļ tu nevari sākt īstu dzīvi tepat Parīzē?

—   Man apnikusi Parīze un apnicis Latīņu kvartāls.

—       Neej uz turieni. Paklimsti tāpat vien apkārt, un tad jau redzēs, kas notiks ar tevi.

—       Ar mani it nekas nenotiek. Tā es reiz klaiņoju cauru nakti, un it nekas nenotika, vienīgi kāds kruķis apstādināja un lika uzrādīt dokumentus.

—   Vai pilsēta naktī nav skaista?

—   Man nepatīk Parīze.

Runā nu vēl ar tādu. Man bija žēl Kona, bet es nespēju viņam palīdzēt, jo tūlīt atdūros pret diviem ietiepīgiem apgalvojumiem: Dienvidamerika būs glābiņš, un viņam nepatīk Parīze. Pirmo viņš bija aizguvis no kādas grāmatas un otro, domājams, arī.

—       Bet tagad man jādodas augšā nosūtīt dažas telegrammas,— es teicu.

—   Tev tiešām jāiet?

—   Jā, tās noteikti jānosūta.

—   Vai varu iet tev līdzi un pasēdēt redakcijā?

—   Lūdzu.

Viņš sēdēja priekštelpā un lasīja laikrakstus un žurnālu «Redaktors — Izdevējs», bet es divas stundas rāvos vaiga sviedros. Pēc tam sašķiroju manuskriptus, šo to atzīmēju, saliku visu lielajās aploksnēs un izsaucu kurjeru, lai tas nogādātu korespondenci uz Senlazāra staciju. Kad izgāju priekštelpā, Roberts Kons bija atzveltnī aizmidzis. Viņš gulēja, atspiedis galvu uz rokām. Negribēju viņu modināt, bet vajadzēja redakciju slēgt un laisties projām. Es uzliku roku viņam uz

pleca. Viņš pakratīja galvu.— To es nevaru,— viņš sacīja, vēl dziļāk iespiezdams galvu rokās.— Nekādi nevaru. Neviens mani nepiespiedīs.

—        Robert!— es saucu un papurināju viņu aiz pleca. Viņš pacēla galvu. Tad pasmaidīja un sāka mirkšķināt acis.

—   Vai pa miegam es kaut ko neteicu?

—   Sacīji gan. Bet gaužām neskaidri.

—   Ak dievs, cik briesmīgs sapnisl

—   Vai rakstāmmašīna tevi iemidzināja?

—   Tā liekas. Pagājušo nakti neesmu ne acu aizvēris.

—   Kādēļ?

—   Mēs runājām,— viņš teica.

Varēju iedomāties viņu sarunu. Man ir nejauks paradums iztēloties savu draugu guļamistabas skandālus. Mēs gājām uz «Caf'e Napolitain» iedzert aperitīvu un pavērot naksnīgā bulvāra publiku.

TREŠĀ NODAĻA

Bija silta pavasara novakare, un pēc Roberta aiziešanas es paliku sēžam uz kafejnīcas terases un, krēslai biezējot, vēroju gaismas reklāmu iedegšanos un zaļās un sarkanās luksofora ugunis, un garām plūstošos gājējus, un vieglos ormaņus aizklidzinām gar ietves malu līdzās blīvajai taksometru straumei, un poules1 staigājam — pa vienai vai pa pāriem — cerībā nopelnīt vakariņas. Noskatīju kādu glītu meiču paejam gar manu galdiņu un vēroju, kā viņa aiziet pa ielu un izzūd skatienam, tad pievērsos atkal citai, lidz ieraudzīju: pirmā nāk atpakaļ. Viņa vēlreiz gāja man garām, un mūsu skatieni sastapās, un viņa pienāca klāt un apsēdās pie mana galdiņa. Piesteidzās viesmīlis.

—   Ko tu dzersi?— es jautāju.

—   Pērno.

—   Bērniem tas kaitīgs.

—   Pats esi' bērns. Dites gari;on, un pernod?

—   Man arī.

—   Ko mēs darīsim?— viņa vaicāja.— Vai kaut kur aiziesim?

—   Protams. Tu negribi?

—   Nezinu. Ko šinī pilsētā vispār var zināt.

—   Tev nepatīk Parīze?

—   Nē.

—   Kādēļ tad nebrauc prom?

—   Nav jau kur braukt.

1 Ielasmeitas (/r.).

2 Viesnul, vienu pērno (/r.).

—   Tomēr — tu vari būt laimīga.

—   Laimīga? Jāsmejas!

Pērno ir zaļgans absinta surogāts. Ja pielej ūdeni, tas kļūst balts kā piens. Garšo pēc lakricas un spēji pacilā, taču pēc brīža jau padara gurdu. Mēs sēdējām un dzērām, un meiča izskatījās sapīkusi.

—   Tad varbūt tu vedīsi pusdienās mani?— es ieminējos.

Meiča iespurcās, un es sapratu, kādēļ viņa izvairās smieties. Ar aizvērtu muti viņa bija gluži glīta. Es samaksāju par dzērienu, un mēs izgājām uz ielas. Tad pasaucu ormani, kurš tūlīt piebrauca ietves malā. Mēs atzvilām fiakrā, un tas lēni, līgani ripoja pa plašo, mirdzošo, gandrīz vai tukšo Avenue de l'Opēra, garām slēgtajām veikalu durvīm un izgaismotajām vitrīnām. Mēs braucām gar «New York Herald» biroju, kur viss logs bija piekrauts ar pulksteņiem.

—   Kam tik daudz pulksteņu?— viņa vaicāja.

—   Tie rāda laiku visai Amerikai.

—*• Neapcelies.

Mēs nogriezāmies uz Rue des Pyramides, devāmies tālāk pa transporta pārpilno Rue de Rivoli un iebraucām tumšajos Tilerī vārtos. Meiča man piekļāvās, un es apņēmu viņas plecus. Viņa pacēla skatienu, gaidot skūpstu. Tad dzīrās aplikt man savu roku, bet es to atvairīju.

—   Nevajag.

—   Kas ir? Slims esi, vai?

—   Jā.

—   Visi ir slimi. Arī es esmu slima.

Mēs izbraucām no vārtiem gaismā un šķērsojām Sēnu, un nogriezāmies uz Rue des Saints Peres.

—   Kādēļ tu dzer pērno, ja esi slims?

—   Un kādēļ tu?

—   Man tas nekaitē. Sievietei tas nav kaitīgs.

—   Kā tevi sauc?

—   Žoržete. Un tevi?

—   Džeikobs.

—   Tas ir flāmu vārds.

—   Amerikāņu arī.

—   Tātad tu neesi flāms?

—   Nē, amerikānis.

—   Labi gan, flāmus es ienīstu.

Tobrīd mēs piebraucām pie restorāna. Es uzsaucu kučierim, lai apstājas. Mēs izkāpām, bet Žoržetei te nepatika.

—   Šis nu gan nav nekāds glaunais restorāns.

—       Tas tiesa,— es teicu.— Varbūt gribi pusdienot pie Foijo? Tad kāp tik atpakaļ un brauc turp.

Biju pievācis viņu aiz kaut kādas neskaidras, sentimentālas iedomas, ka būtu jauki paēst divatā. Sen nebiju pusdienojis kopā ar poule un \

tādēļ aizmirsis, cik tas ir garlaicīgi. Mēs iegājām restorānā un devāmies garām madame Lavinjas galdiņam uz nelielu dibenistabu. Pie galda Žoržete mazliet atplauka.

—        Nav jau te slikti,— viņa teica.— Nekāda šika, bet ēdina pieklājīgi-

—   Labāk nekā «Lježā».

—«Briselē», tu gribi sacīt.

Mēs izdzērām vēl vienu pudeli vīna, un Žoržete pateica kādu jociņu. Viņa pasmaidīja, atsedzot savus neglītos zobus, un mēs abi saskandinājām.

—       Tu esi lāga zēns,— viņa sacīja.— Žēl, ka slims. Mums abiem sakristu. Jā, kas tev vainas?

—   Karā tiku ievainots.

—   Ak, šis riebīgais karš!

Mēs droši vien sāktu spriest par karu un nāktu pie secinājuma, ka tas patiešām ir civilizācijai par postu un ka no tā labāk izvairīties. Bet man jau pietika. Tieši tai brīdī no blakus telpas kāds sauca:— Bārnes! Vai tiešām Bārness? Džeikobs Bārness?

—   Tas ir mans draugs,— es paskaidroju un izgāju.

Pie gara galda sēdēja Bredoks ar savu kompāniju: tur bija Kons, Fransa Klaina, misis Bredoka un vēl daži, kurus es nepazinu.

—   Brauc mums līdzi padejot, jā?— Bredoks teica.

—   Uz kurieni?

—        Uz dānsingu! Vai nezināt, ka mēs esam atsākuši dejošanu?— misis Bredoka vaicāja.

—        Jums jābrauc, Džeik! Mēs visi braucam!— Fransa sauca pāri galdam. Viņa sēdēja augsti paceltu galvu un smaidīja.

—       Protams, viņš brauks,— Bredoks sacīja.— Nāc, Bārnes, iedzert ar mums kopā kafiju.

—   Labi.

—        Un ņemiet līdzi savu dāmu,— misis Bredoka smiedamās piebilda. Viņa bija kanādiete un visu uztvēra ar kanādiešiem raksturīgo vieglumu un dabiskumu.

—   Paldies, tūlīt nāksim.— Es atgriezos blakus istabā.

—   Kas ir tavi draugi?— Žoržete vaicāja.

—   Rakstnieki un mākslinieki.

—   Šaipus Sēnas to ir bez jēgas.

—   Vairāk, nekā vajag.

—   Pareizi gan. Bet daži no viņiem prot iesist naudiņu.

—   O jā.

Mēs paēdām un izdzērām vīnu.

—   Nāc līdzi,— es teicu.— Kafiju dzersim kopā ar viņiem.

Žoržete atvēra rokassomiņu un, raugoties mazajā spogulītī, pāris reižu pārvilka sejai ar pūderslotiņu, atsvaidzināja lūpu krāsu un sakārtoja cepuri.

Varam iet,— viņa sacīja.

Mēs iegājām pārpildītajā telpā, un Bredoks un pārējie pie galdiņa sēdošie vīrieši piecēlās.

Atļaujiet iepazīstināt: mana fiancēe', mademoiselle Žoržete Leblāna,— es teicu. Žoržete pasmaidīja savu valšķīgo smaidu, un mēs ar visiem pēc kārtas sarokojāmies.

—       Sakiet — vai jūs esat dziedātājas Žoržetes Leblānas radiniece?— misis Bredoka jautāja.

—   Connais pas,2 — Žoržete atbildēja.

—       Bet jums tāds pats uzvārds,— misis Bredoka laipni, taču uzstājīgi turpināja.

—   Nē, nepavisam,— Žoržete sacīja.— Mani sauc Hobēna.

—       Bet misters Bārness teica — mademoiselle Žoržete Leblāna. Tā taču bija?— misis Bredoka nerimās, aiz satraukuma, ka runā franciski, neattapdama, ko saka.

—   Viņš mani apcel,— Žoržete izmeta.

—   A, saprotu, tas bija joks.

—   Jā. Par ko pasmieties.

—       Vai dzirdi, Henrij?— misis Bredoka sauca pāri galdam savam vīram.— Misters Bārness stādīja priekšā savu līgavu kā mademoiselle Leblānu, bet patiesībā viņa esot Hobēna.

—   Protams, mī]ā. Mademoiselle Hobēna. Es jau sen viņu pazīstu.

—       Ak, mademoiselle Hobēna!— Fransa Klaina izsaucās un sāka bērt franciski, nejuzdama ne tādu lepnumu, ne izbrīnu par savu franču valodas prasmi kā misis Bredoka.— Vai jūs jau sen kopš dzīvojat Parīzē? Kā labi esat iejutusies? Jums patīk Parīze, vai ne?

—        Kas šī tāda ir?— Žoržete pagriezās pret mani.— Vai man šai jāatbild?

Tad viņa pievērsās Fransai, kas smaidot sēdēja pastieptām lūpām, krustiski saliktām rokām, augsti paceltu galvu un izslietu garo kaklu, gatava turpināt sarunu.

—   Nē, man nepatīk Parīze. Te ir liela dārdzība un netīrība.

—       Tiešām? Manuprāt, Parīze ir ārkārtīgi tīra. Viena no vistīrākajām Eiropas pilsētām.

—   Man tā šķiet netīra.

—   Cik dīvaini. Bet varbūt jūs šeit nedzīvojat necik ilgi?

—   Vairāk nekā pietiekami.

—   Bet šeit ir jauki cilvēki. Tas nu jums jāatzīst.

' Līgava </r.).

2 Nezinu tādu (/r.).

Žoržete pagriezās pret mani.

—   Ir nu gan tev pārākie draugi.

Fransa bija iereibusi un gribēja turpināt sarunu, bet mums pasniedza kafiju, un madame Lavinja atnesa liķieri, un pēc tam mēs visi cēlāmies augšā un braucām uz Bredoka minēto dānsingu.

Šis dānsings bija bal musette' un atradās Montagne Sainte Genevieve ielā. Piecus vakarus nedē|ā te pulcējās Panteona kvartāla strādnieki. Reizi nedēļā te bija dānsings. Pirmdienas vakaros bija slēgts. Kad piebraucām, tur bija tukšs un kluss, ja neņem vērā pie durvīm sēdošo policistu, dānsinga īpašnieku un viņa sievu aiz cinkotās letes. Tiklīdz mēs iegājām, lejā nonāca večuka meita. Zālē atradās galdi un gari soli, bet viņā galā — dejas grīda.

—   Publika varētu sarasties agrāk,— Bredoks sacīja.

Meita pienāca un apprasījās, ko mēs dzeršot. Pats vecais uzrausās uz augsta ķeblīša zāles galā un sāka spēlēt akordeonu. Ap potīti viņam bija zvaniņu virtene, un viņš spēlēdams sita ar kāju takti. Mēs visi dejojām. Bija karsts, un, atstājot dejas grīdu, mēs bijām kā izpeldināti.

—   Ak, Jēziņ,— Žoržete elsa.— īsta pirts!

—   Tiešām karsts.

—   Taisni ārprāts!

—   Noņem cepuri.

—   Doma nav slikta.

Kāds uzlūdza Žoržeti dejot, un es pāri zālei devos pie letes. Patiešām bija ļoti karsts, un akordeons tīkami skanēja vakara tveicē. Es dzēru alu, stāvēdams durvīs, pa kurām no āra ieplūda vēsums. Pa kraujo ielu brauca lejā divi taksometri. Pie dānsinga durvīm tie apstājās. Izkāpa bariņš jaunu puišu — citi adītos džemperos, citi kreklos. Gaismas strēlē, kas krita no durvīm, varēja redzēt viņu rokas un tikko mazgātus, viļņainus matus. Dežurējošais policists paskatījās manī un pasmaidīja. Puiši nāca uz durvīm. Kad viņi vaikstoties, triecot un plātoties ienāca iekšā, es redzēju baltas rokas, cirtainus matus un bālas sejas. Kopā ar viņiem bija Breta. Viņa izskatījās ļoti jauka un šajā barā jutās kā zivs ūdenī.

Viens no atbraucējiem ieraudzīja Žoržeti.— O-ho! īsta staigule. Tūlīt pat uzlūgšu viņu uz deju. Paskaties, Let.

—   Nestreb nu karstu!— par Lētu nosauktais slaidais tumšmatis sacīja.

—   Mieru, mīļais, tikai mieru,— cirtainais gaišmatis atbildēja. Un kopā ar viņiem bija Breta.

Es biju pārskaities. Šie tipi vienmēr iesvēla mani dusmas. Zināju, viņi nav jāņem par pilnu, un tātad nav par ko sirdīties, bet man tā vien

1 Lēta deju zāle (/r.).

gribējis zvelt — vienalga, kuram, lai tikai iedragātu viņu stulbi nekaunīgo pašapziņu. Taču es pametu dānsingu un devos pa ielu uz tuvējo bāru iedzert alu. Tas bija slikts, un, gribēdams noskalot nelabo garšu, uzdzēru virsū konjaku, bet tas bija vēl sliktāks. Kad atgriezos atpakaļ, dejas grīda bija stāvgrūdām pilna un Žoržete dejoja ar slaido gaišmati, kurš augšup pavērstām acīm, sānis pieliecis galvu, šķobīja gurnus. Kad mūzika aprāvās, Žoržeti uzlūdza atkal kāds cits no tās pašas kompānijas. Šie puiši turēja meiču par savējo. Nu visi pēc kārtas dancinās viņu. Viņiem tā bija parasts.

Es apstājos pie galdiņa. Tur sēdēja Kons. Fransa dejoja. Misis Bredoka atveda kādu paziņu, Robertu Prentisu, un iepazīstināja mūs. Tas bija jauns, daudzsološs rakstnieks no Ņujorkas, dzimis Čikāgā. Viņš runāja ar tik tikko manāmu angļu akcentu. Piedāvāju viņam iedzert.

—   Sirsnīgi pateicos, nupat kā dzēru,— viņš sacīja.

—   Iedzeriet vēl mazliet.

—   Nu labi, lai notiek.

Mēs pamājām dānsinga īpašnieka meitai, lai atnes mums katram pa glāzītei fine a l’eau1 .

—   Kā dzirdēju, jūs esot no Kanzassitijas,— rakstnieks ierunājās.

—   Jā.

—   Jums patīk Parīze?

—   Jā.

—   Tiešām?

Es biju ieskurbis. Ne jau nu pārāk, bet tieši tik daudz, lai ne par ko nebēdātu.

—   Jā, velns parāvis! Un jums ne?

—       Ak, cik brīnišķīgi jūs protat skaisties,— viņš teica.— Kaut es tā mācētu.

Es piecēlos un devos uz dejas grīdu. Misis Bredoka sekoja man.

—       Neesiet nu dusmīgs uz Robertu,— viņa sacīja.— Zināt, viņš vēl ir tīrais bērns.

—   Es nedusmojos. Baidījos tikai, ka man nekļūst nelabi.

—       Jūsu fiancēe ir uzmanības centrā.— Misis Bredoka vēroja Žoržeti, kas slaidā brūnēta Leta rokās pašlaik šūpojās dejas ritmā.

—   Patiesi, vai ne?— es sacīju.

—   Protams,— misis Bredoka teica.

Pienāca Kons.

—       Nāc, Džeik, iedzersim,— viņš aicināja. Mēs piegājām pie letes.

—   Kas ir ar tevi? Tu izskaties par kaut ko satraukts.

—   Nekas. Man tikai līdz kaklam visas šīs ākstības.

1 Atšķaidītu konjaku (/r.).

Pie letes pienāca Breta.

—   Sveiki, zēni!

—   Sveika, Bret!— es teicu.— Kādē| tu neesi pilnā?

—   Es nekad vairs nebūšu pilnā. Nu dodiet taču cilvēkam brendiju!

Breta stāvēja ar paceltu glāzi, un es vēroju, kā Roberts Kons noskatās viņā. Tā, liekas, skatījās viņa dižais tautietis, kad ieraudzīja apsolīto zemi. Kons, protams, bija daudz jaunāks. Bet viņa skatienā bija tās pašas kvēlās, alkainās gaidas.

Džersija svīterī un tvīda svārkos, zēniski atsukātiem matiem Breta izskatījās sasodīti pievilcīga. Tā tas viss iesākās. Viņas apveidi bija tik izteikti kā sacīkšu jahtai, un vilnas svīteris izcēla katru izliekumu.

—   Ir gan tev smalka sabiedrība, Bret,— es teipu.

—   Vai viņi nav burvīgi? Un tev arī, mīļais. Kur tu šo nogrābi?

—   Napolitēna kafejnīcā.

—   Un jauki pavadāt laiku?

—   Nu, debešķīgi.

Breta sāka smieties.

—       Tu esi netaisns, Džeik. Tas ir apvainojums mums visiem. Šeit taču ir Fransa un Džo.

Tas bija mērķēts uz Konu.

—   Taču pie bada var iztikt,— viņa turpināja. Un atkal iesmējās.

—   Tev ir briesmīgi skaidra galva.

—       Jā. Taisni brīnums, vai ne? Bet tādā barā kā šodien varētu dzert bez mazākā riska.

Sāka spēlēt mūzika, un Roberts Kons sacīja:— Vai drīkstu lūgt, lēdija Breta?

Breta viņam uzsmaidīja.

—       Šī deja apsolīta Džeikobam.— Viņa smējās.— Tev ir šausmīgi bībelisks vārds, Džeik.

—   Bet nākamā?— Kons jautāja.

—       Mēs tūliņ pat ejam prom,— Breta teica.— Mums jābūt Monmartrā.

Dejojot es pavēros Bretai pār plecu un redzēju, ka Kons stāv pie letes, nenovērsdams no viņas acu.

—   Vēl viens upuris,— es viņai sacīju.

—   Labāk nerunā. Nabaga zēns. Es tikai nupat kā pamanīju.

—   Ak tā? Man likās, tev patīk papildināt kolekciju.

—   Nerunā muļķības.

—   Skaidrs, ka patīk.

—   Nu, un kas tad ir?

—   Nekas.

Mēs dejojām; spēlēja akordeons, kuram bija pievienojies bandžo. Bija karsts, un es jutos laimīgs. Mēs aizslīdējām cieši garām Žoržetei, kura dejoja ar kādu citu no tās pašas kompānijas.

—   Kas tevi dzina vest viņu šurp?

—   Nezinu,— gluži vienkārši ņēmu un atvedu.

—   Tu kļūsti briesmīgi romantisks.

—   Nē, nomākts.

—   Arī pašlaik?

—   Nē, pašlaik ne.

—   Iesim no šejienes prom. Par viņu parūpēsies citi.

—   Tu gribi iet?

—   Ja jau reiz teicu — tad gribu.

Mēs atstājām dejas grīdu, un es noņēmu no pakaramā savu mēteli un apģērbos. Breta stāvēja pie bāra letes. Runājās ar Konu. Piegāju pie letes un palūdzu aploksni. Patronne' to sameklēja. Es izņēmu no kabatas piecdesmit franku banknoti, ieliku aploksnē un aizlīmējis pasniedzu to viņai atpakaļ.

—       Ja meiča, ar kuru es atnācu, prasa pēc manis, nododiet, lūdzu, viņai šo aploksni. Ja viņa aiziet kopā ar kādu no jaunajiem cilvēkiem, aploksni citreiz atdosiet man atpakaļ.

—       C'est entendu, monsieur,2 — patronne noteica.— Vai jūs jau aizejat? Tik agri?

—   Jā,— es sacīju.

Mēs gājām uz durvīm. Kons vēl arvien runāja ar Bretu. Viņa tam novēlēja labu nakti un ieķērās man elkonī.

—       Ar labu nakti, Kon,— es teicu. Arā uz ielas mēs sākām meklēt taksometru.

—   Pagalam būs tavi piecdesmit franki,— Breta sacīja.

—   Pilnīgi iespējams.

—   Nav neviena taksometra.

—   Mēs varam aiziet līdz Panteonam un dabūt taksometru tur.

—        Nāc, labāk ieiesim tepat krodziņā iedzert un aizsūtīsim kādu tam pakaļ.

—   Negribi pat tik daudz kā pāriet pāri ielai.

—   Nē, ja vien var iztikt bez tā.

Mēs iegājām blakus bārā, un es aizsūtīju viesmīli pēc taksometra.

—   Tā, nu mēs esam no visiem prom,— es sacīju.

Mēs stāvējām pie augstās, cinkotās letes un klusējot raudzījāmies viens otrā. Pienaca viesmīlis un teica, ka taksometrs gaidot. Breta cieši saspieda manu roku. Iedevu viesmīlim franku dzeramnaudas, un mēs gājām ārā.

—   Uz kurieni brauksim?— es vaicāju Bretai.

—   Ak, man vienalga.

1 Uzņēmuma saimniece (/>.).

2 Labi, mesjē (/r.).

Es nosaucu šoferim Parc Montsouris un iekāpu, un aizcirtu durvis. Breta atzvila sēdekļa stūrī un aizvēra acis. Es apsēdos viņai līdzās. Ar spēju rāvienu mašīna devās uz priekšu.

—   Ak, mīļais, es esmu tik nelaimīga,— Breta sacīja.

CETURTĀ NODAĻA

Mašīna uzbrauca kalnā, devās pāri gaismas pielietam laukumam un, ienirstot tumsā, atkal pa nogāzi augšup, aiz St. Etienne du Mont baznīcas viegli slīdēja pa neapgaismotās ielas līdzeno asfaltu un, pabraucot garām kokiem un Place de la Contrescarpe autobusu piestātnei, nogriezās uz Rue Mouffetard bruģa. Abpus ielai bija redzami bāra apgaismotie logi un vēl atvērto veikalu vitrīnas. Mēs sēdējam patālu viens no otra, bet uz vecā bruģa tā kratīja, ka tikām sagrūsti cieši kopā. Bretas cepure bija noņemta un galva atliekta atpakaļ. Skatlogu gaismas atblāzmā es redzēju viņas seju, un mēs vēlreiz ienirām tumsā un tad uzbraucām uz Avenue des Gobelins. Iela bija izrakņāta, un vīri pie acetilēna gaismas laboja tramvaja sliedes. Spilgtajā gaismas atspulgā skaidri redzēju Bretas bālo seju un slaido kaklu. Drīz mēs atkal iebraucām tumsā, un es viņu noskūpstīju. Mūsu lūpas cieši sakļāvās, un tad viņa novērsās un ierāvās stūrī, cik vien iespējams tālāk no manis. Un tā arī palika nodurtu galvu.

—   Neaizskar mani,— viņa teica.— Lūdzu, neaizskar.

—   Kas noticis?

Es to nevaru izturēt.

—   Bret!

—       Nevajag. Nu mēģini mani saprast. Nevaru — un cauri. Ak, mīļais, nu saproti jeli

—   Tu mani nemīli?

—   Nemīlu? Es taču kūstu kā vasks, kad tu man pieskaries.

—   Vai tiešām tur nekas nav līdzams?

Nu Breta sēdēja pavisam taisni. Es apņēmu viņas plecus, un viņa atbalstījās pret mani, un mēs sēdējām pavisam mierīgi. Viņa raudzījās manās acīs tā, kā tikai viņa to prot, ar savu skatienu likdama šaubīties, vai viņa vispār ko redz ap sevi. Šīs acis raudzījās manī arī vēl tad, kad jebkuras citas acis sen būtu pārstājušas raudzīties. Breta raudzījās manī tā, it kā pasaulē nebūtu nekā cita, kur viņa tā drīkstētu raudzīties, un viņa tiešām no daudz kā baidījās.

—   Laikam gan tomēr nekas nav līdzams,— es sacīju.

—   Nezinu,— viņa teica.— Bet otrreiz vairs negribu šo elles moku.

—   Varbūt mums labāk nesatikties.

—   Bet, mīļais, es nespēju dzīvot bez tevis. Runa taču nav tikai par to,

—   Nē, bet vienmēr nonāk līdz tam.

—   Tā ir mana vaina. Bet dzīvē par visu jāsamaksā.

Viņa visu laiku vērās manās acis. Viņas acu dziļums bija mainīgs, un reizēm tās šķita gluži stingas. Tagad tās atklājās līdz pašām dzīlēm.

—       Ja padomā, kādas tik elles mokas es esmu vīriešiem sagādājusi. Nu man par visu to jāsamaksā.

—       Nerunā muļķības,— es sacīju.— Bet to, kas noticis ar mani, parasti uzskata par labu joku. Es pats izvairos domāt par to.

—   Jā, es saprotu. Un nevajag arī.

—   Bet par to vairs nerunāsim.

—       Arī es pati reiz smējos par to.— Viņa novērsās.— Brāļa draugs atgriezās tāds no Monsas. Visiem tas šķita tik amizanti. Vai gan cilvēks vispār ko zina?

—   Nē,— es teicu.— Neviens nekad neko nezina.

Es kaut kā biju ticis tam pāri. Savā laikā tiku to apsvēris no visiem iespējamiem viedokļiem,— arī no tā, ka zināmas traumas un vainas reizēm noder par ieganstu jautrībai, kamēr cietušais tās smagi pārdzīvo.

—       Tas ir uzjautrinoši,— es sacīju.— Ļoti uzjautrinoši. Un iemīlēšanās arī ir amizants joks.

—   Tu tā domā?— Viņas acis tobrīd atkal bija stingas.

—       Ne jau šai ziņā. Amizants tādēļ, ka mīlestību uzskata gandrīz vai par laimi.

—   Nē,— viņa iebilda.— Tā ir elle zemes virsū.

—   Tomēr labi būt kopā ar mīļoto.

—   Nē. Nepavisam.

—   Tu negribi mani redzēt?

—   Es nespēju dzīvot, tevi neredzējusi.

Nu mēs sēdējām kā divi svešinieki. Pa labi atradās Monsurī parks. Restorāns ar foreļu dīķi — tas, no kura pārredzams parks, bija slēgts un tumšs. Šoferis pagrieza atpakaļ galvu.

—   Uz kurieni brauksim?— es Bretai vaicāju. Viņa novērsās.

—   Brauksim uz «Selektu».

—  «Cafē SelecM— uzsaucu šoferim.— Boulevard Montparnasse.

Mēs braucām tālāk, apmetot līkumu ap Belforas lauvu, kas sargāja Montrouge tramvaja līniju. Breta raudzījās taisni uz priekšu. Uz Boulevard Raspail, ieraugot Montparnasse ugunis, viņa ierunājās:

—   Tu nedusmosi, ja es kaut ko lūgšu?

—   Nerunā muļķības.

—   Noskūpsti mani vēlreiz, pirms piebraucam.

Kad taksometrs pieturēja, es izkāpu un samaksāju. Breta kāpa ārā, likdama galvā cepuri. Es pasniedzu viņai roku. Viņas roka drebēja.

—       Teic — vai es izskatos pārāk briesmīga?— Parāvusi uz acīm vīrišķīgo filca platmali, viņa iegāja bārā. Pie letes un galdiņiem sēdēja gandrīz visa dānsinga kompānija.

—   Sveiki, draugi,— Breta uzsauca.— Nu gan es iedzeršu.

—       Bret! Vai dzirdat, Bret!— pie viņas piespraucās neliela auguma grieķu portretists, kurš sevi dēvēja par hercogu, bet kuru visi sauca par Zizi.— Man jums kāds patīkams pārsteigums!

—   Sveiks, Zizi,— Breta sacīja.

—   Iepazīstieties ar manu draugu,— Zizi turpināja.

Pie Bretas pienāca korpulents vīrietis.

—   Grāfs Mipipopulos — mana draudzene lēdija Gšlija.

—   Ļoti priecājos,— Breta teica.

—       Vai jūs, milēdij, Parīzē jauki pavadāt laiku?—jautāja grāfs Mipipopulos, kurš valkāja pulksteņķēdi ar aļņa zobu.

—   Nevaru žēloties.

—       Parīze ir lieliska pilsēta. Bet jums arī Londonā jautrības būtu papilnam.

—   O jā. Cik uziet.

—       Bārnes, nāc iedzert,— Bredoks aicināja mani pie sava galdiņa.

—   Ar tavu meiču iznāca drausmīgs skandāls.

—   Kā tā?

—       Dānsinga īpašnieka meila kaut ko pateica par viņu. Baismīgs skandāls. Bet viņa, vai zini, nav uz mutes kritusi. Izvilka dzelteno biļeti un pieprasīja, lai šī parāda savējo. Nudien, drausmīgs skandālsl

—   Un kā tas beidzās?

—       Kāds aizveda viņu uz mājām. Tīri glīta meiča. Un runā tik lieliskā Parīzes žargonā. Apsēdies un iedzersim.

—   Nē,— es atteicu.— Man ir laiks pazust. Vai Konu redzēji?

—   Viņš ar Fransu aizbrauca mājās,— misis Bredoka iestarpināja.

—   Nabadziņš izskatījās drausmīgi nomākts,— Bredoks sacīja.

—   Tik tiešām,— misis Bredoka piebalsoja.

—   Nupat man jāpazūd,— es teicu.— Ar labu nakti.

Pie bāra letes atvadījos no Bretas. Grāfs pašlaik pasūtīja šampanieti.

—   Varbūt iedzersiet kopā ar mums, ser?— viņš jautāja.

—   Nē. Ļoti pateicos. Man ir laiks pazust.

—   Tu tiešām aizej?— Breta vaicāja.

—   Jā,— es sacīju.— Briesmīgi sāp galva.

—   Rīt tiekamies?

—   Jā, ienāc redakcijā.

—   Diezin vai ieiešu.

—   Nu, kur tad?

—   Vienalga, kur, ap pulksten pieciem.

—   Varbūt tiekamies otrā krastā?

—   Labi. Piecos būšu «Krijonā».

—   Skaties, ka nepiekrāp.

—   Vari būt mierīgs,— Breta teica.— Vai kādreiz esmu tevi piekrāpusi?

—   Ko dzird par Maiku?

—   Šodien saņēmu vēstuli.

—   Arlabvakar, ser,— grāfs sacīja.

Es izgāju uz ielas un devos Boulevard St. Michel virzienā, garām «Rotondas» galdiņiem, ap kuriem vēl drūzmējās apmeklētāji, pametot acis pār ielu uz «Cafē Dome», kuras galdiņi aizņēma visu ietvi. Kāds man no turienes māja ar roku, bet es nelikos zinis un gāju tik tālāk. Gribēju ātrāk nokļūt mājās. Boulevard Montparnasse bija tukšs, Lavinja restorāns slēgts, un «Closerie des Lilas» kafejnīcas priekšā pašlaik novāca galdiņus. Es pagāju garām Neija piemineklim, kas stāvēja elektriskā loka gaismā starp plaukstošām kastaņām. Pieminekļa pakājē bija novītis tumšsarkans vainags. Apstājos un izlasīju uzrakstu —«No bonapartistu grupas» un datums, aizmirsu, kāds. Viņš izskatījās ļoti jauks, šis maršals Neijs, stulmu zābakos, vēcinot zobenu starp maigi zaļām, plaukstošām kastaņām. Es dzīvoju pāri ielai gabaliņu tālāk.

Durvju sardzes istabiņā dega gaisma, un es pieklauvēju, un viņa iedeva man pastu. Novēlēju viņai labu nakti un devos augšā. Man bija pienākušas divas vēstules un daži žurnāli. Ēdamistabā gāzes gaismā es visu to pārlūkoju. Vēstules bija no Amerikas. Viena no tām — bankas aprēķins. Pēc tā bija redzams, ka manā kontā ir 2432,60 dolāri. Es izņēmu čeku grāmatiņu, atskaitīju četru pēc pirmā datuma izrakstīto čeku summu un secināju, ka man atlikuši 1832,60 dolāri. Uzrakstīju šo summu aprēķina mugurpusē. Otrā aploksnē bija laulību paziņojums. Misters Aloizs Kirbajs ar dzīvesbiedri ziņoja par savas meitas Ketrinas laulībām; es nepazinu ne meiteni, ne cilvēku, kurš bija kļuvis par viņas vīru. Kirbaji droši vien izsūtījuši šādus paziņojumus pa visu pilsētu. Cik jocīgs vārds. Nudien nespētu aizmirst cilvēku, vārdā Aloizs. īsts katoļu vārds. Uz paziņojuma bija dzimtas ģerbonis. Tāpat ka Zizi, grieķu hercogam. Un arī šim grāfam. Grāfs bija jocīgs. Arī Bretai ir tituls. Lēdija Ešlija. Pie velna Bretul Pie velna lēdiju Ešliju!

Es aizdedzināju naktslampiņu, nodzēsu galda lampu un atvēru plašos guļamistabas logus. Gulta atradās pretējā stūrī, un es, apsēdies tai līdzās, izģērbos. Garām aizbrauca dežūrvagons, kas pa tramvaja sliedēm izvadaja tirgiem dārzeņus. Naktīs, kad man nenāca miegs, šie vagoni briesmīgi dārdēja. Ģērbdamies nost, aplūkoju sevi drēbju skapja spogulī. Skapis atradās līdzās gultai. Tipiski francisks mēbeļu izvietojums. Praktisks arī turklāt. Lai visos iespējamos veidos sāpinātu. Nudien, jāsmejas! Es uzvilku pidžamu un iekāpu gultā. Man bija atsūtīti divi sporta žurnāli, un es tiem noņēmu apvākus. Viens žurnāls bija oranžs. Otrs — dzeltens. Abos būs vieni un tie paši jaunumi, tātad, lai kuru lasītu pirmo, lasīt otro vairs nebūs vērts. «Le Toril» bija

labāks, tādēļ sāku ar to. Izlasīju līdz pēdējai rindiņai, pat jautro stūrīti un vēstules redakcijai. Tad nodzēsu naktslampiņu. Domāju, varbūt varēšu aizmigt.

Prātā sāka nākt visādas domas. Par to pašu veco vainu. Jā, muļķīgi dabūt šādu ievainojumu, turklāt bēgot, un vēl tādā svētdienas frontē kā Itālijā. Itāļu hospitālī mēs gribējām dibināt apvienību. Itāliski tai bija amizants nosaukums. Diezin kas notika ar pārējiem — itāļiem. Tas bija Milānā, Galvenajā hospitālī, Pontes korpusā. Līdzās atradās Zondas korpuss. Hospitāļa priekšā stāvēja Pontes piemineklis, bet var jau būt, ka tas bija Zondas. Tur mani apmeklēja šis liaison' pulkvedis. Tas bija ļoti amizanti. Tā laikam bija pirmā reize, kad sāku to uztvert no šāda viedokļa. Es biju visgarām apsaitēts. Bet viņam jau bija pasacīts. Un tad viņš teica to brīnišķīgo runu: «Jūs, ārzemnieks, anglis (visus ārzemniekus sauca par angļiem), esat ziedojis vairāk par dzīvību.» Cik aizkustinoši! Derētu uzrakstīt zelta burtiem un pielikt redakcijā pie sienas. Bet viņš nudien nejokoja. Viņš, liekas, iztēlojās sevi manā vietā. «Che mala fortuna! Che mala fortuna'.»2

Notikušais laikam vēl nebija īsti aizgājis līdz manai apziņai. Tagad es cenšos to laist pār galvu un nebojāt citiem omu. Iespējams, ka šīs traumas dēļ es vispār neciestu, ja toreiz, kad mani sūtīja uz Angliju, nebūtu sastapis Bretu. Liekas, viņa gribēja tikai to, ko nebija iespējams dabūt. Tādi jau cilvēki ir. Pie velna cilvēkus! Katoļu baznīca šādās reizēs varen jauki prot izlīdzēties. Padoms labs, neko teikt. Nevajagot domāt. Kur nu vēl labāku. Pamēģiniet likt to lietā. Pamēģiniet vien.

Es gulēju vaļējām acīm, un domas joņoja cita caur citu. Tad ilgāk vairs nespēju izturēt un sāku domāt par Bretu, un viss pārējais atkāpās sāņus. Es domāju par Bretu, un manas domas pārstāja šaudīties un it kā plūda līganiem viļņiem. Tad pēkšņi es sāku raudāt. Pēc brīža man kļuva vieglāk, un es gulēdams klausījos, kā aizdārd vagonetes, un tad es iemigu.

Pēkšņi es pamodos. Ārpusē bija dzirdama kņada. Kad ieklausījos, man šķita, ka dzirdu kādu pazīstamu balsi. Uzvilku halātu un devos uz durvīm. Lejā durvju sardze rājās. Viņa bija pārskaitusies. Izdzirdis savu vārdu, es viņai uzsaucu.

—   Tas esat jūs, mesjē Bārnes?

—   Jā. Es.

—   Te ir kāds sievišķis, kurš visu ielu sacēlis kājās. Šitādu skandālu un vēl nakts laikā! Saka, ka šim vajagot redzēt jūs. Es teicu, ka guļat.

Tad es izdzirdu Bretas balsi. Būdams vēl pusmiegā, biju domājis, ka tā ir Žoržete. Diez kādēļ tā. Viņa taču nezinātu manu adresi.

1 Sakaru (//■.).

2 Kāda nelaime! Kāda nelaime! (//.)

—   Lūdzu, aiciniet viņu augšā.

Breta nāca augšā pa kāpnēm. Es redzēju, ka viņa ir galīgi pilnā.

—       Cik muļķīgi,— viņa iesāka.— Iznāca briesmīgs burkšķis. Paklau, bet tu taču negulēji?

—   Ko tad citu es, tavuprāt, darīju?

—   Nezinu. Cik pašlaik pulkstenis?

Es paskatījos pulkstenī. Tas rādīja puspieci.

—       Man nebija ne jausmas, ka ir tik vēls,— Breta sacīja.— Nu, piedāvā cilvēkam vismaz apsēsties. Nedusmo, mīļais. Es tikko pametu grāfu. Viņš atveda mani šurp.

—   Kā tev viņš patīk?— Es sameklēju viskiju, sodu un glāzes.

—       Tikai vienu malciņu,— Breta teica.— Nedomā mani apdzirdīt. Ak grāfs? Tā, nekas. Pašu cilvēks.

—   Vai viņš tiešām ir grāfs?

—       Priekāl Domāju gan. Vismaz cienīgs būt. Briesmīgi daudz ko zina par cilvēkiem. Diezin kur visu to grābis. Amerikā viņam piederot vesela sērija konditoreju.

Viņa iedzēra pāris malku.

—       Liekas, viņš sacīja «vesela sērija» vai kaut ko tamlīdzīgu. Viss ietverts divos vārdos. Kaut ko klāstīja par savu biznesu. Briesmīgi interesanti. Bet viņš ir mūsējais. Jā, caur un cauri. Šaubu nav. Tas skaidri redzams.

Viņa iedzēra vēl vienu malku.

—       Bet galu galā — kāda man daļa gar viņu? Tu taču nedusmo, ko? Starp citu, viņš ļoti atbalsta Zizi.

—   Un arī Zizi tiešām ir hercogs?

—       Pilnīgi iespējams. Grieķis, vai saproti? Nekur nederīgs mākslinieks. Tad jau drīzāk man patīk grāfs.

—   Kur jūs abi bijāt?

—       O, visur kur. Nupat viņš atveda mani šurp. Piedāvāja desmittūkstoš dolāru, lai braucu viņam līdzi uz Biaricu. Cik tas ir mārciņās?

—   Ap divi tūkstoši.

—       Pamatīgs žūksnis. Es viņam teicu, ka nevaru. Bet viņš to uzņēma ļoti jauki. Teicu, ka Biaricā man pārāk daudz paziņu.

Breta iesmējās.

—       Paklau, bet… tu tak neturi līdz,— viņa sacīja. Biju tikai pielicis glāzi pie lūpām. Es iedzēru krietnu malku.

—       Tas jau ir labāk. Ļoti amizanti,— Breta turpināja.— Tad viņš gribēja, lai braucu kopā ar viņu uz Kannām. Teicu, ka Kannās man pārāk daudz paziņu. Uz Montē Karlo. Teicu, ka Montē Karlo man pārāk daudz paziņu. Teicu, ka visur man pārāk daudz paziņu, vienalga,

lai mēs brauktu kur braukdami. Slarp citu, tas tiesa. Tādēļ es lūdzu, lai viņš ved mani šurp.

Viņa raudzījās manī, atspiedusies pret galdu, ar paceltu glāzi rokās.

—       Ko tu manī tā skaties?— viņa jautāja.— Es viņam teicu, ka mīlu tevi. Arī tas ir tiesa. Nu, ko tu manī tā skaties? Viņš to uzņēma briesmīgi jauki. Grib rītdien aizvest mūs pusdienot. Brauksi?

—   Var arī.

—   Bet nu man jāiet.

—   Kādēļ?

—       Es tikai gribēju tevi redzēt. Trakoti muļķīga iedoma. Varbūt apģērbsies un nāksi līdzi? Viņš tepat lejā mašīnā gaida.

—   Vai grāfs?

—       Jā, visā savā godībā. Un šoferis livrejā. Grib mani izvizināt un tad Buloņas mežā brokastot. Kā piknikā. Paņēma visu pie Zellī. Duci muma.' Vai tev nekāro?

—       No rīta man jāstrādā,— es atrunājos.— Turklāt esmu jums palicis iepakaļ, tā ka ar mani būs garlaicīgi.

—   Neesi nu ēzelis.

—   Tiešām nevaru.

—   Labi. Vai pasveicināt viņu?

—   Vienalga. Kā vēlies.

—   Ar labu nakti, mīļais.

—   Kādēļ tāds sentiments?

—   Tu esi neciešams.

Mēs saskūpstījāmies, un Breta nodrebēja.— Labāk es iešu,— viņa sacīja.— Ar labu nakti, mīļais.

—   Kādēļ tev jāiet?

—   Tā būs labak.

Uz kāpnēm mēs atkal skūpstījāmies, un, kad es uzsaucu sardzei, lai aizrauj aizkaru, viņa aiz durvīm kaut ko noburkšķēja. Es gāju atpakaļ uz savu istabu un pa atvērto logu noskatījos, kā Breta aiziet līdz lielam limuzīnam, kas gaidīja ietves maiā zem luktura. Viņa iekāpa, un mašīna aizbrauca. Es novērsos. Uz galda stāvēja tukša un pusdzerta glāze ar viskiju un sodu. Aiznesu glāzes uz virtuvi un izšāvu viskiju izlietnē. Tad nodzēsu ēdamistabā uguni, apsēdos gultā, nometu čības un likos gulēt. Tāda nu bija šī Breta, kuras dēļ es tiku raudājis. Domās redzēju, kā viņa aiziet pa ielu un iekāpj mašīnā, un, protams, pēc brīža atkal jutos drausmīgi. Dienā jau viegli laist visu pār galvu, bet naktī — tas ir pavisam kas cits.

1 Iecienīts šampanietis.

PIEKTĀ NODAĻA

No rīta es devos lejā pa bulvāri uz Rue Soufflot iedzert kafiju ar briošu1 . Rīts bija jauks. Luksemburgas parkā ziedēja kastaņas. Pirms dienas tveices gaisā vēl juta rīta tīkamo spirgtumu. Dzerdams kafiju, izšķirstīju laikrakstus un izsmēķēju cigareti. Puķu pārdevējas nāca no tirgus un izvietoja savu ziedu klāstu. Garām gāja studenti — citi uz centru, uz Juridisko institūtu, citi uz Sorbonnu. Pa bulvāri straumēm plūda tramvaji un gājēji, visi steidzās uz darbu. Es iekāpu autobusā un uz paka|ējās platformas aizbraucu līdz Madlēnas baznīcai. No turienes pa Boulevard des Capucines aizsoļoju līdz operai un tālāk — līdz savai redakcijai. Es pagāju garām lēkājošu varžu un rotaļu bokseru pārdevējām. Iedams paspēru soli sāņus, lai neuzkāptu uz auklām, ar kuram šos ķiņķēziņus darbināja. Pārdevējā palīdze, uzgriezusi ielai muguru, abām rokām raustīja auklas. Pārdevējs centās pierunāt divus tūristus, lai tie kaut ko nopērk. Trīs citi apstājušies vēroja. Es gāju tālāk nopakaļ vīram, kurš stūma veltni, ar mikliem burtiem uzspiezdams uz ietves vārdu CINZANO. Visi steidzās uz darbu. Bija tik labi steigties uz darbu. Es pārgāju pāri avēnijai un iegriezos redakcijā.

Augšā savā kabinetā izlasīju rīta laikrakstus, uzsmēķēju un sēdos pie rakstāmmašīnas, un krietnu cēlienu nostrādāju. Vienpadsmitos iekāpu taksometrā un braucu uz Quai d’Orsay2 , kur līdz ar vairākiem korespondentiem pusstundu sēdēju un klausījos, kā Ārlietu ministrijas pārstāvis — jauns «Nouvelle Revue Fratiļaise» diplomāts raga acenēs runāja un atbildēja uz jautājumiem. Kabineta vadītājs bija devies uz Lionu teikt runu vai, pareizāk sakot, jau bija atceļā. Daži klātesošie uzdeva jautājumus tādēļ, lai dzirdētu paši sevi, un vairāki Telegrāfa aģentūras pārstāvji tādēļ, lai dabūtu atbildes. Jaunumu nebija. No Quai d'Orsay es braucu atpakaļ taksometrā kopā ar Vulziju un Kramu.

—   Ko jūs darāt pa vakariem, Džeik?— Krams jautāja.— Nekur neesmu jūs manījis.

—   Vakarus es pavadu Latīņu kvartālā.

—   Kādreiz būs jāaizkāpj līdz «Dingo». Lieliska vietiņa, ko?

—   Jā. Tāpat jaunais krodziņš «Select».

—   Bieži vien esmu grasījies aiziet,— Krams teica.— Bet jūs jau zināt, kā tas ir, ja cilvēkam ir sieva un bērni…

—   Tenisu spēlējat?— Vulzijs vaicāja.

—   Nē,— Krams sacīja.— Jāteic, ka šogad pavisam nav iznācis. Esmu gan reizēm gribējis izrauties, bet svētdienās vienmēr līst un tenisa laukumi ir drausmīgi pilni.

1 Kraukšķīga maizīte.

s Orsejas krastmala, Francijas Ārlietu ministrijas atrašanās vieta.

—   Angļiem arī sestdienas ir brīvas,— Vulzijs izmeta.

—       Redz, kā šiem laimējies,— Krams teica.— Nu, bet pagaidiet. Mūždien es taču nebūšu žurnālists. Kādreiz man ari būs vaļas izrauties ārpus pilsētas.

—   Tas ir vislabākais. Dzīvot ārpus pilsētas un nopirkt automašīnu.

—   Varbūt nākamo gadu inan būs.

Es pieklauvēju pie stikla. Šoferis nobremzēja.

—   Esmu atbraucis,— teicu.— Ienāciet, iedzersim kādu glāzīti.

—   Paldies, vecais,— Krams sacīja.

Vulzijs papurināja galvu.— Man vēl jāapstrādā tas, ko viņš šorīt sarunāja.

Es iespiedu Kramam saujā divus frankus.

—   Nevajag muļķoties, Džeik,— viņš iebilda.— Es samaksāšu.

—   Tas iet uz redakcijas rēķina.

—   Vienalga. Maksāšu es.

Atvadām pamāju viņiem ar roku. Krams izbāza galvu.

—   Tātad līdz trešdienas lenčam.

—   Norunāts.

Ar liftu es uzbraucu redakcijā. Tur mani gaidīja Roberts Kons.

—   Sveiks, Džeikl— viņš sacīja.— Laiks ieturēt lenču. Vai iesim?

—   Labi. Tikai paskatīšos, vai nav kaut kas steidzams.

—   Kur mēs ēdīsim?

—   Vienalga.

Es pārlaidu acis rakstāmgaldam.— Kur tu vēlētos?

—   Varbūt pie Vetceļa? Tur ir labi uzkožamie.

Restorānā mēs pasūtījām alu un uzkožamos. Viesmīlis atnesa alu — gluži aukstu — slaidos, no ārpuses norasojušos māla kausos. Mums pasniedza daždažādus uzkožamos.

—   Vakar jautri pavadījāt laiku?— es apvaicājos.

—   Nē. Ne visai.

—   Kā veicas ar rakstīšanu?

—   Nekādā jēgā. Otra grāmata nekust no vietas.

—   Tā ir ar visiem.

—   Jā, zinu. Bet man tas sāk krist uz nerviem.

—   Vēl arvien domā par Dienvidameriku?

—   Domāju gan.

—   Kas tev slāv ceļā?

—   Fransa.

—   Ņem viņu līdz.

—   Viņai tur nepatiks. Tas nav viņas gaumē. Viņai vajadzīga burzma.

—   Tad triec viņu ratā.

—   Nevaru. Kā nekā — pienākums.

Kons atgrūda šķīvi ar sagrieztajiem gurķiem un paņēma marinētu siļķi.

Ko tu zini par lēdiju Ešliju, Džeik?

Viņas uzvārds ir Ešlija. Vārds — Breta. Viņa ir ļoti jauka. Šķiras no vira un taisās precēties ar Maiklu Kembelu. Viņš pašlaik atrodas Skotijā. Kādēļ tu tā jautā?

—   Viņa ir ārkārtīgi pievilcīga.

—   Jā gan.

—       Šajā sievietē ir kaut kas neparasts, kaut kāds īpašs smalkums. Viņa šķiet tik tieša un atklāta.

—   Viņa ir ļoti jauka.

—        Nezinu, kā to lai pasaka,— Kons turpināja.— Manuprāt, viņai tas ieaudzināts.

—   Kā izskatās, tev viņa patīk.

—   Ļoti. Laikam esmu viņā pat iemīlējies.

—       Viņa ir alkoholiķe,— es teicu.— Viņa mīl Maiku Kembelu un taisās ar to precēties. Dienās šis cilvēks būs briesmīgi bagāts.

—   Es neticu, ka viņa to izdarīs.

—   Kādēļ ne?

—   Nezinu. Gluži vienkārši — neticu. Tu jau sen viņu pazīsti?

—   Ja. Viņa bija medmāsa hospitālī, kurā es gulēju kara laikā.

'— Tad viņa droši vien bija vēl bērns.

—   Tagad viņai ir trīsdesmit četri gadi.

—   Kad viņa apprecējās ar Ešliju?

—   Kara laikā. Tiklīdz viņas līgavainis atstiepa kājas ar dizentēriju.

—   Kādēļ uzreiz tik ironiski?

—   Piedod. Tas tā nebija domāts. Es tikai centos tev izklāstīt faktus.

—   Neticu, ka viņa varētu apprecēt cilvēku, kuru nemīl.

—   Divreiz viņa to ir izdarījusi.

—   Tam nu es neticu.

—   Ja tev nepatīk manas atbildes, kādēļ tad tu tik muļķīgi jautā?

—   Neko tādu es netiku jautājis.

—   Tu lūdzi, lai pastāstu par Bretu Ešliju.

—   Es tev nelūdzu apvainot viņu.

—   Nu tad — ej ratā!

Viņš uzlēca kājās un palika stāvam viņpus galda ar uzkožamajiem — gluži bāls, tik tikko valdīdams dusmas.

—   Sēdies,— es sacīju.— Nevajag ākstīties.

—   Ņem savus vārdus atpakaļl

—   Izbeidz šo puicisko māžošanosl

—   Tūlīt ņem atpakaļ!

—   Labi. Kā vēlies. Es neko nezinu par Bretu Ešliju. Vai tā?

—   Nē, to ne. Lai eju ratā.

—   Labi, neej ratā. Sēdi tepat. Tikko esam sākuši ieturēt lenču. Kons pasmaidīja un apsēdās. Viņš, liekas, priecājās, ka var apsēsties.

Ko gan citu viņš būtu darījis?

—   Reizēm tu drausmīgi aizvaino, Džeik.

—   Piedod. Man ir pārāk asa mēle. Iznāk Jaunāk, nekā pats domāju.

—   Es zinu. Tu tiešām esi mans labākais draugs.

Žēlīgā debess, es nodomāju. Bet ska|i sacīju:— Aizmirsti visu, ko teicu. Nevajag ļaunoties.

—   Labi, lai notiek. Tagad man dusmas jau pārskrējušas.

—   Lieliski. Pasūtīsim vēl kaut ko.

Pēc lenča mēs gājām uz «Cafē de la Paix» iedzert kafiju. Es jutu, ka Kons grib atsākt sarunu par Bretu, taču izlikos nemanām. Mēs vēl šo un to parunājām, un tad es atstāju viņu un devos uz redakciju.

SESTĀ NODAĻA

Pulksten piecos es Krijona viesnīcā gaidīju Bretu. Viņas vēl nebija, tādēļ apsēdos un uzrakstīju dažas vēstules. Tās iznāca diezgan nesakarīgas, bet es cerēju, ka Krijona viesnīcas blanka atsvērs šo trūkumu. Breta vēl arvien nenāca, un pirms sešiem es nogāju bārā un kopā ar bārmeni Džordžu iedzēru kokteili «Jack Uose». Arī tur Bretas nebija, un es, vēlreiz iemetis acis vestibilā, sēdos taksometrā un braucu uz «Cafē Select». Šķērsojot Sēnu, redzēju veselu verdzi tukšu baržu aiz velkoņa nākam pa straumi uz tilta pusi: tās slija augstu virs ūdens, un laivinieki cilāja airus. Upe bija skaista. Braukt pār Parīzes tiltiem vienmēr ir bauda.

Taksometrs apbrauca apkārt luksofora izgudrotāja statujai ar virziena norādei paceltu roku un nogriezās uz Boulevard Raspail, un es atzvilu sēdeklī, lai neredzētu apkārtni. Brauciens pa šo bulvāri mani vienmēr nomāca. Tāpat kā Parīzes — Lionas dzelzceļa Fontenblo — Montero posms, kas mūždien padarīja mani drūmu, nomāktu un apātisku. Laikam zināmas vietas izraisa drūmas asociācijas. Parīzē ir ari citas ielas, tikpat nejaukas kā šis bulvāris. Kājām pa to es eju labprāt. Bet braukt man derdzas. Varbūt kādreiz esmu par to kaut ko lasījis. Tieši tāpat Roberts Kons necieta Parīzi. Diez kur viņain radusies nepatika pret šo pilsētu. Laikam no Menkena. Menkens droši vien ienīst Parīzi, es nodomāju. Daudz jaunu cilvēku savu «patīk» un «nepatīk» aizgūst no Menkena.

Taksometrs apstājās pie «Rotondas». Lai vai uz kādu Montparnasse kafejnīcu jūs gribētu braukt, šoferis noteikti vedīs uz «Rotondu». Pēc gadiem desmit varbūt uz «Dome». Bet te jau vairs nebija tālu ko iet. Es devos gar «Rotondas» tukšajiem galdiņiem uz «Cafē Select». Bārā atradās daži cilvēki, bet ārā uz terases viens pats sēdēja Hārvijs Stouns. Viņam priekšā bija sakrautas apakštasītes, un viņš ilgi nebija skuvies.

—   Sēdieties,— Hārvijs sacīja,— es jūs gaidīju.

—   Kas noticis?

Nekas. Tāpat vien gaidīju.

Bijāt uz sacīkstēm?

Ne. Kopš svētdienas ne.

Ko raksta no Amerikas?

—   Neko. Itin neko.

—   Kas noticis?

—   Nezinu. Man ar viņiem viss cauri. Galīgi cauri.

Viņš noliecās uz priekšu un paskatījās man acīs.

—   Zināt, ko es jums pateikšu, Džeik?

—   Nu?

—   Piecas dienas neko neesmu ēdis.

Es klusībā aši aprēķināju. Pirms trim dienām Ņujorkas bārā, spēlējot pokeru, Hārvijs vinnēja no manis divsimt franku.

—   Kas noticis?

—       Navnaudas. Nauda nav pienākusi.— Viņš apklusa.— Zināt, cik tas ir dīvaini, Džeik. Kad esmu noš|ucis, gribu būt viens. Negribu līst ārā no savas migas. Tāpat kā kaķis.

Es iztaustīju savas kabatas.

—   Vai ar simtu jums pietiks, Hārvij?

—   Jā.

—   Nāciet, iesim paēst.

—   Kur nu mums jāskrien. Labāk iedzersim.

—   Vispirms jums vajag paēst.

—   Nē. Kad esmu nošļucis, man ir vienalga — ēdu vai neēdu. Mēs iedzērām. Hārvijs uzlika manu apakštasīti savas kaudzītes galā.

—   Hārvij, vai jūs pazīstat Menkenu?

—   Jā. Un tad?

—   Kāds viņš ir?

—       Tā, nekas. Reizēm pasaka kaut ko ērmīgu. Pēdējo reizi mēs abi pie pusdienu galda sākām runāt par Hofenheimeru. «Nelaime tā,» Menkens teic, «ka viņš pārāk grābstās gar zeķturiem.» Nav slikti sacīts.

—   Nepavisam nav slikti.

—        Bet vispār ar viņu ir cauri,— Hārvijs turpināja.— Viņš izrakstījies par visu, ko zina, un tagad raksta par to, ko nezina.

—   Varbūt viņa darbi nav slikti. Bet tos lasīt es nespēju.

—       Kurš tos vairs lasa, ja nu vienīgi tie, kurus interesē Aleksandra Hamiltona institūta raksti.

—   Ari nav peļami,— es noteicu.

—   Protams,— Hārvijs piekrita.

Brīdi mēs abi iegrimām domās.

—   Vai dzersim vēl glāzīti?

—   Lai iet,— Hārvijs noteica.

—   Re, kur nāk Kons.

Roberts Kons pašlaik šķērsoja ielu.

—   Kretīns,— Hārvijs novilka.

Kons pienāca pie mūsu galdiņa.

—   Sveiki, dīkdieņi!— viņš uzsauca.

—       Sveiks, Robert,— Hārvijs atņēma.— Es nupat sacīju Džeikam, ka jūs esat kretīns.

—   Kā jūs to domājat?

—       Pasakiet īsi un aši. Bez domāšanas. Ko jūs darītu, ja varētu darīt visu, ko gribētu?

Kons sāka prātot.

—   Bez domāšanas. Klājiet tik va|ā.

—   Nezinu,— Kons teica.— Bet kam tas vajadzīgs?

—       Es jautāju, ko jūs darītu? Sakiet pirmo, kas iešaujas prātā. Kaut vai tā būtu pēdējā mu|ķība.

—        Nezinu,— Kons atkārtoja.— Laikam atkal spēlētu futbolu — tagad, kad esmu apguvis tehniku.

—       Esmu alojies,— Hārvijs noteica.— Jūs neesat kretīns. Jūs esat vienīgi infantils.

—       Bet jūs — varen asprātīgs, Hārvij,— Kons atcirta.— Tā vien skatieties, ka jums kāds neiekrauj pa fizionomiju.

Hārvijs Stouns iesmējās.

—       Jūs tā domājat? Neiekraus vis. Jo man par to nav ne silts, ne auksts. Es neesmu bokseris.

—   Pēc tam kad iekraus, jūs tā vairs neteiksiet.

—       Sacīšu gan. Šai ziņā jūs ļoti maldāties. Tādēļ ka daudz ko nesaprotat.

—   Pietiks runāt par mani.

—       Kā vēlaties. Arī par jums man ne silts, ne auksts. Manās acīs jūs esat nulle.

—       Izbeidziet, Hārvij,— es teicu.— Labāk iedzersim vēl vienu mēriņu.

—       Nē,— viņš sacīja.— Tagad es kaut kur aiziešu paēst. Uz redzīti, Džeik.

Viņš piecēlās un devās prom. Es vēroju, kā viņš pāriet pāri ielai — drukns, smagnējs, nosvērtā gaitā, spraukdamies cauri mašīnu straumei.

—   Mūždien viņš mani nokaitina,— Kons atsāka.— Neciešams tips.

—   Man gan viņš patīk. Pat ļoti. Nevajag skaisties uz viņu.

—   Es zinu,— Kons sacīja.— Bet man viņš krīt uz nerviem.

—   Vai šodien veicās ar rakstīšanu?

—       Nu nepavisam. Nekust ne no vietas. Ar pirmo grāmatu gāja vieglāk. Bet ar šo — nekādā jēgā.

No možās pašapziņas, ar kādu viņš agrā pavasarī atgriezās no Amerikas, vairs nebija ne vēsts. Toreiz viņš ticēja savām spējām, vienīgi ilgojās piedzīvojumu. Tagad šī ticība bija zudusi. Taču man

Laikam būs jāatzīst, ka neesmu pratis Robertu Konu noraksturot. Droši vien tādēļ, ka no tā laika, kopš viņš iemīlējās Bretā, nebiju ne reizes dzirdejis viņu pasakām kaut ko oriģinālu. Viņš bija labs tenisists ar acij tīkamu augumu, kas tika vienmēr uzturēts formā, labi spēlēja bridžu un dīvainā kārtā atgādināja studentu. Nekad nebiju dzirdējis, ka viņš sabiedrībā pateiktu ko sevišķu. Viņš valkāja polo kreklus — kā tos dēvēja koledžās un, liekas, sauc vēl šobaltdien,— bet necentās izlikties jaunāks par saviem gadiem. Diez vai viņš vispār domāja par savu apģērbu. Ārēji viņu bija veidojusi Prinstonā, iekšēji — šīs divas sievietes, kas bija centušās viņu audzināt. Viņam piemita jauks zēnisks dzīvesprieks, ko ne viena, ne otra nebija spējusi izskaust, nedz arī es, liekas, noraksturot. Viņam patika uzvarēt tenisā. Šķiet, ne mazāk kā, piemēram, Lenglenam. Taču viņš neņēma ļaunā, ja tika pieveikts. Bet, tiklīdz viņš iemīlējās Bretā, tā vairs galīgi neprata spēlēt. Viņš zaudēja pat tiem, kuriem agrāk ne reizes nebija izdevies viņu uzvarēt. Viņš pats par to tikai pasmaidīja.

Tātad mēs sēdējām uz kafejnīcas terases, un Hārvijs Stouns tikko bija pārgājis pāri ielai.

—   Brauksim uz «Closerie des Lilas»,— es teicu.

—   Man te ir nolikta satikšanās.

—   Cikos?

—   Fransa būs ceturksni pēc septiņiem.

—   Redz, kur viņa jau nāk.

Fransa Klaina tobrīd šķērsoja ielu. Viņa bija ļoti slaida un nāca plašiem, sparīgiem soļiem. Viņa pamāja un pasmaidīja. Mēs vērojām, kā viņa nāk pāri ielai.

—   Sveicināti,— viņa teica.— Cik labi, ka es jūs satieku, Džeik. Gribu parunāties ar jums.

—   Sveika, Fransa,— Kons sacīja. Viņš pasmaidīja.

—   A, sveiks, Robert. Tu arī šeit? Kāda man šodien draņķīga diena,— viņa steigšus turpināja.— Šis te,— viņa pamāja uz Konu,— nepārradās uz lenču.

—   Es tev netiku solījis ierasties.

—    Zinu, bet tu nebiji brīdinājis pavāru. Pēc tam es devos uz satikšanos, bet Polas redakcijā nebija. Gāju uz «Riču.» un gaidīju tur, bet no šīs dāmas ne ziņas, ne miņas, un man, protams, nebija tik daudz naudas, lai paliktu «Ričā» uz lenču …

—   Un ko jūs darījāt?

—   Nu, protams, gāju prom.— Viņa runāja nedabiski jautrā tonī.— Es vienmēr turu vārdu. Citi gan to vairs nedara. Kā es to līdz šim nesapratu! Bet kā klājas jums, Džeik?

— Lieliski.

Atnācāt uz dānsīngu ar tik jauku meiču, bet aizlaidāties ar šo

vietu.

—   Tev viņa nepatīk?— Kons vaicāja.

—   Manuprāt viņa ir apburoša. Tev tā neliekas?

Kons neteica ne vārda.

—       Klausieties, Džeikl Man vajag parunāties ar jums. Varbūt pāriesim pāri uz «Cafē Dome»? Tu mūs pagaidīsi, Robert, vai ne? Ejam, Džeikl

Mēs pārgājām pāri Boulevard Montparnasse un apsēdāmies pie galdiņa. Pienāca avīžu zēns ar «Paris Times», un es nopirku vienu un atlocīju.

—   Kas noticis, Fransa?

—       Ak, nekas sevišķs,— viņa sacīja,— vienīgi tas, ka viņš grib mani pamest.

—   Kā — pamest?

—       Viņš visiem stāstīja, ka mani precēs, un es to pateicu mātei un citiem, bet viņš pēkšņi vairs negrib.

—   KādēJ?

—       Viņš nospriedis, ka vēl nav paguvis izbaudīt dzīvi. To jau es paredzēju, kad viņš devās uz Ņujorku.

Fransa pavērās manī spožām acīm, cenzdamās runāt nevērīgi.

—       Ja viņš negrib precēties, nevajag arī. Nekādā ziņā. Tagad es to vairs neparko negribu. Tikai tas viss šķiet mazliet par vēlu, kad pēc trīs gadu ilgas gaidīšanas beidzot esmu dabūjusi šķiršanos.

Es klusēju.

—       Mēs domājām, tie mums būs īsti svētki, bet tieši tagad sākušies skandāli. Viņš kļuvis tāds kā untumains bērns. Taisa drausmīgas scēnas, raud un lūdzas, lai es esot prātīga, bet precēt mani viņš nevarot.

—   Draņķīga būšana.

—       Tiešām draņķīga. Viņa dēļ esmu zaudējusi divarpus gadus. Kas mani tagad vairs ņems. Pirms diviem gadiem Kannās varēju apprecēt, ko vien gribēju. Visi večuki, kuri vēlējās noenkuroties un atrast sev šiku sievu, bija uz mani kā uzburti. Bet tagad šaubos, vai kādu dabūšu.

—   Vīru jūs varētu dabūt labu labo.

—       Nē, neticu. Bez tam es viņu mīlu. Un gribu bērnus. Vienmēr esmu domājusi, ka mums būs bērni.— Viņa raudzījās manī spožām acīm.— Nekad neesmu pārāk mīlējusi bērnus, tomēr negribu palikt bez tiem. Vienmēr esmu domājusi, ka man būs bērni un tad es tos arī iemīlēšu.

—   Viņam ir bērni.

—       O jāl Viņam ir bērni, un viņam ir nauda, un viņam ir bagāta māte un pabeigta grāmata, bet manus skribelējumus neviens nedrukās, itin neviens. Kaut gan es nerakstu slikti. Un arī naudas man nav. Varētu saņemt alimentus, bet centos jo ātrāk dabūt šķiršanos.

Viņa atkal vērās manī ar savām spožajām acīm.

tas nav taisnīgi. Ari es pati esmu tur vainīga, bet tikai daļēji. Man vajadzēja būt gudrākai. Bet, kad par to runāju, viņš tikai raud un teic ka precēt mani nevarot. Bet kādēļ? Es būtu laba sieva. Ar mani tik viegli sadzīvot. Es viņu netraucēju. Bet tas neko nelīdz.

—   Cik nejēdzīgi.

Ja, nejēdzīgi. Bet nav vērts par to runāt, vai ne? Ejam atpakaļ.

—   Diemžēl nevaru jums nekā palīdzēt.

—       Nē. Tikai nestāstiet viņam neko. Es zinu, ko viņš grib.— Viņa iilmcta savu uzspēlēto, neciešami jautro toni.— Viņš grib viens pats atgriezties Ņujorka, lai būtu tur, kad iznāks grāmata un meičas pēc viņa būs kā bez prāta. Lūk, ko viņš grib.

Varbūt grāmata netiks atzīta. Manuprāt, viņš nepavisam nav tāds. Patiešām.

—       Es viņu pazīstu labāk, Džeik. Viņš grib tikai vienu — doties uz Ņujorku. Jā, gan. Es zinu. Un tādēļ atsakās mani precēt. Grib viens pats izbaudīt savu triumfu.

—   Iesim atpakaļ uz «Selektu»?

—   Jā. Iesim.

Mēs piecēlāmies — nekas mums vēl nebija pasniegts — un devāmies pāri ielai, kur Kons sēdēja pie marmora galdiņa un smaidīdams gaidīja mūs.

—   Nu, ko tu smaidi?— Fransa jautāja.— Priecājies par dzīvi?

—   Es smaidu par jūsu noslēpumiem.

—       O, tas, ko es pateicu Džeikam, nepavisam nav noslēpums. Drīz vien tas visiem būs zināms. Gribēju tikai, lai viņš to dzirdētu no tiešiem avotiem.

—   Ko īsti? To, ka tu brauc uz Angliju?

—       Jā, to, ka es braucu uz Angliju. O, Džeik! Pavisam aizmirsu pateikt. Es braucu uz Angliju.

—   Tas nu ir lieliski!

—       Jā, labākajās aprindās tā ir pieņemts. Roberts sūta mani uz Angliju. Viņš dod man divsimt mārciņu, un es braukšu apciemot draugus. Vai tas nebūs jauki? Draugi par to gan vēl neko nezina.

Fransa pagriezās pret Konu un pasmaidīja. Viņš bija kļuvis pavisam nopietns.

—       Tu devi man tikai simt mārciņu, vai ne tā, Robert? Bet es izspiedu no viņa divus simtus. Viņš tiešām ir ļoti augstsirdīgs. Vai tā nav, Robert?

Nesaprotu, kā Robertam Konam vispār var pateikt kaut ko tik briesmīgu. Ir cilvēki, kuriem nav iespējams pasacīt it neko aizvainojošu. Liekas, pasaule sabruktu — uz vietas sabruktu pīšļos,— ja tiem pateiktu kaut ko dzēlīgu. Bet Kons visu to noklausījās. Un tas notika manā klātbūtnē, un es pat netaisījos apklusināt Fransu. Bet tas bija tīrais nieks pret to, kas nāca tālāk.

—   Kā tu vari tā runāt, Fransa!— Kons viņu pārtrauca.

—   Ak, viņš vēl jautās! Es braucu uz Angliju. Es braucu apciemot draugus. Vai jūs esat kādreiz apciemojis draugus, kuri negrib jūs redzēt? Neko darīt, viņiem vajadzēs mani uzņemt. «Kā jums klājas, mana dārgā? Ak, kur tas laiks, kopš neesam tikušās! Un kā jūsu dārgajai jnāmiņai?» Jā, kā klājas dārgajai māmiņai? Tā iegulda visu naudu franču kara obligācijās. Tik tiešām. Laikam otru tādu vairs neatrast. «Un ko Roberts?» Vai tamlīdzīgi — tikpat netieši un piesardzīgi. «Dieva dēļ, nepiemini viņu, mīlā. Nabaga Fransa viņa dēļ tik ļoti cietusi.» Vai tas nebūs uzjautrinoši, Robert? Nu, sakiet — vai tas nebūs uzjautrinoši, Džeik?

Fransa pievērsa man savu neciešami žilbinošo smaidu. Šī sieviete jutās gandarīta, ka viņu uzklausa.

—   Un kā būs ar tevi, Robert? Es zinu, tā ir mana vaina. Vienīgi mana vaina. Kad piespiedu tevi pamest šo mazo redakcijas sekretāri, man vajadzēja saprast, ka šādā pašā veidā tu pametīsi arī mani. Džeiks nezina, kā tas viss notika. Vai viņam pastāstīt?

—   Dieva dēļ, izbeidz, Fransa!

—   Nē, es izstāstīšu. Robertam redakcijā bija sekretāre. Maza, mīlīga čirka, un viņam šķita, ka viņa ir burvīga, bet tad viņš sastapa mani, un viņam šķita, ka arī es esmu gandrīz tikpat burvīga. Es viņu piespiedu pamest šo meiču, un, kad redakcija tika pārcelta, viņš aizveda to no Karmelas uz Provinstaunu, pat nesamaksājis atpakaļceļu. Tikai tādēļ, lai man izpatiktu. Toreiz viņam šķita, ka esmu tīri pievilcīga. Vai ne ta, Robert?

Tikai nepārprotiet, Džeik,— ar šo sekretāri tas viss bija absolūti platoniski. Pat ne platoniski. Vispār it nekā tāda nebija. Gluži vienkārši viņa bija ļoti jauka. Un viņš to darīja tikai tāpēc, lai man izpatiktu. Bet tā jau ir: kas zobenu paceļ, no zobena krīt. Pareizi sacīts, vai ne? Liec to, Robert, aiz auss,— varbūt noder tavai nākamajai grāmatai.

Redzat, Roberts vāks materiālu jaunai grāmatai. Vai ne tā, Robert? Un tādēļ viņš grib mani pamest. Viņam sāk likties, ka neesmu pietiekami fotogēniska. Redzat, šo mūsu kopdzīves laiku viņš bija tā aizņemts ar savu grāmatu, ka mani pat nepamanīja. Tādēļ nu dosies vākt materiālu. Ceru, ka tas būs briesmīgi interesants.

Zini ko, Robert, mīļais. Atļauj tev kaut ko pateikt. Un nedusmo, jā? Nerīko skandālus savām sirdsdāmām. Centies to nedarīt. Jo tu nevari iztikt bez asarām un raudot tik ļoti pats žēlo sevi, ka neatceries, ko otrs tev saka. Tā tu nespēsi paturēt atmiņā nevienu sarunu. Mēģini saglabāt mieru. Zinu, ka tas ir šausmīgi grūti. Bet atceries, tas jādara literatūras labad. Mums visiem jānes upuri literatūras labad. Ņem piemēru no manis. Es braucu uz Angliju bez kādām iebildēm. Literatūras labad. Katram jāpalīdz jaunajiem rakstniekiem. Vai tā nav, Džeik? Ak, jūs

neesat jaunais. Bet tu, Robert? Tev ir trīsdesmit četri gadi. Nu, dižam rakstniekam tas nav daudz. Lai atceramies Ī-Iārdiju. Vai Anatolu

Fransu. Viņš nesen nomira. Roberts gan saka, Franss neesot rakstnieks. Noklausījies no franču draugiem. Pats viņš franciski lasa vāji. Zināms, Franss nav tik dižs kā tu, Robert. Diez vai viņš kādreiz maz devās vākt materiālu. Kā tev šķiet, ko viņš teica savām mīļākajām, kad atsacījās tās precēt? Diez vai viņš raudāja arī? Ā, nu es saprotu.— Viņa pielika cimdoto roku pie lūpām.— Tagad es zinu isto iemeslu, kādēļ Roberts negrib mani precēt, Džeik. Nupat kā atjautu. Tātad šī gaisma man atausa «Selektā». Vai tas nav mistiski? Kādreiz šeit piesitīs plāksnīti. Tāpat kā Lurdā. Robert, vai lai es tev to pasaku? Nu, klausies! Tas ir lik vienkārši. Kā gan es agrāk to nesapratu! Robertam vienmēr ir bijusi vajadzīga mīļākā, un, tā kā mēs abi neapprecējāmies, es biju viņa mīļākā. Esmu bijusi viņa mīļākā vairāk nekā divus gadus. Vai tagad saprotat? Bet, ja viņš mani apprec, kā solījies, visa romantika ir vējā. Nu sakiet — vai man nav gaiša galva? Arī tas tiesa. Paskatieties uz viņu, un jūs redzēsiet, ka man ir taisnība. Uz kurieni, Džeik?

—   Uz bāru parunāties ar Hārviju Stounu.

Kons noskatījās man pakaļ. Viņš bija nobālis. Kādēļ viņš tur sēdēja? Kādēļ sēdēja un visu to klausījās?

Es stāvēju, atspiedies pret bāra leti, un vēroju viņus abus caur logu. Fransa, žilbi smaidīdama, runāja tālāk, ikreiz paceļot acis, kad pārjautāja: «Vai ne tā, Robert?» Vai varbūt vairs nejautāja. Varbūt tagad viņa runāja par kaut ko citu. Es pateicu bārmenim, ka neko nevēlos, un pa sāndurvīm devos prom. Iedams ārā, vēl pametu skatienu atpakaļ un cauri stikliem redzēju viņus sēžam pie galdiņa. Fransa vēl aizvien runāja. Pa sānielu es izgāju uz Boulevard Raspail. Tur iekāpu garāmejošā taksometrā un pateicu šoferim savas mājas adresi.

SEPTĪTĀ nodaļa

Tiklīdz es grasījos doties augšā pa kāpnēm, durvju sardze piesita pie savas istabiņas stiklotajām durvīm; es apstājos, un viņa iznāca ārā. Viņa pasniedza man dažas vēstules un telegrammu.

—   Te ir pasts. Un pēc jums vaicāja kāda dāma.

—   Vizītkarti neatstāja?

—   Nē. Viņai līdzi bija kāds kungs. Tā pati, kas pagājušo nakti. Viņa tomēr ir gauži jauka.

—   Vai viņa bija kopā ar kādu no maniem paziņām?

—   Nemāku sacīt. Šis kungs nekad vēl te nebija manīts. Ļoti liela auguma. Ļoti, ļoti liela auguma. Bet viņa ir gauži jauka. Gauži, gauži jauka. Naktī viņa bija laikam maķenīt…— Sardze atspieda galvu

plaukstā un pašūpoja.— Es jums sacīšu pilnīgi atklāti, mesjē Bārnes. Nakti viņa man nelikās ne pusi tik gentille'. Nakti man radās cits ieskats par viņu. Bet ticiet, kad es jums saku. Viņa ir tres, tres gentille2 . Un no ļoti labas ģimenes. Tas tūlīt redzams.

—   Un viņa nelika neko pateikt?

—   Lika gan. Teicās pēc stundas būt atpakaļ.

—   Kad atnāks, sūtiet viņus augšā.

—       Labi, mesjē Bāmes. Bet šī dāma, šī dāma ir brīnišķa. Varbūt mazliet savādīga, bet quelqu'une, quelqu’unc3 \

Durvju sardzei agrāk bija piederējis dzērienu kiosks Parīzes hipodromā. Toreiz viņa apkalpoja vienkāršo tautu, bet tas viņu nekavēja pavērot publiku ložās, un viņa ar lielu lepnumu man klāstīja, kuri no maniem draugiem esot labi audzināti, kuri no labas ģimenes, kuri sportsmen, šim vārdam pēc franču paražas uzsverot pēdējo zilbi. Vienīgā nelaime bija tā, ka, cilvēkus, kuri neiederējās nevienā no šīm kategorijām, viņa pie manis gluži vienkārši nelaida, aizbildinoties, ka neesmu mājās. Kāds no maniem draugiem, pārlieku izģindis gleznotājs, kurš pēc madame Duzinelas ieskata, acīm redzot, nebija ne labi audzināts, ne sportsman, ne arī no labas ģimenes, atrakstīja man vēstuli, lūgdams izgādāt caurlaidi, lai viņš tiktu garām durvju sardzei un vakaros reizēm varētu uzkāpt pie manis.

Es devos augšā uz savu numuru, cenzdamies uzminēt, kā Breta ieguvusi durvju sardzes labvēlību. Telegramma bija no Bila Gortona, kurš ziņoja, ka esot ceļā ar kuģi «France». Es noliku pastu uz galda, devos uz guļamistabu, noģērbos un gāju zem dušas. Slaukoties izdzirdu durvju zvanu. Uzvilku halātu un čības un gāju atvērt. Tā bija Breta. Viņai aiz muguras stāvēja grāfs. Ar milzīgu rožu pušķi rokās.

—   Sveiks, mīļais,— Breta sacīja.— Vai tu beidzot mūs laidīsi iekšā?

—   Lūdzu. Es tikko no vannas.

—   Laimīgais. Viņš bijis vannā.

—   Tikai zem dušas. Sēdieties, grāf Mipipopulos. Ko jums ieliet?

—       Nezinu, ser, vai jums patīk ziedi, taču atļāvos atnest šīs rozes,— grāfs ierunājās.

—   Dodiet tās man.— Breta paņēma rozes.— Ielej vāzē ūdeni, Džeik.

Es iegāju virtuvē, pielēju lielo māla krūku ar ūdeni, un Breta

sakārtoja tajā rozes un nolika galda vidū.

—   Šī nu gan bija lieliska diena.

—   Vai tev nešķiet, ka mums bija norunāts satikties «Krijonā»?

—   Nē. Vai tiešām? Tad esmu bijusi raibajā.

1 Jauka (/r.).

2 Ļoti, ļoti jauka (/r.).

3 Kaut kas sevišķs, kaut kas sevišķs (fr.).

—   Jūs bijāt pilna kā zeķe, mana dārgā,— grāfs sacīja.

Nu, vai es neteicu? Bet grāfs gan bija lāga zēns.

Sardze par tevi nu pārākā sajūsmā.

Es mazliet pacentos. Iedevu viņai divsimt franku.

—   Velti izgāzi naudu.

Ne savu, bet — viņa,— Breta teica, pamādama uz grāfa pusi.

—   Gribēju viņai atlīdzināt par nakts miera traucēšanu. Bija tik vēls.

Vai viņš nav burvīgs,— Breta sacīja.— Atceras visu, kas noticis.

—   Tapat kā jūs, mana dārgā.

Blēņas,— Breta atmeta.— Kam tas vajadzīgs? Ei, Džeik, vai beidzot tu dosi mums kaut ko iedzert?

—   Dabūjiet paši, es iešu pārģērbties. Tu jau zini, kur atrast.

—   Laikam gan.

Ģērbdamies dzirdēju, ka Breta liek galdā glāzes un sifonu, un tad viņi abi sarunājās. Es ģērbos lēni, apsēdies gultā. Jutos noguris un tīri .sašļucis. Ienāca Breta ar glāzi rokā un apsēdās man blakus.

—   Kas ir, mīļais? Vai neesi omā?

Viņa vēsi noskūpstīja mani uz pieres.

—   Ak, Bret, es tevi tik ļoti mīlu.

—   Mīļais,— viņa teica.— Gribi, lai aizsūtu viņu prom?

—   Nē. Viņš ir lādzīgs.

—   Tomēr es aizsūtīšu viņu prom.

—   Nē, nevajag.

—   Jā gan, aizsūtīšu.

—   Tā taču nevar.

—       Kādēļ ne? Paliec tepat. Kad es tev saku — manis dēļ viņš gatavs uz visu.

Viņa izgāja no istabas. Es gulēju uz mutes. Jutos briesmīgi. Dzirdēju, ka viņi sarunājas, bet centos neklausīties. Breta ienāca un atkal apsēdās uz gultas.

—   Nabaga zēns.— Viņa noglāstīja man galvu.

—       Ko tu viņam sacīji?— Es gulēju, pagriezis seju pret sienu. Negribēju skatīties uz Bretu.

—       Aizsūtīju viņu pēc šampanieša. Viņam patīk doties pēc šampanieša.

Tad viņa jautāja:— Vai nu tev ir labāk, mīļais? Galva kļūst skaidrāka?

—   Jā, labāk.

—   Guli vien mierīgi. Viņš aizbrauca uz piisētas viņu galu.

—       Bret, vai mēs nevaram dzīvot kopā? Gluži vienkārši — dzīvot kopā?

—       Nevaram, mīļais. Es tevi krāptu uz katra sola. To tu nespētu izturēt.

—   Pagaidām izturu.

—       Tad būtu savādāk. Tā ir mana vājiba, Džeik. Tāda nu es reiz esmu.

—   Vai mēs nevaram uz kādu laiku aizbraukt no pilsētas?

—       Tas neko nedos. Ja vēlies, brauksim. Taču laukos es nespēju dzīvot. Pat ne kopā ar savu mīļoto.

—   Es zinu.

—   Vai tas nav briesmīgi? Turklāt, lieki piebilst, ka tevi mīlu.

—   Un es mīlu tevi.

—       Labāk klusēsim. Runāšana neko nedod. Es braukšu no tevis prom, un drīz atgriezīsies Maikls.

—   Kādēļ tad prom?

—   Tev tā būs labāk. Un man arī.

—   Kad tu brauksi?

—   Cik drīz vien būs iespējams.

—   Uz kurieni?

—   Uz Sansevastjanu.

—   Vai mēs nevaram braukt abi kopā?

—   Nē, tā būtu gatavā elle tagad, kad viss ir izrunāts.

—   Mēs nekad neesam spējuši vienoties.

—   Tu taču zini tāpat kā es. Netiepies, mīļais!

—       Jā, protams. Tev taisnība. Es gluži vienkārši esmu sadrūmis un, kad esmu sadrūmis, runāju muļķības.

Es uzrausos sēdus, noliecos un uzāvu pie gultas atstātās kurpes. Tad cēlos kājās.

—   Neskaties manī tā, mīļais.

—   Kā tad tu gribi, lai skatos?

—   Nu, kam t« gražojies? Rīt es aizbraucu.

—   Rīt?

—   Jā. Vai es tev neteicu? Rīt pat.

—   Uz to jāiedzer. Grāfs drīz būs atpakaļ.

—       Jā. Nupat jau jābūt. Ak, ja tu zinātu, ar cik svinīgu seju viņš pērk šampanieti. Viņam tas liekas briesmīgi svarīgi.

Mēs iegājām ēdamistabā. Es paņēmu brendija pudeli un ielēju Bretai un sev. Pie durvīm zvanīja. Es gāju atvērt. Tas bija grāfs. Aiz viņa stāvēja šoferis ar šampanieša grozu.

—   Kur lai to noliek, ser?— grāfs jautāja.

—   Virtuvē,— Breta teica.

—       Nesiet iekšā, Henrij,— grāfs pamāja šoferim.— Un tad noejiet lejā pēc ledus.— Stāvēdams virtuves durvīs, viņš vēroja, kā grozs tiek novietots.— Ceru, ka šis vīns jums ies pie sirds,— viņš turpināja.

—   Amerikā vairs reti kad iespējams nobaudīt īsti labu vīnu, bet šo es dabūju no kāda pazīstama vīndara.

—   Kādi gan jums nav paziņas,— Breta noteica.

—   Viņam ir vīnogu plantācija. Tūkstošiem akru.

Kā viņu sauc?— Breta jautāja.— Veuve CliquotV

—   Nē. Mums. Viņš ir barons.

Cik jauki,— Breta sacīja.— Mums visiem ir tituli. Kāpēc tev nav titula, Džeik?

—       Ticiet man, ser,— grāfs uzlika plaukstu uz manas rokas,— ka tituls tikai par postu vien ir. Sagādā vienīgi izdošanas.

Tā nu vis nesakiet,— Breta iebilda.— Reizēm tas ir briesmīgi noderīgs.

Man no tā nekāds labums nav bijis.

Jūs to neprotat īsti likt lietā. Man tas ir velnišķi palīdzējis.

—   Sēdieties, grāf,— es teicu.— Atļaujiet man nolikt jūsu spieķi.

Lampas gaismā grāfs pāri galdam vēroja Bretu. Viņa smēķēja

i igareti un birdināja pelnus uz paklāja. Viņa manīja, ka es to redzu.

—       Paklau, Džeik, es negribu sabojāt paklāju. Piespēlē man pelnu trauku.

.Es sadabūju dažus pelnu traukus un uzliku uz galda. Šoferis atnesa spaini ar ledu un sālī.

—   Ielieciet spainī divas pudeles, Henrij!— grāfs uzsauca.

—   Un ko vēl, ser?

—       Vairāk neko. Uzgaidiet lejā mašīnā.— Grāfs pagriezās pret mums.— Vai neaizbrauksim uz Buloņas mežu pusdienās?

—   Kā vēlaties,— Breta sacīja.— Bet es nespēšu ieēst ne kumosa.

—   Man gan patīk kārtīgi paēst,— grāfs teica.

—   Vīnu nest iekšā, ser?— šoferis jautāja.

—       Jā. Nesiet šurp, Henrij,— grāfs atbildēja. Viņš izņēma biezu cūkādas portsigāru un piedāvāja man uzsmēķēt.— Varbūt pamēģiniet īstu Amerikas cigāru.

—   Paldies,— es sacīju.— Labāk izsmēķēšu savu cigareti.

Viņš nogrieza cigāram galu ar zelta griezni, kas bija piestiprināts pie pulksleņķēdes.

—       Man patīk cigāru ievilkt kā nākas,— grāfs teica.— Puse cigāru vispār nav lietojami.

Viņš aizsmēķēja un paķiķinādams pār galdu vēroja Bretu.

—   Kad dabūsiet šķiršanos, lēdij Ešlij, jūs zaudēsiet arī titulu.

—   Jā. Cik skumji!

—       Nepavisam,— grāfs sacīja.—Jums tas nav vajadzīgs. Tāpat redzams, ka esat aristokrāte.

—   Pateicos. Briesmīgi mīļi no jums.

—       Pavisam nopietni,— grāfs izpūta kuplu dūmu mākoni.— Nekad neesmu redzējis otru tik aristokrātisku sievieti. Jums tas ir asinīs. Ko tur vēl piebilst.

1 Ātrai'.ne Kliko (//•.)— visslavenākā Francijas vīna Šķirne.

—       Ļoti laipni no jums,— Breta teica.— Mana māmiņa justos aizkustināta. Varbūt jūs to izteiktu rakstiski, lai varu aizsūtīt viņai pa pastu.

—       Es arī viņai to apliecinātu. Pavisam nopietni. Es nekad cilvēkus neizsmeju. Kas izsmej citus, iemanto naidniekus. Vienmēr esmu to teicis.

—       Jums taisnība,— Breta piekrita.— Briesmīgi daudz taisnības. Es vienmēr izsmeju citus, un man nav neviena drauga zemes virsū. Vienīgi Džeiks.

—   Tātad viņu jūs neizsmejat.

—   Nē.

—       Bet varbūt tomēr?— grāfs pārjautāja.— Varbūt izsmejat arī viņu?

Breta paraudzījās manī un viegli piemiedza acis.

—   Nē. Viņu es nemēdzu izsmiet.

—   Saprotu,— grāfs noteica.— Viņu ne.

—       Šis ir baismīgi garlaicīgs temats,— Breta sacīja.— Kā būs ar šampanieti?

Grāfs noliecās un pavirpināja spīdīgajā spainī ieliktās pudeles.

—       Vēl nav atdzisis. Jūs vienmēr dzerat, mana dārgā. Kādēļ nevaram tāpat parunāt?

—       Esmu jau ellīgi aizrunājusies. Džeikam izklāju visu līdz pamatiem.

—       Gribētu dzirdēt, kā jūs īsti runājat. Kad jūs kaut ko sakāt man, tad vienmēr paliekat pusvārdā.

—   Es atļauju pabeigt jums. Lai katrs pabeidz pēc saviem ieskatiem.

—       Ļoti interesants paņēmiens.— Grāfs vēlreiz noliecās un pagrozīja pudeles.— Tomēr man reizēm gribētos dzirdēt, kā jūs runājat.

—   Nu, vai nav ērms?— Breta jautāja.

—   Tā.— Grāfs izņēma pudeli.— Laikam būs atdzisis.

Es atnesu dvieli, un viņš noslaucīja pudeli un pacēla to gaisā.

—       Man patīk dzert šampanieti no lielajām pudelēm. Tas ir vēl labāks, bet būtu grūti atdzesējams.— Viņš vēroja rokās pacelto pudeli.

Es izņēmu glāzes.

—   Tagad nu varētu atkorķēt,— Breta ierosināja.

—   Jā, mana dārgā. Tūlīt tiks izdarīts.

Šampanietis bija lielisks.

—       Tiešām brīnišķīgs,— Breta pacēla glāzi.— Par ko mēs uzdzersim? Par viņa gaišību!

—       Tostiem šis vīns pārāk labs, mana dārgā. Tādam nevajag piemaisīt jūtas. Tad vīns zaudē garšu.

Bretas glāze bija tukša.

—   Jums vajag uzrakstīt grāmatu par vīniem, grāf,— es ieminējos.

—       Mister Bārnes, vienīgais, ko es vēlos no vīniem, ir tos baudīt,— grafs teica.

Iebaudīsim vēl mazliet no šī.— Breta pastūma viņam savu glāzi, Grāfs to ļoti uzmanīgi piepildīja.

Lūdzu, mana dārgā. Dzeriet lēni, izbaudot garšu, bet piedzerties varat pēc tam.

Ko? Piedzerties?

Jūs esat burvīga, kad piedzeraties, mana dārgā.

—   Vai dzirdi, ko viņš saka?

Mister Bārnes,— grāfs pielēja man pilnu glāzi.— No visām sievietēm, ko esmu sastapis, viņa ir vienīgā, kas piedzērusies ir tikpat burvīga kā skaidrā.

—   Jūs laikam neesat necik daudz redzējis?

—   Nē, mana dārgā. Ļoti daudz. Esmu redzējis bezgala daudz.

—       Labāk iedzersim,— Breta sacīja.— Mēs visi esam daudz pieredzējuši. Un Džeiks jau nu droši ne mazāk par jums.

—       Ticu, mana dārgā, ka misters Bārness daudz ko pieredzējis. Nepavisam to negribu apšaubīt, ser. Bet ari es esmu daudz pieredzējis.

—   Zināms, ka esat, mīļais,— Breta sacīja.— Es tikai pajokoju.

—       Esmu piedalījies septiņos karos un četrās revolūcijās,— grāfs turpināja.

—   Jūs esat karojis?— Breta jautāja.

—       Reizēm iznāca pakarot, dārgā. Tiku ievainots arī ar bultām. Vai esat redzējusi bultu rētas?

—   Jūs varētu parādīt.

Grāfs piecēlās, atpogāja vesti un virskreklu. Viņš pavilka uz augšu sporta kreklu, atsegdams tumsnējas krūtis un spēcīgus vēdera muskuļus, kas lampas gaismā īpaši izcēlās.

—   Vai redzat?

Zem ribām vīdēja divas gaišas svītras.

—   Paskatieties aizmugurē, kur bultas nākušas ārā.

Uz muguras virs jostas vietas bija divas tādas pašas rētas pirksta biezumā.

—   Jā. Tas nav nekāds joks.

—   Tieši cauri.

Grāfs iebāza kreklu atpakaļ biksēs.

—   Kur jūs dabūjāt šo ievainojumu?— es apprasījos.

—   Abesīnijā. Toreiz man bija divdesmit viens gads.

—   Ko jūs tur darījāt?— Breta vaicāja.— Bijāt armijā?

—   Taisīju biznesu, mana dārgā.

—       Vai es neteicu, ka viņš ir mūsējais?— Breta pagriezās pret mani.— Es mīlu jūs, grāf. Jūs esat brīnišķīgs.

—   Prieks dzirdēt, mana dārgā. Bet tas nav tiesa.

—   Neesiet nu ēzelis.

—       Redzat, mister Bārnes,— tikai tādēļ, ka esmu daudz redzējis, varu visu tik mierīgi baudīt. Vai jūs man piekrītat?

—   Jā. Pilnīgi.

—       Es zinu,— grāfs sacīja.— Tur ir viss noslēpums. Jāmāk saskatīt patiesās vērtības.

—   Vai jūsu vērtības nekad nešķobās?— Breta vaicāja.

—   Nē. Vairs ne.

—   Nekad neesat iemīlējies?

—   Vienmēr,— grāfs teica.— Vienmēr esmu iemīlējies.

—   Kā tas ietekmē jūsu vērtības?

—   Arī tas pieder pie manām vērtībām.

—   Jums nav nekādu vērtību. Vai jūs esat maz dzīvs?

—   Nē, mana dārgā. Jūs ļoti maldāties. Es esmu dzīvāks par dzīvu.

Mēs izdzērām trīs pudeles šampanieša, un grāfs atstāja grozu manā

virtuvē. Pusdienot braucām uz kādu Buloņas meža restorānu. Tās bija labas pusdienas. Ēšana bija viena no galvenajām grāfa dzīves vērtībām. Vīns tāpat. Pie galda grāfs bija lieliskā omā. Breta arī. Mēs jauki pavadījām dienu.

—        Uz kurieni tagad?— pēc pusdienām grāfs jautāja. Mēs bijām palikuši pēdējie. Abi viesmīļi zvilnēja pie durvju stenderes. Viņi gribēja doties mājās.

—       Varbūt uz Monmartru,— Breta sacīja.— Vai pusdienas nebija karaliskas?

Grāfs staroja. Viņš jutās ļoti apmierināts.

—       Jūs abi esat ļoti jauki,— viņš teica un atkal ievilka dūmu.— Kādēļ jūs abi neapprecaties?

—   Negribam zaudēt neatkarību,— es sacīju.

—       Mums ir katram savam dzīve,— Breta piebilda.— Nāciet. Ejam no šejienes prom.

—   Varbūt paņemsim vēl vienu konjaku,— grāfs ieminējās.

—   Iedzersim Monmartrā.

—   Nē. Labāk šeit, kur ir kluss.

—       Ejiet jūs visi ar savu klusumu,— Breta sacīja.— Ko gan tie vīrieši dzenas pēc klusuma?

—       Mums patīk klusums,— grāfs teica.— Tāpat kā jums skaļums, mana dārgā.

—   Labi,— Breta piekrita.— Dzersim tepat.

—   Sommelier\[ — grāfs uzsauca.

—   Jā, ser!

—   Kāds jums ir visvecākais konjaks?

—   Astoņsimt vienpadsmitā gada, ser.

—   Atnesiet pudeli.

—   Paklau, nevajag dižoties. Sauc viņu atpakaļ, Džeik.

1 Viesmīli (/•>.)

Zināt ko, mana dārgā. Vecs konjaks ir vairāk vērts izdotās naudas nekā jebkura cita senlieta.

Daudz jums šo senlietu?

Pilna māja.

Beidzot mēs aizbraucām uz Monmartru. Zellī restorāns bija pārpildīts trokSņains un piesmēķēts. Ieejot mūzika griezās ausīs. Mēs abi ar Bretu tu dejojām. Te bija tāds biezums, ka tik tikko varēja pagriezties, bundzinieks nēģeris pamāja Bretai. Mēs bijām iespiesti pašā murskulī un mīņājāmies viņam iepretim.

—   Kā klāties?

—   Lieliski.

—   Tad labs.

Viņa baltie zobi spīdēja vien.

—   Tas ir mans draugs,— Breta teica.— Vienreizējs bundzinieks.

Mūzika apklusa, un mēs devāmies pāri pie galdiņa, kur sēdēja grāfs.

Tad atkal spēlēja un mēs atkal dejojām. Es pametu acis uz grāfu. Viņš sēdēja un smēķēja cigāru. Mūzika apklusa.

—   Ejam atpaka].

Mēs gājām uz galdiņa pusi. Bet atkal sāka skanēt mūzika, un mēs pūlī iespiesti dejojām.

—   Tu draņķīgi dejo, Džeik. Maikls dejo labāk par visiem.

—   Viņš dejo lieliski.

—   Viņam daudz labu īpašību.

—   Man viņš patīk,— sacīju.— Briesmīgi patīk.

—       Es ar viņu drīz precēšos,— Breta teica.— Dīvaini gan. Veselu nēdēļu neesmu ne reizes par viņu iedomājusies.

—   Tu viņam neraksti?

—   Nē. Es vispār nerakstu vēstules.

—   Bet viņš tev, protams, tās raksta?

—   Jā. Turklāt varen jaukas.

—   Kad īsti jūs domājat precēties?

—       Kas to lai zina. Tiklīdz dabūšu šķiršanos. Maikls grib apvārdot savu māti, lai tā mazliet atdara maku.

—   Varbūt varu jums kaut cik aizdot?

—   Neesi nu ēzelis. Maikla radiem naudas kā spaļu.

Mūzika apklusa. Mēs piegājām pie galdiņa. Grāfs piecēlās.

—   Ļoti jauki,— viņš sacīja.— Jūs izskatījāties ļoti, ļoti jauki.

—   Vai jūs nedejojat, grāf?— es vaicāju.

—   Nē. Esmu par vecu.

—   Tīrās blēņas,— Breta sacīja.

—        Mīļā, es dejotu, ja tas man darītu prieku. Bet labāk raugos, kā dejojat jūs.

—       Lieliski,— Breta teica.— Gan es vēl dejošu jums par prieku. Jā, bet kur jūsu draudziņš Zizi?

—   Jāteic, es labprāt pabalstu zēnu, bet lāgā neciešu viņa klātbūtni.

—   Viņam diezgan smags raksturs.

—       Iespējams, dzīvē viņš daudz ko sasniegs. Bet man grūti būt kopā ar viņu.

—   Džeikam tāpat.

—   Man, viņu redzot, uzmetas zosāda.

—       Jā,— grāfs paraustīja plecus.— Vēl nevar zināt, kas iznāks no viņa. Bet mūsu tēvi bijuši sirdsdraugi.

. — Nāc, iesim dejot,— Breta ieteicās.

Mēs dejojām. Zāle bija pilna kā piebāzta.

—   Ak, mīļais,— Breta sacīja.— Es esmu tik nelaimīga.

Mani, kā dažkārt, pārņēma sajūta, ka tas viss kādreiz jau bijis.

—   Vēl pirms brīža tu biji laimīga.

—   Cilvēks nevar divreiz!…— bundzinieks rēca.

—   Tas viss pagaisis.

—   Kas noticis?

—   Nezinu. Es jūtos gluži vienkārši briesmīgi.

—………. — bundzinieks dziedāja. Tad atkal ķērās pie savām

bungām.

—   Gribi iet projām?

Pēkšņi man šķita, kā dažkārt murgos, ka viss atkārtojas, ka tas viss kādreiz jau piedzīvots un notiek ar mani atkal, no jauna.

—…….. — bundzinieks dungoja.

—   Iesim,— Breta teica.— Vai esi ar mieru?

—…….. — bundzinieks kliedza un uzsmaidīja Bretai.

—   Labi,— es sacīju.

Mēs izspraucāmies no ļaužu drūzmas. Breta devās uz garderobi.

—   Breta grib iet,— es teicu grāfam.

Viņš pamāja ar galvu.

—       Tiešām? Tas ir jauki. Varat ņemt mašīnu. Es vēl brītiņu palikšu, mister Bārnes.

Mēs paspiedām viens otram roku.

—       Šis bija lielisks vakars. Varbūt jūs atļautu man nokārtot rēķinu.— Es izvilku no kabatas naudas zīmi.

—   Mister Bārnes, nu nekļūstiet smieklīgs,— grāfs teica.

Breta ar apmetni plecos pienāca pie galdiņa. Viņa noskūpstīja grāfu un uzlika roku viņam uz pleca, lai viņš neceltos kājās. Kad mēs devāmies ārā pa durvīm, es vēl pametu skatienu atpakaļ: grāfam līdzās sēdēja trīs meičas. Mēs iekāpām lielajā automašīnā. Breta pateica šoferim savas viesnīcas adresi.

—       Nē, augšā nenāc,— pie ieejas viņa teica. Viņa piezvanīja, un šveicars atslēdza durvis.

—   Tiešām?

—   Jā. Lūdzu!

Ar labu nakti, Bret,— sacīju.— Man ļoti žēl, ka jūties tik nelāgi. Ar labu nakti, Džeik. Ar labu nakti, mīļais! Es tevi tik drīz vairs nrtvdzēšu.— Pie durvīm mēs saskūpstījāmies. Tad viņa atgrūda mani. Mcs vēlreiz saskūpstījāmies.

—   Ak, nevajag!— Breta sacīja.

Viņa aši pagriezās un iegāja viesnīcā. Šoferis aizveda mani uz mājam. Iedevu viņam divdesmit franku, un viņš pielika roku pie cepures, pateica: «Ar labu nakti, ser,»— un aizbrauca. Es piespiedu zvanu. Durvis atvērās, un es kāpu augšā un likos gulēt.

OTRA GRAMATA

ASTOTA NODAĻA

Bretu es vairs netiku redzējis, līdz viņa atgriezās no Sansevastjanas. Vienīgi saņēmu no viņas atklātni ar Končas līča skatu. Viņa rakstīja: «Mīļais, šeit ir ļoti klusi un mierīgi. Sveiciens visiem zēniem. Breta.»

Netiku redzējis vairs arī Konu. Dzirdēju, ka Fransa devusies uz Angliju, un saņēmu no Kona vēstuli, kurā viņš rakstīja, ka uz pāris nedēļām aizbraucot — neesot vēl īsti skaidrs, uz kurieni, taču viņš gribot kopā ar mani doties uz Spāniju makšķerēt, kā mēs pagājušo ziemu bijām runājuši. Viņa adresi es katrā laikā dabūšot no viņa baņķieriem.

Bretas nebija, Kons man nemācās virsū ar savām likstām, un es tīri vai priecājos, ka nav vairs jāspēlē teniss, jo biju pārāk aizņemts: bieži gāju uz hipodromu, kopā ar draugiem pusdienoju un ilgāk nekā parasti sēdēju redakcijā, cenzdamies paveikt daļu nākamā mēneša darba, lai jūnija beigās, kad koļ>ā ar Bilu Gortonu laidīšos projām uz Spāniju, visu varētu atstāt sekretāra ziņā. Bils Gortons atbrauca, d?žas dienas nodzīvoja pie manis un tad aizceļoja uz Vīni. Viņš bija ļoti jautrā omā un teica, ka Amerika esot lieliska. Un Ņujorka esot lieliska. Tur bijusi izcila teātra sezona un uzradies vesels birums jaunu daudzsološu smagsvara bokseru. Tiem visiem esot izredzes izvērsties, pieņemties svarā un pieveikt Dempsiju. Bils staroja. Viņš bija saņēmis krietnu naudiņu par savu pēdējo grāmatu un cerēja turpmāk saņemt vēl vairāk. Parīzē mēs jauki pavadījām laiku, un t;id viņš aizbrauca uz Vīni. Teicās būt atpakaļ pēc trim nedēļām, un tad mēs brauksim uz Spāniju makšķerēt un pēc tam uz Pamplonu, uz fiestu1 . Viņš rakstīja, ka Vīne esot lieliska. Tad pienāca kartīte no Budapeštas: «Džeik, Budapešta ir lieliska.» Tad telegramma: «Būšu atpakaļ pirmdien.»

Pirmdienas pievakarē viņš bija klāt. Es dzirdēju piebraucam taksometru un piegāju pie loga, un uzsaucu viņam. Viņš pamāja un sāka stiept augša ceļasomas. Es izgāju uz kāpnēm pretim un izņēmu vienu viņarn no rokārn.

—   Kā dzird, tev bijis lielisks ceļojums,— es ierunājos.

—   Jā gan,— viņš sacīja.— Budapešta ir tiešām lieliska.

—   Un Vīne?

—   Ne uz to pusi, Džeik. Ne uz to pusi. Drūmāka, neka es domāju.

1 ?<pāņu tautas svētki.

—   Ka tas saprotams?— Es sameklēju glāzes un sifonu.

Tur es piemetos, Džeik. Smagi piemetos.

Vai tas var būt? Ņem un iedzer.

Bils paberzēja pieri.

—       Taisni jābrīnās,— viņš turpināja.— Pats nezinu, kā tas tā gadījās. Bet pēkšņi gadījās.

—   Ilgi tu plostoji?

—   Četras dienas, Džeik. Četras dienas no vietas.

—   Un kur tu biji?

—        Neatceros. Es uzrakstīju tev atklātni. To nu es atceros pilnīgi skaidri.

—   Vēl kaut ko darīji?

—   Grūti pateikt. Laikam jau gan.

—   Un tālāk? Klāj va|ā.

—   Neko nevaru atcerēties. To, ko zināju, es tev jau pateicu.

—   Padomā vien. Iedzer, un tad jau atcerēsies.

—       Varbūt šis tas atausīs atmiņā. Atceros kaut ko par boksa maču. Grandiozs mačs par Vines kausu. Tur piedalījās arī viens nēģeris. Nēģeri atceros pilnīgi skaidri.

—   Un tālāk?

—        Pārākais nēģeris. Izskatījās pēc Tigra Flauersa, tikai četrreiz būdīgāks. Pēkšņi publika sāka apmētāt ringu. Es ne. Nēģeris bija notriecis no kājām vīnieti. Nēģeris pacēla cimdoto roku. Gribēja teikt runu. Briesmīgi solīds nēģeris. Jau sāka runāt. Bet baltais vīrietis viņam iesita. Tad viņš to nokautēja. Pēc tam publika sāka lauzt krēslus. Nēģeris aizbrauca mūsu mašīnā. Pat nepaguva paķert drēbes. Ar manu mēteli. Tagad atceros. Tas bija plašs sporta sarīkojums.

—   Kas notika tālāk?

—        Es aizdevu nēģerim savas drēbes un braukāju viņam līdzi pa pilsētu, lai sadzītu rokā viņa naudu. Menedžeris teica, ka nēģeris viņam vēl palicis parādā par sabojāto zāli. Pag, pag,— bet kas tulkoja? Vai es, vai?

—   Droši vien tas nebiji tu.

—       Tev taisnība. Nē, es ne. Kāds cits. Liekas, mēs nosaucām viņu par vietējo prātnieku. Nu es šo atceros. Topošais mūziķis.

—   Un kā tas beidzās?

—        Čābiski, Džeik. Nav taisnības zemes virsū. Menedžeris palika pie sava — nēģeris solījies vīnietim padoties. Lauzis līgumu. Vīnē nedrīkstot nokautēt vīnieti.

«Ak dievs, mister Gorton,» nēģeris sacīja, «četrdesmit minūtes es to vien darīju kā centos viņam padoties. Baltais droši vien pārrāvās, atvēzēdamies sitienam. Es viņam netiku piedūris pirksta.»

—   Vai naudu dabūjāt?

—       Ne plika graša, Džeik. Dabūjām vienīgi nēģera drēbes. Pat viņa pulkstenis aizgāja vējā. Pārākais nēģeris. Nošāvis greizi, braukdams uz Vīni. Tā ir draņķīga pilsēta. Pagalam draņķīga pilsēta, Džeik.

—   Un ko nēģeris?

—       Aizbrauca atpaka| uz Ķelni. Dzīvo tur. Precējies. Viņam ir ģimene. Solījās rakstīt un atsūtīt aizdoto naudu. Lielisks nēģeris. Cerams, ka pateicu pareizo adresi.

—   Kā nu citādi.

—   Labi, bet nu jāiet paēst. Vai varbūt pastāstīt tev vēl kaut ko?

—   Es klausos.

—   Nē, vispirms jāpaēd.

Mēs nokāpām lejā un izgājām uz Boulevard Sl. Michel. Bija silts jūnija vakars.

—   Uz kurieni iesim?

—   Varbūt uz salu?

—   Lai notiek.

Mēs devāmies pa bulvāri uz Sēnas pusi. Denfert-Rochereau ielas krustojumā atrodas piemineklis — divi vīri vējā plīvojošos tērpos.

—       Es zinu, kas šie abi ir.— Bils aplūkoja statujas.— Farmakoloģijas izgudrotāji. Arī es kaut ko jēdzu no Parīzes.

Mēs gājām tālāk.

—       Redz, kur taisa izbāžņus,— Bils teica.— Varbūt gribi kādu nopirkt? Skaistu suņa izbāzni?

—   Ejam,— es vedināju.— Tu esi piesūcies.

—   Pārākie sunīši. Tie diži izdaiļos tavu istabu.

—   Ejam.

—       Vienu vienīgu izbāztu sunīti. Taisnību sakot, var ari nepirkt. Bet paklau, Džeik. Vienu vienīgu izbāztu sunīti.

—   Nu, nāc taču.

—       Kad nopirksi, tev tas kļūs dārgāks par visu. Gluži vienkārši vērtību apmaiņa. Tu dod viņiem naudu. Viņi tev — izbāztu sunīti.

—   Nopirksim, atpakaļ nākot.

—       Labi. Lai notiek pēc tava prāta. Ceļš uz elli ir bruģēts ar nenopirktiem suņu izbāžņiem. Bet nav mana vaina.

Mēs gājām tālāk.

—   Kur tu pēkšņi esi kļuvis tāds suņu draugs7

—       Es vienmēr esmu mīlējis suņus. Vienmēr esmu bijis liels izbāztu dzīvnieku cienītājs.

Mēs apstājāmies un iedzērām.

—       Cik labi iedzert,— Bils noteica.— Arī tev derētu pamēģināt, Džeik.

—   Esmu no tevis atpalicis par simt četrdesmit četriem punktiem.

Tādēļ nevajag zaudēt dūšu. Nekad nevajag zaudēt dūšu. Tas ir mīmu panākumu noslēpums. Nekad nezaudēt dūšu. Es nekad nezaudēju dūšu, citiem redzot.

—   Kur tu tā paguvi pietempties?

—       Iegriezos «Krijonā». Džordžs samaisīja man pāris koktei]u. Džordžs ir lielisks. Vai zini viņa panākumu noslēpumu? Nekad nezaudēt dūšu.

—   Vēl pāris pērno — un tu to zaudēsi.

—       Tikai ne citiem redzot. Tiklīdz es jūtu, ka zaudēju dūšu, tūlīt nozudu. Šai ziņā esmu kā kaķis.

—   Kur tu redzēji Hārviju Stounu?

—«Krijonā». Viņš bija maķenīt zaudējis dūšu. Trīs dienas neesot it neko ēdis. Vispār vairs neēdot. Velkas kā suns, asti kājstarpē iemiedzis. Drūms skats.

—   Viņš ir lāga puika.

—       Nu taisni lielisks. Tomēr es gribētu, lai viņš nevelkas ar asti kājstarpē. Nespēju noskatīties.

—   Ko darīsim vakarā?

—       Man vienalga. Tikai nevajag zaudēt dūšu. Vai te nevar dabūt vārītas olas? Ja te ir cieti vārītas olas, tad mums nav ko dzīties uz salu.

—   Negrabi tukšu. Mēs iesim paēst kārtīgas pusdienas.

—   Labi jau, labi. Vai tūlīt pat?

—   Jā, ejam.

Mēs gājām pa bulvāri tālāk. Garām pabrauca ormanis. Bils noskatījās tam pakaļ.

—       Vai redzi šo zirdziņu? Es pasūtīšu tā izbāzni, ko tev uzdāvāt ziemsvētkos. Katram draugam pa izbāztam dzīvniekam. Es esmu naturālists.

Garām pabrauca taksometrs, no kura mums kāds māja ar roku un pieklaudzināja, lai šoferis pietur. Mašīna piebrauca ietves malā. Tajā sēdēja Breta.

—   Burvīga dāma,— Bils secināja.— Grasās mūs nolaupīt.

—   Sveiks, Džeik!— Breta sauca.— Sveiks!

—   Esiet pazīstami: Bils Gortons, lēdija Ešlija.

Breta uzsmaidīja Bilam.— Nupat kā atbraucu. Neesmu pat bijusi vannā. Maikls atgriezīsies vakarā.

—       Lieliski. Nāc ar mums kopā pusdienot, un tad varēsim iet viņam pretī.

—   Vispirms jānoskalo ceļa putekļi.

—   Ko niekus! Ejam.

—   Man jātiek vannā. Viņš iebrauks deviņos vakarā.

—   Tad nāc iedzert pirms vannas.

—   To var. Tā ir cita runa.

Mēs iekāpām taksometrā. Šoferis paskatījās atpakaļ.

—   Uz tuvāko bistro,— es sacīju.

—       Varbūt labāk laižam uz «Closerie»,— Breta ieteicās.— Es nevaru iedzert 5o pretīgo brendiju.

—«Closerie des Lilas».

Breta pagriezās pret Bilu.

—   Vai jūs jau sen šai grēcīgajā pilsētā?

—   Šodien iebraucu no Budapeštas.

—   Kā tur izskatās?

—   Brīnišķīgi. Budapešta ir brīnišķīga.

—   Pajautā viņam par Vīni.

—   Vīne ir ērmota pilsēta,— Bils noteica.

—        Briesmīgi līdzīga Parīzei.— Breta viņam uzsmaidīja, viegli piemiedzot acis.

—       Tieši tā,— Bils sacīja.— Briesmīgi līdzīga Parīzei, kāda tā man rādās pašlaik.

;— Jūs esat krietni iesildījies.

Mēs sēdējām uz kafejnīcas terases, un Breta pasūtīja viskiju ar sodu, es sev arī to pašu, bet Bils paņēma vēl vienu pērno.

—   Ka klājas, Džeik?

—   Labi,— es atteicu.— Esmu lieliski pavadījis laiku.

Breta paskatījās manī.

—       Es biju tīrā zoss, braukdama prom,— viņa sacīja.— Tas ir idiotisms — aizbraukt no Parīzes.

—   Kā labi gāja?

—   Tā … nekas. Tīri interesanti. Ne pārāk jautri.

—   Satiki kādu?

—   Nē, tikpat kā nevienu. Nekur netiku izgājusi.

—   Peldēties negāji?

—   Nē. Neko nedarīju.

—   Izklausās pēc Vīnes,— Bils teica.

Breta Bilam uzsmaidīja, un ap viņas acīm saraucās sīkas krunciņas.

—   Tad redz, kā jums gājis pa Vīni.

—   Vīnē gāja raibi.

Breta viņam vēlreiz uzsmaidīja.

—   Tev ir jauks draugs, Džeik.

—   Var iztikt,— es teicu.— Viņš taisa dzīvnieku izbāžņus.

—       Tas bija citā zemē,— Bils paskaidroja.— Turklāt visi dzīvnieki bija beigti.

—       Vēl vienn malciņu, un tad man jāskrien,— Breta sacīja.— Aizsūti viesmīli pēc taksometra.

—   Redz, kur stāv — vesela rinda. Tieši pretim.

—   Labi.

Mēs izdzērām pēdējo glāzīti un iesēdinājām Bretu taksometrā.

—   Tātad ap desmitiem «Selektā». Draugu ņem līdz. Maikls arī būs.

Būsim kā likts,— Bils noteica. Mašīna sakustējās, un Breta pamāja.

Tā tik ir sieviete,— Bils jūsmoja.— Sasodīti pievilcīga. Kas tas par Maiklu?

—   Vīrietis, ar kuru viņa taisās precēties.

—       Te tev nu bija! Mūždien es satieku tādas, kuras vairs nav dabūjamas. Ko viņiem varētu uzdāvināt? Varbūt pāris izbāztu sacīkšu zirgu?

—   Labāk iesim pusdienot.

—       Un viņai tiešām ir tituls vai kaut kas tamlīdzīgs?— Bils jautāja, kad abi taksometrā braucām uz lle Saini Louis.

—   Jā gan. Ar ciltsgrāmatu un visu pārējo.

—   Ak tā?

Mēs pusdienojām salas viņā galā madame Lekomtes restorānā. Amerikāņu tur bija, ka biezs, un mums vajadzēja stāvēt un gaidīt, līdz atbrīvosies vieta. Kāds bija iekļāvis 5o restorānu Amerikāņu Sieviešu kluba tūrisma ceļvedi, raksturodams kā oriģinālu, amerikāņu neskartu stūrīti Parīzes krastmalā, tādēļ mums trīs ceturtdaļstundas bija jāgaida uz brīvu galdiņu. Biis šeit bija pusdienojis tūkstoš deviņsimt astoņpadsmitajā gadā, tūlīt pēc pamiera iestāšanās, un madame Lekomte saņēma viņu ar skaļu sajūsmu.

—       Jā, tomēr galdiņu neizbrīvēja,— Bils sacīja.— Bet, neko teikt, brīnišķīga sieviete.

Pusdienas bija bagātīgas: cepts cālis, zaļie zirnīši, kartupeļu biezenis, salāti, ābolu pīrāgs un siers.

—       Pie jums tāds biezums, ka ne apgriezties,— Sils sacīja madame Lekomtei.

Viņa atmeta ar roku.— I nerunājiet.

—   Jūs kļūsiet bagāta.

—   Cerēsim.

Kad bijām izdzēruši kafiju un pa glāzītei konjaka, palūdzām rēķinu, kurš, kā jau parasti, bija rakstīts ar krītu uz tāfeiites, kas acīmredzot bija ieskaitīta restorāna «oriģinalitātes» kontā,— tad samaksājām, atsveicinājāmies un gājām prom.

—       Jūs nemaz vairs neredz pie mums, mesjē Bārnes,— madame Lekomte sacīja.

—   Te ir pārāk daudz tautasbrāļu.

—   Nāciet uz lenču. Tad nav tik pilns.

—   Labi. Noteikti atnākšu.

Gar kokiem apstādīto Quai d'Orteans mēs aizstaigājām līdz salas viņam galam. Pāri upei rēgojas mūri; tur pašlaik jauca nost graustus.

—   Tur ies jaunā iela.

—   Tā stāsta,— Bils teica.

Mēs apgājām salai apkārt. Pa tumšo upi, ugunis mirdzinot, klusu aizbrauca bateau mouche' un zem tilta izzuda skatienam. Lejāk pret naksnīgajām debesīm pacēlās Dievmātes katedrāle. Ejot pāri koka tiltam no Quai de Bethune uz Sēnas kreiso krastu, mēs apstājāmies, lai paraudzītos uz Dievmātes katedrāli. Sala no šejienes šķita tumša, koku vietā melnēja ēnas, un nami iesniedzās debesīs.

—   Vienreizējs skats,— Bils sacīja.— Labi, ka esmu atgriezies.

Atspiedušies pret koka margām, mēs vērojām lielos, ugunīs mirdzošos tiltus upes augšgalā. Odens bija rāms un melns. Tas klusu strāvoja gar tilta pā|iem. Garām pagāja puisis un meitene. Abi bija apkampušies.

Mēs pārgājām tiltam pāri un devāmies augšā pa Rue du Cardinal Lemoine. Tas bija pamatīgs kāpiens pret kalnu, un mēs nogājām līdz pašam Place Contrescarpe. Elektriskā loka gaisma spiedās cauri koku lapotnēm, un zem kokiem stāvēja autobuss braukšanas gatavībā. Pa «Negre Joyeux» atvērtajām durvīm skanēja mūzika. Caur «Cafē Aux Ainateurs» logu varēja redzēt garu, cinkotu bāra leti. Arā uz terases strādnieki iedzēra. Virtuvē meiča cepa kartupeļus eļļā. Uz plīts stāvēja čuguna katls ar sautētu gaļu. Viņa iesmēla no tā večukam, kurš gaidīja ar vīna pudeli rokā.

—   Vai gribi iedzert?

—   Nē,— Bils teica.— Man pietiek.

Mēs nogriezāmies no Place Contrescarpe pa labi un devāmies tālāk pa šaurām, līdzenām ieliņām, ko ieskāva veci daudzstāvu nami. Citi bija izspiedušies pašā ietves malā. Citi atrāvušies nostāk. Mēs iznācām no Rue du Pot de Fer un gājām līdz Rite Suint Jacques krustojumam, tad, pagriezušies uz dienvidiem, garām dzelzs režģu apjoztajam Vai de Grāce slimnīcas dārzam līdz Boulevard du Port Royal.

—   Uz kurieni tagad?— es vaicāju.— Vai uz «Selektu-> pasēdēt kopā ar Bretu un Maiklu?

—   Iesim.

Mēs soļojām tālāk līdz Boulevard Montparnasse garām «Closerie de Lilas» kafejnīcai, Lavinjas restorānam, Damuā un citām nelielām kafejnīcām līdz «Rotondai» un, atstājuši aiz sevis tās mirdzošās ugunis, pārgājām pāri ielai un nonācām «Selektā».

Maikls gar galdiņiem spraucās mums pretim. Viņš bija iededzis un labi atspirdzis.

—   Sveiks, Džeik,— viņš sacīja.— Sveiksi Kā sviežas, veco zēn?

—   Jūs izskatāties lieliski atkopies, Maik.

—  Tā arī ir. Lieliski atkopies. Nedarīju neko citu kā vien staigāju. Caurām dienām. Un dzēru tikai vienu glāzīti dienā kopā ar māti pie tējas galda.

1 Mazs pa Sēnu kursējošs kuģītis.

Bils bija iegājis bārā. Viņš sarunājās ar Brelu, kura sakrustotām kājām sēdēja uz augstas taburetes. Viņa bija bez zeķēm.

—       Priecājos redzēt jūs, Džeik,— Maikls teica.— Es, kā teikt, esmu maķenīt ieķēris. Brīnums gan, ko? Redzat, kāds man deguns?

Uz viņa deguna bija sakaltis asiņu traips.

—       Pie visa vainīgas kādas večiņas ceļasomas,— Maikls paskaidroja.— Sniedzos palīgā viņai tās nocelt, un somas man uzkrita virsū.

Breta piemiegtām acīm ar cigaretes iemuti pamāja viņam no bāra.

—       Večiņas, jā,— Maikls piemetināja.— Somas man uzkrita virsū. Ejam pie Bretas. Es saku, viņa ir apburoša. Tu esi burvīga sieviete, Bret. Kur tu ņēmi šo cepuri?

—   Kāds zēns man to uzdāvināja. Tev nepatīk?

—   Šausmīga cepure. Nopērc sev citu.

—       O, mēs tagad esam tik bagāti. Jā, vai tu iepazinies ar Bilu? Tu esi briesmīgi uzmanīgs, Džeik.

Viņa pagriezās pret Maiku.— Tas ir Bils Gortons. Bet šis te plencis — Maiks Kembels. Misters Kembels ir neglābjams bankrotieris.

—       Jā, tā nu iznāk. Zināt, vakar Londonā es satiku savu bijušo kompanjonu. To, kurš mani apveda ap stūri.

—   Un ko šis?

—        Izmaksāja man glāzīti brendija. Eh, ko tur pieminēt ļaunu. Zini, Bret, tu nudien esi apburoša. Nu sakiet — vai viņa nav skaista?

—   Skaista? Ar šitādu degunu?

—        Brīnišķīgs deguntiņš. Nu, pagriez pret mani. Nu sakiet — vai viņa nav apburoša?

—       Vai tiešām mēs nevarējām iekārtot tā, lai viņš kādu laiku vēl paliktu Skotijā?

—   Zini, Bret, brauksim tā paagrāk mājās.

—   Nekļūsti piedauzīgs, Maikl. Neaizmirsti, ka šeit ir dāmas.

—   Nu sakiet — vai viņa nav apburoša? Vai jums tā neliekas, Džeik?

—   Šovakar paredzēts boksa mačs,— Bils ierunājās.— Vai iesim?

—   Boksa mačs?— Maikls noprasīja.— Kas piedalās?

—   Ledū un vēl viens.

—        Viņš, šis Ledū, ir ļoti labs bokseris,— Maikls teica.— Es labprāt ietu,— viņš visiem spēkiem pūlējās saņemties,— bet tas nav iespējams. Man ir tikšanās ar šo te personu. Paklau, Bret, nopērc sev jaunu cepuri.

Breta parāva filca platmali uz vienas acs un pasmaidīja.

—       Jūs abi joziet uz boksu. Man vajadzēs aizvākt misteru Kembelu taisnā ceļā uz mājām.

—       Es neesmu pilnā,— Maiks iebilda.— Varbūt tikai maķenīt iesilis. Vai zini, Bret, tu esi apburoša.

—        Drāziet uz boksu,— Breta mudināja.— Misters Kembels kļūst nepanesams. Kas tie par maiguma uzplūdiem, Maikl?

—   Vai zini, tu esi apburoša.

Mēs atvadījāmies.

—       Žēl, ka nevaru iet jums līdz,— Maiks sacīja. Breta smējās. Pie durvīm es atskatījos. Maiks bija atbalstījies pret leti un, pieliecies Bretai klāt, kaut ko stāstīja. Breta mierīgi raudzījās viņā, bet viņas acu kaktiņi smaidīja.

Arā uz ietves es jautāju Bilam:— Vai tiešām mēs iesim uz boksu?

—   Protams,— Bils teica.— Tikai ne kājām.

—   Maiks ir stāvā sajūsmā par savu dāmu,— taksometrā es ieminējos.

—   Nu, savā ziņā viņu var saprast.

DEVĪTĀ NODAĻa

Jaunā Ledū un Frensa mačs notika divdesmitā jūnija vakarā. Tā bija inleresanta cīņa. Nākamajā rītā es saņēmu Roberta Kona vēstuli no Endajas. Viņš rakstīja, ka dzīvojot klusi un mierīgi, peldoties, spēlējot golfu un bridžu. Endajā esot lieliska pludmale, taču viņš nevarot vien sagaidīt, kad mēs brauksim uz Spāniju makšķerēt. Kad īsti es došoties ce|ā? Vai es nevarot viņam nopirkt kārtīgu niakšķerauklu,— natidu viņš tiekoties atdošot.

Tai pašā rītā pie redakcijas galda uzrakstīju Konam atbildi, ka mēs ar Bilu atstāsim Parīzi divdesmit piektajā — ja kaut kas gadīsies, telegrafēšu — un lai viņš gaida mūs Baijonā, un tad ar autobusu brauksim pāri kalniem uz Pamplonu. Tai pašā dienā ap septiņiem vakarā iegriezos «Selektā» cerībā satikt Maiklu un Bretu. Viņu tur nebija, un es pārgāju pāri uz «Dingo». Viņi abi sēdēja bārā.

—   Sveiks, mīļais,— Breta pastiepa roku.

—   Sveiks, Džeik,— Maiks sacīja. Vakar laikam biju pavairāk ieķēris.

—       Tas tā — maigi izsakoties,— Breta teica.— Diez cik stabils tu nebiji vis.

—       Kad īsti jūs braucat uz Spāniju?— Maiks jautāja.— Vai jums nebūtu nekas pretim, ja mēs brauktu līdz?

—   Tas būtu lieliski.

—       Vai tiešām jūs būtu ar mieru? Zināt, es esmu bijis Pamplonā, un Bretai trakoti gribas to redzēt. Ja vien mēs neesam par apgrūtinājumu?

—   Kas par niekiem.

—       Es, kā teikt, esmu maķenīt iekampis. Citādi nebūtu dūšas jūs lūgt. Tiešām jums nebūtu nekas pretim?

—       Nu, pietiek, Maikl,— Breta teica.— Ko citu viņš tev lai saka? Vēlāk pati pajautāšu.

—   Bet jums nav nekas pretim, vai ne?

—       Izbeidziet, citādi kļūšu vēl nikns. Mēs ar Bilu izbrauksim divdesmit piektajā no rīta.

Jā, bet kur tad viņš ir?— Breta jautāja.

Šantilā pie draugiem pusdienās.

Viņš ir jauks puisis.

Lielisks puisis,— Maiks teica.— Patiešām, lielisks.

Tu jau viņu neatceries,— Breta sacīja.

Kā ne. Atceros pilnīgi skaidri. Vai zināt, Džeik,— mēs brauksim divdesmit piektajā vakarā. Breta no rītiem nevar tikt augšā.

—   Nudien nevaru!

—   Ja pienāks nauda un ja jums tiešām nav nekas pretim.

—   Nauda būs noteikti. Par to es gādāšu.

—   Sakiet — kas mums būtu jāņem līdzi?

—   Divas trīs makšķeres ar spolēm, makšķerauklas un mušas.

—   Es nemakšķerēšu,— Breta izmeta.

—   Tad divas makšķeres—otra būs Bilam.

—   Labi,— Maiks teica.— Es aizsūtīšu pārvaldniekam telegrammu.

—   Tas būs burvīgi,— Breta sacīja.— Spānija! Tā tik būs izprieca!

—   Divdesmit piektais,— kad tas ir?

—   Sestdien.

—   Mums katrā ziņā jāpagūst saposties.

—   Labi, es eju pie friziera,— Maiks teica.

—       Bet es vannā,— Breta sacīja.— Pavadi mani līdz viesnīcai, Džeik. Esi tik labs.

—   Mēs dzīvojam burvīgā viesnīcā,— Maiks teica.— īs!ā bordelī!

—       Kad atbraucām, atstājām bagāžu «Dingo» un tur mums jautāja: vai uz ilgu laiku? Šausmīgi priecājās, dzirdot, ka domājam palikt arī pa nakti.

—       Bordeli, kad es jums saku,— Maiks atkārtoja.— Šai ziņā es kaut ko saprotu.

—   Nu, izbeidz un ej apgriezt matus.

Maiks aizgāja. Mēs ar Bretu palikām sēžot pie letes.

—   Vēl vienu glāzīti?

—   Var arī.

—   Nu jau ir vieglāk,— Breta sacīja.

Mēs gājām pa Rue Delambre.

—   Kopš esmu atpakaļ, neesam vēl tikušies,— Breta iesāka.

—   Nē.

—   Nu, kā tev klājas, Džeik?

—   Labi.

Breta paskatījās manī.

—   Paklau, vai Roberts Kons brauks tev līdz?

—   Jā. Un tad?

—   Vai viņam tas mazliet nekodīs kaulā?

—   Kā tā?

—       Kā tev šķiet, kurš tad ir tas, kas brauca man līdz uz Sansevastjanu?

—   Apsveicu,— es teicu.

Mēs gājām tālāk.

—   Kādēļ tu tā saki?

—   Nezinu. Kas tad, tavuprāt, man bija jāsaka?

Mēs gājām tālāk un nogriezāmies gar stūri.

—   Viņš uzvedās tīri pieklājīgi. Vienīgi kļuva mazliet garlaicīgs.

—   Ak pieklājīgi?

—   Domāju, viņam tas nāks par labu.

—   Ieteicu nodoties labdarībai.

—   Nekļūsti bezkaunīgs.

—   Pacentīšos.

—   Tu tiešām to nezināji?

—   Nē. Laikam netiku par to domājis.

—   Tev nešķiet, ka viņam tas kodīs kaulā?

—       Tā ir viņa darīšana. Uzraksti viņam, ka brauksi. Viņš taču var arī nebraukt.

—  Jā, uzrakstīšu, lai viņš jau laikus var pārdomāt.

Es vairs netiku redzējis Bretu līdz divdesmit ceturtā jūnija vakaram.

—   Vai ir kādas ziņas no Kona?

—   Jā. Viņš ir sajūsmā par šo braucienu.

—   Žēlīgā debessl

—       Man arī tas šķiet dīvaini. Viņš raksta, ka nevarot sagaidīt dienu, kad atkal redzēšot mani.

—   Varbūt viņš domā, ka tu brauc viena?

—   Nē. Es rakstīju, ka mēs braucam visi. Arī Maikls un pārējie.

—   Nu vai nav ērms?

—  Tiešām, vai ne?

Breta ar Maiku cerēja saņemt naudas pārvedumu nākamajā dienā. Mēs norunājām satikties Pamplonā. Viņi brauks tieši uz Sansevastjanu un pārsēdīsies uz Pamplonas vilcienu. Mēs visi liksimies Montojas viesnīcā. Ja viņi līdz pirmdienai nebūs klāt, mēs brauksim uz Burgetu un sāksim makšķerēt. Uz turieni gāja autobuss. Es iedevu viņiem maršruta aprakstu, lai viņi mūs vieglāk varētu atrast.

Mēs ar Bilu izbraucām no Orsejas stacijas ar rīta vilcienu. Diena bija jauka, ne pārāk karsta, un apkārtne no pašas Parīzes skaista. Brokastot gājām uz restorānvagonu. Promejot palūdzu pavadonim pirmās maiņas talonus lenčam.

—   Viss aizņemts līdz pat piektajai maiņai.

—   Kā tā?

Šai vilcienā lenču izsniedza divās maiņās, un vienmēr vēl atlika daudz brīvu vietu.

—       Visas vielas rezervētas,— restorānvagona pavadonis paskaidmja. Piektā maiņa būs trijos trīsdesmit.

Kaut kas nedzirdēts,— es sacīju Bilam.

Iegrūd viņam desmit frankus.

Lūdzu,— es teicu.— Mēs gribam paēst pirmajā maiņā.

Pavadonis iebāza naudu kabatā.

—       Paldies,— viņš sacīja.— Es jums, kungi, ieteiktu paņemt sendvičus. Pirmās četras maiņas līdz pat pēdējai vietai rezervētas dzelzceļa valdei.

—       Jūs, draugs, dzīvē tālu tiksiet,— Bils angliski sacīja.— Būtu jums iedoti pieci franki, jūs mums ieteiktu izlēkt no vilciena?

—   CommentV

—       Eiiet pie velna!— Bils izgrūda.— Un atsūtiet mums sendvičus un pudeli vīna! Pasaki viņam to, Džeik.

—       Lieciet atnest uz blakus vagonu.— Es izstāstīju, kur mūs var atrast.

Mūsu kupejā brauca kāds virs ar sievu un dēlēnu.

—       Jūs laikam esat amerikāņi?— virs jautāja.— Kā jums patīk šis ceļojums?

—   Lieliski,— Bils teica.

—       Pareizi darāt, ka ceļojat. Cilvēkam jāceļo, kamēr vēl jauns. Mēs ar māmiņu jau sen gribējām atbraukt uz Eiropu, taču iznāca mazliet pagaidīt.

—       Gribētu — atbrauktu pirms gadiem desmit,— sieva sacīja.— Bet tu tikai skandināji: «Vispirms jāapskata Amerika!» Lai nu vai kā, taču nevar žēloties, ka mēs maz būtu redzējuši.

—       Vai zināt, ka vilciens pilns ar amerikāņiem?— virs sacīja.— Veseli septiņi vagoni vien — no Daitonas, Ohaio štata. Bijuši svētceļojumā uz Romu un nu brauc uz Lurdu un Biaricu.

—   A, tad redz kā. Svētceļnieki. Nolādētie puritāņi!— Bils šķendējās.

—   No kuras puses jūs esat?

—   No Kanzassitijas,— es teicu.— Bet viņš no Čikāgas.

—   Vai abi braucat uz Biaricu?

—   Nē. Mēs braucam uz Spāniju makšķerēt.

—       Es pats gan, kā sacīt, uz to neesmu kritis, bet mūsu pusē šis sports ir lielā cieņā. Montanas štatā ir visai iecienītas makšķerēšanas vietas. Esmu izbraucis draugiem līdzi, bet zivju ķeršana nav manā gaumē.

—   Tev tikai rūp, kā ieķert ko stiprāku,— sieva sacīja.

Vīrs piemiedza aci.

—       Jūs jau zināt sieviešu iedabu. Ja draugu pulkā ierausi lāsīti, tūlīt jau būsi pasaules grēcinieks.

1 Ko? (Fr.)

—       Vīriešiem mūždien prāts uz to dzeršanu,— sieva teica. Un ciešāk nostiepa kleitu pār kuplajiem gurniem.— Viņam par patikšanu es balsoju pret sauso likumu, neesmu ar pretī, ja iedzer pa aliņam, bet šis vēl te runās. Taisni jābrīnās, kur mums ir prāts, izejot pie šādiem aplamniekiem.

—       Vai zināt, ka šī svētceļnieku banda aizņēmusi visu restorānvagonu līdz pusčetriem pēcpusdienā?— Bils pavēstīja.

—   Kā tas saprotams? Ar kādām tiesībām?

—   Pamēģiniet dabūt brīvu vietu.

—   Tad jau, māmiņ, jāiet atpakaļ vēlreiz ieturēt brokastis.

Sieva piecēlās un sakārtoja kleitu.

—   Jūs, puiši, pieskatiet mūsu mantas. Nāc, Hjūbert.

Viņi visi trīs aizgāja uz restorānvagonu. Drīz pēc tam vilciena pavadonis, iziedams cauri vagonam, aicināja uz pirmās maiņas lenču, un gaitenis piegruva pilns svētceļniekiem un viņu pāteriem. Mūsu kaimiņš neatgriezās. Gar durvīm aizsteidzās viesmīlis ar mūsu sendvičiem un šablī pudeli, un mēs iesaucām viņu kupejā.

—   Šodien gan jūs dabūsiet noskrieties,— es teicu.

Viņš pamāja ar galvu.

—   Tūlīt pat sākas, desmitos trīsdesmit.

—   Bet kad mēs tiksim pie ēšanas?

—   Ha! Un kad vēl es pats?

Viņš nolika pudeli un divas glāzes, un mēs samaksājām par sendvičiem un iedevām dzeramnaudu.

—   Vēlāk atskriešu pēc šķīvjiem, vai varbūt nākdami atnesiet paši.

Mēs ēdām sendvičus un dzērām vīnu, un pa logu vērojām apkārtni.

Labība pašlaik jau sāka dzeltēt, un laukos klājieniem ziedēja magones. Gar acīm slīdēja zaļas ganības un krāšņi koki, un upes, un parku ieskautas pilis.

Tūrā mēs izkāpām nopirkt vēl vienu pudeli vīna, un, kad ienācām atpakaļ kupejā, Montanas džentlmenis ar sievu un dēlēnu Hjūbertu omulīgi jau sēdēja priekšā.

—   Vai Biaricā laba peldēšana?— Hjūberts jautāja.

—       Tas puika mums kā uzburts uz ūdeņiem,— māte sacīja.— Bērniem jau pagrūti vilcienā nosēdēt.

—   Peldēšana tur ir laba,— es teicu.— Tikai vētrainā laikā bīstama.

—   Vai dabūjāt paēst?— Bils vaicāja.

—       Skaidrs, ka dabūjām. Palikām sēžot, kad viņi ienāca, šie laikam nodomāja, ka esam no viņējiem. Viesmīlis kaut ko franciski pateica un trīs katoļus aizsūtīja atpakaļ.

—       Domāja, ka esarn no svētajiem,— vīrs turpināja.— Paskat, cik katoļu baznīca varena. Zēl, ka jūs, puiši, neesat katoļi. Paēstu laicīgi bez kādām raizētn.

—   Es esmu katolis,— sacīju.— Un tieši tādēļ tas mani aizskar.

Ceturksni pēc četriem mēs beidzot tikām pie lenča. Bils bija noskaities ne pa jokam. Viņš nogrāba aiz pogas pāteru, kurš svētceļnieku pulka priekšgalā pašlaik atgriezās kupejā.— Sakiet, tēvs,— kad protestanti dabūs paēst?

—   Es neko nezinu. Vai talonu jums nav?

—   Vai tad kāds mirstīgais tos var dabūt?— Bils atcirta.

Pāters vēl atskatījās uz viņu.

Restorānvagonā viesmīļi jau piekto reizi pasniedza lenču. Tas, kurš apkalpoja mūs, bija noskrējies gluži slapjš. Baltās žaketes padusēs vīdēja violeti plankumi.

—   Viņš laikam krietni iedzer vīnu.

—   Vai arī v; kā violetu veļu.

—   Pavaicāsim viņam pašam.

—   Nē. Viņš ir pārāk noguris.

Bordo vilciens pusstundu stāvēja, un mēs izkāpām izlocīt kājas. Pilsētas apskatei nebija laika. Pēc tam braucām caur Landu, vērojot saulrietu. Starp priedēm kā platas alejas stiepās meždegu joslas, un cauri tām skatienam pavērās tālīni, kokiem apauguši pakalni. Ap pusastoņiem mēs ēdām pusdienas un vērojām ainavu pa atvērto restorānvagona logu. Visapkārt pletās smilšains, viršiem apaudzis priedulājs. Vietām vīdēja nelielas lauces un māju puduri un šur tur kāda kokzāģētava. Satumsa, un aiz loga dvašoja karstā un tumšā, un smilšainā zeme, un ap deviņiem vakarā mēs iebraucām Baijonā. Kupejas kaimiņš ar sievu un Hjūbertu atvadām spieda mums roku. Viņi brauca līdz Lanegresai, lai tiir pārsēstos uz Biaricu.

—   Nu, tad — laimīgu ceļu,— vīrs sacīja.

—   Vēršu cīņās piesargietics!

—   Varbūt tiekamies Biaricā,— Hjūberts teica.

Mēs ar ceļasomām un makšķerkārbām izkāpām un caur tumšo stacijas ēku iznācām uz apgaismota laukuma, kur gaidīja ormaņi un viesnīcu autobusi. Turpat, starp viesnīcu aģentiem, stāvēja Roberts Kons. Sākumā viņš mūs nepamanīja. Tad ieraudzīja un nāca pretim.

—   Sveiks, Džeik! Kā labi atbraucāt?

—   Lieliski,— es teicu.— Šis ir Bils Gortons.

—^Sveicināti.

. — Ejam,— Roberts sacīja.— Man ir sarunāts ormanis.— Roberts bija mazliet tuvredzīgs. Agrāk es to nebiju pamanījis. Visu laiku viņš kaut kā iešķībi raudzījās Bilā, cenzdamies izprast, kas tas par putnu.

—   Brauksim uz manu viesnīcu. Tur ir labi. Visumā tīri pieklājīgi.

Mes iekāpām fiakrā, un kučieris iecēla ceļasomas, tad uzrausās arī

pats un nošvīkstināja pātagu, un pār tumsas apņemto tiltu mēs iebraucām pilsēta.

—   Man liels prieks iepazīties ar jums,— Roberts sacīja Bilam.

—   Džeiks man tik daudz par jums stāstījis, un es esmu lasījis jūsu grāmatas. Vai tu man atvedi makšķerauklu, Džeik?

Pie viesnīcas ormanis pieturēja, un mēs izkāpām un gājām iekšā. Viesnīca bija jauka, un mūs saņēma ļoti laipni un katram ierādīja jauku istabiņu.

DESMITĀ NODAĻA

Rīts bija skaidrs, un pilsētā laistīja ielas, un mēs kafejnīcā ieturējām brokastis. Baijona ir skaista. Tā atrodas lielas upes krastā un atgādina loti tīru spāņu pilsētiņu. Lai gan bija vēl agrs rīts, uz tilta pamatīgi cepināja. Mēs pārgājām tam pāri un izstaigājām pilsētu.

Es nepavisam nebiju drošs, ka Maika makšķeres pienāks no Skotijas laikus, tādēļ mēs sākām meklēt zvejas piederumu veikalu un beidzot virs kādas galantērijas preču tirgotavas nopirkām Bilam makšķeri. Pārdevējs bija izgājis, un mums vajadzēja brītiņu pagaidīt. Pēdīgi viņš arī uzradās, un par smiekla naudu mēs dabūjām gluži pieklājīgu makšķeri un divus tīklus.

Izgājuši uz ielas, devāmies apskatīt katedrāli. Kons teica, ka tā esot slavena celtne kaut kādā tur stilā — vairs neatceros. Katedrāle bija jauka — jauka un krēslaina kā spāņu baznīcas. Pēc tam gājām augšā gar veco cietoksni un tālāk līdz vietējam kantorim, no kura vajadzēja atiet autobusam. Tur mums pateica, ka autobusu satiksmi atsākšot tikai ar pirmo jūliju. Tūrisma birojā noskaidrojām, cik varētu maksāt brauciens uz Pamplonu ar vieglo mašīnu, un kādā milzīgā garāžā aiz municipalitātes teātra stūra par četrsimt frankiem to noīrējām. Šoferis solīja piebraukt pie viesnīcas pēc četrdesmit minūtēm, un mēs iegriezāmies tai pašā skvēra kafejnīcā, kur bijām brokastojuši, iedzert alu. Bija karsts, bet gaisā juta rīta dzestro, spirdzlgo elpu, un bija tik labi šeit pasēdēt. Uzpūta brīze, un bija jūtams, ka tā nāk no jūras. Pa skvēru tipināja baloži, un mājas bija dzeltenīgas, izbalējušas saulē, un man gribējās palikt šeit sēžam. Tomēr bija jāiet uz viesnīcu sakravāties un nokārtot rēķinu. Mēs samaksājām par alu — lozējām, un, cik atceros, maksāja Kons — un gājām atpaka). Par istabu mums ar Bilu katram bija jāmaksā tikai sešpadsmit franku plus desmit procenti par pakalpojumiem, un mēs nosūtījām ceļasomas lejā un sākām gaidīt Robertu Konu. Gaidot es ieraudzīju uz vestibila parketa tarakānu — vismaz savas trīs collas garu. Parādīju to Bilam un nospiedu ar kāju. Nospriedām, ka tas ielīdis tieši no dārza. Viesnīca bija nevainojami tīra.

Beidzot arī Kons nāca lejā, un mēs gājām ārā, kur mūs gaidīja automašīna. Tā bija liela, ar slēgtu jumtu, un pie stūres sēdēja šoferis baltā putekļu mētelī ar zilu apkakli un piedurkņu atlokiem, un mēs

viņam palūdzām nolaist jumtu. Viņš iekrāva somas, un mašīna devās augšup pa ielu ārā no pilsētas. Mēs braucām garām ziedošiem dārziem un vēlreiz pametām skatienu atpakaļ, un tad jau pavērās lauku plašumi — zaļi un pauguraini, un ceļš visu laiku virzījās kalnup. Mēs braucām garām basku pajūgiem, kurus vilka vērši vai govis, un jaukām, rūpīgi balsinātām, zemei pieplakušām fermām. Basku zeme ir lekna un za|a, un mājas un ciemati izskatās tīri un pārtikuši. Katrā ciematā bija sporta laukums, kur bērneļi karstajā saulē dzenāja bumbu. Pie baznīcu sienām bija izlikti uzraksti, ka šeit aizliegta bumbas spēle, un visām mājām bija sarkani kārniņu jumti,— un tad ceļš nogriezās sānis un veda gandrīz stāvus kalnā, un mēs braucām augstāk un augstāk gar pašu nogāzi, atstājot aiz sevis ieleju un jūras pusē — pakalnu svītru. Jūra nebija redzama. Tā atradās pārāk tālu. Tikai pakalni, vienīgi pakalni, bet bija jūtams — aiz tiem ir jūra.

Drīz vien sasniedzām Spānijas robežu. Tur bija neliela upe ar tiltu, kura vienā galā stāvēja spāņu karabinieri spīdīgās Bonaparta cepurēs, pār pleciem pārmestām īsām šautenēm, otrā — resni, ūsaini franči beretēs. Tie tikai pavēra vienu somu un uzmeta skatienu dokumentiem.

Abās pusēs robežai atradās pa veikalam un viesnīcai. Šoferis iegāja apsardzes punktā nokārtot kaut kādus dokumentus, un mēs kāpām ārā un gājām lūkot, vai upē nav foreles. Bils mēģināja spāniski uzsākt sarunu ar karabinieri, bet nekas prātīgs tur nesanāca. Roberts Kons, rādot uz upi, jautāja, vai te ir foreles, un karabinieris teica — esot, bet pamaz. Vaicāju, vai viņš pats arī makšķerē, un viņš sacīja — nē, neesot makšķernieks.

Tiltam tuvojās bārdains večuks ar gariem, saulē izbalējušiem matiem un vecās, raupja maisa auduma drēbēs. Viņam rokā bija gara nūja un pār muguru ar galvu uz leju kūļājās aiz visām četrām sasiets kazlēns.

Karabinieris ar zobenu pamāja, lai vecais iet atpakaļ. Tas bez vārda paklausīja un sāka stibīt pa balto ceļu atpakaļ uz Spāniju.

—   Kādēļ nelaižat večuku pāri?— es jautāju.

—   Viņam nav dokumentu.

Piedāvāju robežsargam cigaretes. Tas paņēma vienu un pateicās.

—   Ko viņš tagad darīs?— es vaicāju.

Robežsargs nospļāvās ceļa putekļos.

—   Gluži vienkārši — pārbridīs.

—   Daudz jums te kontrabandistu?

—   Kas šos var iztvarstīt,— viņš teica.

Iznāca šoferis, locīdams un bāzdams kabatā dokumentus. Mēs kāpām mašīnā un pa balto putekļaino ceļu iebraucām Spānijā. Sākumā ainava bija līdzīga redzētajai, bet tad, pa līkloču ceļu nepārtraukti braucot pret kalnu, mēs šķērsojām pāreju, un te sākās īstā Spānija. Brūnas, tālē gaistošas un retām priedēm apaugušas kalnu

grēdas un dižskābaržu meži tālajās nokalnēs. Ceļš gāja gar aizas malu un tad strauji lejup, un šoferis pēkšņi notaurēja un nobremzējis nogriezās sāņus, lai nesabrauktu divus uz ceļa guļošus ēzeļus. Kalni palika aizmugurē, un mēs braucām cauri ozolu mežam, kur ganījās baltas govis. Pēc tam sākās zāļaini klajumi un dzidras upes, un mēs braucām pār kādu tiltu un tad cauri pelēkam ciematiņam, un pēc tam atkal pret kalnu. Braukdami arvien augstāk un augstāk, mēs atkal šķērsojām kalnu pāreju un nogriezāmies gar aizas malu, un tad ceļš cirtās pa labi lejā, un dienvidu pusē skatienam pavērās vēl viena brūna, saules izdedzināta un ērmoti ločainu aizu izvagota kalnu grēda.

Drīz vien kalni palika aiz muguras un abpus ceļam parādījās koki, un tālāk upe un briestošas druvas, un ceļš — balts un taisns — aizstiepās tālumā un tad atkal pāri nelielam pauguram, kur pa kreisi pacēlās veca, ēku ^ieskauta pils un vējā viļņoja druva, sniegdamās līdz pašiem pils mūriem. Es pār plecu atskatījos. Roberts Kons snauda, bet Bils vēroja apkārtni un pamāja man. Mēs iebraucām plašā līdzenumā: pa labi, koku ieskauta, saulē vizuļoja plata upe, un tālumā pacēlās Pamplonas plato, atklājot skatienam pilsētas mūrus un augsto, drūino katedrāli un citu baznīcu kupolus. Aiz plato bija kalni, vienīgi kaini, un ceļš aizstiepās kā balta lente līdz pašai Pampionai.

Mēs iebraucām pilsētā no otras puses pa stāvu, putekļainu, kokiem apstādītu ceļu, kurš kļuva līdzens jaunajā kvartālā, ko cēla aiz vecā mūra. Pabraucām garām vēršu cīņu arēnai ar augstām, baltām sienām, kas saules gaismā likās tik masīvas, un pa šķērsielu nokļuvām galvenajā laukumā un apturējām pie Montojas viesnīcas.

Šoferis palīdzēja mums izkravāt somas. Mašīnu apstāja bērneļi, un saule sildīja, un mastos plīvoja karogi, un apkārt zaļoja koki, un bija tik labi patverties ēnā zem arkām, kas apņēma laukumu. Montoja, mūs ieraugot, nopriecājās un, paspiedis roku, ierādīja mums labas istabas ar logiem uz laukumu, un mēs nomazgājušies un sakopušies gājām lejā brokastīs. Arī šoferis nāca mums līdz, un tad mēs samaksājām, un*viņš aizbrauca atpakaļ uz Baijonu.

Montojas viesnīcā bija divas ēdamzāles. Viena otrā stāvā ar logiem uz laukumu, bet otra pagrabstāvā ar durvīm uz sānielu, pa kuru no rītiem dzen vēršus uz arēnu. Šeit, pagrabā, vienmēr bija vēss, un mēs kārtīgi ieturējāmies. Pirmā maltīte spāņu zemē vienmēr ir vesels pārbaudījums: uzkodas, olas, divi gaļas ēdieni, saknes, salāti, deserts un augļi. Vajag krietni vien piedzert vīnu, lai spētu visu to notiesāt. Roberts Kons atteicās no otrā gaļas ēdiena, bet mēs viņa teikto nepārtulkojām, un apkalpotāja šī ēdiena vieiā atnesa viņam ko citu, ja nemaldos, šķīvi ar uzkožamiem. Kopš mēs Baijonā satikāmies, Kons acīm redzami nervozēja. Viņš tā arī netika gudrs, vai mēs zinām par viņa braucienu kopā ar Bretu uz Sansevastjanu, un jutās neveikli.

—   Bretai ar Maiku šovakar vajag būt klāt,— es ieminējos.

—   Neticu, ka viņi atbrauks,— Kons teica.

—   Kādēļ ne?— Bils noprasīja.— Protams, atbrauks.

—   Viņi vienmēr novēlojas,— sacīju.

—   Es skaidri jūtu, ka neatbrauks,— Roberts Kons palika pie sava.

Tas tika pateikts tik visgudrā tonī, ka mēs ar Bilu noskaitāmies.

—       Deram uz piecdesmit pesetām, ka viņi šovakar būs klāt,— Bils sacīja. Viņš vienmēr slēdza derības, kad bija noskaities, un tādēļ aizvien pārsteidzās.

—       Labi,— Kons piekrita.— Lai notiek. Atceries, Džeik. Piecdesmit pesetas.

—       Gan es atcerēšos pats,— Bils teica. Redzēju, ka viņš ir nikns, un gribēju viņu nomierināt.

—   Skaidrs, ka atbrauks,— sacīju.— Tikai varbūt citu dienu.

—   Vai gribat atsaukt?— Kons jautāja.

—   Nē. Kādēļ? Lai iet kaut uz simtu, ja vēlaties.

—   Labi. Lai notiek.

—       Nu, izbeidziet,— es teicu.— Citādi vēl kļūšu par šķīrēju, un jums vajadzēs maksāt man procentus.

—       Labi,— Kons sacīja. Viņš pasmaidīja.— Bridžā jūs, protams, to atspēlēsiet.

—   Neesmu vēl zaudējis,— Bils teica.

Mēs abi devāmies apskatīt laukumu un iegājām «Irunjas» kafejnīcā. Kons gāja pie friziera noskūties.

—   Saki — vai man ir kādas izredzes uzvarēt derībās?— Bils jautāja.

—       Gaužām vājas. Viņi mūždien nokavējas. Un, ja nav saņēmuši naudu, tad droši var sacīt, ka šodien neatbrauks.

—       Kā pavēru muti, tā nožēloju. Bet nespēju valdīties, necirtis pretim. Viņš, kā liekas, ir gluži lādzīgs, bet nez kādēļ tēlo pārāko viszini? Maiks un Breta mums solījās atbraukt.

Es ieraudzīju Konu, kurš pāri laukumam soļoja šurp.

—   Redz, kur viņš nāk.

—   Lai atmet savus ebrejiskos stiķus un dižmanību.

—   Frizētava slēgta,— Kons sacīja.— Būs atvērta tikai no četriem.

Mēs dzērām kafiju, sēžot «Irunjas» kafejnīcas ērtajos, pītajos krēslos,

un no arku paēnas vērojām galveno laukumu. Tad Bils gāja uzrakstīt vēstules, bet Kons — pāri laukumam uz frizētavu. Tā vēl arvien bija ciet, tādēļ viņš teicās doties uz viesnīcu un iet vannā, bet es, vēl brīdi pasēdējis, gāju apskatīt pilsētu. Bija ļoti karsts, tādēļ soļoju pa ielas ēnaino pusi, izgāju arī cauri tirgum un priecājos, atkal redzēdams pazīstamās vietas. Pa ceļam iegāju municipalitātē uzmeklēt večuku, kurš ik gadus apgādāja man biļetes uz vēršu cīņām, un viņš bija saņēmis no Parīzes sūtīto naudu un atjaunojis manu abonementu, tā ka šai ziņā viss bija nokārtots. Večuks bija arhivārs, un viņa pārziņā atradās visi pilsētas arhīvi. Tas tā, starp citu. Viņa kantorim bija zaļas, ar filcu apsistas durvis un bez tam vēl otras — no masīva koka, un es atstāju viņu starp arhīviem, kas aizņēma visas sienas līdz griestiem, un, aizvēris abas durvis, izgāju ārā, un tur šveicars apturēja mani un piedāvājās notīrīt žaketi.

—   Jūs laikam braucāt ar automašīnu?— viņš apvaicājās.

Mana apkaklīte un pleci bija noputējuši pelēki.

—   Jā, no Baijonas.

—   Tā jau domāju, ka ar mašīnu, spriežot pēc tā, kur noputējis.

Es iedevu viņam divas vara monētas.

Ielas galā atradās katedrāle, un es gāju turp. Kad redzēju to pirmo reizi, fasāde man šķita neglīta, bet tagad likās tīri jauka. Es iegāju iekšā. Tur valdīja blāva tumsa un kolonnas tiecās augšup, cilvēki lūdza dievu, un smaržoja pēc vīraka, un bija redzamas vairākas brīnišķīgas vitrāžas. Es nometos ceļos un skaitīju lūgsnu, lūgdams par katru, kurš ienāca prātā,— par Bretu un Maiku, un Bilu, un Robertu Konu, par sevi, par matadoriem, par tiem, kurus cienīju — atsevišķi, par visiem pārējiem — vienā paņēmienā, tad atkal lūdzu par sevi un, lūgdams par sevi, sāku snauduļot, tādēļ lūdzu, lai vēršu cīņas būtu interesantas un lai šī būtu jauka fiesta, un lai mums kostos zivis. Tad sāku gudrot, par ko vēl lūgt, un nospriedu, ka man derētu nauda, tādēļ es lūdzu, lai man nāk nauda, un sāku prātot, kā pie tās tikt, un, prātodams, kā tikt pie naudas, atcerējos grāfu un sāku domāt, kur gan viņš ir, un nožēloju, ka neesam vairs tikušies kopš tā vakara Monmartrā, un atcerējos kādu joku, ko Breta stāstīja par viņu, un, tā kā visu laiku biju nometies ceļos, atspiedis pieri pret priekšējo atzveltni, un izlikos, ka lūdzu dievu, man kļuva neveikli, un es nožēloju, ka esmu tik draņķīgs katolis, taču sapratu, nekas nav līdzams — vismaz ne šobrīd un varbūt nekad,— tomēr atzinu, ka tā ir cildena reliģija, vienīgi vēlējos, kaut es jo dziļāk spētu to izjust, kad nākamreiz gremdēšos lūgšanā, un tad es jau stāvēju saules tveicē uz katedrāles kāpnēm, un manas labās rokas īkšķis un divi pirksti bija vēl mikli, bet es jutu, ka saulē tie apžūst. Saule svelmēja bez žēlastības, un es pārgāju ēnas pusē un pa sānielām atgriezos viesnīcā.

Pie pusdienu galda izrādījās, ka Roberts Kons bijis vannā, noskuvies, licis apgriezt un izmazgāt matus un pēc tam ieziedis, lai neslienas gaisā. Viņš sēdēja kā uz adatām, un es pat necentos viņu mierināt. Vilciens pienāca deviņos, un Breta ar Maiku varēja atbraukt tikai ar šo. Bez divdesmit deviņos, kad mēs ar maltīti nebijām tikuši vēl ne līdz pusei, Roberts Kons piecēlās — iešot uz staciju. Sacīju viņam, ka iešu līdz — tikai tāpat, lai pakaitinātu. Bils teica, drīzāk lai jods viņu raujot, nekā viņš palikšot ar tukšu vēderu. Es teicu, lai gaida mūs drīz vien atpakaļ.

Mēs ar Konu gājām uz staciju. Kona satraukums mani uzjautrināja. Es cerēju, ka Breta atbrauks. Vilciens kavējās, un mēs gaidījām, sēžot

tumsā uz. bagāžas platformas. Vienīgi frontē es biju redzējis, ka cilvēks var būt tik briesmīgi satraukts un nepacietīgs kā tobrīd Kons. Tas mani uzjautrināja. Bija riebīgi smieties par viņu, un es arī jutos kā pēdējais riebeklis. Konam piemita apbrīnojama spēja uzurdīt cilvēkā ļaunākos instinktus.

beidzot mēs izdzirdām tālu vilciena svilpienu kaut kur lejā, līdzenumu, un tad redzējām starmešu kū|us lienam augšā pret kalnu. Mēs iegājam stacijā un iejukām burzmā pie vārtu režģa, un vilciens apstājās, un pasažieri nāca uz izeju.

Bretas un Maika nebija. Mēs gaidījām, kamēr visi atbraucēji iziet cauri stacijai un sakāpj autobusos vai ormaņos vai kopā ar draugiem un radiniekiem ienirst pilsētas tumsā.

—   Es leicu, ka neatbrauks,— Roberts ierunājās.

Mēs gājām atpakaļ uz viesnīcu.

—   Es gan biju cerējis sagaidīt.

Kad atgriezāmies ēdamzālē, Bils pašlaik ēda augļus un tukšoja pēdējo vīna pudeli.

—   Neatbrauca vis, ko?

—   Nē.

—       Vai jūs, Kon, būtu ar mieru, ja es tās simt pesetas atdotu rīt?— Bils jautāja.— Neesmu vēl paguvis apmainīt naudu.

—       Ak, lai nu paliek,— Roberts Kons sacīja.— Tagad deram uz kaut ko citu. Diezin vai varētu derēt uz vēršiem?

—   Var gan, taču nav vajadzības.

—       Tas ir tikpat kā derēt uz karu,— es teicu.— Nevajag tūliņ krist azartā.

—   Es ]oti gaidu šīs vēršu cīņas,— Roberts sacīja.

Pie mūsu galdiņa pienāca Montoja. Viņam rokā bija telegramma.

—   Tā jums.— Viņš pasniedza telegrammu man.

Es izlasīju: «Paliekam pārnakšņot Sansevastjanā.»

—       No viņiem,— sacīju. Un iebāzu telegrammu kabatā. Citkārt būtu to parādījis.

—       Viņi palikuši Sansevastjanā,— es piebildu.— Liek jūs abus sveicināt.

Kas mani dzina kaitināt Konu, nezinu. Un tomēr — zinu. Es biju akli, mežonīgi greizsirdīgs uz Konu par to, kas bijis starp viņu un Bretu. Lai gan to uztvēru kā kaut ko dabisku, tikpat man nekļuva vieglāk. Es nudien ienīdu Konu. Šķiet, sāku nīst pie brokastu galda, kad viņš izmeta pārgudro repliku, un vēlāk — par šo skaislināšanos. Es iebāzu telegrammu kabatā. Galu galā tā bija adresēta man.

—       Nekas. Bet mēs rīt pēc lenča ar autobusu braucam uz Burgetu,— es teicu.— Ja viņi uzrodas, lai brauc mums nopakaļ.

No Sansevastjanas pienāca tikai divi vilcieni — agrais rīta un vakara vilciens — tas, kuru nupat gājām sagaidīt.

—   Nav slikta ideja,— Kons sacīja.

—   Jo ātrāk mēs tiekam pie upes, jo labāk.

—   Man ir vienalga, kad braucam,— Bils teica.— Jo drīzāk, jo labāk.

Mēs sēdējām «Irunjā» un dzērām kafiju, pēc tam aizstaigājām līdz

arēnai un tad pāri laukam līdz kokiem apaugušajai kraujai, no kurienes vērojām tumšo upi, un es agri likos uz auss. Bils ar Konu laikam vēl ilgi palika kafejnīcā, jo, kad viņi pārnāca, es biju jau aizmidzis.

No rīta nopirku trīs biļetes uz Burgetas autobusu. Tas atgāja pulksten divos. Agrāka satiksmes līdzekļa nebija. Es sēdēju «Irunjā», lasīdams laikrakstus, kad ieraudzīju Robertu Konu nākam pār laukumu. Viņš pienāca pie galdiņa un apsēdās pītajā krēslā.

—   Omulīga kafejnīca,— viņš ierunājās.— Kā labi gulēji, Džeik?

—   Kā bluķis.

—   Es gan samērā sliktu Turklāt mēs ar Bilu vēlu pārnācām.

—   Kur jūs bijāt?

—       Šeit pat. Un, kad šeit slēdza, gājām uz citu kafejnīcu. Kur pats vecais runā vāciski un angliski.

—   Uz «Suizo».

—       Jā, uz to pašu. Viņš šķiet gaužām simpātisks. Manuprāt, tur ir vēl labāk nekā šeit.

—       Dienā tur nav necik patīkami. Pārāk karsts. Starp citu, es nopirku biļetes uz autobusu.

—   Šodien es nebraukšu. Brauciet jūs vieni.

—   Bet biļete?

—   Atdod to man. Naudu es dabūšu atpakaļ.

—   Piecas pesetas.

Roberts Kons izņēma sudraba piecpesetu un pasniedza man.— Man jāpaliek šeit,— viņš teica.— Zini, es baidos, ka noticis pārpratums.

—       Viņi var kavēties trīs četras dienas, ja Sansevastjanā sākuši uzdzīvot.

—       Tur jau tā nelaime,— Roberts sacīja.— Varbūt viņi tur gaida mani un tieši tādēļ ir aizkavējušies.

—   Kādēļ tu tā domā?

—   Es Bretai rakstīju par šādu iespēju.

«Pie velna, kādēļ tad nepaliki viņus sagaidīt Sansevastjanā?» es gandrīz pateicu, bet aprāvos. Domāju, varbūt viņš pats to apjēgs, taču, kā liekas, biju alojies.

Kons vairs necentās neko slēpt un jutās gandarīts, likdams man saprast, ka viņam ar Bretu kaut kas ir bijis.

—   Mēs braucam tūliņ pēc lenča,— sacīju.

—       Žēl, ka nevaru doties jums līdz. Visu ziemu mēs par to sapņojām.— Viņš skumīgi nopūtās.— Bet man ir jāpaliek. Noteikti jāpaliek. Tiklīdz viņi atbrauks, tūlīt jums sekosim.

—   Ejam sameklēt Bilu.

-  Es gribu aiziet uz frizētavu.

Tatad — līdz lenčam.

Hils bija savā istabā. Viņš pašlaik skuvās.

O, jā,— viņš vakar man visu izklāstīja,— Bils sacīja.— Cilvēkam vajag izkratīt sirdi. Teica, ka viņam esot norunāts tikties ar Bretu Sansevastjanā.

—   Melo, nelietisl

—       Pag, pag. Nevajag skaisties. Par agru skaisties, kad ceļojums likko sācies. Nu, kur tu izrāvi šitādu tipu?

—   Labāk neprasi.

Bils pagrieza pret mani pusskūto seju, bet tad atkal raudzījās spogulī, ziepēja vaigus un runāja tālāk.

—       Ja atmiņa mani neviļ, viņš pērnziem Ņujorkā atnāca pie manis ar tavu vēstuli. Paldies dievam, es reti esmu mājās. Vai tev nebija vēl pāris žīdeļu, ko paķert līdzi šai izbraukumā?— Viņš ar īkšķi paberzēja zodu, aplūkoja to spogulī un sāka atkal skūties.

—   Arī tavi draugi visi nav eņģeļi

—       O, jā. Ir daži ērmoti tipi. Bet Roberts Kons sit visiem pāri. Labākais tas, ka viņš ir pat lādzīgs. Man viņš patīk. Bet dažkārt uzvedas gluži vienkārši briesmīgi.

—   Reizēm viņš ir pat simpātisks.

—   Zinu. Un tas ir tas trakākais.

Es sāku smieties.

—       Jā. Tev viegli smieties,— Bils iebilda.— Tev vakar nebija jāsēž kopā ar viņu līdz diviem nakti

—   Vai tad bija tik traki?

—       Nu taisni briesmīgi! Kas viņam īsti ir ar Bretu? Vai slarp viņiem kaut kas bijis?

Viņš izslēja zodu un nopētīja to no visām pusēm.

—   Protams. Breta kopā ar Konu bija aizbraukusi uz Sansevastjanu.

—   Tas nu ir tiešām idiotisms. Kādēļ viņai tas bija vajadzīgs?

—       Viņa gribēja kaut kur aizbraukt, bet nemēdz to darīt bez pavadoņa. Sacīja, esot domājusi, ka viņam tas nākšot par labu.

—       Kādas gan stulbības cilvēki nedara! Kādēļ viņa neņēma līdzi kādu no saviem paziņām? Vai tevi? …— viņš aši apķērās un piemetināja:— … vai mani? Kādēļ ne mani?— Viņš ilgi aplūkoja savu seju spogulī un tad uzmeta uz katra vaiga pa krietnai putu piekai.— Šī ir godīga cilvēka seja. Šī ir seja, kurai var ticēt jebkura sieviete.

—   Viņa to nebija redzējusi.

—       Vajadzēja redzēt. Katrai sievietei to vajag redzēt. Šī seja jārāda uz visiem ekrāniem. Katrai sievietei, kas atstāj altāri, jādod līdzi šīs sejas foto. Mātes lai rāda to savām meitām. «Mans dēls,»— viņš pabikstīja ar bārdas nazi uz manu pusi,—«vērs pret rietumiem savu seju un dari slavenu dzimtenes vārdu.»

Bils noliecās pie bļodiņas, noskaloja seju aukstā ūdeni, norīvēja ar odekolonu un cieši nopētīja, pastiepis uz leju garo virslūpu.

—  Ak dievs, cik pretīga seja,— viņš teica.

Viņš ilgi raudzījās spogulī.

—  Bet, ja reiz runājam par šo Konu, man viņš ir pretīgs, un lai viņš iet ratā, un es estnu trakoti priecīgs, ka viņš paliek šeit un mēs braucam vieni.

—  Tas ir vārds vietā.

—  Mēs braucam makšķerēt foreles. Mēs braucam makšķerēt Irati foreles un tūlīt ierausim šīs zemes vīniņu, un tad sekos pārākais brauciens ar autobusu.

—  Jauki. Ejam uz «Irunju» un sākam darboties.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Laukumā pamatīgi cepināja, kad mēs pēc lenča ar somām un makšķerkārbu iznācām uz Burgetas autobusu. Uz jumta jau sēdēja pasažieri, un citi vēl kāpa augšā pa kāpnēm. Bils tiem sekoja, un Roberts apsēdās viņam līdzās, lai aiztaupītu man vietu, kamēr iegāju atpakaļ viesnīcā ppķert ceļam vēl dažas pudeles vīna. Kad atgriezos, autobuss bija kā piebāzts. Cilvēki sēdēja uz kastēm un saiņiem, un sievietes vilnīja vēdekļus. Karstums bija neizturams. Roberts nokāpa lejā, un es ieņēmu viņa vietu uz vienīgā koka sola, kurš bija pārlikts šķērsām pār jumtu.

Roberts Kons stāvēja ēnā zem kolonnām, gaidot, kad dosimies ceļā. Man priekšā, atspiedies pret mūsu kājām, pusguļus zvilnēja kāds basks ar lielu ādas vīnamaisu uz ceļiem. Viņš pastiepa maisu mums ar Bilu un, kad es to pašķiebu, celdams pie mutes, pēkšņi iekaucās, tik labi atdarinot mašīnas taures signālu, ka man izlija krietns klunkšķis, un visiem bija lielie smiekli. Viņš atvainojās un lika, lai dzeru vēlreiz. Pēc brīža viņš atkal «notaurēja», un es atkal iekritu. Viņam tas lieliski izdevās. Baski bija ļoti apmierināti. Bila kaimiņš kaut ko sacīja spāniski, bet Bils neko nesaprata un pastiepa viņam vienu no mūsu vīna pudelēm. Vīrs atmeta ar roku. Sacīja, ka esot par karstu un viņš brokastīs jau brangi iedzēris. Kad Bils vēlreiz pastiepa pudeli, viņš ieņēma krietnu guldzienu, un tad pudele gāja no rokas rokā. Katrs iedzēra malku, un tad viņi lika mums pudeli aizkorķēt. Piedāvāja, lai iedzeram no viņu vīnamaisiem. Tie bija zemnieki, kas brauca uz kalniem.

Beidzot pēc vairākiem neīstiem taures signāliem autobuss sakustējās, un Roberts Kons atvadām māja ar roku, un baski māja viņam pretī. Tiklīdz mēs izbraucām ārā no pilsētas, tveici vairs nejuta. Man patika sēdēt tik augstu, gandrīz vai skarot koku zarus. Šoferis piedeva gāzi,

un vējš svilpoja mums gar ausīm, un baltie putekļi sēdās uz kokiem, un, kamēr ripojām lejā no kalna, caur tiem pavērās skaists skats uz pilsētu kraujaja upes krastā. Basks, kurš zvilnēja pie manām kājām, ar vīna maisa kakliņu norādīja uz pilsētas pusi un pamirkšķināja. Tad pamāja ar galvu.

Vai nav skaisti, ko?

Šie baski ir varen jauki,— Bils sacīja.

Priekšā guļošais basks bija iededzis seglādas brūnumā. Tāpat kā citi, viņš bija ģērbies melnā blūzē. Brūno kaklu vagoja grumbas. Viņš pagriezās un pastiepa Bilam savu vīnarnaisu. Bils sniedza pretī vīna pudeli. Basks pakratīja ar pirkstu un, iesizdams korķi, atdeva pudeli alpakaļ. Tad pameta uz augšu vīnarnaisu.

—   Arriba'! Arribal— viņš skubināja.— Lieciet pie mutes!

Bils pacēla ādas maisu un, atgāzis galvu, ļāva vīnam ar šalli līt mutē. Kad viņš pēc tam nolaida maisu zemē, pa zodu tecēja tieva strūkliņa.

—   Nē! Nē!— baski sauca.— Tā ne!— Kāds paķēra vīnarnaisu no īpašnieka, kurš pats grasījās rādīt, kā jādzer. Tas bija jauns puisis, un viņš satvēra maisu izstieptās rokās un, pacēlis augstu virs galvas, tā saspieda, ka strūkla šņākdama tecēja mutē. Viņš turēja maisu pa labu gabalu, un strūkla tecēja ar slaidu loku, un viņš lēni un mierīgi dzēra.

—   Ei, tu!— maisa īpašnieks sauca.— Vai tas ir tavs vīns?

Puisis viņam pameta ar mazo pirkstiņu un ar acīm mums uzsmaidīja. Tad spēji aprāva strūklu un, aši pasviedis maisu uz augšu, nolaida to īpašnieka rokās. To darot, viņš pamirkšķināja mums ar aci. īpašnieks skumīgi kratīja maisu.

Mēs iebraucām kādā ciematā un apstājāmies pie veikala, kur šoferis uzņēma vairākus saiņus. Tad atkal ripojām tālāk, un ceļš sāka virzīties kalnup. Apkārt bija iekopti tīrumi, aiz kuriem pacēlās klinšainas nokalnes. Druvas stiepās pa nogāzēm agšup. Mums braucot augstāk un augstāk, vārpas viļņoja vējā. Ceļš bija balts un putekļains, un aiz mums sagriezās pelēka vērpete. Tad sākās kalni un leknie tīrumi palika ielejā. Šur tur strautu malās un kailajās nokalnēs vīdēja nelieli tīrumiņi. Šoferis strauji pagrieza sāņus, lai palaistu garām sešu virtenē iejūgtu mūļu rindu, kas vilka augstu pielādētu furgonu. Furgons un mūļi bija noputējuši. Pirmajam pajūgam sekoja otrs. Tas bija piekrauts ar kokmateriāliem, un, kad mēs pabraucām garām, važonis atliecās atpakaļ un uzlika riteņiem koka bremzes. Apkārtne šeit bija pilnīgi kaila, ar klinšainiem kalniem un saulē saplaisājušu, lietus izvagotu māla kārtu.

Pēkšņi aiz ceļa līkuma pavērās zaļa ieleja un vidū ciemats. Cauri tam tecēja kalnu upe, un vīna lauki sniedzās līdz pašām namu sienām.

Autobuss piestāja pie ciema veikaliņa, un daudzi pasažieri izkāpa, un da]u uz jumta sasietās, ar brezentu pārsegtās bagāžas šoferis nolaida zemē. Mēs ar Bilu nokāpām lejā un iegājām veikaliņā. Tas bija pustumšs, zemiem griestiem, pie kuriem karājās segli un aizjūgi, baltas siena dakšas un virvju kurpju saišķi, un šķiņķi, un speķa gabali, un baltas ķiploku virtenes, un gari desu Iuņķi. Te bija vēss un krēslains, un mēs stāvējām pie garas koka letes, pie kuras divas sievietes izsniedza dzērienus. Tālāk bija precēm un pārtikas produktiem piekrauti plaukti.

Mēs iedzērām katrs pa glāzītei aguardiente', un tas maksāja četrdesmit santīmus. Es pasniedzu piecdesmit, lai pārdevējai paliktu dzeramnauda, bet viņa atdeva monētu atpakaļ, domādama, ka esmu pārpratis cenu.

Veikaliņā ienāca divi mūsu ceļabiedri un katrā ziņā gribēja uzstāties. Viņi cienāja mūs un pēc tam mēs viņus, un tad viņi uzsita mums uz pleca un vēlreiz izmaksāja mums. Pēc tam mēs izmaksājām atkal viņiem, un tad visi kopā devāmies ārā karstajā tveicē un rāpāmies atpakaļ uz autobusa jumta. Nu visiem pietika vietas, un basks, kurš līdz šim zvilnēja guļus, tagad sēdēja vidū starp mani un Bilu. Sieviete, kura pārdeva dzērienus, iznāca no veikaliņa un, slaukot priekšautā rokas, sāka runāties ar kādu lejā sēdošu pasažieri. Pēc tam, vicinot tukšās pasta somas, iznāca arī šoferis un sēdās pie stūres, un, mašīnai sakustoties, visi māja mums ardievas.

Zaļā ieleja izbeidzās, un mēs atkal iebraucām kalnos. Bils kaut ko pārsprieda ar vīnamaisa īpašnieku. Kāds vīrs, kurš sēdēja pret mums ar muguru, pārliecās pār sola atzveltni un angliski noprasīja:— Vai jūs no Amerikas?

—   Jā.

—   Senāk tur dzīvoju. Pirms četrdesmit gadiem.

Tas bija kāds večuks, tāds pats melnīgsnis kā visi pārējie, sirmiem bārdas rugājiem apaudzis.

—   Kā jums tur patika?

—   Kā jūs sacījāt?

—   Kā patika Amerikā?

—   A, biju piemeties Kalifornijā. Varen patika.

—   Kādēļ nepalikāt tur?

—   Kā jūs sacījāt?

—   Kādēļ braucāt atpakaļ?

—   A, es atbraucu apņemt sievu. Avu jau kājas atpakaļceļam, bet sievai netīk tā braukāšana. Bet jūs no kurienes būdams?

—   No Kanzassitijas.

Esmu tur bijis,— viņš teica.— Pabiju Čikāgā, Sentluisā, Kanzassitijā Denverā, Losandželosā, Soltleiksitijā.

Viņš lēni, ar apdomu uzskaitīja pilsētas.

—   Ilgi tur dzīvojāt?

Piecpadsmit gadus. Tad braucu atpakaļ apņemt sievu.

—   Vai iedzersim?

—  Var jau,— viņš piekrita.— Šitādu mārku pie jums vis nedabū, ko?

Dabū, cik uziet, ja vien ir nauda.

—   Kālab tagad nu braucāt uz Spāniju?

Mēs braucam uz Pamplonu, uz fiestu.

—   Jums patīk vēršu cīņas?

—   Ļoti. Jums ne?

—       Kāpēc gan ne,— viņš teica.— Var jau skatīties.— Un pēc brīža jautāja:— Bet uz kurieni pašlaik braukdami?

—   Uz Burgetu makšķerēt.

—   Nu, tad — ne zvīņu, ne asaku.

Viņš paspieda mums abiem roku un novērsās. Pārējie baski ar interesi raudzījās večukā. Viņš ērti atzvila savā vietā, un, kad es, vērodams apkārtni, pagriezos atpakaļ, pasmaidīja. Runāšana angliski bija viņu jūtami nogurdinājusi. Viņš vairs nebilda ne vārda.

Ceļš visu laiku gāja augšup. Apkārt bija kaili, mālaini, akmeņiem nosēti kalni. Ceļmalā nemanīja neviena zāles stiebriņa. Lejā palika plašais līdzenums. Aiz tā pacēlās nokalnes ar zaļiem un brūniem tīrumu kvadrātiem. Apvāršņa malā vīdēja tumšbrūna kalnu svītra. Tā bija ērmoti izrobota. Mums braucot pret kalnu, apvāršņa aprises ik brīdi mainījās. Autobuss lēni rāpoja augšup, un dienvidu pusē iznira jauna kalnu grēda. Tad ceļš šķērsoja kalnu kori, iztaisnojās un iegāja mežā. Tas bija korķozolu mežs, un saulstari kūļiem spraucās caur lapotni, un tālāk starp kokiem ganījās lopi. Mežs beidzās, un ceļš gāja pa kalna muguru, un atkal pavērās zaļš, viļņains līdzenums un aiz tā tumši kalni. Tie nebija brūni, saulē izdeguši kā līdzšinējie. Tie bija apauguši mežiem, un pa nogāzēm peldēja mākoņi. Zaļais līdzenums aizstiepās tālumā. Žogi to dalīja sīkākās daļās, un ziemeļu virzienā cauri tam aizvijās baltais, kokiem apstādītais ceļš. Kad kalna mugura izbeidzās, lejā pavērās Burgetas sarkano jumtu un balto namu rindas, un aiz tām uz tumsnēja kalnu ciļņa pacēlās Ronsvālas klostera pelēkais jumts.

—   Redz, kur Ronsvāla,— es sacīju.

—   Kur?

—   Priekšā, kur sākas kalni.

—   Te ir tik auksts,— Bils teica.

—   Augstiene taču. Būs savi tūkstoš divi simti metru.

—   Briesmīgi auksts.

Autobuss nobrauca lejā uz taisnā, līdzenā Burgetas ceļa. Tad garām krustcelēm un pāri tiltam. Burgetas mājas atradas abpus ceļam. Šķērsi ielu nebija. Pabraucis garām skolai un baznīcai, autobuss apstājās. Mēs  izkāpām, un šoferis pasniedza mūsu somas un makšķerkārbu. Pienāca karabinieris trijstūra cepurē un dzeltenām plecu siksnām pār krūtīm. ;

—   Kas jums tur iekšā?— viņš rādīja uz makšķerkārbu.

Es atvēru un parādīju. Karabinieris paprasīja mūsu makšķerēšanas atļaujas, un es tās pasniedzu. Viņš pārbaudīja datumu un pamāja ar roku.

—   Viss kārtībā?— jautāju.

—   Jā. Protams.

Mēs gājām uz viesnīciņu — garām balsinātām akmens mājām, kuru iemītnieki veselām ģimenēm sēdēja durvju priekšā un noskatījās mums pakaļ.

Tukla sieva, viesnīciņas saimniece, iznāca no virtuves un sarokojās ar mums. Viņa noņēma brilles, nospodrināja un atkal uzlika atpakaļ. Arā sāka aurot vējš, un viesnīciņā bija auksts. Saimniece lika, lai kalpone uzved mūs augšā un ierāda istabu. Tajā bija divas gultas, mazgājamais galdiņš, skapis un liela, ietvarā ielikta Ronsvālas dievmātes gravīra. Vējš drebināja logu aizvirtņus. Istaba atradās ziemeļu pusē. Mēs nomazgājamies, uzvilkām kamzoļus un gājām lejā uz ēdamistabu. Tai bija akmens grīda, zemi griesti un gar sienām ozolkoka paneļi. Žalūzijas nebija nolaistas, un istabā bija tads aukstums, ka varēja saredzēt dvašu.

—       Ak dievs!— Bils izsaucās.— Vai tiešām rītdien būs tikpat auksts? Šādā laikā es ūdenī nelienu.

Istabas stūrī aiz koka galdiem stāvēja pianīns, un Bils piegāja un sāka spēlēt.

—   Jāmēģina sasildīties,— viņš sacīja.

Es devos pie saimnieces apvaicāties, cik mums būs jāmaksā. Viņa salika rokas zem priekšauta un nodūra acis.

—   Divpadsmit pesetas.

—   Ko? Tik daudz mēs maksājām Pamplonā!

Viņa neteica ne vārda, tikai noņēma brilles un sāka tās priekšautā spodrināt.

—       Tas ir par dārgu,— es iebildu.— Tik daudz mēs maksājam īstā viesnīcā.

—   Mums ir ierīkota vanna.

—   Vai jums nav kāda lētāka istaba?

—   Vasarā nav. Pašlaik ir sezona.

Mēs bijām viesnīciņas vienīgie iemītnieki. Eh, ko tur, es nodomāju, tas taču tikai uz pāris dienām.

—   Vai vīns arī ieskaitīts rēķinā?

Protams.

labi. Norunāts.

Es gāju atpaka| pie Bila. Viņš uzpūta man elpu, rādot, cik istabā auksts, un spēlēja tālāk. Es apsēdos pie galda un aplūkoju gleznas pie sienām. Uz vienas bija truši, visi beigti, uz otras fazāni, arī beigti, uz trešās beigtas pīles. Gleznas bija tumšas, kā nokvēpušas. Uz bufetes bija vesela rinda dzērienu pude|u. Es tās visas nopētīju. Bils vēl arvien spēlēja.

Ko tu teiktu par karstu ruma punšu?— viņš ievaicajas.— No spēlēšanas vien siltums nerodas kaulos.

Es gāju iestāstīt saimniecei, kas ir ruma punšs un kā to pagatavo. Pēc brīža kalpone ienesa kūpošu akmens krūzi. Bils pienāca pie galda, un mēs dzērām karsto punšu un klausījāmies vēja auros.

—   Ruma garšu gan tikpat kā nejūt.

Es piegāju pie bufetes, paņēmu ruma pudeli un pielēju krūzei veselu pusglāzi.

—   Tīri nostrādāts,— Bils noteica.— Bez augstās valdīšanas ataujas.

Ienāca kalpone un uzklāja vakariņu galdu.

—   Pūš vai dvēseli ārā no kauliem,— Bils drebinājās.

Meiča ienesa lielu bļodu ar karstu sakņu zupu un vīnu. Pēc tam pasniedza ceptu foreli, gaļas sautējumu un krietnu bļodu ar meža zemenēm. Vīnu mēs dzērām tik, cik vien spējām, un meiča mulsi, bet pakalpīgi stiepa šurp pudeles citu pēc citas. Vecā pabāza durvīs galvu un saskaitīja iztukšotās.

Pēc vakariņām mēs kāpām augš^ un smēķējām, un lasījām, zem segām cenzdamies sasildīties. Naktī pamodos un dzirdēju gaudojam vēju. Labi bija atrasties siltā gultā.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

No rīta uzmodies, es piegāju pie loga un paraudzījos ārā. Laiks bija noskaidrojies, un virs kalniem neredzēja neviena mākoņa. Arā zem loga stāvēja vairāki divriči un vecs diližanss ar saplaisājušu, laika zoba sagrauztu koka jumtu, droši vien palicis šeit no tiem gadiem, kad vēl nebija autobusu. Kaza uzlēca vispirms uz divričiem un tad uz diližansa jumta. Purinot galvu, tā blenza lejā uz pārējām kazām, bet, kad pacēlu roku, nolēca zemē.

Bils vēl gulēja, un es apģērbos, gaitenī uzāvu kurpes un kāpu lejā. Tur viss bija tukšs un kluss, un es atbultēju durvis un izgāju ārā. Rīts bija vēss, un saulē vēl mirdzēja pēc vēja norimšanas uzkritusī rasa. Pavandījies pa šķūnīti, es atradu kādu kaplim līdzīgu daiktu un devos lejā uz strauta malu rakt ēsmai sliekas. Strauts bija dzidrs un sekls, taču foreles nemanīja. Es iecirtu kapli mitrajā zālē un atšķēlu velēnu.

Zem tās bija sliekas. Kad pacēlu velēnas malu, tās ierāvās zemē, bet es tikai raku un raku, un savācu krietni daudz. Pie paša strauta, kur bija mitrāks, dabūju pilnas divas tabakas bundžas un uzbēru sliekām virsū zemi. Kazas vēroja, kā es roku.

Kad atgriezos atpakaļ viesnīciņā, saimniece bija virtuvē, un es viņai lūdzu, lai pasniedz mums kafiju un iedod Ildzi pusdienas tiesu. Bils bija atmodies un sēdēja uz gultas.

—       Redzēju tevi pa logu,— viņš teica.— Negribēju traucēt. Ko tu tur darīji? Noraki naudu?

—   Ak tu, miegapūzni!

—   Rāvies vispārības labā? Brīnišķīgi. Tā tikai turpini katru rītu.

—   Nu, žiglāk,— es teicu.— Slienies augšā.

—   Ko? Slieties augšā? Nenāk ne prātā.

Viņš ielīda atpakaļ gultā un uzvilka segu līdz zodam.

—   Pamēģini dabūt mani vertikāli.

Es vācu kopā makšķerpiederumus un bāzu tos somā.

—   Nemaz netaisies mēģināt?— Bils jautāja.

—   Es eju lejā brokastīs.

—        Brokastīs? Kādēļ tad tūliņ tā neteici? Domāju, tāpat vien, joka pēc gribi uzraut mani kājās. Ak, brokastis? Lieliski! Tā jau ir prātīga cilvēka valoda. Izej un paroc vēl mazliet sliekas, un es tūliņ pat būšu lejā.

—   Ej ratā!

—       Paraujies vien vispārības labā.— Bils uzvilka apakšveļu.

—   Parādi ironiju un žēlumu.

Ar somu, makšķerkārbu un tīkliņiem rokās devos ārā no istabas.

—   Ei, "panāc atpakaļ!

Es pabāzu durvīs galvu.

—   Un tu neparādīsi ne drusku ironijas un žēluma?

Es parādīju garu degunu.

—   Tā nav nekāda ironija.

Iedams lejā, dzirdēju Bilu dziedam: «Ironija un žēlums. Kad izjutīsi … Ak, dod viņiem ironiju un dod viņiem žēlumu! Ak, dod viņiem ironiju! Kad viņi izjutīs … Mazdrusciņ ironijas. Mazdrusciņ žēluma . . .» Nākdams lejā pa kāpnēm, viņš dziedāja. Pēc melodijas «Mums abiem ar meiču skan baznīcas zvans». Es lasīju iepriekšējās nedēļas spāņu laikrakstu.

—   Ko tu tur gvelz par ironiju un žēlumu?

—   Ko? Tu nezini par ironiju un žēlumu?

—   Nē. Kurš to sarīmējis?

—   Visi. Ņujorkā to tik vien dzird. Kā savā laikā par Fratelīni.

Ienāca kalpone ar kafiju un sviestā grauzdētām maizītēm. Pareizāk

sakot, ar grauzdētām maizītēm, kas bija apziestas ar sviestu.

Paprasi, vai viņai nav ievārījuma,— Bils sacīja.— Esi pret viņu Ironisks.

Vai jums nebūtu ievārījums?

Tas nepavisam nav ironiski. Žēl, ka es neprotu runāt spāniski.

Kafija bija laba, un mēs to dzērām no lielām krūzēm. Kalpone Ienesa stikla trauciņu ar aveņu ievārījumu.

—   Pateicos.

—       Eh, tas neder,— Bils noteica.— Pasaki kaut ko ironisku. Uzvelc 11/ zoba Primo de Riveru.

—   Vajadzēja viņai pajautāt, kas ievārīts Rifos.

—       Neder. It nekam nederi Tu neproti. Un punkts. Tu neizproti ironiju. Tevī nav žēluma. Pasaki kaut ko nožēlojamu.

—   Roberts Kons.

—       Nav slikti. Tas jau skan labāk. Bet saki: kādēļ Kons ir nožēlojams? I si labi ironisks.

Viņš iedzēra krietnu malku kafijas.

—   Ej tu pie velna!— es izmetu.— Pārāk agrs šādiem jokiem.

—       Te tev nu bija! Un šitāds cilvēks vēl gribot būt rakstnieks. Tu esi likai avīžnieks. Ekspatriēls avīžnieks. Tev jābūt ironiskam jau no tā brīža, kad tu sper kāju pār gultas malu. Atverot acis, tev jāsmok vai nost aiz žēluma.

—   Vālē tik tālāk,— es teicu.— Kur tu esi sagrābājis visas šīs blēņas?

—       Visur kur. Vai tu neko nelasi? Ar cilvēkiem netiecies? Zini, kas tu esi? Ekspatriēts avīžnieks. Kādēļ tu nedzīvo Ņujorkā? Tad tu to saprastu. Kas īsti, tavuprāt, man būtu jādara? Jābrauc ik gadu tev apskaidrot prātu?

—   Jāiedzer vēl mazliet kafijas.

—       Lai notiek. Kafija ir laba manta. Tajā ir kofeīns. Ņemsim tik iekšā. Kofeīns vīrieti uzceļ zirgā, bet sievieti iegulda kapā. Vai zini, kas tev par vainu? Tu esi ekspatriants. Pašas sliktākās sugas. Neesi to dzirdējis? Neviens, kurš pametis dzimteni, nav uzrakstījis neko iespiešanas vērtu. Pat ne avīzēm.

Viņš iedzēra kafiju.

—       Tu esi ekspatriants. Tu esi zaudējis saiknes ar dzimteni. Tu kļūsti neīsts. Eiropas melīgie standarti tevi samaitājuši. Tu dzer kā nepilnīgs. Tu skrien pakaļ brunčiem. Caurām dienām tu runā, bet nestrādā. Tu esi ekspatriants, vai skaidrs? Tu slaisties apkārt pa kafejnīcām.

—   Iznāk, ka dzīvoju vienos priekos. Kad tad es strādāju?

—       Tu vispār nestrādā. Vieni teic, tevi uzturot sievietes. Citi — ka tu esot impotents.

—   Nē. Tikai ievainots.

—       To labāk nevajag pieminēt,— Bils sacīja.— Par šādām lietiņām vajag klusēt. Ietīt to visu mistikas dūmakā. Tāpat kā Henrija velosipēdu.

Tiktāl Bils tarkšķēja vienā gabalā, bet tad apklusa. Baidījos, vai viņš nejūtas aizskāris mani ar šo piezīmi par impotenci. Gribēju viņu atkal uzvest uz ce|a.

—   Tas nebija velosipēds,— es atsāku.— Viņš jāja zirgā.

—   Es dzirdēju kaut ko par trīsriteni.

—        Lidmašīna savā ziņā arī ir līdzīga trīsritenim. Darbības princips viens un tas pats.

—   Tikai nav jāmin pedāļi.

—   Nē, pedāļi laikam nav jāmin.

—   Diezgan par to,— Bils teica.

—   Kā vēlies. Es tikai iestājos par trīsriteni.

—       Manuprāt, viņš ir ari labs rakstnieks,— Bils turpināja.— Bet tu esi lāga puika. Vai tev kāds to jau ir teicis?

—   Es neesmu lāga puika.

—       Klausies, kad saku. Tu nudien esi lāga puika, un es tevi mīlu vairāk par visiem. Ņujorkā es tev to nedrīkstēju teikt. Tur sāktu melst, ka esmu pederasts. Šo vīru dēļ izcēlās Pilsoņu karš. Ābrams Linkolns bija pederasts. Viņš mīlēja ģenerāli Grantu. Tāpat kā Džefersons Dēviss. Linkolns atlaida vergus tikai tādēļ, ka viņš bija zaudējis derības. Dreda Skota prāvu uzsāka Sausā likuma līga. Sekss ir visa pamatu pamats. Pulkveža kundze un Džūdija O’Greidija ir lezbietes savā sirdī.1

Viņš apklusa.

—   Vai gribi dzirdēt vēl kaut ko?

—   Vālē vaļā.

—   Neko vairāk es nezinu. Pārējo pateikšu pusdienās.

—   Ķēms tāds.

—   Dīkdienis!

Mēs sapakojām pusdienu tiesu un divas vīna pudeles mugursomā, un Bils to uzcēla plecos. Es stiepu pār muguru pārmestu makšķerkārbu un tīkliņus. Mēs slājām pa ceļu un tad pa noru, līdz uzgājām smilšainu taku, kas pāri pļavām veda uz tuvāko mežiem apaugušo nokalni. Pa šo taku mēs gājām uz priekšu. Pļavas bija paugurainas, biezu zāli noaugušas, bet tā nebija necik gara, jo te ganījās aitas. Govis atradās augstāk kalnos. Mežā bija dzirdami viņu zvaniņi.

Taka noveda pie upītes un tai pāri pārmesta baļķa. Baļķis bija aptēsts un margu vietā noliekts zaļoksnis koks. Smilšainajā sērē melnēja kurkuļi. Mēs devāmies augšā pa stāvu krastu un tad pāri paugurainām pļavām. Raugoties atpakaļ, varēja redzēt Burgetas baltās mājas un sarkanos jumtus, un balto ceļu ar kravas mašīnu un tās sacelto putekļu mākoni.

1 Pārfrāzētā Kiplinga dzejoļa «The Lādies» vārsma: The Coloneīs Lady and Judy O'Uradļare Lesbians under Ilieir skin.

Aiz pļavām mēs nonācām pie vēl vienas straujākas kalnu upes. Smilšains ceļš veda lejā uz braslu un otrpus upes nozuda mežā. Taka aeī šoreiz gāja pār baļķi un aiz brasla uzveda uz meža ceļa.

Tas bija dižskābaržu mežs ar mūžveciem kokiem. To saknes ķeburojās virs zemes un zari bija cieši savijušies. Ceļš vijās starp resnajiem stumbriem, un saules gaisma spraucās caur lapām un gaišiem lāsumiem krita zālē. Koki bija lieli, ar kuplu lapotni, taču mež.'-: nolikās drūms. Nekādas zemaudzes, vienīgi zāle — gluda, svaiga un ļoti zaļa — un milzīgie, pelēkie skraji augošie koki — kā parkā.

—   Varen jauks paskats,— Bils noteica.

Ceļš gāja kalnup, un sākās biezoknis, un ceļš joprojām virzījās nugšup. Vietām tas kļuva nolaidens, bet tad atkal sekoja kāpums. Ne mirkli nenorima govju zvaniņu šķinda. Beidzot ceļš iznāca uz kalna kores. Mēs bijām sasnieguši mežiem apaugušo virsotni, kas pacēlās pāri apkārtējiem kalniem un bija redzama pat no Burgetas. Saules pusē nelielā meža laucē starp kokiem sārtoja zemenītes.

Tālāk ceļš iznāca klajumā un gāja gar pašu kori. Priekšā vair? nebija meži, tikai dzelteno irbuleņu klajs. Tālumā vīdēja pelēkas, kokiem apaugušas klinšu radzes, kas iezīmēja Irati gultni.

—       Mums jāiet gar kori, tad pāri kalniem caur šiem tālajiem mežiem un jānokāpj Irati ielejā,— es Bilam rādīju.

—  Tāds gaisa gabals.

—       Ja vienā dienā gribam tikt turp, izmakšķerēties un atpakaļ, tad nevar soļot kā svētdienas pastaigā.

—       Kā svētdienas pastaigā. Atradis teicienu. Mums ir jāspolē mēli izkārušiem, lai vispār pagūtu apmērcēt makšķeres.

Tas bija garš gājiens, un apkārtne priecēja acis, bet, nākdami lejā pa stāvo ceļu, kas no mežainajiem kalniem noveda ielejā, jutām kaulos nogurumu.

Ceļš no ēnainā meža iznāca saules svelmē. Priekšā atradās upe. Aiz tās bija stāvs kalns, apsēts ar griķiem. Nokalnē pacēlās balta, koku ieskauta māja. Bija ļoti karsts, un mēs apstājāmies ēnā zem kokiem pie upes dambja.

Bils atslēja mugursomu pret koku, un mēs saskrūvējām makšķeres, pielikām spoles, piesējām pavadiņas un taisījāmies uz lielu makšķerēšanu.

—   Tu droši zini, ka šajā plančkā ir foreles?— Bils noprasīja.

—   Vairāk nekā vajag.

—   Es ķeršu uz mušu. Tev ir kāda Makgintija?

—  Te būs.

—   Bet tu — uz tārpa?

—   Aha. Palikšu tepat pie dambja.

—       Nu, tad es pievākšu visu komplektu.— Bils uzlika mušu uz āķa.— Uz kuru pusi lai eju? Uz augšu vai uz leju?

—   Labāk uz leju. Bet arī augšpusē zivju, ka biezs.

Bils gāja gar krastu uz leju.

—   Paņem slieku bundžu.

—   Nē, nav vajadzīgs. Ja neņems uz mušu, es tāpat vien tikai paniekošos.

Bils, krastā stāvēdams, vēroja straumi.

—   Paklau!— viņš sauca, cenzdamies pārkliegt ūdenskrituma šņākoņu.— Vai vīna pudeles neielikt ceļmalas avotā?

—   Labi!— es atkliedzu.

Bils pamāja ar roku un devās lejup. Es izvilku no mugursomas abas vīna pudeles un aiznesu līdz ceļam, kur pa dzelzs cauruli no zemes izplūda avota ūdens. Avots bija nosegts ar dēli, un es to pacēlu un, ciešāk iedzinis pudelēm korķus, iegremdēju tās ūdenī. Tas bija tik salts, ka man sastinga rokas. Uzliku dēļa gabalu atpakaļ, cerot, ka pudeles neviens neuzies. Tad paņēmu pie koka atslieto makšķeri, ēsmas bundžu un tīkliņu un gāju uz dambi. Tas bija ierīkots tādēļ, lai varētu pludināt kokus. Slūžas bija paceltas, un es sēdēju uz notēsta baļķa un vēroju, kā mierīgā upe pārvēršas brāzmainā kritumā. Zem dambja, kur ūdens putoja balts, bija dziļš. Kamēr uzliku ēsmu, no putām palēcās forele, un straume to aizrāva lejup. Pēc mirkļa gaisā uzšāvās otra un, apmetot tikpat slaidu loku, pazuda dārdošajā šaltī. Es uzliku krietnu atsvariņu un iemetu makšķeri dambja pakājes baltajā virpulī.

Nemanot piecirta pirmā forele. Paraudams jutu, ka man ir ķēries, un sāku vilkt: forele sizdamās salieca makšķeri septiņos līkumos, un es to izcēlu no dambja pakājes verdošā mutuļa un uzsviedu augšā. Zivs bija prāva, un es cirtu tās galvu pret baļķi, tā trīsēdama noraustījās, un es ieslidināju zivi maišelī.

Pa to laiku gaisā palēcās vairākas foreles. Kad uzliku ēsmu un iemetu otrreiz, pieķērās vēl viena, un es to izcēlu tāpat kā pirmo. Drīz vien man bija veselas sešas. Visas apmēram vienāda lieluma. Es sarindoju tās citu pie citas ar galvām līdzās un noskatīju. Foreles zvīgznīja visās nokrāsās tvirtas un stingras no saltā ūdens. Laiks bija karsts, tādēļ tās uzšķērdu, izņēmu iekšas un žaunas un aizmetu. Pēc tam aiznesu foreles krastā, nomazgāju tās saltajā, smagnēji rāmajā uzdambējuma ūdenī un, saplūcis papardes, sabāzu maišelī: kārtu paparžu, virs tās trīs foreles, vēl kārtu paparžu, atkal trīs foreles un pāri vēl vienu paparžu kārtu. Papardēs guļošās zivis priecēja acis, un maišelis bija pieblīzis, un es to aizstiepu ēnā zem koka.

Uz dambja briesmīgi cepināja, tādēļ noliku slieku bundžu līdzās maišelim ēnā, izņēmu no somas grāmatu un atsēdos zem koka, lai palasītu, kamēr Bils atnāks pusdienās.

Saule bija zenītā un ēna skopa, un es sēdēju, atspiedis muguru pret divu kopā saaugušu koku stumbru, un lasīju. Man līdzi bija Moisona grāmata, un es lasīju viņa burvīgo stāstu par to, kā viens vīrs Alpos

nosalis, iekritis šļūdonī un pazudis un kā viņa saderētā nolēmusi gaidīt veselus divdesmit četrus gadus viņu iznākam morēnas virspusē, un viņas mīļotais arī esot gaidījis, un tā viņi vēl arvien gaidīja, kad pēkšņi uzradās Bils.

Dabūji kādu?— Bils noprasīja. Viņš turēja makšķeri, tīkliņu un maišeli vienā rokā un bija nosvīdis. Ūdenskrituma šņākoņā nebiju dzirdējis viņu pienākam.

—   Sešas. Un tu?

Bils apsēdās, atvēra maišelī un izcēla zālītē lielu foreli. Tad izņēma vēl trīs, citu par citu lielāku, un sarindoja ēnā zem koka. Viņa sviedriem klātā seja staroja.

—   Cik lielas ir tavējās?

—   Mazākas.

—   Parādi.

—   Jau iepakoju.

—   Bet cik lielas īsti tās ir?

—   Apmēram tādas kā tava mazākā.

—   Vai tik tu nekrāpies?

—   Diemžēl ne.

—   Un visas uz tārpa?

—   Jā.

—   Ak tu, slīmests tādsl

Bils ielika foreles maišelī un, vēcinādams to, gāja uz upi. Viņš bija līdz viduklim slapjš, un es sapratu, ka viņš bridis ūdenī.

Es devos uz avotu un izvilku abas vīna pudeles. Tās bija ledaini aukstas. Kamēr aizgāju atpakaļ, uz tām izsvīda rasas lāses. Izklāju pusdienu tiesu uz avīzes un vienu pudeli atkorķēju, bet otru atslēju pret koku. Bils, rokas sausēdams, nāca atpakaļ, piebāzis maišeli pilnu ar papardēm.

—       Nobaudīsim no šīs blašķes,— Bils sacīja. Viņš izvilka korķi un, atgāzis pudeli, iedzēra malciņu.

—   Fū-ul Acis rauj no pieres ārā.

—   Iedod pamēģina!.

Vīns bija ledus auksts, ar tik tikko jūtamu piegaršu.

—   Tīri labs,— Bils teica.

Tādēļ ka atdzesēts.

Mēs attinām nelielos pārtikas sainīšus.

—   Vista.

—   Bet te — cieti vārītas olas.

—   Sāli atradi?

—       Vispirms olu,— Bils sacīja.— Vistu pēc tam. Pat Braienam tas būtu skaidrs.

—   Viņš ir miris. Vakardien lasīju avīzē.

—   Ko? Vai tiešām?

—   Jā. Braiens ir miris.

Bils atlika pusloblto olu atpakaļ.

—       Džentlmeņi,— viņš sacīja, iztīdams no avīzes vistas stilbiņu.— Es mainu dienas kārtību. Braienam par godu. Apliecinot cieņu Dižajam Tautietim. Vispirms cāli, pēc tam olu.

—   Diez kurā dienā dievs radījis vistu?

—       Ej nu sazini,— Bils teica, sūkādams stilbiņu.— Nevajag jautāt. Dzīve šai pasaulē ir pārāk īsa. Labāk lai līksmojam un ticam, un tencinām.

—   Ēd olu.

Bils sāka žestikulēt, turot stilbiņu vienā, vīna pudeli otrā rokā.

—       Lai svētītas tā kunga dāvanas. Liksim lietā debesu putnus. Liksim lietā vīnkoka augļus. Gribi, brāl, likt lietā mazliet no šī?

—   Dzer tu pirmais.

Bils iemeta krietnu guldzienu.

—       Ņem un liec lietā,— viņš teica, pasniegdams pudeli.— Atmetīsim šaubas, brāl. Nerakņāsim augšā ar pērtiķa nagiem vistukūts svētos noslēpumus. Ticēsim tā kunga vārdam un gluži vienkārši sacīsim — es gribu, lai tu man piebalso,— jā, ko īsti mēs sacīsim, brāl?— Tad viņš pabiksnīja uz mani ar vistas stilbiņu un turpināja:— Klausies, ko teikšu. Mēs sacīsim — vismaz es teikšu ar dziļu lepnumu un tādēļ gribu, lai tu, brāl, man piebalso, mezdamies ceļos. Nevajag kautrēties krist ceļos pie varenās dabas krūts. Atceries — meži bija pirmie dieva tempļi. Tātad metamies ceļos un sakām: «Neēdiet to, lēdij,— tas ir Menkens.»

—   Še, ņem,— es teicu.— Liec lietā mazliet no šī.

Mēs atkorķējām otru vīna pudeli.

—   Paklau?— es Bilam jautāju.— Tev nepatika Braiens?

—   Es mīlēju Braienu. Mēs bijām tikpat kā brāļi.

—   Kur tu iepazinies ar viņu?

—   Kopā gājām Svētā Krusta skolā — viņš, Menkens un es.

—   Un Frenkijs Fričs.

—   Nav tiesa. Frenkijs Fričs mācījās Fordhemā.

—   Nu, bet es mācījos Lojolas skolā kopā ar bīskapu Meningu.

—       Nav tiesa,— Bils iebilda.— Tas biju es, kas mācījās Lojolas skolā kopā ar bīskapu Meningu.

—   Tu esi pilliņš,— es teicu.

—   No vīna?

—   Tā iznāk.

—   Drīzāk no mitruma. Pie velna šo mitrumu.

—   Ierausim vēl vienu klunkšķi.

—   Un tas ir viss, kas mums ir?

—   Tikai divas pudeles.

—   Vai zini, kas tu tāds esi?— Bils ar skatienu glāstīja pudeli.

—   Nē,— es sacīju.

Tu esi Pretalkohola līgas aģents.

Es mācījos .Parīzes dievmātes skolā kopā ar Veinu Vīleru1 .

—       Nav tiesa,— Bils teica.— Tas biju es, kas mācījās Ostinas komercskolā kopā ar Veinu Vīleru. Viņš bija kursa vecākais.

—   Vienalga, bet krodziņiem jāpazūd.

—       Tev taisnība, dārgais klases biedri. Krodziņiem jāpazūd, un man jāiznīkst kopā ar tiem.

—   Tu esi pilliņš.

—   No vīna?

—   No vīna.

—   Nu, var jau būt.

—   Gribi nosnausties?

—   Derētu gan.

Mēs gulējām ēnā, vērdamies koku lapotnē.

—   Tu guli?

—   Nē,— Bils teica.— Domāju.

Es aizvēru acis. Bija tik labi gulēt uz zemes.

—   Paklau,— pēc brīža Bils ierunājās,— kas tev īsti ir ar Bretu?

—   Kā tu to domā?

—   Biji viņā iemīlējies?

—   Jā.

—   Ilgi?

—   Ar pārtraukumiem — sasodīti ilgi.

—   Vilks parāvis! Piedod, vecais,

—   Nekas. Nu man par to vairs ne silts, ne auksts.

—   Tiešām?

—       Jā gan. Bet es ellīgi daudz ko dotu, lai mēs izbeigtu apspriest šo tematu.

—   Tu nedusmo, ka es tā jautāju?

—   Kāda velna pēc dusmoties.

—   Nu tad es liekos uz auss,— Bils teica. Viņš uzklāja uz sejas avīzi.

—   Ei, Džeik, bet vai tu tiešām esi katolis?— viņš atsāka.

—   Teorētiski.

—   Kā tas saprotams?

—   Nezinu.

—       Labi, es guļu,—. Bils sacīja.— Netraucē mani ar savu tarkšķēšanu.

Arī es aizmigu. Kad pamodos, Bils kravāja mugursomu. Bija jau vēla pēcpusdiena, un koku ēnas snaikstījās pāri dambim. No gulēšanas uz zemes biju kļuvis stīvs.

1 Pretalkohola līgas vadītājs.

—       Ko tad tu? Slienies augšā? Kādēļ nešņāc līdz pat ritam?— Bils jautāja.

Es izstaipījos un izberzēju acis.

—       Es redzēju burvīgu sapni,— Bils sacīja.— Neko sīkāk neatceros, bet sapnis bija burvīgs.

—   Es gan laikam nesapņoju.

—       Sapņot vajag,— Bils teica.— Visi mūsu biznesa dūži bijuši lieli sapņotāji. Piemēram, Fords. Un prezidents Kūlidžs. Un Rokfellers. Un Džo Deividsons.

Es atskrūvēju makšķeres un ieliku makšķerkārbā. Spoles ielaidu zvejas piederumu maisā. Bils bija sakravājis mugursomu, un mēs iebāzām tajā vienu foreju maišeli. Otru es paņēmu rokā.

—   Kā liekas, viss,— Bils teica.

—   Bet sliekas?

—   Ak jā, sliekas. Iebāz tās šeit.

Bilam soma jau bija plecos, un es iebāzu slieku bundžas vienā no ārējām kabatām.

—   Vai nu ir viss?

Es aplaidu skatienu apkārt, lai redzētu, vai kaut kas nav palicis zālē zem gobām.

—   Jā.

Mēs gājām pa ceļu, kas ieveda mežā. Līdz Burgetai bija pamatīgs gabals, un tumsa jau vakars, kad mēs pār pļavām iznācām uz galvenā ceļa un cauri apgaismoto māju rindai pārradāmies viesnīciņā.

Mēs nodzīvojām Burgetā piecas dienas un pēc sirds patikas izmakšķerējāmies. Naktis bija dzestras un dienas tveicīgas, un pat viskarstākajā pusdienas svelmē vēdīja viegls vējiņš. Karstumā bija tik labi bradāt pa vēso ūdeni un pēc tam, sēžot krastā, žāvēties saulē. Mēs atradām strautu ar padziļu iedobi, kur izpeldēties. Vakaros trijatā spēlējām bridžu kopā ar kādu angli, vārdā Harisu, arī makšķernieku, kurš bija atbraucis no Saint Jean Pied de Port un apmeties tai pašā viesnīciņā. Viņš bija ļoti jauks un divas dienas nāca mums līdzi uz Irati. Ne no Roberta Kona, ne Bretas un Maika nebija nekādu ziņu.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

Kādurīt, kad es nokāpu brokastīs, anglis Hariss jau sēdēja pie galda. Uzlicis brilles, viņš lasīja avīzi. Viņš paskatījās manī un pasmaidīja.

—       Labrīt,— viņš teica.— Jums pienākusi vēstule. Es biju pastā, un man to iedeva līdz ar manējām.

Vēstule bija atslieta manam šķīvim līdzās pret kafijas tasi. Hariss atkal pievērsās avīzei. Es atvēru vēstuli. Uz tās bija Pamplonas zīmogs. Lapas malā atzīme: «Sansevastjanā, svētdienā.»

< Dārgo Džeik!

Atbraucām piektdien. Breta pa ceļam galīgi sanīka, tādēļ uz trim dienām atvedu viņu pie draugiem atpūsties. Otrdien braucam uz Pamplonu, uz Montojas viesnīcu, bet, tieši cikos, nezinu sacīt. Atsūtiet, lūdzu, ar autobusu ziņu, kur mēs trešdien varam jūs atrast. Sveiciens no mums, un neņemiet ļaunā, bet Breta patiesi bija savārgusi, taču otrdien būs atkal uz kājām, taisnību sakot,— ir jau tagad. Es daru, ko varu, lai viņu aprūpētu, bet tas nepavisam nav viegli.

Sveiciens visiem zēniem!

Maikls.»

—   Kas šodien par dienu?— es Harisam jautāju.

—       Liekas, trešdiena. Jā, pareizi. Trešdiena. Taisni brīnums, kā kalnos var sajukt dienas.

—   Jā. Mēs šeit esam jau gandrīz nedēļu.

—   Jūs taču vēl nebrauksiet prom?

—       Jābrauc. Diemžēl mums jābrauc jau šodien pat ar pusdienas autobusu.

—       Vai tiešām? Domāju kādreiz vēl aiziet jums līdzi uz Irati makšķerēt.

—   Mums jābrauc uz Pamplonu. Tur norunāts tikties ar draugiem.

—   Žēl gan. Mēs tik jauki te pavadījām laiku.

—       Brauciet mums līdzi uz Pamplonu. Spēlēsim bridžu, un drīz vien tur sāksies pārākā fiesta.

—       Labprāt brauktu. Liels paldies par uzaicinājumu. Tomēr labāk es palikšu šeit. Gribu vēl mazliet pamakšķerēt.

—   Gribat izvilkt Irati makānus.

—   Vai zināt, gribu, nudien! Šajā upē ir milzīgas foreles.

—   Es ari labprāt vēl pamēģinātu.

—   Nu, nebrauciet. Palieciet vēl vienu dienu. Esiet nu draugs.

—   Mums tiešām jābrauc,— es sacīju.

—   Ļoti žēl!

Pēc brokastīm mēs abi ar Bilu sildījāmies saulē viesnīciņas durvju priekšā uz sola un spriedām, ko darīt. Pa ielu no pilsētas tuvojās meitene. Viņa pienāca mums klāt un izņēma no plecā pakārtās ādas somas telegrammu.

—   Por ustcdcif!1

Es aplūkoju telegrammu. Uz tās bija adrese: «Bārnesam, Burgetā.»

—   Jā. Man.

Meitene izvilka kladi, lai parakstos, un es iedevu viņai dažas vara monētas. Telegramma bija spāniski: «Vengo Jueves Cohn.»

1 Vai jums? (Sp.)

Es pasniedzu to Bilam.

—   Ko nozīmē «Cohn»7— viņš jautāja.

—        Nu, vai viņš nav gatavais idiots!— es errojos. Par šo pašu cenu varēja atsūtīt desmit vārdus. «Ieradīšos ceturtdien.» Varen izsmeļoši, vai ne?

—   Pārpārēm, cik tas interesē viņu pašu.

—       Tomēr mums jābrauc,— es teicu. Pirms fiestas nav jēgas vākt Bretu un Maiku šurp un tad atkal atpakaļ. Domā, mums jāsūta viņam atbilde?

—   Varam jau aizsūtīt. Nebūsim augstprātīgi.

Mēs aizgājām uz pastu un palūdzām telegrammas blanku.

—   Ko īsti rakstīsim?— Bils jautāja.

—«Vakarā iebraucam.» Un punkts.

Mēs samaksājām par telegrammu un devāmies atpakaļ uz viesnīciņu. Hariss jau gaidīja, un tad mēs trijatā gājām uz Ronsvālu. Gribējām apskatīt klosteri.

—        Ļoti interesanti,— Hariss, nākdams ārā, sacīja.— Bet vai zināt, šādas vietas man neliekas diez cik pievilcīgas.

—   Man arī ne,— Bils piebalsoja.

—       Tomēr ļoti interesanti,— Hariss teica.— Viens pats es nekad nebūtu atnācis. Nevarētu vien sataisīties.

—       Tas jau nav tā kā uz makšķerēšanu, vai ne?— Bils sacīja. Viņam patika Hariss.

—   Ne uz to pusi.

Mēs stāvējām pie vecās klostera baznīcas.

—       Vai tas nav krodziņš — tur, pāri ceļam?— Hariss ievaicājās.

—   Vai varbūt acs mani viļ?

—   Tā kā būtu gan krodziņš,— Bils atbildēja.

—   Arī man rādās, ka tas ir krodziņš,— es teicu.

—        Nu, tad liekam to lietā,— Hariss sacīja. Viņš bija šo teicienu aizguvis no Bila.

Mēs pasūtījām trīs pudeles vīna. Maksāt Hariss mums neļāva. Viņš gluži labi runāja spāniski, un krodzinieks no mums neņēma naudu.

—        Klausieties, draugi, jūs nemaz nezināt, cik man bija labi kopā ar jums!

—   Tās nudien bija lieliskas dienas.

Hariss bija mazliet iereibis.

—        Nē, jūs nezināt, cik man bija labi. Pēc kara maz esmu redzējis prieka.

—   Gan mēs kādreiz vēl makšķerēsim. Jūs redzēsiet, Haris.

—   Noteikti. Mums bija trakoti labi.

—   Varbūt paņemsim vēl vienu pudeli?

—   Lieliska ideja.

—   Uz mana rēķina,— Bils sacīja.— Citādi es neesmu ar mieru.

Varbūt atļausiet samaksāt man. Zināt, tas tiešām man sagādā prieku.

Lai nu tas prieks tiek arī man.

Krodzinieks atnesa ceturto pudeli. Mēs paturējām tās pašas glāzes. Hariss pacēla savējo.

—   Jā, šo vīnu nudien var likt lietā.

Bils uzsita viņam uz pleca.

—   Ak, tu vecais labais Haris!

—       Vai zināt, tas nav mans īstais vārds. Mani sauc Vilsons-Hariss. Vienā vārdā. Ar svītriņu.

—       Vecais labais Vilsons-Hariss,— Bils sacīja.— Mēs jūs saucam par Harisu tādēļ, ka jūs mums patīkat.

—   Patiešām, Bārnes, jūs nezināt, cik man bija labi.

—   Nu, liekam lietā vēl vienu glāzi,— es sacīju.

—   Bārnes … Tik tiešām, Bārnes, jūs to nevarat zināt. Un punkts.

—   Priekā, Haris!

Mēs devāmies atpakaļ pa Ronsvālas ceļu, un Hariss gāja mums pa vidu. Viesnīciņā ieturējām otrās brokastis, un tad viņš pavadīja mūs uz autobusu. Iedeva vizītkarti un visas savas Londonas adreses — mājas, kluba un darba vietas — un, kad mēs iekāpām autobusā, pasniedza katram pa aploksnei. Es savējo atvēru, un tur bija kāds ducis mākslīgo mušu. Harisa rokām darinātas. Viņš tās taisīja pats.

—   Klausieties, Haris …— es iesāku.

—       Nē! Nē!— viņš attrauca un kāpa zemē no jumta.— Diez kādas jau nav. Vienīgi domāju, varbūt kādreiz, liekot uz āķa, atcerēsieties šīs lieliskās kopā aizvadītās dienas.

Autobuss devās ceļā. Hariss palika stāvam pie pasta un māja ar roku. Kad bijām gabalā, viņš pagriezās un devās atpakaļ uz viesnīciņu.

—       Nu, vai šis Hariss nav lādzīgs?— Bils ierunājās.— Šķiet, viņš patiešām bija mums pieķēries.

—   Hariss? Un kā vēl!

—   Žēl, ka viņš nebrauca mums līdzi uz Pamplonu.

—   Gribēja makšķerēt.

—   Jā. Un turklāt nav arī zināms, kā mūsu angļi vēl saprastos.

—   Pareizi gan.

Pamplonā mēs iebraucām pievakarē, un autobuss apstājās pie Montojas viesnīcas. Pāri laukumam pašlaik vilka elektrības vadus, lai fiestas laikā to varētu apgaismot. Tiklīdz piebraucām, mūs apstāja bērni, un vietējais muitas ierēdnis lika visiem pasažieriem turpat uz ietves atvērt somas. Ieejot viesnīcā, uz kāpnēm mēs satikām Montoju. Viņš kā parasti mulsi smaidīja un spieda mums abiem roku.

—   Atbraukuši jūsu draugi,— viņš sacīja.

—   Misters Kembels?

—   Jā. Misters Kons, misters Kembels un lēdija Ešlija.

Viņš smaidīja tā, it kā gribētu vēl kaut ko teikt.

—   Kad viņi ieradās?

—   Vakar. Jums rezervētas jūsu agrākās istabas.

—       Ļoti patīkami. Vai mistera Kembela numuram logi ir laukuma pusē?

—   Jā. Iedevu viņam tieši tās istabas, kuras mēs abi izraudzījāmies.

—   Kur viņi pašlaik ir?

—   Laikam aizgāja skatīties, kā spēlē pelotu.

—   Un kā ar vēršiem?

Montoja pasmaidīja.

—       Šovakar,— viņš teica,— šovakar pulksten septiņos pienāks Viljaras vērši, bet rīt — mjūrieši. Vai iesiet skatīties, kā tos izlaiž no sprostiem?

—   Protams. Draugi nekad to nav redzējuši.

Montoja uzlika roku man uz pleca.

—   Tātad tur redzamies.

Viņš atkal pasmaidīja. Viņš vienmēr smaidīja tā, it kā vēršu cīņa būtu mūsu abu personisks noslēpums — mazliet nekautrs, bet Joti svarīgs, zināms tikai mums diviem vien. Viņš vienmēr smaidīja tā, it kā citiem šis mūsu noslēpums varētu šķist piedauzīgs. It kā nedrīkstētu citiem atklāt to, ko tie vispār nav spējīgi saprast.

—       Jūsu draugs, vai viņš arī ir aficionado!— Montoja uzsmaidīja Bilam.

—       Jā. Viņš atbraucis no pašas Ņujorkas, lai redzētu svētā Fermina svētkus.

—       Tiešām?— Montoja laipni, bet neticīgi pārjautāja.— Bet ne jau tāds aficionado kā jās.

Viņš atkal mulsi uzlika roku uz mana pleca.

—   Tāds pats,— es sacīju.— Viņš ir īsts aficionado.

—   Tomēr ne tāds kā jūs.

Aficion nozīmē kaislība. Aficionado ir kaislīgs vēršu cīņu cienītājs. Visi īstie matadori apmetās Montojas viesnīcā, tas ir, šeit apmetās aficionados. Dažkārt palika arī tie, kas gāja arēnā naudas dēļ, taču otrreiz tie nerādījās. īstie brauca katru gadu. Montojas kabinetā atradās visu matadoru fotogrāfijas. Ar veltījumiem Huanīto Montojam vai viņa māsai. īsto matadoru fotogrāfijas viņš bija ielicis ietvaros. To matadoru fotogrāfijas, kuriem vēršu cīņa nebija sirdslieta, viņš turēja galda atvilktnē. Uz tām bieži vien bija visai glaimojoši veltījumi. Bet Montojam tie bija pilnīgi vienaldzīgi. Reiz viņš visas šīs fotogrāfijas ņēma un iemeta papīrgrozā. Negribēja tādas glabāt.

Mēs abi bieži runājām par vēršiem un matadoriem. Es jau vairākus gadus pēc kārtas apmetos Montojas viesnīcā. Mūsu sarunas nebija garas. Mums tikai patika apmainīties domām. Cilvēki sabrauca no tālām pilsētām un, iekams atstāja Pamplonu, uz brīdi iegriezās pie

Montojas parunāties par vēršiem. Tie bija aficionados. Viņi vienmēr

šeit dabūja istabas, pat tad, kad viesnīca bija pārpildīta. Ar dažiem no viņiem Montoja mani iepazīstināja. Sākumā viņi vienmēr bija ļoti atturīgi un mani kā amerikāni īsti neņēma par pilnu. Diez kādēļ visi uzskatīja, ka amerikānim nevar piemist aficion, ka viņš var to tēlot vai iztēloties, nevis izjust. Kad šiem cilvēkiem kļuva skaidrs, ka man piemīt ulicion,— to neatklāja ne parole, ne standartbilžu sērija, bet drīzāk tāda kā mutiska pārbaude ar netiešiem, it kā aplinkus izmestiem jautājumiem,— tad viņi tikpat mulsi lika man rokas uz pleca vai teica: liuen homhre.»' Tomēr visbiežāk viņi centās man pieskarties. It kā ar šo pieskārienu gribēdami pārliecināties par manu aficion.

Matadoram, kuram piemita aficion, Montoja piedeva visu. Gan nervu lēkmes, gan apjukumu, gan katru dīvainību un pārkāpumu. Šādam cilvēkam viss tika piedots. Tā viņš man piedeva manus draugus. Tas nekad īpaši nelika pieminēts, jo mums bija neērti runāt par viņiem, lapat kā ir neērti runāt par vēršu cīņu arēnas zirgiem.

Kamēr mēs abi ar Montoju runājām, Bils bija uzgājis savā istabā, kur pašlaik mazgājās un pārģērbās.

—   Nu, vai labi iztarkšķējies spāniski?— viņš jautāja.

—   Montoja teica, ka vērši būšot klāt šovakar pat.

—   Sameklēsim mūsu kompāniju un iesim skatīties.

—   Labi. Viņi droši vien sēž kafejnīcā.

—   Biļetes dabūji?

—   Jā. Nopirku uz visām izlādēšanas reizēm.

—   Kā tas viss notiek?

Bils pie spoguļa pastiepis zodu, nopētīja, vai tas kādā vietā nav palicis nenoskūts.

—       Interesanti,— es sacīju.— Vēršus pa vienam izlaiž no sprostiem aplokā, kur tos sagaida bullēni, kas allur vēršus no badīšanās, un vērši metas bullēniem klāt, bet tie tekā apkārt kā vecas jumpravas, cenzdamies viņus nomierināt.

—   Vai kādreiz gadās, ka bullēnus sabada?

—   Un kā vēl! Dažreiz vērši krīt bullēniem virsū un tos pat nonāvē.

—   Un bullēni nespēj aizsargāties?

—   Nē. Tic mēģina pielabināties.

—   Kādēļ tie vispār vajadzīgi?

—       Lai vērši jo drīzāk nomierinātos un nelauztu ragus pret akmens mūri vai nesāktu badīties paši.

—   Ir nu gan liktenis tādam bullēnam.

Mēs kāpām lejā un devāmies pāri laukumam uz «Irunjas» kafejnīcu. Laukumā vientuļi stāvēja divi biļešu kioski. To logi ar reklāmām SOL,

SOL Y SOMBRA un SOMBRA1 bija slēgti. Tos atvērs tikai fieslas priekšvakarā.

Balto pīto «Irunjas» galdiņu un krēslu rindas bija saliktas ne vien zem arkādes, bet aizstiepās līdz pašai ielai. Es acīm meklēju Bretu un Maiku. Tur jau tie sēdēja. Breta un Maiks, un Roberts Kons. Bretai gālvā bija basku berete. Maikam tāpat. Roberts Kons sēdēja ar kailu galvu un bija uzlicis brilles. Breta mūs ieraudzīja un pamāja. Kad piegājām pie galdiņa, viņa viegli piemiedza acis.

—   Sveiki, zēni!— viņa sauca.

Breta staroja. Maika rokas spiediens pauda dziļu saviļņojumu. Roberts Kons sarokojās tādēļ, ka pēc ilgāka laika atkal satikāmies.

—   Kur jūs bijāt pazuduši?— es vaicāju.

—   Es viņus atvedu šurp,— Kons teica.

—       Blēņas,— Breta sacīja.— Mēs paši jau sen būtu klāt, ja jūs nebūtu braucis mums pretī.

—   Jūs nekad nebūtu atbraukuši.

—       Tīrās blēņas.— Breta teica.— Jūs, zēni, esat iedeguši. Paskatieties uz Bilu.

—       Vai zivis kodās?— Maiks jautāja.— Mēs arī gribējām braukt jums līdzi.

—   Nevar sūdzēties. Žēl, ka jūs nebijāt.

—        Es būtu braucis, bet man vajadzēja atvest viņus šurp,— Kons sacīja.

—   Jūs mūs atvedāt? Tīrās blēņas.

—   Vai tiešām kodās?— Maiks pārjautāja.— Cik daudz noķērāt?

—   Daždien katrs pa ducim. Tur bija arī kāds anglis.

—       Vārdā Hariss,— Bils teica.— Nepazīstat tādu, Maik? Arī viņš bijis karā.

—       Laimīgs cilvēks,— Maiks sacīja.— Tā tik bija dzīve! Nudien, gribētu vēlreiz to izbaudīt.

—   Neesi nu ēzelis.

—   Jūs esat bijis karā, Maik?— Kons vaicāja.

—   Un viņš vēl prasa!

—       Maiks bijis ļoti drosmīgs karavīrs,— Breta sacīja.— Pastāsti viņiem, kā tavs zirgs aizauļoja pa Pikadilī.

—   Negribu. Esmu to stāstījis jau četras reizes.

—   Es neesmu dzirdējis,— Roberts Kons teica.

—   Nē, to es nestāstīšu. Tas met ēnu uz manu godu.

—   Tad pastāsti par savām medaļām.

—   Arī to ne. Tas mani galīgi nomelno.

1 Sol. (sp.) — biļetes arēnas saules pusē; sombra — ēnas pusē; sol y sombra — vietas, kur saule inijas ar ēnu.

Kas tās par medaļām?

Urda jums pastāstīs. Viņa ir gatava stāstīt visu, kas met ēnu uz Minnu godu.

Nu pastāsti, Bret.

Vai stāstīt?

Labāk es pats.

Kādas medaļas jūs esat saņēmis, Maik?

—   Neesmu saņēmis nevienu medaļu.

—   Nevar būt!

—       Iespējams, ka man piešķirtas visas medaļas. Bet es nekad neesmu lūdzis, lai man tās izsniedz. Reiz tika rīkots kolosāls bankets, kur raidīja ierodamies Velsas princi, un ielūgumos bija norādīts: ierasties ar visām medaļām. Man medaļu, saprotams, nav, un es aizeju pie sava drēbnieka un, kamēr tas blenž uz ielūgumu, nospriežu — mēģināts vēl nav zaudēts,— un speru vaļā: «Jums būs jāsadabū man medaļas.»

—   Viņš prasa: «Kādas medaļas, ser?»— Es saku: «Vienalga, ka tikai medaļas. Sadabūjiet man kādu sauju.»— Viņš prasa: «Kādas jums piešķirtas, ser?»— Es saku: «Kā lai es zinu?» Viņš laikam domāja, ka to vien daru kā lasu šo draņķa biļetenu. «Sadabūjiet man krietnu sauju. Izvēli atstāju jūsu ziņā.» Viņš arī dabūja man šīs medaļas, mazas mazītiņas, veselu kārbiņu, un es tās iebāzu kabatā un aizmirsu. Tā nu es aizbraucu uz šo banketu, bet tieši tai vakarā nošāva Henriju Vilsonu, un princis un karalis nemaz neieradās, medaļas vairs nebija vajadzīgas, un puiši aši vien ņēma tās nost, bet manējās palika kabatā.

Viņš apklusa, gaidot, ka sāksim smieties.

—   Un tas ir viss?

—   Jā, viss. Varbūt es nepratu tā īsti izstāstīt.

—   Nudien, neprati,— Breta sacīja.— Bet nav jau svarīgi.

Mēs visi smējāmies.

—       Ak, jā, nu atceros,— Maiks turpināja.— Tas bija šausmīgi garlaicīgs bankets, un es, nespēdams izturēt, braucu prom. Mājās atradu kabatā kārbiņu. Kas tas? Medaļas? Nešķīstās kara medaļas? Ņēmu un nogriezu tās no pamatnēm — zināt, tās piešūtas uz cietas sloksnītes — un izdāļāju. Katrai meičai pa medaļai. Tā teikt, par piemiņu. Tām šķita — tas tik ir pārākais varonis. Izdāļā medaļas pa naktslokāliem. Uguns, ne zēns.

—   Stāsti vien tālāk,— Breta teica.

—       Nu, vai tas nebija pamatīgs joks?— Maiks jautāja. Mēs visi smējāmies.— Bija. Nudien! Bet drēbnieks man atraksta vēstuli un prasa medaļas rokā. Atsūta kādu tām pakaļ. Raksta un raksta mēnešiem ilgi. Izrādās, kāds zellis atstājis viņam tās nospodrināt. Trakoti militārs tips. Savācis baigo kolekciju,— Maiks apklusa.

—   Savārīju gan drēbniekam ziepes.

—   Ko niekus,— Bils teica.— Manuprāt, jūs viņu izpestījāt.

—       Vienreizējs drēbnieks. Tagad pat grūti tam visam noticēt. Maksāju viņam simt mārciņu gadā, lai tikai liek mani mierā. Rēķinus viņš man nekad nepiesūtīja. Un bija satriekts, kad bankrotēju. Tas notika drīz pēc šī atgadījuma. Tādē| viņa vēstules k|uva tik asas.

—   Kā jūs nonācāt bankrotā?— Bils jautāja.

—   Divējādi,— Maiks teica.— Vispirms pamazām un tad pēkšņi.

—   Un kādē|?

—       Draugu dēļ. Man bija daudz draugu. Neīstu draugu. Bez tam — arī kreditoru. Laikam tik daudz kreditoru kā nevienam visā Anglijā.

—   Pastāsti viņiem par tiesas prāvu,— Breta ieminējās.

—   To es neatceros,— Maiks sacīja.— Biju mazliet iereibis.

—   Iereibisl— Breta izsaucās.— Tu biji pilns kā lūks!

—       Vai tas var būt? Jā, nesen satiku savu bijušo kompanjonu. Piedāvājās man izmaksāt.

—   Pastāsti par savu cienīto advokātu,— Breta viņam teica.

—       Negribu. Cienītais advokāts ari bija pilns kā lūks. Vispār tā ir drūma tēma. Vai ejam skatīties, kā izlaiž vēršus?

—   Ejam!

Mēs pasaucām viesmīli, samaksājām un devāmies uz pilsētas viņu galu.

Es gāju blakus Bretai, bet Roberts Kons pienāca viņai klāt no otras puses. Tā nu mēs trijatā gājām caur pilsētu — gar municipalitāti, uz kuras balkona plīvoja karogi, gar tirgu un lejā pa kraujo ielu, kas veda pār Argas tiltu. Ļaudis plūda straumēm skatīties vēršus, un ekipāžas ripoja lejā no kalna un pāri tiltam, un virs kājnieku pūļa slējās kučieri, zirgi un pātagas. Aiz tilta mēs nogriezāmies uz ceļa, kas veda uz aplokiem. Tad pagājām garām vīna veikalam, kura logā bija uzraksts: «Labs vīns, 30 santīmi litrā.»

—   Redz, kur mēs nāksim, kad aptrūks nauda,— Breta sacīja.

Veikala durvīs stāvošā sieviete noskatījās uz mums. Tad pagriezās

un kaut ko uzsauca, un pie loga pieskrēja trīs meičas un sāka blenzt. Tās blenza uz Bretu.

Pie aploku galvenajiem vārtiem divi vīri lika uzrādīt biļetes. Mēs gājām iekšā. Priekšpusē bija koki un zema akmens māja. Tālāk pacēlās akmens mūris, kas apjoza aplokus, un katra aploka priekšējā mūrī bija šaujamlūkām līdzīgi caurumi. Pie mūra stāvēja pieslietas kāpnes, un cilvēki rāpās augšā pa tām un stājās uz akmens vaļņa. Ejot pār zālāju uz kāpņu pusi, mēs pagājām garām milzīgiem, pelēkiem, zem kokiem novietotiem sprostiem, kuros atradās vērši. Katrā sprostā bija pa vērsim. Tie bija atvesti no Kastīlijas rančas, stacijā izlādēti no preču platformām un atgādāti šurp, lai no sprostiem tiktu izlaisti aplokos. Uz katra sprosta bija rančas īpašnieka vārds un zīme.

Mēs uzkāpām augšā uz mūra un atradām vietu, no kuras varēja pārredzēt aploku. Mūri bija noka|ķoti, zeme noklāta salmiem, un gar mūriem novietotas koka siles un dzirdināmie trauki.

—   Vai redzat?— es teicu.

Aiz upes pacēlās pilsētas plato. Uz vecajiem pilsētas mūriem un cietokšņa va]ņiem visgarām stāvēja cilvēki. Visas trīs nocietinājuma līnijas veidoja trīs melnas skatītāju rindas. Virs tām māju logos kārstījās galvas. Gar pašu pilsētas plato zēni bija sakāpuši kokos.

—   Kā izskatās, visi kaut ko varen gaida,— Breta sacīja.

—   Grib redzēt vēršus.

Maiks ar Bilu stāvēja uz pretējā mūra. Viņi mums pamāja. Vēlīnākie skatītāji spiedās un drūzmējās mums aiz muguras.

—   Kādēļ vēl nesāk?— Roberts Kons jautāja.

Kāds sprosta priekšā piesēja mūli, un tas pievilka sprostu pie aploka vārtiem. Vīri ar stieņiem to pagrieza un piebīdīja tieši pret pašu vārtu atveri. Citi stāvēja uz mūra, gatavi tfflīt vilkt augšā aploka vārtu un sprosta režģi. Pretējā pusē atvērās vārti, un, galvas purinādami, liesos sānus rozīdami, aplokā ierikšoja divi bullēni. Turpat tie arī palika stāvam, pagriezušies pret vārtiem, kuros vajadzēja parādīties vērsim.

—   Bullēni izskatās diezgan nožēlojami,— Breta teica.

Uz mūra stāvošie vīri noliecās un uzvilka augšā aploka vārtus. Un tūlīt pēc tam arī sprosta režģi.

Es noliecos pār mūra malu un mēģināju ielūkoties sprostā. Tur bija tumšs. Kāds piesita pie sprosta ar dzelzs stieni. Iekšā kaut kas it kā eksplodēja. Vērsis, sperdams vai zemes gaisā, ar ragiem ārdīja sprosta grīdu. Tad pavīdēja tumšs purns un ragu ēna, un, dēļiem noblarkšķot, vērsis metās uz priekšu, izspērās aplokā, uz priekškājām šļūkdams pa salmiem, apstājās, izslēja galvu, sacēla milzīgo kumbru un drebēdams sāka blenzt uz mūra stāvošajos cilvēkos. Abi bullēni vēroja vērsi un nokārtām galvām sāka kāpties atpakaļ.

Vērsis ieraudzīja bullēnus un metās tiem virsū. Viens no arēnas vīriem aiz barības siles ar skaļu kliedzienu noplakšķināja cepuri pret dēļiem, un vērsis, aizmirsis bullēnus, aši apsviedās, iešņācās un metās uz vīru, ar zibenīgu kustību vairākkārt izgrūzdams labo ragu caur dēļu spraugu.

—     Mans dievs, cik viņš ir lielisks,— Breta sacīja. Vērsis stāvēja tieši zem mums.

—     Paskat, kā viņš prot likt lietā ragus,— es teicu.— Sitiens ar labo un tad ar kreiso — taisni kā boksā.

—   Vai tiešām?

—   Nu, pavēro.

—   Es nespēju izsekot.

—   Nekas. Tūlīt pat izlaidīs nākošo.

Pie vārtiem bija pievilkts jau otrs sprosts. Aploka viņā stūri kāds virs, stāvēdams aiz dēļu aizžoga, centās piesaistīt pirmā vērša uzmanību, līdz vārtu režģis pacēlās un aplokā iedrāzās otrs vērsis.

Tas tūlīt cirtās bullēniem virsū, un divi vīri izskrēja no dēļu aizžoga un kliegdami centās to aizkavēt. «Hei! Toro!» Tie sauca un māja ar rokām, bet vērsis tikai drāzās uz priekšu, bullēni bailēs sagriezās sāņus, un vērsis vienam ietriecās ribās.

—   Neskaties,— es sacīju Bretai. Bet viņa raudzījās vērsī kā apburta.

—   Jauki,— noteicu.— Ja vien tev nemetas nelabi.

—   Nu, es redzēju. Redzēju, kā viņš grūda ar kreiso un tad ar labo.

—   Lieliski!

Bullēns kā nokrita, tā arī palika — izstieptu kaklu un sāņus atmestu galvu. Vērsis apcirtās un metās virsū otram bullēnam, kurš, galvu grozīdams, vēroja viņu. Bullēns neveikli pabēga sāņus, un vērsis to viegli iebukņīja, tad novērsās un, sacēlis kumbru, sāka blenzt uz mūra stāvošajos cilvēkos. Bullēns pietipināja pie vērša un it kā gribēja to apošņāt, un vērsis bullēnu iebukņīja vēlreiz. Pēc tam arī apostīja, un tad abi kopā aizrikšoja pie pirmā vērša.

Kad no sprosta izlaida nākamo vērsi, visi trīs — abi pirmie un bullēns — stāvēja līdzās kopā sabāztām galvām, izslējuši ragus pret pienācēju. Pēc brīža bullēns jau bija jauno vērsi apostījis, nomierinājis un piepulcinājis pārējiem. Kad izlaida divus pēdējos vēršus, viss bars atkal bija kopā.

Sabadītais bullēns, uzslējies kājās, stāvēja atspiedies pret akmens sienu. Vērši viņu nelikās redzam, un viņš palika nošķirts no visiem.

Līdz ar pūli mēs kāpām lejā no mūra un caur lūkām vēl paraudzījāmies uz vēršiem. Tie stāvēja rāmi, nokārtām galvām. Pie vārtiem mēs iekāpām ormanī un braucām uz kafejnīcu. Maiks ar Bilu ieradās pusstundu vēlāk. Viņi pa ce|am bija iegājuši iedzert.

Mēs visi sēdējām pie galdiņa.

—   Tas ir kaut kas lielisks,— Breta sacīja.

—       Vai abi pēdējie vērši arēnā būs tikpat labi kā pirmais?— Roberts Kons jautāja.— Vai tie pārāk ātri nekļuva rāmi?

—   Vērši visi ir saraduši,— es teicu.— Barā tie nav bīstami.

—       Kā — nav bīstami?—Bils noprasīja,— Man tie visi likās tīrie briesmoņi.

—       Vērsis uzbrūk vienīgi tad, kad ir viens. Cilvēks, ieiedams aplokā, protams, nošķir kādu no bara, un tad šis vērsis ir bīstams.

—       Tas ir pārāk sarežģīti,— Bils noteica.— Lūdzu, nekad nenošķiriet mani no bara, Maik.

—       Bet vērši nudien bija lieliski, vai ne?— Maiks attrauca.— Redzējāt, kādi tiem ragi?

—   Protams,— Breta sacīja.— Agrāk man par to nebija ne jausmas.

—       Vai redzējāt, kā otrs ietriecās bullēnam sānos? Tas tik bija ko vērtsl

—   Ir nu gan bullēniem briesmīgs liktenis,— Roberts Kons sacīja.

—       Jūs tā domājat?— Maiks jautāja.— Man šķiet, jums patiktu būt par bullēnu.

—   Kā tas saprotams?

—       Bullēniem ir tik mierīga dzīve. Tie klusē un mūždien trinas ap vēršiem.

Mums kļuva neveikli. Bils smējās. Roberts Kons noskaitās. Bet Maiks tikai runāja tālāk.

—       Man šķiet, jums patiktu būt par bullēnu. Tad jūs varētu vienmēr klusēt. Vai dzirdat, Robert? Nu, sakiet kaut ko. Kādēļ jūs sēžat kā valodu zaudējis?

—   Es jau pateicu, Maik. Vai neatceraties? Par bullēniem.

—       Nu, pasakiet vēl kaut ko. Kaut ko smieklīgu. Vai neredzat, cik mums ir jautri?

—   Pietiek, Maikl. Tu esi piedzēries,— Breta teica.

—       Es neesmu piedzēries. Nē, nopietni. Es gribu zināt, vai Roberts Kons ilgi vēl trīsies kā bullēns ap Bretu?

—   Izbeidz, Maikl. Parādi, ka esi labi audzināts.

—       Pie velna audzināšanu! Kurš gan vispār ir audzināts? Audzināti ir vienīgi vērši. Vai tie nav jauki? Vai jums tie nepatīk, Bil? Kādēļ jūs klusējat, Robert? Nevajag sēdēt ar bērinieka ģīmi. Kas par to, ka Breta ir gulējusi ar jums? Viņa gulējusi ar daudziem, turklāt krietni pārākiem vīriem.

—   Pietiek,— Roberts Kons noteica un piecēlās.— Pietiek, Maik.

—       Nav jau tūlīt jālec kājās, it kā jūs man grasītos sist. Tas mani neiebiedēs. Pasakiet, Robert, man tikai vienu. Kādēļ jūs trinaties Bretai apkārt kā nabaga nelaimīgs bullēns? Vai jūs neredzat, ka esat lieks? Es redzu, kad esmu lieks. Kādēļ jūs to negribat redzēt? Jūs atbraucat uz Sansevastjanu, kur esat pilnīgi lieks, un trinaties Bretai apkārt kā nelaimīgs bullēns. Domājat, ka tas ir pareizi?

—   Izbeidziet. Jūs esat piedzēries.

—       Varbūt arī esmu. Bet kādēļ jūs neesat piedzēries? Kādēļ jūs, Robert, nekad neesat piedzēries? Sansevastjanā jums nebija jautri, jo neviens no mūsu draugiem jūs neaicināja pie sevis. Bet diez vai viņus par to var nosodīt? Jeb tomēr? Es viņus lūdzu, lai uzaicina. Viņi atteicās. Par to nevar nosodīt. Vai varbūt var? Nu, atbildiet taču!. Sakiet — vai viņus var nosodīt?

—   Ejiet jūs ratā.

—       Es viņus nevaru nosodīt. Bet jūs — varat? Kādēļ jūs trinaties Bretai apkārt? Domājat, ka tas ir pieklājīgi? Ko jūs sacītu manā vietā?

—       Atradies īstais, kurš mācīs citus kā uzvesties,— Breta sacīja.— Pats esi mācāms.

—   Iesim, Robert,— Bils teica.

—   Ko jūs trinaties viņai apkārt?

Bils piecēlās un pavilka Konu aiz rokas.

—       Pagaidiet,— Maiks viņu atturēja.— Roberts Kons grib pasūtīt vīnu.

Bils ar Konu aizgāja. Kons bija kļuvis bāls kā krīts. Bet Maiks tikai tarkšķēja vienā gabalā. Es brīdi sēdēju un klausījos. Breta izskatījās sapīkusi.

—       Paklau, Maik, izbeidz šo māžošanos,— viņa to pārtrauca. Tad pagriezās pret mani.— Bet, zini, viņam ir sava taisnība.

Mokošais satraukums Maika balsī izzuda. Starp mums valdīja pilnīga saskaņa.

—       Es nemaz neesmu tik trakoti piesūcies, kā jūs domājat,— viņš sacīja.

—   Zinu, ka neesi,— Breta teica.

—   Neviens no mums nav gluži skaidrā,— es sacīju.

—   Es teicu vienīgi to, ko domāju.

—   Bet tev tas iznāca taisni briesmīgi,— Breta smējās.

—       Saki, ko gribi, viņš tomēr ir nelga. Ņem un atbrauc uz Sansevastjanu, kur neviens viņu nav saucis. Un trinas ap Bretu un nenolaiž no viņas acu. Man visa dūša apšķebinājās.

—   Viņš tiešām uzvedās ļoti slikti,— Breta teica.

—       Nu, saprotiet vienu. Bretai arī agrāk ir bijuši mīļākie. Viņa no manis neko neslēpj. Pat deva man lasīt Kona vēstules. Bet es nelasīju.

—   Tas bija pārlieku cēli no tevis.

—       Nē, klausieties, Džeik! Bretai ir bijuši mīļākie. Tikai tie nebija ebreji un vēlāk netrinās viņai apkārt.

—       Tie bija sasodīti jauki zēni,— Breta teica.— Bet ko tur vairs runāt. Mēs ar Maiku saprotamies.

—   Breta deva man lasīt Roberta Kona vēstules. Bet es nelasīju.

—   Tu vispār nelasi vēstules, mīļais. Pat manējās ne.

—   Es nespēju lasīt vēstules. Vai nav jocīgi, ko?

—   Tu vispār it neko nelasi.

—   Nē. Nav tiesa. Lasu gan. Kad esmu mājās, es vienmēr lasu.

—       Drīz vien sāksi arī vēl rakstīt. Zini ko, Maik? Mēģini saņemties! Tev ar to vajadzēs samierināties. Kons ir atbraucis, un tur nekas vairs nav līdzams. Nesabojā mums fiestu.

—   Lai viņš uzvedas, kā nākas.

—   Gan uzvedīsies. Es viņam to pateikšu.

—       Labāk pasakiet jūs, Džeik, lai uzvedas, kā nākas, vai arī pazūd no šejienes.

—   Atraduši, kam uzdot šo misiju.

—       Paklau, Bret, pasaki Džeikain, kā Roberts tevi sauc. Tas, zināt, ir kaut kas vienreizējs.

—   Ai, nē. Es nevaru.

—   Nu, pasaki! Draugi vien esam. Vai pareizi, Džeik?

—   Nevaru. Tas ir tik muļķīgi.

—   Es pateikšu.

—   Nevajag, Maikl. Neesi nu ēzelis.

—       Viņš saucot viņu par Kirki. Sakot, viņa pārvēršot vīriešus cūkās. Varen trāpīgi. Žēl, ka es neesmu rakstnieks.

—       Maikam, kā redzams, ir ķēriens uz to,— Breta sacīja.— Viņš raksta tik jaukas vēstules.

—   Es zinu,— sacīju.— Viņš rakstīja man no Sansevastjanas.

—       Tā vēstule neskaitās,— Breta teica.— Bet reizēm viņš prot lieliski izteikties.

—  Toreiz Breta lika man rakstīt. Pati tēloja, ka ir slima.

—   Un biju arī.

—   Nāciet,— es sacīju,— mums jāiet paēst.

—   Kā lai nu tagad es skatos Konam acīs?— Maiks jautāja.

—   Izliecieties, it kā nekas nebūtu noticis.

—       Bet vispār — man par to nospļauties. Neiešu jau viņa dēļ raizēties.

—   Ja viņš kaut ko saka, atbildiet, ka bijāt piedzēries.

—   Lai notiek. Un vislabākais ir tas, ka pats sāku tam ticēt.

—       Iesim,— Breta teica.— Vai par šo elles dziru ir samaksāts? Pirms vakariņām man jātiek vannā.

Mēs devāmies pāri laukumam. Bija tumšs, un zem arkām visapkārt mirdzēja kafejnīcu ugunis. Mēs gājām pa grantēto, kokiem apstādīto celiņu uz viesnīcu.

Breta ar Maiku uzkāpa augšā, bet es paliku parunāties ar Montoju.

—   Nu, kā patika vērši?— viņš jautāja.

—   Ļoti. Vērši ir labi.

—       Tie ir gluži pieklājīgi,— Montoja palocīja galvu,— taču ne pārāk labi.

—   Kādēļ jūs tā domājat?

—   Nezinu. Gluži vienkārši man šķiet, ka tie nav visai labi.

—   Es saprotu.

—   Bet nav arī slikti.

—   Nē. Slikti tie nav.

—   Kā tie patika jūsu draugiem?

—   Ļoti.

—   Prieks dzirdēt,— Montoja sacīja.

Es uzkāpu augšā. Bils no savas istabas balkona vēroja laukumu. Es nostājos viņam līdzās.

—   Kur ir Kons?— jautāju.

—   Savā istabā.

—   Kā viņš jūtas?

—       Draņķīgi, protams. Maiks uzvedās šausmīgi. Kad viņš piedzeras, tad kļūst neciešams.

—   Viņš nemaz nebija tik stipri piedzēries.

—   Kā nu nebija. Es zinu, cik mēs abi iztempām ce|ā uz kafejnīcu.

—   Vēlāk viņš atžirba.

—       Ko nu. Maiks uzvedās briesmīgi. Dievs sodi, man nepatīk Kons, un viņš, liekas, darīja tiešām muļķīgi, braukdams uz Sansevastjanu, bet nevienam nav tiesību atļauties kaut ko tādu kā šodien Maiks.

—   Kā tev patika vērši?

—   Ļoti. Tas bija lielisks skats, kad tie drāzās ārā no sprostiem.

—   Rīt pienāks mjūrieši.

—   Kad sāksies fiesta?

—   Parīt.

—   Mums jāskatās, lai Maiks nepiedzeras. Tad viņš kļūst neciešams.

—   Labāk sāksim posties vakariņām.

—   Jā. Tā tik būs varen jauka maltīte.

—   Kādēļ lai nebūtu?

Vakariņas tiešām bija ļoti jaukas. Bretai mugurā bija melns vakartērps bez piedurknēm. Viņa izskatījās skaista. Maiks izturējās tā, it kā nekas nebūtu noticis. Man bija jānoved lejā Roberts Kons. Viņš bija dzedri atturīgs, ar bālu, stingu seju, taču uz beigām it kā atplauka. Viņš nevarēja vien noraudzīties Bretā. Tas laikam sagādāja viņam prieku. Droši vien bija patīkami redzēt Bretu tik daiļu, zinot, ka tā viņam piederējusi un ka tas nevienam nav noslēpums. Neviens viņam to nespēja atņemt. Bils plēsa jokus. Maikls tāpat. Viņiem abiem labi saskanēja.

Šīs vakariņas bija līdzīgas tām, kādas es atceros no ka'a laikiem. Daudz vīna, uzspēlēta bezbēdība un tāda sajūta, ka tuvojas kaut kas neatvairāms. Vīns izkliedēja manu nomāktību, un es jutos laimīgs. Mani draugi šķita tik jauki cilvēki.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

Es nezinu, cik bija pulkstenis, kad gāju gulēt. Atceros — ka noģērbos, uzvilku halātu un pastāvēju ārā uz balkona. Zināju,ka esmu pilnā, un, ienācis istabā, uzdedzu naktslampiņu un sāku lasīt. Es lasīju Turgeņevu. Laikam tās pašas divas lappuses vairākas reizes pēc kārtas. Tas bija stāsts-no «Mednieka piezīmēm». Agrāk jau biju to lasījis, bet likās, ka lasītu pirmo reizi. Dabas ainavas šķita kā dzīvas, un galva pamazām kļuva vieglāka. Es biju galīgi piedzēries un centos neaizvērt acis, jo tad istaba sāktu griezties. Lasot šī sajūta parasti izzūd.

Dzirdēju, ka Breta ar Robertu Konu uznāk augšā pa kāpnēm. Pie durvīm Kons pateica ar labu nakti uri devās uz savu numuru. Breta

iegāja savā istabā, kura atradās līdzās manējai. Maiks jau gulēja. Viņš uznāca pirms kādas stundas reizē ar mani. Kad Breta iegāja, viņš pamodās un abi sarunājās. Es dzirdēju viņus smejamies. Nodzēsu gaismu un centos aizmigt. Lasīt vairs nebija vajadzīgs. Kad aizvēru acis, istaba palika savā vietā. Miegs tomēr nenāca. Diez kādēļ tumsā viss rādās citādi nekā gaismā. Tieci nu gudrs!

Reiz es lūkoju rast uz to atbildi un pēc tam pusgadu, gulēt iedams, atstāju degot gaismu. Neko teikt, varen attapīgi! Un tomēr pie velna sievietes! Pie velna Bretu Ešliju!

Ir ļoti jauki būt draugos ar sievieti. Nu taisni aizgrābjoši! Lai varētu cerēt uz sievietes draudzību, vispirms viņā jāiemīlas. Bretas draudzība man tiešām bija. Es neprātoju, ko tā viņai maksā. Es kaut ko saņēmu, neko nedodams pretī. Tas tikai novilcināja rēķinu. Bet agri vai vēlu rēķins ir jāsamaksā. Tas nu ir viens no tiem pasaules jaukumiem, kas nevienam nepaiet secen.

Līdz šim es domāju, ka par visu esmu samaksājis. Citādi, nekā to dara sievietes, kuras maksā un maksā, un maksā. Ne jau par sodu vai pārmācību. Maksa ir tikai vērtību apmaiņa. Cilvēks kaut ko dod un kaut ko saņem pretī. Vai arī strādā kāda mērķa labā. Savā veidā maksā par visu, kas ir kaut ko vērts. Daudz kas no tā, par ko es maksāju, sagādāja man prieku, tādēļ nevarēju žēloties par dzīvi. Cilvēks maksā ar zināšanām, pieredzi, risku vai naudu. Dzīves māksla — tā ir prasme par savu devumu saņemt pilnu pretvērtlbu un turklāt to apzināties. Pretvērtību saņemt var. Pasaule daudz ko spēj piedāvāt. Gluži jauka teorija. Pēc gadiem pieciem, es nodomāju, tā man liksies tikpat muļķīga kā visas citas manas jaukās teorijas.

Bet varbūt tomēr tā nemaz nav. Varbūt ar gadiem cilvēks sāk kaut ko saprast. Man bija vienalga, kāda ir pasaule. Es gribēju zināt, kā tajā dzīvot. Bet varbūt, uzzinot, kā tajā dzīvot, cilvēks sāk saprast, kāda tā ir?

Kaut Maiks nebūtu bijis tik briesmīgi rupjš pret Konu. Maiks neprot dzert. Breta prot dzert. Bils tāpat. Kons nekad nedzer pāri par mēru. Bet Maiks, sasniedzis zināmu robežu, kļūst taisni neciešams. Man patika vērot, kā viņš uzbrūk Konam. Taču labāk tas nebūtu noticis, jo vēlāk es pats sāku likties sev pretīgs. Tas ir tikumīgi, ja cilvēks pēc tam pats liekas sev pretīgs. Nē, tas laikam ir netikumīgi. Ir nu gan vienreizējs secinājums! Kādas tik muļķības naktī nenāk prātā! Blēņas, kā teiktu Breta. Tīrās bļēņas. Kad cilvēks diendienā ir kopā ar angļiem, tas sāk domāt viņu valodā. Angļu sarunvalodā — vismaz augstākajās aprindās — droši vien ir vēl mazāk vārdu nekā eskimosiem. Man, protams, nav ne mazākās jēgas par eskimosu valodu. Varbūt tā ir skaista. Vai, piemēram, irokēziešu valoda. Arī par to man nav nekādas jēgas. Angļiem viss balstās uz intonāciju. Ar vienu frāzi var pateikt visu. Man viņi tomēr patīk. Man patīk, kā viņi runā. Piemēram, Hariss. Bet Hariss jau nav no augstākajām aprindām.

Es atkal uzdedzu gaismu un sāku lasīt. Lasīju Turgeņevu. Zināju, ka, lasot tagad, kad pār mēru iedzertā brendija iespaidā uztvere kļuvusi divtik asa, es daudz ko atcerēšos un vēlāk man liksies, ka tas viss patiešām ar mani noticis. Tas vienmēr paliks ar mani. Tā bija vēl viena dzīves vērtība, par ko es maksāju un ko neviens man nevarēja atņemt. Uz rīta pusi es aizmigu.

Nākamās divas dienas pagāja klusi, bez kādiem skandāliem. Pamplona gatavojās fiestai. Ielu krustojumos strādnieki cēla vārtus, ar kuriem nožogot šķērsielas, kad rītos no aplokiem izlaistie vērši cauri pilsētai joņos uz arēnu. Strādnieki raka bedres un statīja tajās baļķus — katru pēc numura savā vietā. Aiz pilsētas mūriem arēnas kalpotāji trenēja pikadoru zirgus, triecot tos auļos pa cieto, saules izkaltēto plato. Arēnas galvenie vārti bija atvērti, un iekšpusē slaucīja amfiteātri. Arēnu blietēja un slacīja, un namdari laboja izļodzītos vai ieplaisājušos barjeras dēļus. No arēnas malas, stāvot cieti noblietētajās smiltīs, varēja redzēt tukšās tribīnes un večiņas slaukām ložas.

Ārpusē bija uzcelta sēta, kas veda no pilsētas pēdējās ielas līdz arēnas vārtiem, veidojot garu gatvi, pa kuru fiestas atklāšanas rītā skries ļaužu pūlis vēršu bara priekšgalā. Tālāk klajumā, kur bija paredzēts zirgu un lopu tirgus, čigāni zem kokiem bija sacēluši teltis. Vīna un degvīna pārdevēji iekārtoja savus kioskus. Pie viena bija redzama reklāma: ANIS DEL TORO. Tā bija uzzīmēta uz audekla stērbeles, kas karājās karstajā saulē pie kioska sienas. Bet pilsētas centra lielajā laukumā vēl nemanīja nekādas rosības. Mēs sēdējām baltajos, pītajos krēslos uz kafejnīcas terases un vērojām pienākušos autobusus, no kuriem izbira uz tirgu sabraukušie zemnieki, kuru vietā atkal sakāpa citi, kas devās mājās ar pietūcītām seglu somām, kur bija sabāzti pilsētas pirkumi. Citādi šeit nejuta nekādas dzīvības, vienīgi baloži tekalēja un vīrs ar šļūteni laistīja ielas un grantēto laukumu.

Vakaros notika paseo. Pēc pusdienām veselu stundu no vietas visi pamplonieši — vietējās daiļavas, garnizona virsnieki, visi pilsētas ievērojamākie cilvēki defilēja gar laukuma malu, bet kafejnīcā pulcējās kārtējā vakara publika.

Rītos es parasti sēdēju «Irunjas» kafejnīcā un lasīju Madrides laikrakstus, bet pēc tam klaiņoju pa ielām vai devos ārā no pilsētas. Dažkārt Bils nāca man līdzi. Citreiz viņš savā istabā rakstīja. Roberts Kons rītos mācījās spāņu valodu vai arī mēģināja piekļūt pie friziera. Breta ar Maiku līdz divpadsmitiem gulēja. Pēc tam mēs visi kafejnīcā dzērām vermutu. Tās bija mierīgas dienas, un neviens no mums nepiedzērās. Pāris reižu es biju baznīcā — vienreiz kopā ar Bretu. Viņa sacīja — gribot dzirdēt, kā sūdzu grēkus, taču es iebildu, ka tas

nav iespējams, turklāt nepavisam nav interesanti un bez tam notiek svešā valodā. Nākot ārā no baznīcas, mēs sastapām Konu; lai gan skaidri bija redzams, ka šis zellis mums sekojis, viņš izturējās Joti laipni un pieklājīgi, un mēs trijatā aizgājām līdz čigānu nometnei, un čigāniete izzīlēja Bretai nākotni.

Tas bija jauks rīts, un virs kalniem peldēja balti mākoņi. Nakti bija mazliet lijis, un no plato, kur gaiss bija dzestrs un svaigs, pavērās brīnišķīgs skats. Mēs jutāmies labi un jutāmies spirgti, un Kons man vairs nekrita uz nerviem. Tik jaukā rītā nebija iespējams ne uz ko dusmoties.

Tā bija pēdējā diena pirms fiestas.

PIECPADSMITĀ NODAĻA

Svētdien, sestajā jūlijā, pulksten divpadsmitos fiesta eksplodēja. Ar citu vārdu to nevar apzīmēt. Visu rītu straumēm plūda šurp laucinieki, bet pilsēta tos it kā uzsūca sevī, un tie gandrīz vai nebija manāmi. Saules kveldētais laukums bija tikpat kluss kā līdz šim. Zemnieki sēdēja nomaļos vīna pagrabiņos. Tur viņi dzēra un iestiprinājās fiestai. Šiem cilvēkiem, kuri tikai šorīt bija šķīrušies no saviem kalniem un līdzenumiem, bija vajadzīgs laiks, lai ar vieglu roku sāktu palaist sūri grūli pelnīto naudu. Viņi nevarēja sākt ar dārgajām kafejnīcām. Viņi saņēma pieticīgu savas naudas pretvērtlbu vīna pagrabiņos. Naudai vēl bija gandrīz vai taustāma darbastundās vai pārdoto graudu bušeļos izteikta vērtība. Vēlāk, kad fiesļta sitīs augstāko vilni, viņiem būs vienalga, cik maksāt vai kur pirkt.

Un tā svētā Fermina fiestas atklāšanas dienā zemnieki jau no paša rīta sēdēja šauro pilsētas nomaļu vīna pagrabiņos. Iedams uz rīta mesu, pa atvērtajām durvīm dzirdēju viņu dziedāšanu. Viņi iesildījās. Uz mesu bija saradies daudz ļaužu. Svētā Fermina diena ir arī reliģiski svētki.

No katedrāles es devos pa nokalni lejup uz pilsētas laukuma kafejnīcu. Pulkstenis vēl nebija divpadsmit. Kons un Bils jau sēdēja pie galda. Marmora galdiņi un baltie, pītie krēsli bija novākti. To vietā stāvēja čuguna galdi un masīvi saliekamie krēsli. Kafejnīca atgādināja kara kuģi kaujas gatavībā. Šodien te vairs nevarēja stundām sēdēt ar avīzi rokā, it neko nepasūtot. Tikko es apsēdos, pienāca viesmīlis.

—   Ko dzersim?— jautāju Bilam ar Robertu.

—   Heresu,t— Kons teica.

—   Jerez,— es pasūtīju.

Heress vēl nebija atnests, kad virs laukuma uzvijās raķete, vēstot par fiestas atklāšanu. Tiklīdz tā izsprāga, viņpus laukuma augstu virs Gajarres teātra izauga apaļš dūmu mākonītis. Tas karājās gaisā kā

tikko sprādzis Šrapnelis, un, kamēr es vēroju, uzlidoja vēl viena raķete, šķiežot dūmu strūklas saulainajās debesis. Tā uzliesmoja un izsprāga, un debesīs parādījās vēl viens mākulītis. Kad gaisā uzšāvās otra raķete, zem arkādes, kur pirms brīža nebija manāma tikpat kā neviena dzīva dvēsele, radās tik briesmīga burzma, ka viesmīlis, turēdams pudeli augstu virs galvas, tik tikko izspraucās līdz mūsu galdiņam. Cilvēki straumēm plūda uz laukumu, un arvien tuvāk bija dzirdamas bungu rības pavadītas stabuļu un flautu skaņas. Spēlmaņi spēlēja riau-riau, un stabules spiedza, un bungas rībēja, un aiz viņiem, griezdamies dejā, nāca vīri un pusaudži. Kad mūzika apklusa, dejotāji pieplaka pie bruģa, bet, tiklīdz stabules un flautas iespiedzās un dobjās, plakanās bundžiņas sāka savu vienmuļo driblu, visi palēkdamies metās dejā. Pāri pūlim bija redzamas tikai dejotāju galvas un pleci, kas kratījās dejas ritmā.

Pa laukumu, kūkumā sameties, nāca kāds stabulnieks, aiz kura bariņā tecēja bērni, kliedzot un raustot viņu aiz drēbēm. Viņš pārnāca laukumam pāri un ar visu bērnu baru iegriezās šķērsielā. Kad viņš stabulēdams gāja garām, mēs redzējām viņa trulo, bakurētaino seju un bērnus, kas, rikšojot viņam pa pēdām, kliedza un raustīja viņu aiz svārkiem.

—   Laikam kāds muļķītis,— Bils teica.— Mans dievs, kas tad tas?

Laukumam tuvojās dejotāji. Tie visi bija vīrieši un nāca blīvā masā.

Viņi dejoja paši savu stabulnieku un bundzinieku pavadījumā. Šie vīri bija kādas apvienības biedri — visi zilās strādnieku blūzēs, ar sarkaniem lakatiņiem ap kaklu — un nesa lielu, divos kātos iestiprinātu transparentu. Tas dejas ritmā šūpojās augšup un lejup, kamēr viņi caur ļaužu pūli iznāca Jaukumā.

Uz transparenta bija uzraksts: «Lai dzīvo Vīnsi Lai dzīvo Ārzemnieki!»

—   Kur ir šie ārzemnieki?— Roberts Kons vaicāja.

—   Tie esam mēs,— Bils teica.

Gaisā nemitīgi lidoja raķetes. Visi kafejnīcas galdiņi bija aizņemti. Laukums kļuva arvien tukšāks, un cilvēki saplūda kafejnīcās.

—   Kur Breta un Maiks?— Bils jautāja.

—   Es aiziešu viņiem pakaļ,— Kons sacīja.

—   Ved viņus šurp.

Fiesta ritēja pilnā sparā. Tā turpinājās septiņas dienas un septiņas naktis. Tika dejots bez mitas, un dzerts bez mitas, un troksnis ne brīdi nenorima. Tas, kas tagad te gāja vajā, varēja notikt vienīgi fiestā. Viss bija kļuvis neikdienišķs, un neviens necentās domāt par rītdienu. Fiestas laikā domāt par rītdienu likās pilnīgi neiespējami. Visas šīs dienas pēc kārtas — pat tad, kad apkārt nebija trokšņa,— cilvēkam šķita, ka ik vārds tikpat kā jāizkliedz, lai kāds to sadzirdētu. Un tāda sajūta bija ik uz soļa. Tā bija fiesta, un tā turpinājās septiņas dienas.

Pēcpusdienā notika svinīga reliģiska procesija. Svētā Fermina attēlu nēsāja no baznīcas uz baznīcu. Procesijā piedalījās visi pilsētas dižvīri — kā laicīgie, tā garīgie. Mēs viņus gan neredzējām, jo visapkārt bija ļaužu jūra. Procesijas priekšgalā un noslēgumā virpuļoja riau-riau dejotāji. Pūlī pazibēja dzeltenos kreklos ģērbtu dejotāju grupa. Caur ļaužu masu, kas pieblīvēja visas ietves un sānielas, no procesijas bija saskatāmi vienīgi milzīgie koka indiāņi, pēdas trīsdesmit gari, un mori — karalis un karaliene, kas svinīgi valsēja riau-riau ritmā.

Visi apstājās pie kapelas, kur dižvīri bija ienesuši svētā Fermina attēlu, atstājot pie durvīm militāru sardzi. Milžu maketi palika tukši, un dejotāji tiem stāvēja līdzās, bet punduri šaudījās cilvēku drūzmā ar saviem milzu baloniem. Mēs gribējām iegriezties kapelā, kur dvašoja vīraks un uz kurieni plūda cilvēki, bet Bretu durvīs kāds apstādināja, jo viņai nebija galvas segas, tādēļ griezāmies atpakaļ un gājām uz pilsētu. Ļaudis vēl arvien rindām stāvēja gar ielas malām, gaidot procesijas atgriešanos. Dejotāji ielenca Bretu un sāka griezt danci ap viņu. Ap kaklu tiem bija garas, baltas ķiploku virtenes. Tie satvēra mūs ar Bilu aiz rokām un iebīdīja apļa vidū. Bils sāka dejot. Visi dziedāja. Ari Breta gribēja dejot, bet viņai neļāva. Dejotāji uzstāja, lai viņa kā statuja stāvētu vidū. Kad dziesma ar spiedzīgu riau-riau beidzās, tie ierāva rnūs līdzi vīna pagrabiņā.

Mēs piegājām pie letes. Bretu uzsēdināja uz vīna mucas. Pagrabiņš bija tumšs un pilns vīriem, kuri sparīgi dziedāja. Aiz letes no mucām lēja vīnu. Es pasniedzu pārdevējam naudu, bet viens no vīriem savāca monētas un iebēra man atpakaļ kabatā.

—   Es gribu ādas vīnarnaisu,— Bils sacīja.

—   Tepat netālu var dabūt,— es teicu.— Aiziešu nopirkt.

Dejotāji negribēja mani laist. Trīs bija apsēdušies līdzās Bretai uz

augstas vīna mucas un mācīja viņai dzert vīnu no ādas maisa. Tie bija uzkāruši viņai kaklā ķiploku virteni. Kāds mēģināja iespiest viņai rokā glāzi. Cits mācīja Bilam dziesmu. Dungoja to viņam pie auss. Sizdams uz Bila muguras lakti.

Es paskaidroju, ka drīz būšu atpakaļ, un devos pa ielu uz leju, meklēdams vīnarnaisu darbnīciņu. Ietves mudžēja kā bišu strops, un daudzi veikali bija slēgti, un es nespēju meklēto atrast. Vērodams abas ielas puses, aizgāju līdz pat baznīcai. Tad apvaicājos kādam vīram, un tas paņēma mani aiz rckas un aizveda uz vīnarnaisu darbnīciņu. Žalūzijas bija nolaistas, bet durvis stāvēja vaļā.

Iekšā smaržoja pēc tikko miecētas ādas un kūpošas darvas. Kāds vīrs pašlaik marķēja gatavos vīnamaisus. Tie karājās pie griestiem veseliem saišķiem. Pārdevējs vienu vīnarnaisu noņēma, piepūta, cieši uzskrūvēja tam vāciņu un tad pats uzlēca virsū.

—   Vai redzat! Netecēs!

—   Dodiet man vēl vienu. Lielāku.

Viņš noņēma prāvu vīnarnaisu, kurā ietilpa galons vai vairāk, un pielika to pie mutes: vispirms piepūtās vaigi un tad ari maiss, un, pieturēdamies pie krēsla, viņš uzkāpa tam virsū.

—   Ko jūs ar tiem darīsiet? Baijonā pārdosiet?

—   Nē. Dzeršu vīnu no tiem.

Viņš uzsita man uz pleca.

—   Pareizi darīts! Par abiem kopā astoņas pesetas. Lētāk vairs nevar.

Virs, kurš marķēja un svieda kaudzē jaunos maisus, pacēla galvu.

—   Jā, jā,— viņš noteica.— Astoņas pesetas — tas nav dārgi.

Es samaksāju un gāju atpaka| uz vīna pagrabiņu. Tur bija vēl tumšāks un pilnāks nekā pirmīt. Ne Bretas, ne Bila es neredzēju, un kāds man pateica, ka viņi esot dibenistabā. Meiča aiz letes piepildīja manus vīnamaisus. Vienā ietilpa divi litri. Otrā pieci. Man bija jāniaksā trīs pesetas sešdesmit santīmi. Pie letes kāds virs, kuru nepazinu, grasījās maksāt manā vietā, bet beidzot tomēr es maksāju pats. Tad viņš gribēja izmaksāt man. Kad es savukārt gribēju uzstāties, viņš neļāva, bet teicās izskalot kaklu un ieraut no jaunā vīnamaisa. Viņš pacēla lielo, pieclitrlgo ādas maisu un saspieda tā, ka vīns šņākdams tecēja mutē.

—   Paldies,— viņš teica un atdeva maisu atpakaļ.

Breta ar Bilu sēdēja dibenistabā uz vīna mucām, un viņus bija ielenkuši dejotāji. Tie stāvēja lokā, apņēmuši cits cita plecus, un dziedāja. Maiks sēdēja pie galda un kopā ar vīriem, kas bija izmetušies kreklos, ēda no bļodas tunzivi ar sīpoliem un etiķi. Klāt viņi piedzēra vīnu, mērcējot eļļā un etiķi maizes kumosiņus.

—       Sveiks, Džeik! Sveiks!— Maiks sauca.— Panāciet šurp! Iepazīstieties ar maniem draugiem. Mēs mazliet iekožam.

Maiks iepazīstināja mani ar saviem galda biedriem. Tie nosauca savus vārdus un aizsūtīja kādu, lai atnes man dakšiņu.

—   Nenotiesā viņu maltīti, Maik!— Breta sauca no vīna mucas.

—       Negribu apēst jūsu pusdienu tiesu,— es teicu tam, kurš man pasniedza dakšiņu.

—   Lociet tik iekšā,— tas mudināja.— Kam tad likts galdā?

Es atskrūvēju savu lielo vīnarnaisu un laidu apkārt. Katrs iedzēra pa malkam, pacēlis maisu augstu virs galvas.

No āra, pārspējot dziedāšanu, atskanēja garām ejošās procesijas mūzika.

—   Vai tas nav svētku gājiens?— Maiks jautāja.

—       Nada,'— kāds noteica.— Nav ko pievērst uzmanību. Dzeriet tik. Celiet pie mutes.

Kur viņi jūs atrada?— es Maikam vaicāju.

—   Kads mani atveda šurp. Sacīja, jūs esot šeit.

Bet kur ir Kons?

Nolūza!— Breta sauca.— Viņu kaut kur aizvāca.

-   Kur viņš ir?

—   Nezinu.

Kā lai mēs zinām?— Bils ierunājās.— Laikam būs atstiepis pcdā|us.

-         Nav vis atstiepis pedāļus,— Maiks sacīja.— Es zinu, ka nav. Viņš (ikai nolūzis no Artis del Mono.

Tikko Maiks izteica Anis del Mono, kāds no viņa galda biedriem pacēla galvu, izvilka no azotes pudeli un sniedza man.

—   Nē,— es sacīju.— Nē, paldies.

—   Jā, jā. Arriba\ Metiet tik iekšā!

Es iedzēru malku. Garšoja pēc lakricas, un man locekļos ielija siltums. Jutu, ka visas iekšas sarauj čokurā.

—   Bet kur ellē palicis Kons?

—       Nezinu,— Maiks teica.— Es pavaicāšu. Kur ir mūsu piedzērušais draugs?— viņš spāniski jautāja.

—   Vai gribat to redzēt?

—   Jā.

—   Tad ne jau es. Šis grib redzēt,— Maiks teica.

Anis del Mono pudeles īpašnieks noslaucīja muti un piecēlās.

—   Ejam!

Kādā no blakusistabām Roberts Kons mierīgi gulēja uz vīna mucām. Pustumsā viņa seja tikpat kā nebija saskatāma. Viena žakete viņam bija uzklāta virsū un otra pabāzta pagalvī. Uz krūtīm balgoja ap kaklu aplikta ķiploku virtene.

—   Lai izguļas,— spānietis čukstēja.— Ar viņu viss kārtībā.

Pēc divām stundām Kons iznāca priekštelpā. Ap kaklu viņam vēl bija tā pati baltā ķiploku virtene. Spānieši viņu sagaidīja ar skaļiem saucieniem. Kons izberzēja acis un pasmaidīja.

—   Es laikam gulēju,— viņš ierunājās.

—   Nē, nepavisam,— Breta teica.

—   Jūs tikai bijāt atstiepis pedāļus,— Bils sacīja.

—   Vai neiesim paēst vakariņas?— Kons jautāja.

—   Tev gribas ēst?

—   Jā. Un tad? Es esmu izsalcis.

—       Pagrauziet savus ķiplokus, Robert,— Maiks teica.— Vai dzirdat? Grauziet tik nost!

Kons neatbildēja. Pēc izgulēšanās viņš bija gluži skaidrs.

—   Jāiet paēst,— Breta sacīja.— Man vēl jātiek vannā.

—   Iesim,— Bils teica.— Nogādāsim Bretu viesnīcā.

Mēs pametām milzum daudz cilvēku, paspiedām milzum daudz roku un gājām ārā. Uz ielas bija tumšs.

—   Diezin cik pulkstenis?— Kons jautāja.

—   Ir jau rīts,— Maiks teica.— Jūs esat nogulējis divas dienas.

—   Patiesi, cik pulkstenis?

—   Desmit.

—   Tad nu gan iemetām!

—   Tas ir — mēs iemetām. Jūs jau gulējāt.

Ejot pa tumšajām ielām uz viesnīcu, mēs vērojām, kā gaisā uzvijas raķetes. Kādas ieliņas galā redzējām pūli, kas bija apstājis dejotājus.

Viesnīcā pasniedza krietnas pusdienas. Tā bija pirmā maltīte par divkāršajām fiestas cenām, un galda parādījās vairāki jauni ēdieni. Pēc vakariņām mēs gājām uz pilsētu. Es nolēmu tonakt nemaz neiet gulēt, lai sešos no rīta redzētu vēršus skrienam uz arēnu, taču beigās kļuvu tik miegains, ka ap četriem likos uz auss. Pārējie palika augšā.

Mana istaba bija aizslēgta, un es nevarēju atrast atslēgu, tādēļ uzkāpu stāvu augstāk un apgūlos Kona gultā. Fiesta turpinājās visu nakti, taču es biju tik cieši aizmidzis, ka neko nedzirdēju. Mani uzmodināja raķešu šāviņš, vēstot, ka vēršus izlaiž no aplokiem. Nu tie cauri pilsētai joņos uz arēnu. Es biju gulējis dziļā miegā un atmodies jutu, ka līdz arēnai laikā vairs netikšu. Uzmetu uz pleciem Kona mēteli un izgāju uz balkona. Šaurā iela bija tukša, bet visi balkoni ļaužu pilni. Pēkšņi es ieraudzīju pa ielu drāžam šurp bariņu cilvēku. Visi skrēja ciešcieši līdzās. Tie aizmetās garām uz arēnas pusi, un aiz tiem joza citi vēl ātrākā tempā un, beidzot, vēl daži atpalicēji, kas tiešām diedza, ko nagi nes. Gabalu tālāk aiz viņiem, galvas svaidīdami, auļoja vērši. Pēc brīža tie pazuda aiz stūra. Kāds vīrs pakrita, ievēlās renstelē un palika mierīgi guļam. Vērši aiznesās garām, viņu pat nepamanot. Tie visi auļoja ciešā barā.

Pēc tam kad vērši nozuda skatienam, no arēnas atskanēja skaļa aurošana. Tā ilgi nenorima. Tad beidzot gaisā uzsprāga raķete, vēstot, ka vērši sasnieguši arēnu un aplokus. Es iegāju atpakaļ istabā un likos gultā. Biju stāvējis uz balkona basām kājām. Zināju, ka mani draugi droši vien atrodas amfiteātri. Ierausos atpakaļ gultā un aizmigu.

Kons ienākdams mani uzmodināja. Viņš sāka izģērbties, pārgāja pāri istabai un aizvēra logu, lai no pretējā balkona neviens neraudzītos iekšā.

—   Vai redzēji vēršus?— es jautāju.

—   Jā. Mēs visi tur bijām.

—   Upuru nav?

—   Kāds vērsis ietriecās pūli un sešus vai septiņus uzmeta gaisā.

—   Vai Breta neizbijās?

—  Tas notika tik ātri, ks. neviens nepaguva uztraukties.

—   Žēl, ka aizgulējos.

Mēs tevi nekur neatradām. Gājām uz tavu istabu, bet durvis bija aizslēgtas.

—   Kur jūs pārlaidāt nakti?

Klubā dejojām.

Man uznāca miegs.

Ak dievs, kā gribas gulēti— Kons teica.— Kad šis trādiridis beigsies?

—   Ne ātrāk kā pēc nedēļas.

Hils pavēra durvis un pabāza galvu.

—   Kur tu biji pazudis, Džeik?

—   Es redzēju vēršus no balkona. Kā tev patika?

—   Vareni!

—   Kur iedams?

—   Gulēt.

Mēs nogulējām līdz divpadsmitiem. Brokastis ēdām zem kolonādes. Pilsētā bija ļaužu, ka biezs. Mums bija jāgaida uz brīvu galdiņu. Pēc brokastīm mēs pārgājām laukumam pāri uz «Irunjas» kafejnīcu. Te bija pilns kā piebāzts, un, jo tuvāk nāca vēršu cīņu atklāšana, jo cilvēku saradās vairāk un galdiņus sagrūda ciešāk. Visu apņēma dobja saspriegta balsu murdoņa — kā vienmēr pirms vēršu cīņām. Citreiz šeit tā nekad nebija tāda, lai būtu cik pilns ari būdams. Murdoņa pieaugot mūs it kā uzsūca sevī, un mēs kļuvām par daļu no tās.

Es biju nopircis sešas biļetes uz visām cīņām. Trīs bija barreras, pirmajā rindā pie pašas arēnas, un trīs — sobrepuertos, solos ar koka atzveltnēm amfiteātra vidū. Maiks domāja, ka būtu labāk, ja Breta pirmoreiz sēdētu tālāk, un Kons gribēja sēdēt viņai līdzās. Mēs ar Bilu nolēmām palikt pirmajā rindā, bet lieko biļeti atdevām viesmīlim pārdošanai. Bils skaidroja Konam, kā darīt un vērot, lai pārāk nekristu acīs zirgi. Bils reiz bija redzējis vēršu cīņas.

—       Par zirgiem es ne druskas neuztraucos. Tikai baidos, vai nebūs jāgarlaikojas,— Kons teica.

—   Jūs tā domājat?

—       Kad vērsis sabada zirgu, neskaties,— es Bretai sacīju.— Vēro, kā vērsis uzbrūk un kā pikadors cenšas to atvairīt, bet neskaties uz sabadīto zirgu, kamēr tas nobeidzas.

—   Es mazliet nervozēju,— Breta sacīja.— Diez vai spēšu to izturēt.

—       Gan izturēsi. Vienīgi zirgi var tevi satraukt, bet tie ir arēnā tikai pāris minūšu. Ja tev kļūst slikti, gluži vienkārši novērsies.

—   Gan jau būs labi,— Maiks teica.— Es parūpēšos par viņu.

—   Garlaikoties laikam vis neiznāks,— Bils izmeta.

—       Aizkāpšu uz viesnīcu pēc binokļa un vīnamaisa,— es sacīju.— Drīz būšu atpakaļ. Tā vien raugiet, ka nepiedzeraties.

—   Es iešu tev līdz,— Bils teica. Breta mums uzsmaidīja.

Mēs gājām laukumam apkārt pa arkādes apakšu, vairīdamies karstās saules.

—       Šis Kons man krīt uz nerviem,— Bils iesāka.— Viņā tik stipra ebrejiskā pārākuma apziņa, ka viņš, lūk, negaida no vēršu cīņām nekā cita kā vien garlaikošanos.

—   Pavērosim viņu ar binokli.

—   Lai viņš iet ellē!

—   Velns viņu patiešām dīda.

—   Būtu parāvis uz visiem laikiem!

Uz viesnīcas kāpnēm mēs sastapām Montoju.

—   Nāciet,— viņš teica.— Vai gribat iepazīties ar Pedro Romero?

—   Pat ļoti,— Bils sacīja.— Ejam!

Mēs uzkāpām otrā stāvā un sekojām Montojam tālāk pa gaiteni.

—       Viņš ir apmeties astotajā numurā,— Montoja paskaidroja.

—   Pašlaik viņu ģērbj vēršu cīņām.

Montoja pieklauvēja un gāja iekšā. Istaba bija tumša, ar logu uz šauro šķērsielu, no kuras plūda vāra gaisma. Te atradās divas ar kailu aizslietni norobežotas gultas. Dega elektriskā gaisma. Istabas vidū stāvēja jauneklis matadora tērpā ar neparasti staltu stāju un nopietnu seju. Viņa jaka bija uzlikta uz krēsla atzveltnes. Pašlaik viņam apsēja jostu. Melnie mati uguns gaismā spīdēja vien. Mugurā viņam bija balts linu krekls, un zobena nesējs, apsējis jostu, piecēlās kājās un soli atkāpās. Pedro Romero, domās būdams jau tālu prom, cienīgi pamāja un sarokojās ar mums. Montoja teica, ka mēs esam kaislīgi aficionados un gribam viņam novēlēt veiksmi. Romero |oti nopietni klausījās. Tad viņš pagriezās pret mani. Savu mūžu nebiju redzējis tādu skaistuli.

—   Vai jūs skatāties vēršu cīņas?— viņš angliski vaicāja.

—   Jūs runājat angliski?— es atjautāju, juzdamies kā pēdīgais idiots.

—   Nē,— viņš teica un pasmaidīja.

Viens no trim vīriem, kuri sēdēja uz gultas, piecēlās un jautāja, vai mēs nerunājot franciski.— Ja vēlaties, varu būt jums par tulku. Vai negribat Pedro Romero uzdot kādu jautājumu?

Mēs pateicāmies. Ko gan mēs varētu jautāt? Jauneklis bija deviņpadsmit gadus vecs un gluži viens, ja neņem vērā zobena nesēju un trīs pakalpiņus, un pēc divdesmit minūtēm viņam jāiziet arēnā. Mēs novēlējām viņam Mucha suerte', paspiedām roku un gājām ārā. Kad aizvērās durvis, viņš palika stāvam — stalts, izskatīgs un sevī iegrimis, viens pats ar saviem pakalpiņiem.

—   Jauks zēns, vai ne?— Montoja jautāja.

—   Un glīts turklāt,— es sacīju.

—   Pēc skata viņš ir īsts torero. Gan pēc stājas, gan iznesības.

—   Jā, zēns ir jauks.

—   Redzēsim, kāds viņš būs arēnā.

Mēs paņēmām lielo vīnarnaisu, kas stāvēja manā istabā piesliets pie sienas, paķērām arī binokli, aizslēdzām durvis un kāpām lejā.

Vēršu cīņa bija interesanta. Mēs ar Bilu par Pedro Romero bijām patiešām sajūsmināti. Montoja sēdēja gabalu tālāk. Kad Romero nodūra pirmo vērsi, Montoja uztvēra manu skatienu un pamāja ar galvu. īsts matadors! Sen tāds nebija redzēts. No abiem pārējiem viens bija labs, otrs — viduvējs. Bet Romero bija klasi pārāks par abiem, kaut arī viņam negadījās diez cik labi vērši.

Cīņas laikā es vairākkārt pieliku pie acīm binokli, vērodams Maiku, llretu un Konu. Viņi, kā redzams, jutās labi. Breta nelikās satraukta. Visi trīs bija pārliekušies pāri betona margām.

—   Padod man binokli,— Bils teica.

—   Vai izskatās, ka Kons garlaikojas?— es jautāju.

—   Plātībnieks gatavais!

Pēc vēršu cīņām, ejot ārā no amfiteātra, mēs tikām iespiesti laužu murskuļa vidū. Nebija iespējams paspert ne soli un vajadzēja padoties straumei, kas lēni kā šļūdonis slīdēja pilsētas virzienā. Kā vienmēr pēc vēršu cīņas, mēs bijām satraukti un, kā vienmēr pēc īstas cīņas, pacilāti. Fiesta turpinājās. Bungas rībēja, un stabules spiedza, un ik pa gabalu lēni plūstošajā ļaužu straumē ņirbēja dejotāju pūlīši. Ap tiem bija liela drūzma, tā ka mēs neredzējām dejotāju kāju sarežģīto rakslu. Varēja samanīt vienīgi galvas un plecus, kas zibēja augšup un lejup, augšup un lejup. Beidzot izspraucāmies no burzmas un gājām uz kafejnīcu. Viesmīlis bija aiztaupījis mums vietas, un mēs pasūtījām katrs pa glāzītei absinta un vērojām pūli un dejotājus.

—   Kā tev šķiet, kas tā par deju?— Bils jautāja.

—  Tāda kā hota.

—       Ik reizi tā izskatās savādāka,— Bils teica.— Pie katras mūzikas to dejo citādi.

—   Lieliski dejotāji.

Kafejnīcas priekšā uz ielas dejoja pusaudžu grupa. Dejas soļi bija ļoti sarežģīti un dejotāju sejas nopietnas un saspringtas. Visi raudzījās uz savām kājām. Virvjzoļu kurpes plakšķināja un dimdināja ielas bruģi. Pirkstgals. Papēdis. Pēda. Pirkstgals. Papēdis. Pēda. Tad mūzika pēkšņi apklusa, soļu raksts pārtrūka un pusaudži diedami aizvirpuļoja.

—   Redz, kur nāk mūsu aristokrāti,— Bils teica.

Breta, Maiks un Kons pašlaik šķērsoja ielu.

—   Sveiki, zēni,— es teicu.

—       Sveiki, džentlmeņi,— Breta atņēma.— Ak mums aiztaupītas vietas? Ļoti patīkami!

—       Zināt, šis Romero — vai kā viņu sauc — ir velna pulveris,— Maiks sacīja.— Nu, vai tā nav?

—   O, viņš bija burvīgs,— Breta teica.— Un kur tad vēl zaļās bikses!

Breta tikai uz tām vien skatījās.

Rīt es noteikti paņemšu tavu binokli.

—   Un kā patika?

•— Brīnišķīgi! Gluži vienkārši lieliski! Tā tik bija izrāde!

—   Bet kā ar zirgiem?

—   Es nespēju neskatīties uz tiem.

—   Viņa ne mirkli nenovērsās,— Maiks teica.— Vienreizējs meitietis!

—      Tas ir šausmīgi, kā ar tiem izdarās. Bet es patiešām nespēju novērsties.

—   Vai tev nekļuva slikti?

—   Nu nepavisam.

—       Robertam Konam gan kļuva slikti,— Maiks iestarpināja.— Robert, jūs bijāt gluži zaļš.

—   Pēc pirmā zirga man kļuva tā savādi,— Kons sacīja.

—   Garlaicīgi vis nebija, ko?— Bils jautāja.

Kons iesmējās.

—   Nē. Nebija. Lūdzu piedodiet!

—   Ja jūs neesat garlaikojies, tad būs vien jāpiedod.

—       Nelikās vis, ka viņš garlaikotos,— Maiks teica.— Man šķita, ka viņam kļūs nelabi.

—   Tik ļauni jau nebija. Turklāt tas ilga tikai īsu mirkli.

—   Man šķita, ka viņam kļūs nelabi. Garlaikoties vis neiznāca, ko?

—   Pieliek, Maik. Es jau sacīju — piedodiet!

—   Viņam patiešām kļuva nelabi. Viņš bija pilnīgi zaļš.

—   Nu izbeidz, Maikl.

—       Pirmo reizi vēršu cīņās cilvēks nedrīkst garlaikoties, Robert,— Maiks turpināja.— Citādi var iznākt nepatikšanas.

—   Nu, izbeidz taču!— Breta sacīja.

—       Viņš teica, Breta esot sadiste,— Maiks nerimās.— Breta nav sadiste. Viņa ir tikai viens burvīgs, veselīgs meitietis.

—   Vai tu esi sadiste, Bret?— es jautāju.

—   Cerams, ka ne.

—   Viņš to teica vienīgi tādēļ, ka viņa ir viens veselīgs meitietis.

—   Kas zina, cik ilgi.

Bils sāka runāt ar Maiku par kaut ko citu. Viesmīlis atnesa glāzes ar absintu.

—   Jums tiešām patika?— Bils jautāja Konam.

—   Nē, to nu es nevaru teikt. Tomēr tā bija laba izrāde.

—   Tik tiešām! Pārākā izrāde!— Breta jūsmoja.

—   Ja vien nebūtu šo žirgti,— Kons sacīja.

—   Sīkums,— Bils noteica.— Ar laiku cilvēks pie visa kā pierod.

—       Tomēr sākumā ir mazliet baigi,— Breta piemetināja.— Visnejaukākais man šķita tas brīdis, kad vērsis metās zirgam virsū.

Vērši bija labi,— Kons sacīja.

Pat ļoti,— Maiks piebilda.

Nākamreiz es gribu sēdēt lejā.— Breta iedzēra malciņu absinta.

Viņa grib tuvāk apskatīt matadorus,— Maiks teica.

-   Tie ir to vērts,— Breta attrauca.— Šis Romero taču vēl ir tīrais bērns.

-     Viņš ir varen izskatīgs zēns,— es teicu.— Pirmīt mēs iegājām viņa istabā. Savu mūžu es nebiju redzējis tādu skaistuli.

—   Cik viņam varētu būt gadu?

—   Deviņpadsmit vai divdesmit.

—   Redz kā.

Otrā dienā vēršu cīņas bija vēl daudz interesantākas. Breta sēdēja pirmajā rindā starp mani un Maiku, bet Bils ar Konu uzgāja augšā. Romero bija dienas varonis. Diezin vai Breta maz redzēja arī kādu citu matadoru. Šaubos, vai vispār kāds redzēja citus, ja nu vienīgi viskvēlākie interesenti. Visu acis bija pievērstas Romero. Uzstājās vēl divi matadori, bet tie nebija vērā ņemami. Es sēdēju Bretai līdzās un centos viņai izskaidrot cīņas būtību. Mācīju viņu, lai raugās uz vērsi, nevis uz zirgu, kad vērsis inetas uz pikadoru, un liku ieskatīties, kā tieši pikadors iedur šķēpu, lai viņa apjaustu pašu būtību un saprastu, ka vēršu cīņa ir uz neteiktu mērķi virzīta darbību secība, nevis bezjēdzīgu šausmu skatu virknējums. Liku viņai vērot, kā Romero ar apmetni aizvilina vērsi no kritušā zirga, kā aptur un mierīgi pagriež sāņus, lai vērsis neaizklīstu, kā izvairās no katras asākas kustības un saudzē vērsi pēdējam dūrienam, cenzdamies to nevis satraukt un nokausēt, bet tikai viegli nogurdināt. Viņa redzēja, ka Romero turas tuvu pie vērša, un es viņai izskaidroju, ka citi matadori cenšas radīt šādu iespaidu tikai ar triku palīdzību. Viņa saprata, kādēļ viņai patīk Romero ciņa un kādēļ nepatīk citi matadori.

Romero neizdarīja nevienu lieku kustību un vienmēr darbojās tīri, precīzi un nepiespiesti. Pārējie griezās kā korķu viļķi un, elkoņus zibinādami, centās pieplakt vērsim pie sāniem, kad ragi bija jau garām, izlikdamies, ka ļoti riskē. Tas viss bojāja skatu un atstāja sliktu iespaidu. Bet Romero cīņa patiešām aizrāva, jo viņa kustības bija klasiski skaidras un viņš ikreiz vienā mierā palaida ragus par inata tiesu sev garām. Viņam nevajadzēja mākslīgi pasvītrot, cik vērsis ir tuvu. Breta redzēja, ka vienas un tās pašas matadora kustības, kas vērsim tieši klāt izskatījās lieliskas, mazliet atstatu likās smieklīgas. Es viņai pastāstīju, ka kopš Hoselīto nāves matadori pielieto tikai tādus paņēmienus, kas, kutinot skatītāju nervus, rada maldīgu iespaidu par risku, kamēr matadoriem pašiem it nekas nedraud. Romero demonstrēja veco klasi — ar maksimālu risku saistītu kustību skaidrību, prasmi sagatavot vērsi pēdējam dūrienam, pakļaut to savai gribai, liekot sajust, ka viņš pats nav uzveicams.

—       Neesmu redzējusi, ka viņš izdarītu kaut vienu neveiklu kustību,— Breta ierunājās.

—   Un (o arī neizdarīs, kamēr neizbīsies,— es teicu.

—       Viņš nav tas cilvēks, kuru var iebiedēt,— Maiks sacīja.— Viņam viss ir pārāk skaidrs.

—       Bija skaidrs jau pašā sākumā. Citi nemūžam neapgūs to, kas viņam ielikts jau šūpuli.

—   Un kāds viņš skaistulis!— Breta piebilda.

—   Kad es jums saku, viņa šai zellī būs samīlējusies,— Maiks teica.

—   Kas tur par brīnumu.

—       Esiet nu draugs, Džeik. Vairāk neslavējiet viņu. Labāk pastāstiet Bretai, kā viņi sit savas sirmās mātes.

—   Pastāsti man, kā viņi plosto.

—       Nu laisni drausmīgi,— Maiks teica.— Dzer caurām dienām un to vien zina, kā sist savas nabaga sirmās mātes.

—   Pēc tāda viņš izskatās,— Breta sacīja.

—   Tiešām, vai ne?

Pie nodurtā vērša piesēja mūļus, un noplīkšķēja pātagas, un arēnas vīri sāka skriet, un mūļi atspērušies, ar pēkšņu rāvienu metās uz priekšu, un vērsis atkārtu galvu un gaisā izslietu ragu atstāja aiz sevis smiltīs platu sliedi un nozuda sarkanajos vārtos.

—   Tagad kārta pēdējam.

—       Ko, jau tik ātri?— Breta jautāja. Viņa noliecās pār barjeras malu. Romero ar rokas mājienu aizsūtīja pikadorus vietās un, piespiedis apmetni pie krūtīm, palika stāvam, raugoties pāri uz vārtiem, kur vajadzēja parādīties vērsim.

Kad cīņas beidzās, mēs gājām ārā un sākām spraukties cauri pūlim.

—       Taisni briesmas, kā šīs vēršu cīņas nogurdina,— Breta teica.— Nespēju vairs pavilkt kājas.

—   Nekas, tūlīt iedzersim,— Maiks sacīja.

Nākamajā dienā Pedro Romero neuzstājās. Arēnā laida mjūriešu vēršus, un cīņas bija ļoti neinteresantas. Trešajā dienā vēršu cīņas nenotika. Bet fiesta turpinājās cauru dienu un nakti.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

No rīta lija. Pāri kalniem no jūras kāpa migla. Kalnu galotnes bija ietītas dūmakā. Plato bija pelēks un drūms un koku uo māju apveidi izplūduši. Es devos ārā no pilsētas pavērot laiku. Pār kalniem no jūras puses nāca melni mākoņi.

Laukumā karogi baltajos kātos bija slapji, un izmirkušie transparenti lipa pie māju sienām, un smalkais lietus, brīžiem pāriedams stāvās gāzmās, sadzina visus zem kolonādes, laukums pārklājās ar ūdens

paltīm, un slapjās ielas kļuva drūmas un tukšas, bet fiesta ne mirkli nenorima. Tā bija tikai padzīta zem jumta.

Amfiteātrī apjumtās vietas bija stāvgrūdām pilnas, un cilvēki, patvērušies no lietus, vēroja basku un navarriešu uzstāšanos, bet pēc tam valkarlosieši tautiskos tērpos pa visu lietu dejoja uz ielām, dobju, slapju bungu pavadīti, un viņiem pa priekšu lielos, smagnējos, ar samirkušām segām apklātos zirgos jāja lietus izmērcētie diriģenti. Pūlis bija sagruvis kafejnīcās, kur sanāca arī dejotāji, kas sēdās pie galdiņiem un, izstiepuši balti notītās kājas, nopurināja lietus lāses no zvārguļu cepurēm un izklāja uz krēsliem sarkanās un violetās jakas žāvēties. Lietus gāza kā ar spaiņiem.

Es atstāju savējos kafejnīcā un gāju uz viesnīcu, lai pirms pusdienām noskūtos. Pašlaik savā istabā skuvos, kad pie durvīm kāds pieklaudzināja.

—   Iekšā!— es saucu.

Ienāca Montoja.

—   Kā klājas?— viņš jautāja.

—   Lieliski,— sacīju.

—   Šodien nav vēršu cīņu.

—   Nē, tikai lietus.

—   Kur jūsu draugi?

—«Irunjas» kafejnīcā.

Montoja pasmaidīja savu mulso smaidu.

—   Sakiet, vai jūs pazīstat Amerikas sūtni?— viņš vaicāja.

—   Jā,— es teicu.— Kurš viņu pepazīst.

—   Viņš ir šeit, Pamplonā.

—   Jā. Mēs viņu redzējām.

—   Arī es redzēju,— Montoja teica. Un apklusa. Es skuvos tālāk.

—   Sēdieties. Es palūgšu, lai uznes vīnu.

—   Nē, man jāiet.

Es beidzu skūties un, noliecies pār bļodu, noskaloju seju aukstā ūdenī. Montoja joprojām stāvēja un izskatījās vēl vairāk apmulsis.

Redzat,— viņš iesāka,— es nupat kā saņēmu no Grandhoteļa ziņu, ka sūtnis šovakar ielūdz Pedro Romero un Marsjalu Lalandu pie sevis uz kafiju.

—   Nu, Marsjalam tas nevar kaitēt.

—       Marsjals šodien ir Sansevastjanā. No rīta aizbrauca abi ar Markesu. Šaubos, vai šovakar viņi būs atpakaļ.

Montoja samulsis stāvēja. Viņš gaidīja, ko es teikšu.

—   Nesakiet Romero par ielūgumu.

—   Jūs tā domājat?

—   Jā gan.

Montoja atplauka.

—   Atnācu pajautāt tādēļ, ka jūs esat amerikānis.

—   Es viņam neteiktu.

—       Tā, redzat, samaitā Sādu zēnu,— Montoja sacīja.— Cilvēki nezina, ko viņš ir vērts. Tie nezina, uz ko viņš spējīgs. Katrs ārzemnieks var viņu uzlielīt. Viss sākas ar kafiju Grandhotelī, un pēc gada viņš ir pagalam.

—   Kā Algaveno,— es teicu.

—   Jā, kā Algaveno.

—       Tā ir tāda publika. Šeit ir kāda amerikāniete, kura vāc matadoru kolekciju.

—   Es zinu. Viņas izvēlas vienīgi jaunos.

—   Jā. Vecie ātri aptaukojas.

—   Vai sajūk prātā kā Galjo.

—       Jums nav ko lauzīt galvu. Gluži vienkārši — nesakiet viņam par šo ielūgumu.

—       Viņš ir tik jauks zēns,— Montoja sacīja.— Viņam jāpaliek kopā ar savējiem. Viņš nedrīkst pīties ar šādiem cilvēkiem.

—   Negribat iedzert?— es jautāju.

—   Nē, man jāiet,— Montoja teica un aizgāja.

Es nokāpu lejā un izgāju ārā, un sāku so|ot pa arkādes apakšu laukumam apkārt. Vēl arvien lija. Iemetu skatienu «Irunjā», cerēdams ieraudzīt savējos, bet viņu tur nebija, un es atgriezos viesnīcā. Viņi pašlaik pusdienoja pirmā stāva ēdamzālē.

Visi bija krietnās burās, un es pat necentos viņus vairs panākt. Bils vervēja Maikam apavu spodrinātājus. Tiklīdz kāds pavēra durvis, Bils tūda] sauca to šurp un lika apstrādāt Maika zābakus.

—       Vienpadsmito reizi man spodrina zābakus,— Maiks sacīja.— Bils nudien māžojas.

Apavu tīrītāji acīmredzot bija palaiduši ziņu par šīm izdarībām tālāk. Ienāca vēl viens viņu amata brālis.

—   Limpia botas'7—viņš Bilam jautāja.

—   Man ne,— Bils teica.— Šim senjoram.

Apavu tīrītājs nometās zemē līdzās savam biedram, kurš jau darbojās ar suku, un sāka spodrināt Maika svabado zābaku, kas spuldzes gaismā jau tāpat spīdēja.

—   Bils dzen pārākos jokus,— Maiks sacīja.

Es dzēru sarkano vīnu, bet biju no viņiem tā atpalicis, ka visa šī zābaku spodrināšana man krita uz nerviem. Pavēros apkārt. Pie blakus galdiņa sēdēja Pedro Romero. Kad pamāju ar galvu, viņš piecēlās un uzaicināja mani, lai pārsēžos pie viņa un iepazīstos ar viņa draugu. Romero galdiņš atradās tieši līdzās. Es sasveicinājos ar viņa draugu — nelielu, kalsnu vīru, vēršu cīņu reportieri no Madrides.

1 Vai notīrīt zābakus? (Sp.)

Teicu Romero, ka esmu sajūsmā par viņa sniegumu, un viņu tas |oti Iepriecināja. Mēs runājām spāniski, bet reportieris izmeta pa vārdam franciski. Es pastiepu atpakaļ roku pēc savas vīna pudeles, bel viņš mani atturēja. Romero smējās.

Dzeriet mūsējo,— viņš angliski teica.

Viņš ļoti kautrējās par savu izrunu, bet ļoti labprāt runāja angliski, un vēlāk viņš nosauca vārdus, par kuriem nebija īsti drošs, un lūdza, lai es tos izskaidroju. Viņš it īpaši gribēja zināt, kā angliski ir corrida de toros precīzs tulkojums. «Vēršu cīņa» viņam nelikās īsti pareizi. Es paskaidroju, ka «vēršu cīņa» spāniski ir lidia de toro. Spāņu corrida nngļu valodā ir «vēršu skrējiens». Franciski course de taureaux, reportieris piebilda. Spāņu vārda angliskajam «vēršu cīņa» nav.

Pedro Romero stāstīja, ka mazliet iemācījies angliski Gibraltārā. Dzimis viņš esot Rondā. Turpat netālu no Gibraltāra. Vēršu cīņu apguvis Malagā vietējā matadoru skolā. Tur gan mācījies tikai trīs gadus. Reportieris pavilka viņu uz zoba par bieži lietotajiem malagiešu izteicieniem. Viņam esot deviņpadsmit gadu, Romero stāstīja. Vecākais brālis esot viņa banderiljero, bet šajā viesnīcā nedzīvojot. Tas esot apmeties lētākā viesnīcā kopā ar visu viņa kvadrilju. Romero jautāja, cik reižu esmu viņu redzējis arēnā. Teicu, ka trīs. Tad attapos, ka tikai divas, bet vairs negribēju pārlabot.

—   Kur jūs agrāk mani redzējāt? Madridē?

—       Jā,— es sameloju. Sporta žurnālos biju lasījis, ka viņš divreiz uzstājies Madridē, tādēļ varēju droši tā teikt.

—   Pirmo reizi vai otro?

—   Pirmo.

—       Tad es cīnījos ļoti vāji,— viņš sacīja.— Otro reizi jau bija labāk. Vai atceraties?— Viņš pagriezās pret reportieri.

Romero nepavisam nejutās neveikli. Viņš runāja par savu darbu tā, it kā tas attiektos uz kādu citu. Ne vēsts no lielības vai iedomības.

—       Ļoti priecājos, ka jums patīk mans sniegums,— viņš sacīja.— Bet tas, ko jūs redzējāt, vēl nav viss. Ja vien man trāpīsies kaut cik labs vērsis, rīt gribu parādīt īstu klasi.

To pateicis, viņš pasmaidīja, baidīdamies, vai viņa vārdi mums abiem nav šķituši pārāk dižmanīgi.

—   To vien es gaidu,— reportieris teica.— Tad jau nu redzēsim.

—       Viņam ne visai patīk mans sniegums.— Romero pagriezās pret mani. Viņš to sacīja pavisam nopietni.

Kritiķis teica, tas esot labs, tikai neesot vēl pilnībā noslīpēts.

—       Ja vien man trāpīsies kaut cik labs vērsis, tad jums rīt būs ko paskatīties.

—   Vai redzējāt rītdienas vēršus?— reportieris man jautāja.

—   Jā. Es skatījos, kā tos izlaiž no sprostiem.

Pedro Romero pieliecās tuvāk.

—   Kā jums tie patika?

—       Ļoti,— es sacīju.— Katrs ap divdesmit sešas arobas'. Ar ļoti īsiem ragiem. Jūs neredzējāt?

—   Kā ne, redzēju,— Romero teica.

—   Divdesmit sešas arobas vis nebūs,— kritiķis iebilda.

—   Nē, nebūs,— Romero apstiprināja.

—   Un ragu vietā viņiem ir banāni,— kritiķis sacīja.

—       Banāni?— Romero noprasīja. Tad smaidīdams pagrieza seju pret mani.— Vai jums ari tie liekas banāni?

—   Nē,— es teicu.— Ragi kā ragi.

—       Tie ir ļoti īsi,— Pedro Romero sacīja.— Ļoti, ļoti īsi. Tomēr tie nav banāni.

—       Paklau, Džeik, tu esi mūs pametis,— Breta sauca no blakus galdiņa.

—  Tikai uz brīdi,— es atbildēju.— Mēs spriežam par vēršiem.

—   Cik brīnišķīgi!

—       Pasaki viņam, ka vērši ir izrūnītil— Maiks sauca. Viņš bija piedzēries.

Romero jautājoši paskatījās manī.

—   Piedzēries,— es teicu.— Borracho! Muy borracho!2

—       Nu, iepazīstini ar saviem draugiem,— Breta sacīja. Viņa nenolaida acis no Pedro Romero. Es uzaicināju Romero un reportieri pie mūsu galdiņa iedzert kafiju. Viņi abi piecēlās. Romero seja izskatījās stipri melnīgsnēja. Viņa izturēšanās bija nevainojama.

Es viņus visus pēc kārtas iepazīstināju, un viņi jau grasījās apsēsties, bet izrādījās, ka nepietiek vietu, tādēļ mēs pārgājām pie lielā galda sienas pusē, lai dzertu kafiju tur. Maiks pasūtīja pudeli fundadora un katram glāzi. Mēs dzērām un gvelzām visādus niekus.

—       Pasaki viņam, ka rakstniecība ir viena draņķīga profesija,— Bils teica.— Nu, pasaki! Saki — man kauns, ka esmu rakstnieks.

Pedro Romero sēdēja līdzās Bretai un klausījās viņā.

—   Nu, pasaki tačul— Bils nerimās.

Romero smaidīdams pacēla galvu.

—       Šis senjors ir rakstnieks,— es teicu. Romero godbijīgi paraudzījās Bilā.

—   Un šis arī,— es teicu, norādīdams uz Konu.

—       Viņš izskatās līdzīgs Viljaltam,— Romero sacīja, vērodams Bilu.— Vai nav tā, Rafael?

—   Es gan neredzu nekādas līdzības,— reportieris teica.

1 Svara mērvienība, vienlīdzīga apmēram 12 kg.

2 PiedzēriesI Stipri piedzēries! (Sp.)

Nē, nudien,— Romero spāniski sacīja.— Pat ļoti līdzīgs Viljallam. Bet ko dara iereibušais senjors?

—   Neko.

—   Un tādēļ viņš dzer?

—   Nē. Viņš grasās precēt šo dāmu.

—       Pasakiet viņam, ka vērši ir izrūnīti!— Maiks, galīgi piemeties, auroja galda viņā galā.

—   Ko viņš teica?

—   Viņš ir piedzēries.

—   Džeik,— Maiks sauca.— Pasakiet viņam, ka vērši ir izrūnīti!

—   Vai saprotat?— es jautāju.

—   Jā.

Es skaidri jutu, ka Romero nesaprot, tātad viss bija kārtībā.

—        Pasakiet viņam, ka Breta grib redzēt, kā viņš ielien savās zaļajās biksēs.

—   Rimstieties, Maik!

—        Pasakiet viņam, ka Breta vai mirst, lai redzētu, kā viņš uzstīvē bikses.

—   Nu, rimstieties taču!

Romero, virpinādams pirkstos glāzi, tērzēja ar Bretu. Breta runāja franciski, bet Romero spāniski un mazliet angliski; viņš smējās.

Bils piepildīja glāzes.

—   Pasakiet viņam, ka Breta grib …

—   Dieva dēļ, rimstieties, Maikl

Romero pacēla acis un pasmaidīja.—«Rimstieties»— to es sapratu,— viņš teica.

Tai brīdī zālē ienāca Montoja. Viņš jau grasījās uzsmaidīt man, bet ieraudzīja Pedro Romero ar lielu konjaka glāzi rokā sēžot starp mani un sievieti ar kailiem pleciem pie viena galda ar piedzērušiem. Viņš pat nepalocīja galvu.

Montoja aizgāja. Maiks slējās kājās, lai uzsauktu tostu.

—   Dzeram par …— viņš iesāka.

—   Pedro Romero,— es sacīju.

Visi piecēlās. Romero to uztvēra ļoti nopietni, un mēs saskandinājām un izdzērām glāzes līdz dibenam, un es centos jo ātrāk to nodarīt, jo Maiks jau grasījās skaidrot, ka šis tosts nepavisam nav tas, ko viņš gribējis uzsaukt. Bet viss iznāca tīri jauki, un Pedro Romero paspieda mums katram roku un kopā ar reportieri aizgāja.

—       Ak dievs, cik brīnišķīgs zēns,— Breta teica.— Diez ko es dotu, lai tikai redzētu, kā viņš uzvelk matadora tērpu. Viņš laikam lieto kurpju velkamo lāpstiņu.

—        Es viņam gribēju sacīt…— Maiks iesāka.— Bet Džeiks mani vienmēr pārtrauca. Kādēļ jūs pārtraucāt mani? Domājat, ka protat spāniski labāk nekā es?

—   Izbeidziet, Maik. Neviens jūs nepārtrauca.

—       Nē, bet es gribētu kaut ko noskaidrot.— Viņš pagriezās pret Konu.— Domājat, jūs kaut kas esat, Kon? Domājat, jūs šeit iederaties? Starp cilvēkiem, kuri grib palīksmot? Dieva dēļ, neceliet ļembastu, Kon!

—   Pietiek, Maik,— Kons sacīja.

—       Domājat — Bretai jūs esat vajadzīgs? Domājat, kādam jūs esat te vajadzīgs? Kādēļ jūs klusējat?

—   Visu, kas sakāms, vakar jums pateicu.

—       Es neesmu rakstnieks.— Maiks, lāgā nespēdams turēties kājās, atbalstījās pret gaida malu.— Es neesmu ģēnijs. Taču es zinu, kad esmu lieks. Kādēļ jūs neredzat, ka esat lieks? Pazūdiet! Dieva dēļ, pazūdietl Tā kā mēs lai te vairs neredzētu jūsu sērīgo fizionomiju. Vai man nav taisnība?

Maiks paskatījās uz mums.

—   Protams,— es teicu.— Bet tagad ejam uz «Irunjas» kafejnīcu.

—   Nē, vai nav taisnība? Es mīlu šo sievieti.

—   Nesāc nu atkal visu no gala. Pietiek, Maikl,— Breta sacīja.

—   Bet vai nav taisnība, Džeik?

Kons vēl arvien sēdēja pie galda. Viņa seja bija neparasti bāla, kā vienmēr, kfd viņu apvainoja, bet viņš savā ziņā likās gandarīts. Tā bija bērnišķīga, reibumā iztēlota varonība. Bruņinieks cieš savas titulētās dāmas dēļ.

—       Džeik!— Maiks teica. Viņš gandrīz raudāja.— Jūs zināt, ka man ir taisnība. Klausieties, jūs!— Viņš pagriezās pret Konu.— Projām! Vācieties projām!

—   Bet es neiešu, Maik,— Kons sacīja.

—       To mēs vēl redzēsim!— Maiks no galda otras puses nāca Konam virsū. Kcns piecēlās un noņēma brilles. Viņš stāvēja un gaidīja — gluži bāls, nolaistām rokām, vienā mierā gaidīja uzbrukumu, gatavs iet cīņā par savu sirdsdāmu.

Es sagrābu Maiku aiz rokas.— Ejam uz kafejnīcu. Nevar piekaut viņu šeit viesnīcā.

—   Pareizi gan,— Maiks teica.— Pareizi sacīts.

Mēs gājām ārā. Kamēr Maiks klumburoja augšā pa kāpnēm, es paskatījos atpakaļ un redzēju, ka Kons atkal uzliek brilles. Bils sēdēja pie galda un ielēja sev vēl vienu glāzi fundadora. Breta sēdēja un ar stingu, tukšu skatienu raudzījās sienā.

Ara lietus vairs nelija, un rfiēness izspraucās cauri mākoņiem. Bija sacēlies vējš. Spēlēja kara orķestris, un cilvēki drūzmējās viņpus laukuma, kur pirotehniķis ar dēlu laida gaisā balonus. Ar slaidu loku tie uzrāvās augšā un vējā pārplīsa vai ari sašķīda pret namu sienām. Daži atkrita atpakaļ pūlī. Mag.-iijs uzliesmoja, un dzirksteles šķīda, un cilvēki pajuka uz visām pusēm. Laukumā neredzēja neviena dejotāja. Grants bija pārāk slapja.

Breta iznāca kopā ar Bilu un piebiedrojās mums. Mēs stāvējām pūlī un vērojām donu Manvelu Orkīto, pirotehnikas karali, kurš no neliela paaugstinājuma pūlējās uzlaist balonus gaisā. Vējš visus tos notrieca lejā, un sarežģītā feierverka blāzmā dona Man veļa Orkīto seja no sviedriem spīdēja, un baloni, krizdami atpakaļ pūlī, sprāga un lēkāja, sprakstot šķiezdami dzirkstis zem kājām. Ikreiz, kad atkal viens spīdošs papīra burbulis sasvērās un degot saka krist lejā, pūlis iekliedzās.

—   Donam Manvelam pagalam neveicas,— Bils teica.

—   Kā jūs zināt, kā viņu sauc?— Breta jautāja.

—   Afišā rakstīts. Dons Manvels Orkīto, pirotecnico de esla ciudad

—       Glābos illuminados,2 — Maiks teica.— Milzum daudz globos illutninados. Tā tur stāv rakstīts.

Vējš nesa orķestra skaņas uz otru pusi.

—       Kaut vismaz viens būtu pacēlies gaisā,— Breta teica.— Manvels ir galīgi pārskaities.

—       Varbūt viņš pūlējies vairākas nedēļas, lai uzlaistu šos balonus debesīs par godu svētajam Ferminam,— Bils sacīja.

—       Globos illuminados,— Maiks atkārtoja.— Vesels lērums draņķīgu globos illuminados.

—   Iesim,— Breta teica.— Te nav ko stāvēt.

—   Viņas gaišība vēlas iedzert,— Maiks izmeta.

—   Tu esi uzminējis,— Breta sacīja.

Kafejnīca bija pilna kā piebāzt^, un tajā valdīja neparasts troksnis. Neviens nelikās par mums ne zinis. Nekur nebija neviena brīva galdiņa. No trokšņa ausis plīsa vai pušu.

—   Nāciet, ejam no šejienes prom,— Bils sacīja.

Arā zem arkādes turpinājās paseo. Šur tur pie galdiņiem bija redzami sporta tērpos ģērbušies angļi un amerikāņi no Biaricas. Vairākas sievietes ar lornetēm vēroja garām plūstošo cilvēku straumi. Pa ceļam mēs satikām kādu Bila paziņu no Biaricas. Viņa ar draudzeni bija apmetusies Grandhotelī. Draudzenei sāpēja galva, un tā bija aizgājusi guiēt.

—       Redz, kur krodziņš,— Maiks teica. Tas bija «Milānas bārs», neliels, otršķirīgs krodziņš, kur varēja paēst un dibenistabā padejot. Mēs apsēdāmies pie galdiņa un pasūtījām pudeli fundadora. Bārs bija patukšs. Nekādas jautrības.

—   Tavu traku garlaicību,— Bils sacīja.

—   Vēl pārāk agrs.

1 Šīs pilsētas pirotchniķis (sp.).

—       Ņemsim pudeli līdz un atnāksim vēlāk. Negribas sēdēt te šādā vakarā.

—       Iesim pavērot angļus,— Maiks ieminējās.— Man patīk pavērot angļus.

—   Viņi ir neciešami,— Bils sacīja.— No kurienes viņi te uzradušies?

—       Atbraukuši no Biaricas. Paskatīties aizraujošās spāņu fiestas noslēgumu.

—   Es viņiem rādīšu fiestu,— Bils teica.

—       Jūs esat neparasti skaista,— Maiks pievērsās Bila paziņai.— Kad jūs atbraucāt?

—   Pievaldies, Maikl.

—       Kad es jums saku, viņa ir burvīga. Kur man agrāk bijušas acis. Kur gan man līdz šim bijušas acis? Jūs esat burvīga. Vai mēs esam jau iepazinušies? Nāciet mums abiem ar Bilu līdz. Mēs tiem angļiem parādīsim.

—       Es viņiem rādīšu fiestu,— Bils nerimās.— Kas, velns, viņiem te darāms?

—       Iesim,— Maiks teica.— Ņemam meiteni līdz. Mēs šiem nolāpītajiem angļiem parādīsim! Cerams, jūs neesat angliete? Es esmu skots. Ienīstu angļus. Es viņiem rādīšu fiestu! Ejam, Bil!

Pa logu varēja redzēt, ka viņi visi trīs rokrokā aizgāja uz kafejnīcu. Laukumā uzšāvās raķetes.

—   Es vēl tepat pasēdēšu,— Breta sacīja.

—   Es arī kopā ar jums,— Kons teica.

—       O nē!— Breta iebilda.— Dieva dēļ, ejiet prom! Vai neredzat, ka mēs ar Džeiku gribam parunāties?

—       To es nezināju,— Kons teica.— Domāju, palikšu tepat pasēdēt, jo, liekas, esmu mazliet noreibis.

—       Atradis iemeslu kvernēt man līdzās. Ja esat pilnā, liecieties gultā. Ejiet un liecieties gultā.

—       Vai es biju pietiekami asa?— Breta jautāja. Kons bija aizgājis.

—   Ak dievs, kā viņš man apnicis!

—   Prieka no viņa tiešām nekāda.

—   Viņš mani nomāc.

—   Viņš uzvedas neciešami.

—   Nu taisni briesmīgi. Bet varēja uzvesties pavisam citādi.

—   Tagad viņš droši vien gaida aiz durvīm.

—       Jā. Pilnīgi iespējams. Nu es saprotu, kas viņu moka. Viņš nespēj ticēt, ka tas viss neko nenozīmēja.

—   Es zinu.

—       Neviens cits tā nebūtu uzvedies. Ak, man viss ir līdz kaklam! Un Maikls. Maikls arī labais!

—   Maikam briesmīgi grūti to paciest.

—   Jā. Bet tādēļ nav jākļūst par lopu.

Visi reizēm kļūst neciešami. Lai tikai pagadās izdevība.

Tu būtu uzvedies citādi.— Breta palūkojās uz mani.

Es būtu tāds pats nelga kā Kons.

—   Mīļais, izbeigsim runāt par to.

—   Labi. Par ko tad tu gribi, lai runāju.

-         Lūdzu nedusmo. Bez tevis man cita neviena nav, un šovakar es jūtos tik briesmīgi.

—   Tev ir Maiks.

—   Jā, Maiks. Vai viņš nav ērms?

—   Maikam grūti noskatīties, kā Kons trinas un pinas tev apkārt.

—       Domā, ka es to nezinu, mīļais? Lūdzu, nerunā vairs par to, man jau tāpat ir tik briesmīgi nelāgi. '

Nekad vēl nebiju redzējis, ka Breta tik ļoti nervozētu. Viņa vairījās mana skatiena un visu laiku raudzījās sienā.

—   Varbūt iesim pastaigāties?

—   Labi, iesim.

Es aizkorķēju fundadora pudeli un atdevu to bufetniekam.

—   Ielej vēl glāzīti,— Breta teica.— Man ir galīgi sabeigti nervi.

Mēs iedzērām katrs vēl glāzīti vieglā, aromātiskā brendija.

—   Iesim,— Breta sacīja.

Ejot ārā pa durvīm, es redzēju Konu iznākam no arkādes apakšas.

—   Redz, kur viņš ir,— Breta teica.

—   Nespēj ne soli atiet no tevis.

—   Ak tu nabadziņš!

—   Man viņa ne druskas nav žēl. Es viņu ienīstu.

—   Es arī.— Viņa nodrebinājās.— Ienīstu par to, ka viņš tā cieš.

Es paņēmu Bretu zem rokas, un mēs pa sānielu gājām prom no cilvēku burzmas un svētku ugunīm. Iela bija tumša un slapja, un mēs pa to devāmies ārā no pilsētas uz veco cietoksni. Mēs gājām gar vīna pagrabiņiem, pa kuru atvērtajām durvīm uz tumšās, slapjās ielas krita gaismas kūļi un brīžiem izlauzās brāzmaini akordi.

—   Varbūt ieiesim?

—   Nē.

Aiz pilsētas mēs pārgājām pāri pielijušai pļavai un uzkāpām uz nocietinājuma mūra. Es izklāju uz akmens laikrakstu, un Breta apsēdās. Līdzenums bija tumšs, bet tālumā vīdēja kalni. Pūta stiprs vējš, un mēness sirpi palaikam aizsedza skrejoši mākoņi. Apakšā melnēja nocietinājumu grāvji. Aizmugurē bija koki un katedrāles ēna, un mēness gaismas apspīdētās pilsētas siluets.

—   Mēģini saņemties,— sacīju.

—   Es jūtos briesmīgi,— Breta teica.— Labāk klusēsim.

Mēs abi vērojām līdzenumu. Garās koku rindas mēness gaismā šķita melnas. Uz ceļa bija redzami pret kalnu braucošas automašīnas prožektori. Kalngalā spīdēja cietokšņa ugunis. Lejā pa kreisi atradās

upe. No lietus tā bija uzplūdusi un tumša un rāma. Krastmalā melnēja koki. Mēs sēdējām un vērojām līdzenumu. Breta ar stingu skatienu raudzījās tālumā. Pēkšņi viņa nodrebēja.

—   Man ir auksti.

—   Gribi iet atpakaļ?

—   Iesim caur parku.

Mēs nokāpām lejā. Debesis atkal aizvilkās mākoņiem. Parkā zem kokiem bija tumšs.

—   Vai tu mani vēl mīli, Džeik?

—   Jā.

—   Zini, es esmu pagalam.

—   Kā tā?

—       Jā gan, pagalam. Es esmu kā bez prāta pēc jaunā Romero. Liekas, es viņu mīlu.

—   Es tev ieteiktu apdomāties.

—       Es tur it neko nespēju grozīt. Esmu pagalam. Man iekšā viss deg un kaist.

—   Apdomā labi.

—       Es tur it neko nespēju grozīt. Neesmu no tiem, kas var sev pavēlēt.

—  Tev vajag to izbeigt.

—   Kā lai es izbeidzu? Tas nav manos spēkos. Vai jūti?

Viņas roka drebēja.

—   Tā man dreb katra miesas šūna.

—   Nevajag.

—       Es tur it neko nespēju grozīt. Tik un tā esmu pagalam. Vai tu tiešām to nesaproti?

—   Nē.

—       Man kaut kas jādsra. Tagad man jādara kaut kas tāds, kas ir daudz svarīgāks par visu citu. Esmu zaudējusi visu savu pašcieņu.

—   Nekas tev nav jādara.

—       Mīļais, nu nemoki mani. Vai domā, man viegli paciest šo nelaimes putnu Konu un piedevām Maika uzvedību?

—   Skaidrs, ka nav.

—   Es taču nevaru nemitīgi dzert.

—   Es saprotu.

—   Mīļais, lūdzu, paliec pie manis. Paliec pie manis un palīdzi mani

—   Labi.

—       Es zinu, ka tas nav pareizi. Bet citādi rīkoties nespēju. Ak dievs, es jūtos kā pēdīgā netikle!

—   Ko tu gribi, lai es daru?

—   Nāc, iesim sameklēt viņu.

Mēs gājām pa parka tumšo, grantēto aleju, tad šķērsojam nelielu laukumu un cauri vārtiem iznācām ārā uz ielas, kas veda uz pilsētu.

Pedro Romero bija kafejnīcā. Viņš sēdēja pie galdiņa kopā ar citiem matadoriem un vēršu ciņu reportieriem. Visi kūpināja cigārus. Mums ienākot, viņi atskatījās. Romero pasmaidīja un palocīja galvu. Mēs apsēdāmies pie galdiņa zāles vidū.

—   Palūdz, lai viņš nāk iedzert ar mums.

—   Pagaidi. Viņš atnāks pats.

—   Es nespēju paskatīties uz viņu.

—   Viņš izskatās visai pievilcīgs.

—   Vienmēr esmu darījusi tā, kā gribu.

—   Zinu.

—   Es jūtos kā pēdīgā netikle.

—   Nevajag.

—   Mans dievs, kas sievietēm gan nav jāpārcieš!

—   Tiešām?

—   Ak, es jūtos kā pēdīgā netikle.

Es paskatījos uz matadoru galdiņu. Pedro Romero pasmaidīja. Tad kaut ko pateica un piecēlās. Viņš pienāca pie mūsu galdiņa. Es piecēlos, un mēs sasveicinājāmies.

—   Vai drīkstu piedāvāt kādu glāzīti?

—       Atļaujiet man izmaksāt jums.— Viņš pavilka krēslu un apsēdās, ar skatienu palūgdams Bretas atļauju. Viņa izturēšanās bija patiešām nevainojama. Taču viņš vēl arvien kūpināja cigāru. Tas viņam labi piestāvēja.

—   Jums patīk cigāri?— es jautāju.

—   O, jā. Es vienmēr smēķēju cigārus.

Cigārs piešķīra viņam cienīgāku izskatu. Tas darīja viņu vecāku. Manu uzmanību saistīja viņa sejas āda. Tā bija tīra un gluda, un slipri tumša. Uz vaiga kaula bija trijstūrveidīga rēta. Es redzēju, ka Romero vēro Bretu. Viņš juta, ka viņus abus kaut kas saista. Droši vien sajuta tajā brīdī, kad Breta pasniedza viņam roku. Taču viņš bija ļoti piesardzīgs. Domāju, ka viņš vairs nešaubījās, tomēr baidījās pārsteigties.

—   Vai rīt jums jāuzstājas?— es jautāju.

—   Jā. Algaveno šodien Madridē ievainots. Neesat dzirdējis?

—   Nē. Vai smagi?

Viņš papurināja galvu.

—       Sīkums. Šai vietā.— Viņš parādīja plaukstu. Breta pastiepa roku un papleta viņa pirkstus.

—   C, jūs protat zīlēt?— viņš jautāja angliski.

—   Mazliet. Vai pazilēt?

—       Jā. Tas man patīk.— Viņš izplāja delnu uz galda.— Snkiet, ka dzīvošu saules mūžu un būšu miljonārs.

Viņš vēl arvien bija ļoti pieklājīgs, taču jutās jau stipri drošāks.

—   Vai manā plaukstā redzami vērši?

Romero smējās. Viņam bija ļoti skaista roka un slaida locītava.

—       Tūkstošiem vēršu,— Breta teica. Viss viņas satraukums bija izzudis. Viņa izskatījās skaista.

—       Lieliski,— Romero smējās.— Katrs pa tūkstoš duro gabalā,— viņš man spāniski sacīja.— Pasakiet man vēl kaut ko!

—   Laba roka,— Breta teica.— Liekas, viņš dzīvos ļoti ilgi.

—   Sakiet man, nevis savam draugam.

—   Es teicu, ka dzīvosiet Joti ilgi.

—   Zinu,— Romero sacīja.— Es nekad nemiršu.

Es viegli ar pirkstu galiem piesitu pie galda. Romero to redzēja. Viņš papurināja galvu.

—   Nē. Nav vajadzīgs. Vērši ir mani labākie draugi.

Es to pārtulkoju Bretai.

—   Un jūs savus draugus nogalināt?— viņa jautāja.

—       Vienmēr,— Romero angliski sacīja un smējās.— Citādi tie nogalinās mani.— Viņš pāri galdam vēroja Bretu.

—   Jūs labi runājat angliski.

—       Jā,— viņš teica.— Reizēm var iztikt. Tikai neviens nedrīkst to zināt. Tas nav torero, kurš runā angliski.

—   Kādēļ?— Breta jautāja.

—   Tas nekur neder. Publikai tas nepatiks. Te tā nav pieņemts.

—   Kādēļ ne?

—   Publikai nepatiks. īsti torero nav tādi.

—   Kādi tad ir īsti torero?

Romero iesmējās, uzvilka cepuri uz acīm un, iesprauzdams cigāru mutes kaktiņā, savilka drūmu seju.

—       Tādi kā tie tur pie galdiņa,— viņš teica. Es paskatījos pāri — Romero bija mats matā atdarinājis kādu savu amata brāli. Viņš pasmaidīja, un viņa seja atkal ieguva parasto izteiksmi.— Nē. Man jāaizmirst angļu valoda.

—   Pagaidām vēl neaizmirstiet,— Breta teica.

—   Tiešām?

—  Tiešām.

—   Norunāts.

Viņš atkal iesmējās.

—   Es arī gribētu šādu cepuri,— Breta sacīja.

—   Labi. Es jums sadabūšu.

—   Jauki. Bet tikai neaizmirstiet.

—   Nekādā ziņā. Šodien pat sadabūšu.

Es piecēlos. Romero arī cēlās kājās.

—       Sēdieties,— es sacīju.— Es aiziešu sameklēt draugus un atvedīšu tos šurp.

Romero skatījās manī. It kā vēlreiz jautātu, vai viņš nav kļūdījies. Viņš nebija kļūdījies.

Sodieties,— Breta viņam teica.— Pamāciet man spāņu valodu.

Viņš apsēdās un pāri galdam raudzījās Bretā. Es gāju prom. Romero galdabiedri nikni noskatījās man pakaļ. Tas nebija patīkami. Kad pēc divdesmit minūtēm es pavēru durvis, Breta un Pedro Romero bija aizgājuši. Uz galdiņa vēl stāvēja mūsu tukšās kafijas un konjaka glāzes. Atnāca viesmīlis, savāca glāzes un noslaucīja galdu.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

Pie «Milānas bāra» durvīm es atradu Bilu un Maiku, un Ednu. Par Ednu sauca Bila paziņu.

—   Mūs izmeta ārā,— Edna teica.

—       Ar policiju,— Maiks piemetināja.— Tur iekšā ir daži tipi, kuriem netīk mans ģīmis.

—       Četrreiz metos starpā, lai novērstu kautiņu,— Edna teica.

—   Palīdziet nu.

Bila seja kvēloja.

—       Ejam atpakaļ, Edna,— viņš sacīja.— Speramies iekšā — un jūs abi ar Maiku ejiet dejot.

—   Tas taču muļķīgi,— Edna iebilda.— Atkal būs skandāls.

—   Nolādētie Biaricas nešķīsteņi,— Bils noteica.

—       Ejam atpakaļ, — Maiks sacīja. — Šis galu galā ir krogs. Viņi nedrīkst aizņemt visu krogu.

—       Nabaga Maiks,— Bils teica.— Sabrauc te visādi nešķīsteņi un apvaino Maiku, un bojā mums fiestu.

—   Nelieši gataviel— Maiks nerimās.— Es ienīstu angļus.

—       Viņiem nav tiesību apvainot Maiku,— Bils sacīja.— Maiks ir puika uz goda. Viņiem nav tiesību apvainot Maiku. To es necietīšu. Kas par to, ka viņš ir bankrotieris?— Bilam aizlūza balss.

—        Jā, kas par to?— Maiks jautāja.— Man vienalga. Džeikam tāpat. Un kā jumsi

—   Man arī,— Edna sacīja.— Ak jūs esat bankrotieris?

—   Tieši tā. Un jums, Bil, vai jums tas vienalga?

Bils apņēma Maika plecus.

—       Žēl, ka es pats neesmu bankrotieris. Tad es šiem neliešiem parādītu.

—       Viņi taču ir angļi,— Maiks teica.— Ko angļi saka, tas ir priekš kaķiem.

—   Nolādētie nešķīsteņi,— Bils sacīja.— Tūlīt es iešu tos izlingot ārā.

—       Bili— Edna paskatījās uz mani.— Lūdzu, neej, Bil! Viņi ir gluži vienkārši muļķi.

—       Pareizi gan,— Maiks piebalsoja.— Viņi ir muļķi. Tas viss tādēļ, ka viņi ir muļķi.

—       Viņiem nav tiesību sacīt par Maiku kaut ko tik apvainojošu,— Bils teica.

—   Jūs viņus pazīstat?— es Maikam jautāju.

—       Nē. Savu mūžu neesmu viņus redzējis. Viņi teica, ka pazīstot mani.

—   To es necietīšu,— Bils nerimās.

—   Nāciet! Iesim uz «Suizo»,— es teicu.

—   Tā ir Ednas drauģeļu banda no Biaricas,— Bils turpināja.

—   Viņi ir gluži vienkārši muļķi,— Edna sacīja.

—   Viens no šiem tipiem ir Čārlijs Blekmens no Čikāgas.

—   Savu mūžu neesmu bijis Čikāgā,— Maiks teica.

Edna sāka smieties un ilgi nerimās.

—   Nu, bankrotieri, vediet mani no šejienes prom!

—       Kādēļ izcēlās viss šis tracis?— es Ednai jautāju. Mēs pāri laukumam gājām uz «Suizo» kafejnīcu. Bils bija pazudis.

—       Nezinu, kā tas gadījās, bet kāds pasauca policiju, lai izmet Maiku no dibenistabas. Tur bija daži tipi no Kannām, kuri viņu pazina. Ko tas viss nozīmē?

—       Viņš tiem droši vien palicis parādā,— es teicu.— Neviens parasti nespēj to piedot.

No biļešu kioskiem pār visu laukumu aizvijās divas cilvēku rindas. Tie sēdēja uz krēsliem vai sakņupuši zemē, ietinušies segās vai laikrakstos. Tie gaidīja ritu, kad atvērs kases, lai dabūtu biļetes uz vēršu cīņām. Mākoņi izklīda, un parādījās mēness. Daži rindā stāvētāji bija iesnaudušies.

Tiklīdz mēs iegājām kafejnīcā un pasūtījām fundadoru, uzradās Roberts Kons.

—   Kur Breta?— viņš jautāja.

—   Es nezinu.

—   Viņa bija kopā ar tevi.

—   Droši vien aizgājusi gulēt.

—   Nav tiesa.

—   Es nezinu, kur viņa ir.

Kona seja spuldzes gaismā bija pavisam bāla. Viņš stāvēja kā stabs.

—   Saki, kur viņa ir.

—   Apsēdies,— teicu.— Es nezinu, kur viņa ir.

—   Nepūt nu pīlītesl

—   Pievaldies!

—   Saki, kur ir Breta!

—   Ne velna neteikšu.

—  Tu zini, kur viņa ir.

—   Ja ari zinātu, tikpat neteiktu.

—       Ejiet pie velna, Kon!— Maiks sauca pāri galdam.— Breta aizlaidās ar jauniņo maladoru. Pašlaik ir viņu medusmēnesis.

Izbeidziet!

Ejiet pie velna,— Maiks gurdi nomurmināja.

—   Vai tas tiesa?— Kons pagriezās pret mani.

—   Brauc ratā!

—   Viņa bija kopā ar tevi. Teic — vai tas tiesa?

—   Brauc ratā, kad tev saka!

—       Gan tu man runāsi, nešķīstais savedējs!— Viņš paspēra soli uz priekšu.

Es metos viņam virsū, bet viņš izlocījās. Spuldzes gaismā redzēju, ka viņa seja atrāvās sāņus. Tad viņš sita un es atsēdos uz bruģa. Kad grasījos rausties kājās, viņš zvēla vēl divas reizes. Es novēlos atmuguriski zem galdiņa. Mēģināju slieties augšā, bet nejutu vairs savas kājas. Sapratu, man jātiek augšā un jādod pretī. Maiks lūkoja man piepalīdzēt. Kāds uzlēja man uz galvas karafi ūdens. Maiks satvēra mani zem padusēm, un es atjēdzos, ka sēžu uz krēsla. Viņš berzēja man ausis.

—   Domāju, ka esat pataisīts auksts,— viņš sacīja.

—   Velns parāvis, kur jūs bijāt?

—   Tepat vien.

—   Negribējāt jaukties starpā?

—   Viņš arī Maiku notrieca zemē,— Edna pavēstīja.

—       Bet es netiku izsists no ierindas,— Maiks teica.— Es tikai tāpat vien paliku guļam.

—       Un tik augsti jums iet katru vakaru?— Edna noprasīja.— Vai tas nebija misters Kons?

—   Ar mani viss kārtībā,— es sacīju.— Tikai mazliet reibst galva.

Ap mums bija sastājušies vairāki viesmīļi un vesels bars ļaužu.

—   Vayall — Maiks nokliedza.— Vācieties! Pazūdiet!

Viesmīļi atspieda pūli atpakaļ.

—       Tas bija varen labs skats,— Edna teica.— Viņam tāds ķēriens kā īstam bokserim.

—   Viņš ari ir bokseris.

—       Žēl, ka šeit nebija Bila,— Edna sacīja.— Kas tas būtu par varenu skatu, ja arī Bils būtu nogāzts no kātiem. Man vienmēr gribējies redzēt, kā Bilu nogāž no kātiem. Viņš ir tik liels.

—       Es cerēju, ka Kons notrieks zemē viesmīli un tiks iespundēts,— Maiks sacīja.— Tas būtu lielisks skats — misters Kons tuptūzī.

—   Tas tik vēl trūka,— es sacīju.

—   Nj ko jūs,— Edna iebilda.— Nevajag jokot.

—       Es nejokoju,— Maiks teica.— Neesmu no tiem, kuri pacieš, ka viņus noliek uz lāpstiņām. Es pat spēlēs nepiedalos.

Maiks atkal iedzēra.

—       Zināt, man nepatīk ari medības. Cik tur vajag, ka zirgs uzkrīt virsū. Kā jums ir, Džeik?

—   Viss kārtībā.

—       Jūs man patīkat,— Edna sacīja Maikam.— Vai jūs tiešām esat bankrotieris?

—       Esmu pārākais bankrotieris. Esmu parādā visiem pēc kārtas. Jums nav parādu?

—   Vairāk, nekā vajag.

—       Esmu parādā visiem pēc kārtas,— Maiks teica.— Šodien aizņēmos simt pesetas no Montojas.

—   Negvelziet niekus,— es sacīju.

—   Gan es tās atdošu. Es vienmēr atdodu savus parādus.

—  Tādēļ jau jūs esat bankrotieris,— Edna noteica.

Es piecēlos. Viņu balsis man likās skanam no liela tāluma. Viss šķila kaut kāds nejēdzīgs farss.

—       Iešu uz viesnīcu,— sacīju. Pēc tam dzirdēju, ka viņi runā par mani.

—  Vai viņš spēs aiziet?— Edna jautāja.

—   Vajadzēs pavadīt.

—   Gan aiziešu. Jums nav ko nākt. Vēlāk tiksimies.

Es atstāju kafejnīcu. Viņi palika sēžot. Es atskatījos uz viņiem abiem un tukšajiem galdiņiem. Pie viena sēdēja viesmīlis, iespiedis galvu rokās.

Kad devos pāri laukumam uz viesnīcu, man viss šķita savādāks, pārmainījies. Agrāk šeit nebiju redzējis kokus. Agrāk šeit nebiju redzējis karogu mastus, ne arī teātra fasādi. Viss šķita pārvērties. Tāda pati sajūta man bija kādreiz, kad atgriezos mājās no futbola spēles. Es nesu čemodānu ar sporta tērpu un zābakiem un soļoju no stacijas uz pilsētu, kurā dzīvoju no pašas dzimšanas, un it kā redzēju to pirmo reizi. Cilvēki dārzos grāba lapas un uz celiņiem sadedzināja, un es apstājos un ilgi skatījos. Viss šķita neparasts. Tad gāju tālāk, nejuzdams kājas, un viss man tuvojās it kā no tālienes, un es dzirdēju pats savus soļus skanam no liela attāluma. Spēles sākumā man bija iesperts pa galvu. Tagad es jutos tieši tāpat, dodamies pāri laukumam. Es jutos tieši tāpat, kāpdams augšā pa viesnīcas kāpnēm. Kāpšana vilkās briesmīgi ilgi, un man šķita, ka nesu čemodānu. Manā istabā dega gaisma. Bils man iznāca pretī.

—       Paklau, uzkāp un ieej pie Kona,— Bils teica.— Viņam kaut kas ir sagājis grīstē, un viņš grib tevi redzēt.

—   Lai viņš iet ratā!

—   Uzkāp vien. Uzkāp un ieej pie viņa.

Man nebija nekādas patikas vilkties vēl vienu stāvu augstāk.

—   Ko tu tik ērmīgi skaties uz mani?

Es nemaz neskatos. Uzkāp un ieej pie Kona. Ar viņu kaut kas nav logā.

—  Vai tu neesi pilnā?— es noprasīju.

—       Jā, esmu pilnā. Bet tu uzkāp un ieej pie Kona. Viņš grib tevi redzēt.

—       Labi. Galu galā var arī uzkāpt.— Es devos augšā pa kāpnēm, stiepdams savu iedomāto čemodānu. Aiztenterēju līdz Kona istabai. Durvis bija aizvērtas, un es pieklauvēju.

—   Kas tur ir?

—   Bārness.

—   Nāc iekšā, Džeik.

Es atvēru durvis, iegāju iekšā un noliku čemodānu zemē. Istabā nebija gaismas. Kons gulēja tumsā, iekritis uz mutes gultā.

—  Sveiks, Džeik.

—   Nesauc mani par Džeiku.

Es paliku pie durvīm stāvot. Tieši tāpat kā toreiz, kad pārnācu mājās no futbola spēles. Vēlējos tikai vienu — karstu vannu. Ar ūdeni pilnu karstu vannu, kurā var kārtīgi atlaisties.

—   Kur ir vannas istaba?— es jautāju.

Kons raudāja. Gulēja gultā uz mutes un raudāja. Viņam mugurā bija balts polo krekls, kādus valkāja Prinstonā.

—   Man ļoti žēl, Džeik. Lūdzu, piedod.

—   Ko vēl ne!

—   Lūdzu, piedod man, Džeik!

Es klusēju. Stāvēju pie durvīm un klusēju.

—   Es neapjēdzu, ko daru. Saproti, tas tā nebija domāts.

—   Lai nu paliek.

—   Es to ilgāk vairs nespēju izturēt.

—  Tu nosauci mani par savedēju.

Man bija viss vienalga. Es gribēju tikt karstā vannā. Karstā, līdz malām pilnā vannā.

—   Es zinu. Lūdzu, aizmirsti to! Es neapjēdzu, ko daru.

—   Lai nu paliek.

Kons raudāja. Viņš kaut kā ērmīgi šņukstēja. Bija tumšs, un viņš gulēja gultā, ģērbies baltajā kreklā. Polo kreklā.

—   Rīt no rīta es braucu prom.

Tagad viņš raudāja pavisam klusi.

—       Es to patiešām vairs nespēju izturēt. Tās ir elles mokas, Džeik. Tā ir gatavā elle! Kopš tā laika, kad atbraucām šurp, Breta uzvedas tā, it kā mēs būtu pilnīgi svešinieki. Es to patiešām vairs nespēju izturēt. Sansevastjanā mēs dzīvojām kopā. Kā liekas, tev tas ir zināms. Ilgāk es to vairs nespēju izturēt.

Viņš vēl joprojām gulēja gultā.

—   Bet tagad es iešu vannā,— teicu.

—   Tu biji mans vienīgais draugs, un es tik ļoti mīlēju Bretu.

—   Tad nu es eju.

—   Taču, kā rādās, tas neko nedod. Tas viss neko nedod.

—   Kas tad?

—   Viss. Lūdzu, saki, ka tu man piedod, Džeik!

—   Protams,— es teicu.— Viss kārtībā.

—        Es jutos tik briesmīgi. Esmu izcietis elles mokas, Džeik. Nu viss pagalam. Galīgi viss.

—   Ardievu,— es teicu.— Man jāiet.

Viņš apgriezās, apsēdās uz gultas malas un piecēlās.

—   Ardievu, Džeik. Tu taču sniegsi man roku?

—   Protams. Kādēļ gan ne?

Mēs paspiedām viens otram roku. Tumsā lāgā neredzēju viņa seju.

—   Nu tad līdz rītam,— es teicu.

—   Rīt no rīta es braucu prom.

—   A, pareizi.

Izgāju no istabas. Kons palika durvīs stāvot.

—   Vai ar tevi viss kārtībā, Džeik?— viņš vēl pajautāja.

—   O ja. Kārtībā,— es teicu.

Nekādi nevarēju atrast vannas istabu. Beidzot tomēr to atradu. Tur bija dziļa akmens vanna. Atgriezu krānu, bet ūdens netecēja. Es atsēdos uz vannas malas. Kad cēlos augšā, lai ietu prom, atklājās, ka esmu noāvis kurpes. Tikmēr meklēju, kamēr sadabūju rokā, un tad nesu tās lejā. Atradu istabu un gāju iekšā, un ģērbos nost, un likos gulēt.

Es atmodos ar galvassāpēm no garāmejošo orķestru rīboņas. Atcerējos, ka biju solījis parādīt Bila draudzenei Ednai vēršu skrējienu cauri pilsētai. Apģērbos un nokāpu lejā, un izgāju agrīnā rīta dzestrumā. Gājēji taisni pār laukumu steidza uz arēnu. Pie biļešu kasēm laukumam pāri stiepās tās pašas divas rindas. Cilvēki vēl arvien gaidīja, ka pulksten septiņos sāks pārdot biļetes. Es steidzos tiem garām uz kafejnīcu. Viesmīlis sacīja, ka mani draugi jau aizgājuši.

—   Cik viņu bija?

—   Divi kungi un viena dāma.

Nu tad viss kārtībā. Edna bija kopā ar Bilu un Maiku. Vakar viņa baidījās, ka tie abi nenolūst. Un tādēļ lūdza, lai viņu pavadu. Es padzēru kafiju un līdz ar citiem steidzos uz arēnu. Tagad vairs nejutos nedrošs uz kājām. Tikai briesmīgi sāpēja galva. Apkārt viss šķita skaidrāks par skaidru, un pilsētā smaržoja pēc agra rīta.

Aiz pilsētas ceļš, kas veda uz arēnu, bija dubļains. Visgarām gar gatvi, kas stiepās līdz arēnas vārtiem, drūzmējās cilvēki, un amfiteātra jumts un ārējie balkoni bija stāvgrūdām pilni. Es dzirdēju raķetes sprādzienu un sapratu, ka laikus vairs netikšu galā, lai redzētu, kā vērši ieskrien arēnā, tādēļ turpat izspraucos drūzmai cauri līdz nožogoju-

mam. Mani piespieda cieši pie dēļiem. Ejā starp abiem žogiem policisti skubināja pūli. Tas gāja lēni vai teciņus uz arēnas pusi. Tad pamazām sāka skriet. Kāds dzērājs paslīdēja un pakrita. Divi policisti to sagrāba nu piegrūda pie žoga. Nu visi joza, ko nagi nes. Pūlis ierēcās, un es, pabāzis starp dēļiem galvu, ieraudzīju, ka vērši no ielas iedrāžas garajā gatvē. Tie nesās šurp un strauji tuvojās. Šai brīdī vēl viens dzērājs ar blūzi rokās izstreipuļoja gatves vidū. Laikam gribēja tēlot matadoru. Abi policisti metās uz priekšu un, uzšaudami ar steku, sagrāba viņu aiz čupra un pievilka pie žoga, bet paši, pieplakuši pie dēļiem, nogaidīja, lai pēdējie skrējēji un vērši aizdrāž garām. Vēršiem pa priekšu joza tik milzīgs pūlis, ka pie arēnas vārtiem radās sastrēgums, un, kad vērši, smagnēji, dubļiem nošķiesti, ragus mētādami, panāca pūli, viens no tiem izrāvās priekšā, ietrieca ragu kāda vīra mugurā un uzmeta viņu gaisā. Tiklīdz rags iedūrās miesā, vīra rokas nošļuka, galva atkrita atpakaļ, un vērsis uzlingoja viņu gaisā un nosvieda zemē. Tad metās uz kādu citu, bet tas iejuka pūlī, un pūlis caur vārtiem iedrāzās arēnā un vērši tam pakaļ. Arēnas sarkanie vārti aizcirtās, un skatītāji no ārējiem balkoniem spiedās uz iekšpusi, atskanēja kliedziens un pēc tam vēl viens.

Sabadītais vīrs gulēja uz mutes samīdītajos dubļos. Cilvēki rāpās pāri žogam, bet es neko nespēju saskatīt, jo drūzma ap viņu bija pārāk liela. Arēnā skanēja kliedzieni. Katrs kliedziens nozīmēja, ka viens no vēršiem metas pūlī. Pēc kliedzienu stipruma varēja noteikt, cik lielā mērā katrs moments ir bīstams. Tad gaisā uzšāvās raķete, vēstīdama, ka bullēni iedabūjuši vēršus no arēnas aplokos. Es atstāju žogu un devos atpakaļ uz pilsētu.

Atgriezies pilsētā, iegāju kafejnīcā iedzert vēl tasi kafijas ar grauzdiņiem. Viesmīļi slaucīja grīdu un tīrīja galdiņus. Viens pienāca pie manis un pieņēma pasūtījumu.

—   Kā norisa encierro'7

—   Visu es neredzēju. Kāds vīrs tika baismīgi cogido2 .

—   Kur?

—   Šeit.— Es uzliku vienu roku sev jostas vietā uz muguras, otru uz krūtīm, kur, kā man šķita, rags izdūrās cauri. Viesmīlis pamāja un ar salveti notrauca maizes drusciņas no galda.

—   Smagi cogido,— viņš noteica.— Un tas viss vienīgi sporta pēc. Prieka pēc.

Viesmīlis aizgāja un atnesa divas kanniņas ar garām osām kafijai un pienam. Viņš ielēja. Lielajā tasē no garajiem snīpjiem tecēja divas slaidas strūklas. Viņš pakratīja galvu.

1 Vēršu pārskrējiens (sp.).

2 Uzdurts uz raga (sp.).

—   Smagi cogido, ja cauri mugurai.— Viņš nolika abas kanniņas uz galda un apsēdās.— Nopietni ievainots. Un tas viss — prieka pēc. Vienīgi prieka pēc. Ko jūs par to sakāt?

—   Nezinu.

—   Jā gan. Prieka pēc. Izpriecai, saprotat?

—   Vai jūs neesat aficionado?

—   Es? Kas ir vērši? Dzīvnieki. Mežonīgi dzīvnieki.— Viņš piecēlās un uzlika roku sev jostas vietā uz muguras.— Cauri mugurai. Cornada' cauri mugurai. Prieka pēc, saprotat?

Viesmīlis pakratīja galvu un, paņēmis kanniņas, devās prom. Pa ielu gāja garām divi vīri. Viesmīlis tiem uzsauca. Abi izskatījās sadrūmuši. Viens no viņiem papurināja galvu. «Muertol»2 viņš atkliedza.

Viesmīlis nogrozīja galvu. Vīri aizgāja. Tie acīm redzami steidzās. Viesmīlis pienāca pie mana galdiņa.

—   Vai dzirdējāt? Muerto. Miris. Rags izdūries cauri. Un tas viss rīta izpriecas pēc. Es muy flamenco.3

—   Tiešām bēdīgi.

—  Tas man nav saprotams,— viesmīlis sacīja,— es tur tiešām neredzu nekādu izpriecu.

Vēlāk mēs uzzinājām, ka mirušā vārds ir Visente Hirones un viņš ir no Tafaljas. Nākamajā dienā lasījām avīzē, ka viņam bijuši divdesmit astoņi gadi un ferma, un sieva, un divi bērni. Arī pēc tam, kad apprecējies, viņš katru gadu braucis uz fiestu. No Tafaljas atbrauca viņa sieva, lai atvadītos no aizgājēja, un nākamajā dienā Svētā Fermina kapelā notika aizlūgums, un pēc tam Tafaljas dejotāji un iemetēji nesa zārku uz dzelzceļa staciju. Priekšgalā gāja bundzinieki un tiem pa pēdām stabulnieki, un aiz vīriem, kas nesa zārku, sekoja sieva un abi bērni… Aiz viņiem soļoja visi tie Pamplonas, Esteljas, Tafaljas un Sangesas dejotāji un iemetēji, kuri bija varējuši palikt uz izvadīšanu. Zārku iecēla preču vagonā, un atraitne ar abiem bērniem iekāpa vaļējā trešajā klasē. Vilciens ar rāvienu iekustējās un aizripoja lejā pa slīpumu un pāri līdzenumam, kur vējā viļņoja druvas, un devās Tafaljas virzienā.

Vērsis, kurš nogalināja Visenti Hirones, vārdā Melnpurnis, Nr 118, no Sančesa Taverno vēršaudzētavas, bija tai dienā trešais pēc kārtas, un to nodūra Pedro Romero. Publikai līksmojot, vērsim nogrieza ausi un pasniedza Pedro Romero, kurš savukārt to pasniedza Bretai, kas ievīstīja ausi manā mutautiņā un atstāja kā vienu, tā otru līdz ar kaudzi

1 Dūriens ar ragu (sp.).

2 Miris (sp.).

3 Tas ir par traku (sp.).

Murati cigarešu galu naktsgaldiņa atvilktnē Montojas viesnīcā Pamplonā.

Kad es atgriezos viesnīcā, naktssargs vēl sēdēja pie durvīm uz soliņa. Viņš bija sēdējis visu nakti, un viņam Joti nāca miegs. Kad gāju iekšā, viņš piecēlās. Reizē ar mani pārradās arī trīs istabenes, kuras bija gājušas skatīties vēršus. Tās smiedamās uzspurdza augšā. Arī es devos iiugšā pa kāpnēm un gāju uz savu istabu. Novilku kurpes un atgūlos gultā. Balkona durvis bija atvērtas, un istabu pielēja saules gaisma. Miegs nenāca. Droši vien bija kādi pusčetri, kad iepriekšējā naktī aizgāju gu-lēt, bet sešos mani uzmodināja orķestru rīboņa. Žoklis nejauki sāpēja. Es to aptaustīju. Nolādētais Konsl Būtu ņēmis un iegāzis kādam, kas viņu pirmoreiz apvainoja, un braucis prom. Bet šis jūtas tik drošs, ka Breta šo mīl. Iedomājies, ka viņam jāpaliek un kvēlā mīla beigu beigās uzvarēs. Pie durvīm klauvēja.

—   Iekšā!

Ienāca Bils un Maiks. Abi apsēdās uz gultas.

—   Tas tik bija encierro,— Bils teica.— Tas tik bija encierro.

—       Vai jūs negājāt skatīties?— Maiks jautāja.— Piezvaniet, Bil, lai atnes alu.

—       Tas tik ir rīts!— Bils jūsmoja. Viņš noslaucīja seju.— Mans dievs, kāds rīts! Un te ir arī Džeiks. Nabaga Džeiks, dzīvais boksa maiss.

—   Kā gāja arēnā?

—   Ak dievs! Kā gan tur gāja, Maik?

—       Vērši ieskrēja pa vārtiem iekšā,— Maiks iesāka.— Pa priekšu tiem joņoja pūlis, un viens zellis paklupa, un visi sakrita čupā.

—   Un vērši tiem uzgāzās tieši virsū,— Bils piebilda.

—   Kā viņi kliedza!

—   Tā bija Edna,— Bils teica.

—   Daži izskrēja no pūļa un sāka plivināt kreklus.

—       Kāds vērsis sāka joņot arēnai apkārt, mezdams citu pēc cita pār barjeru.

—   Cilvēkus divdesmit aizveda uz slimnīcu,— Maiks sacīja.

—       Tas tik ir rīts!— Bils vēlreiz noteica.— Policisti to vien darīja kā ņēma ciet pašnāvniekus, kuri līda ragiem virsū.

—   Beigās bullēni iedabūja vēršus aplokos.

—   Bet tikmēr pagāja kāda stunda.

—   Nevis stunda, bet stundas ceturksnis,— Maiks iebilda.

—       Ne velna, Maik,— Bils teica.— Jūs esat bijis karā. Pēc mana rēķina — divarpus stundas.

—   Kādēļ nenes alu?— Maiks vaicāja.

—   Kur jūs pametāt burvīgo Ednu?

—   Tikko aizvedām viņu uz viesnīcu. Viņa aizgāja gulēt.

—   Kā viņai patika?

—   Ļoti. Mēs viņai teicām, ka tik karsti iet katru ritu.

—   Viņa bija sajūsmā,— Maiks sacīja.

—   Gribēja, lai ari mēs metamies arēnā. Viņai tīk asums.

—       Es teicu, tas nebūtu godīgi attiecībā pret maniem kreditoriem,— Maiks sacīja.

—   Tas tik vienreiz ir rīts!— Bils teica.— Un naksniņa arī.

—   Kā ar jūsu žokli, Džeik?— Maiks jautāja.

—   Sāp,— es sacīju.

Bils iesmējās.

—   Kādēļ tu negāzi viņam ar krēslu?

—       Jums viegli runāt,— Maiks teica.— Viņš arī jūs būtu notriecis zemē. Es nepaguvu ne atjēgties. Tepat vēl viņš stāv man līdzās, bet pēkšņi es sēžu uz ietves un Džeiks guļ zem galda.

—   Kur Kons pēc tam palika?— jautāju.

—   Viņa ir klāt,— Maiks sacīja.— Daiļā dāma ar alu ir klāt.

Istabene nolika paplāti ar alus pudelēm un glāzēm uz galda.

—   Un tagad atnesiet vēl trīs pudeles,— Maiks teica.

—   Kur Kons palika, kad mani notrieca?— es Bilam vaicāju.

—       Vai tad jūs nezināt?— Maiks attaisīja alus pudeli Viņš ielēja alu, pacēlis glāzi pie pašas pudeles.

—   Tu tiešām nezini?— Bils jautāja.

—       Kons uzgājis augšā, atradis Bretu ar matadoru viņa istabā un ņēmis un nabaga zēnu piekāvis.

—   Nevar būt!

—   Jā gan.

—   Tā tik vienreiz bijusi naksniņa!— Bils noteica.

—       Viņš nabaga matadoru gandrīz nogalējis. Pēc tam gribējis vest Bretu prom. Laikam tādēļ, lai pataisītu par godīgu sievieti. Varen aizkustinoši.

Maiks iedzēra krietnu guldzienu.

—   Viņš ir nelga.

—   Un kas notika tālāk?

—       Breta viņam likusi trūkties. Sadevusi pamatīgu sutu. Viņa, kā liekas, bijusi lieliska.

—   Par to nevar būt šaubu,— Bils teica.

—       Tad Kons sabrucis un sācis raudāt, un gribējis spiest matadoram roku. Un Bretai arī gribējis spiest roku.

—   Es zinu. Manējo viņš jau paspieda.

—       Tiešām? Bet viņi nav ielaidušies. Matadors turējies braši. Neesot daudz runājis, bet pēc katra sitiena atkal un atkal slējies kājās. Kons neesot varējis viņu pieveikt. Tas nu būs bijis pārākais skats.

—   Kur jūs visu to uzzinājāt?

—   No Bretas. Šorīt mēs tikāmies.

—   Un kā tas viss beidzies?

Matadors palicis sēžot uz gultas. Reizes piecpadsmit notriekts gar zemi, taču vel arvien neesot padevies. Breta turējusi viņu ciet un neesot ļāvusi slieties augšā. Kaut ari viņš bijis zaudējis spēkus, Breta nav spējusi viņu noturēt, un viņš atkal uzrausies kājās. Tad Kons teicis, ka vairs nesitīs. Teicis, tas nebūtu godīgi. Teicis, tā būtu apgrēcība. Tad matadors sācis steberēt viņam virsū. Kons kāpies atpakaļ līdz pašai sienai. «Ak nesitīsiet?»—«Nē,» Kons teicis. «Tas būtu kauna darbs.» Tad matadors, saņemdams pēdējos spēkus, ietriecis viņam dūri sejā, bet pats atkritis sēdus uz grīdas. Pēc tam neesot vairs ticis augšā. Kons gribējis iecelt viņu gultā. Bet viņš teicis, ja Kons pieduršot pirkstu, viņš to uz vietas nositīšot, un rīt tik un tā viņš to nositīšot, ja Kons vēl nebūšot prom no šīs pilsētas. Kons raudājis, un Breta šo ņēmusi priekšā, un šis gribējis spiest abiem rokas. To jau es stāstīju.

—   Pastāstiet tālāk,— Bils sacīja.

—       Matadors palicis sēžot uz grīdas. Gribējis atgūties, lai tiktu augšā un zveltu vēlreiz. Breta neesot ielaidusies ne uz kādu rokas spiešanu, un Kons raudājis un sacījis, cik ļoti viņu mīlot, bet viņa teikusi, lai šis neesot ēzelis. Tad Kons noliecies, lai spiestu roku matadoram. Tā teikt, salīgt mieru. Šķirties ar labu. Un matadors vēlreiz bliezis šim sejā.

—   Tas tik ir zēns!— Bils noteica.

—       Tagad ar Konu ir cauri,— Maiks turpināja.— Domāju, viņam uz visiem laikiem būs zudusi patika kaustīties.

—   Kad jūs redzējāt Bretu?

—       Šorīt. Viņa ienāca kaut ko paņemt. Kopj savu nabaga puisīti Romero.

Maiks iztukšoja vēl vienu pudeli alus.

—       Breta visu to stipri vien pārdzīvo. Bet viņai patīk kopt vājiniekus. Tā arī mēs toreiz sagājām kopā. Viņa kopa mani.

—   Zinu,— es sacīju.

—       Esmu krietni iekampis,— Maiks teica.— Un arī turpmāk domāju dzert. Tas viss ir briesmīgi uzjautrinoši, bet nav diezin cik patīkami. Man tas nav diezin cik patīkami.

Viņš iedzēra alu.

—       Es nodevu Bretai kārtīgu brāzienu. Teicu, ja viņa pīsies ar ebrejiem, matadoriem un tamlīdzīgiem tipiem, tad nebūs labi.— Maiks noliecās uz priekšu.— Vai jums, Džeik, nav nekas pretim, ja es izdzertu jūsu pudeli? Meiča jums atnesīs citu.

—   Lūdzu. Es tikpat nedzeršu.

Maiks lūkoja attaisīt pudeli.

—   Varbūt jūs varētu pamēģināt?

Es atrāvu drāts aizspiedni un ielēju viņam alu.

—       Vai zināt, Breta bijusi lieliska,— Maiks stāstīja.— Viņa vienmēr ir lieliska. Es viņai nodevu pārāko brāzienu par ebrejiem, matadoriem

un visiem šiem tipiem, un zināt, ko viņa. man atbildēja:— Briesmīgi daudz man ticis tās laimes, dzīvojot ar britu aristokrātiem!

Viņš atkal iedzēra.

—       Trāpīgi pateikts. Zināt, šis Ešlijs, no kura viņa dabūja titulu, bijis jūrnieks. Devītais baronets. Būdams mājās, viņš nekad neesot gulējis gultā. Licis Bretai gulēt uz grīdas. Beidzot, kad jau pavisam sajucis, mūždien draudējis, ka viņu nošaušot. Gulējis ar pielādētu revolveri līdzās. Kad viņš aizmidzis, Breta vilkusi patronas laukā. Tā nu patiešām nav bijusi dzīve. Nabaga Breta! Tā ir gatavā cūcība! Turklāt viņa ir tik ļoti jūtīga.

Maiks piecēlās. Viņam drebēja roka.

—   Es nu iešu uz savu istabu. Lūkošu iemigt.

Viņš pasmaidīja.

—       Mēs šīs fiestas dēļ tikpat kā neguļam. Tagad es metīšu visu pie malas un vienreiz kārtīgi izgulēšos. Miega bads cilvēku trakoti nomoka. Galīgi sabendē nervus.

—   Satiksimies divpadsmitos «Irunjā»,— Bils teica.

Maiks aizgāja. Mēs dzirdējām, ka viņš ieiet blakus istabā. Viņš piezvanīja, un atnāca istabene un pieklauvēja.

—   Atnesiet pusduci alus un pudeli fundadora,— Maiks sacīja.

—   Si, Senorito.'

—       Es eju likties uz auss,— Bils teica.— Nabaga Maiks. Viņa dēļ vakar iznāca drausmīgs skandāls.

—   Kur? «Milānas bārā»?

—       Jā. Tur bija kāds tips, kurš Kannās reiz viņu ar Bretu izpestījis no parādiem. Sis sāka baismīgi ārdīties.

—   Es zinu par šo gadījumu.

—   Es nezināju. Tas ir briesmīgi, ja kāds var par Maiku tā zākāties.

—   Jā, nav diezin cik patīkami.

—       Tas ir gluži vienkārši drausmīgi. Baigās dusmas, ja kāds to var atļauties. Bet tagad es eju likties uz auss.

—   Vai arēnā kādu nogalināja?

—   Laikam gan ne. Tikai ievainoja.

—   Ārpusē gan vienu nobadīja.

—   Tiešām?— Bils pārjautāja.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

Pulksten divpadsmitos mēs visi sēdējām kafejnīcā. Tā bija pārpildīta. Mēs ēdām garneles un dzērām alu. Pilsēta bija cilvēku pilna. Ielas mudžēja kā bišu strops. No Biaricas un Sansevastjanas rindām vien pienāca autobusi un sastājās laukuma malā. Visi brauca uz vēršu cīņām. Pienāca ari tūristu mašīnas. Viena atveda divdesmit piecas anglietes. Tās sēdēja lielajā, baltajā mašīnā un ar binokļiem vēroja fiestu. Dejotāji bija apdzērušies. Šī bija pēdējā fiestas diena.

Fiesta visus ierāva sevī, vienīgi tūristu mašīnas un autobusi veidoja it ka nelielas vērotāju saliņas. Kad pasažieri izkāpa, pūlis viņus uzsūca sevī. Viņi vairs nebija redzami, vienīgi šur tur pie galdiņiem starp cieši sasēdušo zemnieku melnajiem krekliem vidēja viņu svešādie sporta tērpi. Fiesta ierāva sevī pat Biaricas anglietes, un tās bija manāmas, vienīgi pieejot klāt viņu galdiņiem. Ielās ne mirkli neapklusa mūzika. Ribēja bungas, un svilpoja stabules. Kafejnīcās viri, ieķērušies galda malā vai apņēmuši cits cita plecus, sparīgi dziedāja.

—   Re, kur nāk Breta,— Bils teica.

Es pavēros turp un ieraudzīju Bretu nākam pāri laukumam caur ļaužu drūzmu ar augstu paceltu galvu, it kā fiesta būtu rīkota viņai par godu un viņai tas šķistu glaimojoši un reizē uzjautrinoši.

—   Sveiki, zēni!— viņa sauca.— Tagad patiešām derētu iedzert.

—   Vēl krūzi alus,— Bils sacīja viesmīlim.

—   Garneles ari?

—   Vai Kons aizbrauca?— Breta jautāja.

—   Jā,— Bils teica.— Noīrēja mašīnu.

Viesmīlis atnesa alu. Breta pacēla stikla krūzi, un viņai drebēja roka. Viņa to manīja, pasmaidīja un pieliekusies iedzēra krietnu malku.

—   Labs alus.

—       Ļoti labs,— teicu. Es bažījos par Maiku. Diez vai viņš maz bija gulējis. Droši vien visu laiku dzēris, bet acīmredzot centās turēties.

—   Kā stāsta, Kons tevi piekāvis, Džeik,— Breta sacīja.

—   Nē. Tikai notrieca mani gar zemi. Vairāk neko.

—   Toties viņš piekāva Pedro Romero. Un turklāt pamatīgi.

—   Kā ir ar viņu?

—   Cerams, būs labi. Viņš tikai negrib nākt ārā no istabas.

—   Vai stipri redzamas sitienu pēdas?

—       Pat ļoti. Visa seja vienos zilumos. Teicu viņam, ka pazudīšu, lai uz brītiņu satiktu jūs.

—   Viņš domā uzstāties?

—   Laikam gan. Es iešu kopā ar tevi, ja tev nav nekas pretim.

—       Kā jūtas tavs drauģelis?— Maiks jautāja. Viņš nebija klausījies, ko Breta stāsta.

—       Breta nogrābusi matadoru,— viņš teica.— Viņai bija ebrejs, vārdā Kons, bet to viņa atstādināja.

Breta piecēlās.

—   Nevēlos klausīties visas šīs blēņas, Maikl.

—   Kā jūtas tavs drauģelis?

—   Lieliski,— Breta atcirta.— Pēcpusdienā redzēsi viņu arēnā.

—       Breta nogrābusi matadoru,— Maiks nerimās.— Varen izskatīgu zeņķi.

—   Vai tu mani pavadīsi, Džeik? Man vajag ar tevi parunāties.

—        Klāj vaļā par savu matadoru,— Maiks teica.— Eh, pie velna matadorus!— Viņš tik sparīgi pagrūda galdu, ka alus krūzes un garneļu šķīvji ar lielu blīkšķi novēlās zemē.

—   Nāc,— Breta sacīja.— Laižamies prom.

Laukumā, spraucoties cauri drūzmai, es jautāju:— Ko tu man gribēji sacīt?

—       Pēc lenča es viņu vairs neredzēšu līdz pat cīņas sākumam. Viņa palīgi nāks viņu ģērbt. Tie esot briesmīgi nikni uz mani.

Breta staroja. Viņa bija laimīga. Spīdēja saule, un diena bija skaidra.

—       Es jūtos, kā no jauna piedzimusi,— Breta sacīja.— Tu, Džeik, to pat nevari iedomāties.

—   Un ko tu gribi, lai es tagad daru?

—   Neko, tikai pavadi mani uz amfiteātri.

—   Vai pie galda tiksimies?

—   Nē. Es ēdīšu kopā ar viņu.

Mēs stāvējām pie viesnīcas durvīm zem kolonādes. No viesnīcas nesa ārā galdiņus un izvietoja starp kolonnām.

—       Varbūt pastaigāsimies pa parku?— Breta ieminējās.— Augšā es vēl negribu iet. Viņš pašlaik droši vien guļ.

Mēs gājām gar teātri pāri laukumam un iejukām cilvēku straumē, kas gar kiosku rindām plūda caur tirgu. Pēc tam iznācām kādā šķērsielā, kas veda uz Sarasates laukumu. Tur varēja redzēt eleganti ģērbušos publiku. Tā pastaigājās viņā galā zem kokiem.

—   Tur gan neiesim,— Breta teica.— Negribu, ka visi uz mani blenž.

Mēs stāvējām saulē. Pēc lietus, ko atnesa no jūras izkāpušie mākoņi,

diena bija karsta un skaidra.

—       Cerams, vējš norimsies,— Breta sacīja.— Viņam tas var ļoti traucēt.

—   Cerēsim.

—   Viņš teica, ka vērši esot labi.

—   Vērši ir labi.

—   Vai šī ir svētā Fermina kapela?

Breta vēroja kapelas dzelteno sienu.

—   Jā. Svētdien no šejienes sākās gājiens.

—   Ieiesim, jā? Es gribētu noskaitīt lūgsnu par viņu vai arī tikai tāpat.

Mēs iegājām pa masīvām, ar ādu apsistām durvīm, kas viegli padevās. Iekšā bija tumšs. Cilvēki lūdza dievu. Kad acis aprada, es redzēju, ka kapela pilna ļaužu. Mēs nometāmies ceļos pie viena no garajiem koka soliem. Pēc brīža es jutu, ka Breta man līdzās saspringst un sāk stingi raudzīties vienā punktā.

Nāc,— viņa aizsmakusi čukstēja.— Ejam prom. Ilgāk vairs nespēju izturēt.

Ara uz saules pielietās ielas Breta pavērās augšup, kur vējā līgoja koku galotnes. Lūgšana nebija spējusi viņu nomierināt.

Diez kādēļ baznīcā kļūstu tik nervoza,— Breta teica.— Lūgšanas man nekad nepalīdz.

Mēs gājām tālāk.

—       Man trakoti grūti iekļauties baznīcas noskaņā,— Breta sacīja.— Neesmu tas cilvēks.

—       Zini, par viņu es neuztraucos,— Breta turpināja.— Par viņu es tikai priecājos.

—   Jauki.

—   Bet būtu labāk, ja vējš tomēr norimtos.

Iespējams, ka ap pieciem norims.

—   Cerēsim.

—   Varbūt palūdz talkā debesu tēvu,— es iesmējos.

—       Nav vērts. Manas lūgšanas neviens tikpat neuzklausa. Vai tavējās uzklausa?

—   Nu protams.

—       Blēņas! Kādam jau kaut kas varbūt arī piepildās. Tu gan neizskaties pārāk dievticīgs, Džeik.

—   Es esmu pat ļoti dievticīgs.

—       Tīrās blēņas. Nesāc nu tikai vēl sprediķot. Šī jau tāpat būs briesmīga diena.

Šī bija pirmā reize pēc Bretas romāna ar Konu, kad atkal redzēju viņu laimīgu un bezrūpīgu. Mēa bijām atgriezušies pie viesnīcas durvīm. Visi galdiņi bija iznesti ārpusē un daži jau aizņemti.

—       Pieskati Maiku,— Breta teica.— Neļauj viņam pavisam nolaisties.

—       Jūsu draug uzgāj augšā,— zāles pārzinis, pēc tautības vācietis, lauzīta angļu valodā sacīja. Viņš mūždien visu noklausījās. Breta pagriezās pret viņu.

—   Sirsnīgi pateicos! Jums vēl kas sakāms?

—   Nē, mem.

—   Jauki.

—       Pataupiet mums trīsvietīgu galdiņu,— es vācietim sacīju. Viņš pasmaidīja savu pretīgo, saldeno smaidu.

—   Vai madam būs ēst te?

—   Nē,— Breta teica.

—   Tad laikam divviet galdiņ būs diezgan.

—   Nevajag runāt ar viņu,— Breta sacīja.

—       Maiks laikam atkal ir piesviķojies,— kāpjot augšā, viņa teica. Uz kāpnēm mēs sastapām Montoju. Viņš pamāja ar galvu, bet nepasmai dīja.

—   Tātad tiekamies kafejnīcā,— Breta sacīja.— Paldies tev, Džeik.

Kāpņu galā mēs apstājāmies. Tad Breta aizgāja taisni pa gaiteni līdz

Romero istabai. Viņa neklauvēja. Viņa gluži vienkārši atvēra durvis, iegāja un atkal aizvēra.

Es pastāvēju pie Maika durvīm un pieklaudzināju. Nekādas atbildes. Nospiedu rokturi, un durvis, atvērās. Istabā bija briesmīga nekārtība. CeJasomas bija atrautas vaļā, un visur mētājās drēbju gabali. Pie gultas stāvēja tukšas pudeles. Maiks gulēja gultā, un viņa seja bija līdzīga pēcnāves maskai. Viņš atvēra acis un paskatījās uz mani.

—       Sveiks, Džeik,— viņš sacīja, stiepdams balsienus.— Es gribu mazliet no-snausties. Jau sen gribu maz-liet no-snausties.

—   Es jūs apsegšu.

—   Nē. Man ir silti. Neejiet prom! Es vēl ne-gu|u.

—   Tūlīt, Maik, gulēsiet. Nevajag raizēties, draugs.

—   Breta nogrābusi matadoru. Bet viņas ebrejs ir aizbraucis.

Viņš pagrieza galvu un paskatījās uz mani.

—   Vai tas nav lieliski, ko?

—   Jā. Bet nu guliet, Maik. Jums vajag atpūsties.

—   Tū-Iīt gulēšu. Es gribu maz-liet no-snausties.

Viņš aizvēra acis. Es izgāju no istabas un klusi aizvēru durvis. Bils manā istabā lasīja avīzi.

—   Redzēji Maiku?

—   Jā.

—   Tad ejam paēst.

—       Tikai ne šeit, pie šī vācieša. Viņš baigi ņirdza, kad vilku Maiku augšā pa kāpnēm.

—   Viņš ņirdza arī par mums.

—   Paēdīsim kaut kur pilsētā.

Mēs gājām lejā. Uz kāpnēm sastapām apteksni ar pārsegtu paplāti rokās.

—   Bretai nes brokastis.

—   Un viņas zēnam.

Arā uz terases pie mums pienāca zāles pārzinis. Viņa sārtenie vaigi spīdēja vien. Viņš bija kā izsmērēts.

—   Es jums, kung, rezervēj divviet galdiņ,— viņš teica.

—       Varat pats sēdēt pie tā,— Bils atmeta. Mēs pārgājām ielas pretējā pusē.

Paēdām turpat netālu kādā no sānielas restorāniem. Tur bija vienīgi vīrieši. Viņi smēķēja, dzēra un dziedāja. Ēdiens bija labs un vīns tāpat. Mēs neko daudz nerunājām. Pēc tam gājām uz kafejnīcu un vērojām, kā fiesta sāk sist visaugstāko vilni. Drīz pēc lenča atnāca Breta. Teicās, iemetusi acis Maika istabā un atradusi viņu gu|am.

Kad fiesta, sasniegusi kulmināciju, sāka velties uz arēnas pusi, mēs gājām līdz ar straumi. Breta sēdēja pirmajā rindā starp Bilu un mani.

Tieši mums priekšā atradās callejon, eja starp sēdvietām un sarkano koka barjeru. Betona soli aizmugurē sanāca stāvgrūdām pilni. Priekšā aiz sarkanās barjeras dzeltēja noblietētā arēnas smilts. Ēnā tā šķita mazliet valga, bet saulē bija sausa, cieta un gluda. Zobena nesēji un arēnas kalpotāji nāca pa eju, uz pleciem nesdami pītus grozus ar matadoru apmetņiem un muletām. Tās bija notrieptas asinīm, salocītas un saliktas grozos. Zobena nesēji atvēra masīvās zobenu makstis un atslēja pret barjeru, lai kļūtu redzami sarkanie spali. Tad atlocīja sarkanās, asinīm notrieptās muletas un iesprauda tajās kociņus, lai izplestu drānu un matadoriem būtu aiz kā tās turēt. Breta visu uzmanīgi vēroja. Viņu interesēja katrs pēdējais sīkums.

—   Visos apmetņos un muletās iezīmēts viņa vārds,— viņa teica.— Kāpēc tās sauc par muletām?

—   Nezinu.

—   Diez vai kādreiz tās arī mazgā?

—   Laikam gan ne. Var zaudēt krāsu.

—  Tad jau no asinīm tās var kļūt stīvas,— Bils sacīja.

—  Cik dīvaini,— Breta teica.— Neviens neliekas ne zinis par asinīm.

Lejā, šaurajā callejon zobena nesēji veica pēdējos sagatavošanās darbus. Visi soli bija pilni. Visas ložas bija pilnas. Brīvs bija vienīgi cīņas prezidenta krēsls. Tiklīdz viņš ieradīsies, sāksies cīņa. Viņpus noblietētā smilšu lauka augstajos vārtos, kas veda uz aplokiem, pār rokām pārmestiem apmetņiem stāvēja matadori un, gaidot parādes atklāšanas signālu, sarunājās. Brēta viņus vēroja binoklī.

—   Varbūt gribi paskatīties?

Binoklī es ieraudzīju visus trīs matadorus. Romero stāvēja vidū, Belmonte viņam pa kreisi, Marsjals pa labi. Aiz viņiem rindojās kvadriljas, un pār banderiljero galvām aiz vārtu velves, kur sākās aploki, bija redzami pikadori. Romero bija melnā tērpā. Trijstūra cepure bija novilkta lejā uz acīm. Es nespēju skaidri saredzēt viņa seju, bet tā šķita pamatīgi apstrādāta. Viņš raudzījās tieši uz priekšu. Marsjals, turot cigareti saujā, slepus smēķēja. Belmonte slimīgi bālu seju un izstieptu smailo zodu arī vērās uz priekšu. It kā raudzījās bezgalībā. Šķita, ka ne viņš, ne Romero nekā neredz un nedzird sev apkārt. Viņi bija pilnīgi iegrimuši sevī. Ložās virs mums atskanēja aplausi — bija ieradies ciņas prezidents,— un es atdevu binokli Bretai. Visi aplaudēja. Sāka spēlēt orķestris. Breta raudzījās binoklī.

—   Paskaties,— viņa teica.

Binoklī es redzēju, ka Belmonte kaut ko sacīja Romero, Marsjals izslējās un nometa cigareti, un paceltām galvām, vērdamies taisni uz priekšu, brīvās rokas vēzēdami, visi trīs matadori iznāca arēnā. Aiz viņiem plašā ierindā, sparīgi soļojot mūzikas taktī, pār rokām pārmestiem apmetņiem, nāca visas trīs kvadriljas un kā pēdējie, stāvus

izslietiem šķēpiem, jāja pikadori. Procesiju noslēdza divi mūļu pajūgi un arēnas kalpotāji. Pie citjas prezidenta ložas matadori ar visām cepurēm palocījās un tad pienāca pie barjeras tieši zem mums. Pedro Romero noņēma savu stnago, zeltā izšūto apmetni un pasniedza pāri barjerai zobena nesējam. Viņš tam kaut ko teica. Tagad tuvumā varēja redzēt, ka Romero lūpas ir uztūkušas un abas acis nozilinātas. Seja bija uzpampusi un visa vienos plankumos. Zobena nesējs, paņēmis apmetni, pameta acis uz Bretu, pienāca mums klāt un nodeva apmetni viņai.

—   Izklāj to sev priekšā,— es sacīju.

Breta noliecās pāri barjerai. No zelta šuvuma apmetnis bija smags un glaudeni stīvs. Zobena nesējs atskatījās, papurināja galvu un kaut ko teica. Mans blakus sēdētājs pieliecās pie Bretas.

—   Viņš negribot, ka jūs to izklājat,— tas sacīja.— Salokiet un turiet klēpī.

Breta salocīja smago apmetni.

Romero neskatījās uz mums. Viņš runāja ar Belmonti. Belmonte bija aizsūtījis savu parādes apmetni draugiem. Viņš pāri arēnai pavērās tajos, smaidīdams savu vilka smaidu, kuru veidoja vienīgi mute. Romero pārliecās pāri barjerai un palūdza ūdens krūzi. Zobena nesējs viņam to pasniedza, un Romero uzlēja ūdeni uz cīņas apmetņa un ar kurpi iemina tā apakšējo daju smiltīs.

—   Kādēļ viņš tā dara?— Breta jautāja.

—   Lai vējā apmetnis būtu smagāks.

—   Viņa seja izskatās drausmīga,— Bils sacīja.

—   Viņš jūtas gluži vienkārši briesmīgi,— Breta teica.— Viņam būtu vajadzējis atrasties gulta.

Pirmais bija Belmontes vērsis. Belmonte cīnījās tiešām labi. Bet, tā kā viņš saņēma trīsdesmit tūkstoš pesetu un cilvēki bija viņa dēļ visu nakti stāvējuši rindā pēc biļetēm, tie gribēja redzēt vēl kaut ko vairāk. Belmontes galvenais trumpis bija tas, ka viņš cīnījās tuvu pie vērša. Vēršu cīņās izšķir tā saukto vērša teritoriju un matadora teritoriju. Kamēr matadors atrodas savā daļā, viņš ir zināmā mērā drošībā. Bet, iesperdams kāju vērša teritorijā, viņš katrreiz riskē ar dzīvību. Belmonte savos slavas laikos vienmēr cīnījās vērša teritorijā, ar to radīdams iespaidu, ka viņu sagaida traģisks gals. Cilvēki gāja uz koridu, lai tikai redzētu Belmonti, lai pašausminātos un varbūt redzētu viņa nāvi. Pirms piecpadsmit gadiem sacīja tā: ja gribat redzēt Belmonti, ejiet tūlīt, kamēr viņš vēl ir dzīvs. Kopš tā laika viņš bija nodūris vairāk nekā tūkstoš vēršu. Kad Belmonte atstāja arēnu, par viņu stāstīja leģendas, bet, kad viņš atgriezās, publika jutās vīlusies, jo nebija uz zemes matadora, kurš prastu cīnīties tik tuvu vērsim, kā bija iztēlots leģendā; to, zināms, neprata ari Belmonte.

Turklāt Belmonte izvirzīja noteikumus, prasīdams, lai vērši nebūtu parak lieli un ragi — pārāk bīstami, un līdz ar to traģēdijas nojausma ntkrita, un publika, kas no fistulas novārdzinātā Belmontes prasīja trīskārt vairāk, nekā viņš jebkad spējis; jutās piekrāpta un apmānīta, un Belmontes vilka zods vēl vairāk izstiepās un seja kļuva vēl dzeltenāka, un kustības, sāpēm pieaugot, smagnējākas, un beidzot pūlis saka svilpt, bet Belmontes sejā bija lasāma vienīgi nicināšana un visdziļākā vienaldzība. Viņš bija gaidījis panākumus, bet tika skaļi izsmiets un apvainots, līdz pēdīgi arēnā, kur viņš agrāk bija guvis visspožākās uzvaras, sāka lidot spilveni, augļu un maizes gabalu krusa. Viņa zods vēl vairāk izstiepās. Reizēm pēc kāda īpaši apvainojoša uzkliedziena Belmonte pagrieza galvu un pasmaidīja savu stingo, atšiepto smaidu, un sāpes ar katru kustību pieņēmās, slimīgā seja kļuva krīta bāla, un, kad bija nodurts otrs vērsis un maizes gabalu un spilvenu krusa mitējusies, kad viņš ar šo pašu atšiepto smaidu un nicīgo skatienu bija paklanījies cīņas prezidentam un nodevis zobenu pāri barjerai, lai notīra un ieliek atpakaļ makstī, viņš mums iepretim ienāca ejā, satvēris galvu, noliecās pāri barjerai un, neko neredzot, neko nedzirdot, centās pārvarēt sāpes. Beidzot Belmonte pacēla galvu un palūdza ūdenskrūzi. Viņš mazliet iedzēra, izskaloja muti, izspļāva ūdeni, paņēma apmetni un izgāja atpakaļ arēnā.

Publika bija pret Belmonti, tādēļ tā bija par Romero. Tā viņu sveica jau no tā brīža, kad viņš, atstājis barjeras malu, izgāja vērsim pretī. Arī Belmonte vēroja Romero — vēroja paslepus, nepārtraukti. Marsjals viņu neinteresēja. Ko spēja Marsjals, to viņš jau zināja. Viņš bija atgriezies arēnā sacensties ar Marsjalu, jau iepriekš pārliecināts par uzvaru. Domāja, ka, sacenšoties ar Marsjalu un citām matadoru mākslas pagrimuma perioda zvaigznēm, viņa godīgā cīņa tik izdevīgi atšķirsies no dekadentiskās skolas mānīgā spožuma, ka pietiks ar to vien, ka viņš ir arēnā. Romero dēļ viņa pirmā uzstāšanās bija sabojāta. Romero nosvērti, mierīgi un plastiski visu cīņas laiku rādīja to, ko viņš, Belmonte, tagad spēja vairs tikai retumis, un turklāt ar piespiešanos. Publika to juta — pat Biaricas tūristi un Amerikas sūtnis — arī tas saprata. Tā bija sacensība, no kuras Belmonte jau iepriekš izstājās, jo tā viņam nenestu neko citu kā nāvi vai vissmagako ievainojumu. Belmonte bija zaudējis agrāko spēku. Viņš vairs nejuta ciņas prieku. Viņš neticēja, ka tāds maz ir. Viss bija pārvērties, un viņš vairs tikai retumis iedegās. Brīžiem uzplaiksnīja kaut kas no viņa agrākā diženuma, bet tas viss bija graša vērts, jau iepriekš apsvērts un aprēķināts, kad viņš, izkāpis no automašīnas un atspiedies pret žogu, izraudzījās mazāk bīstamos vēršus no sava drauga — rančas īpašnieka ganāmpulka. Tā viņam šodien bija divi nelieli, lēnīgi vērši, gandrīz vai bez ragiem, un, kad viņš caur sāpēm, kas ne mirkli nenorima, brīžiem juta sevī atgriežamies agrāko diženumu, tas bija sabojāts, jau iepriekš sagandēts un nesniedza viņam gandarījumu. Viņš bija augstākās klases matadors, taču vairs nejuta cīņas prieku.

Pedro Romero piemita diženums. Viņš mīlēja vēršu cīņu, un es redzēju, ka viņš mīl vēršus un mīl Bretu. Visu pēcpusdienu, cik tas bija atkarīgs no viņa, Romero cīnījās viņas acu priekšā. Viņš ne reizes nepacēla skatienu. Līdz ar to viņa kustības bija vēl precīzākas, un viņš cīnījās kā sevis, tā viņas dēļ. Tā kā viņš nevērās augšup uz Bretu un netiecās pēc viņas atzinības, viņš cīnījās sevis dēļ, un tas deva viņam spēku, un tomēr viņš cīnījās arī viņas dēļ. Bet ar to viņš neko nezaudēja. Ar to viņš tikai ieguva.

Viņa pirmais kitē bija tieši mums pretim. Visi trīs matadori pēc kārtas pārtvēra vērsi, kad tas metās uz pikadoru. Pirmais bija Belmonte. Otrais — Marsjals. Pēc tam Romero. Visi trīs stāvēja pa kreisi no zirga. Pikadors, novilcis cepuri dziļi pār acīm, notēmēja šķēpa smaili pret vērsi, iecirta piešus zirgam sānos un, kreisajā rokā turēdams pavadu, dzina zirgu vērsim virsū. Vērsis skatījās. Likās, ka tas vēro balto zirgu, bet patiesībā tas vēroja šķēpa trijstūraino uzgali. Romero redzēja, ka vērsis aizgriežas. Tas atteicās uzbrukt. Romero paplivināja apmetni, un vērša uzmanību saistīja spilgtā krāsa. Vērsis instinktīvi metās uz priekšu, bet sarkanās drānas vietā viņa priekšā pēkšņi bija baltais zirgs, un pikadors, pārkāries pār zirga galvu, ietrieca garā riekstkoka šķēpa tērauda asmeni vērša skaustā un, paraudams zirgu sānis, vēl it kā ieurba asmeni miesā, un Belmontes vērsis sāka asiņot.

Vērsis nepretojās. Tas tiešām negribēja mesties zirgam virsū. Tas aizgriezies pameta pikadoru, un Romero ar apmetni aizvilināja vērsi prom. Viņš to darīja mierīgi, plastiski un tad, nostājies vērsim priekšā, pastiepa tam sarkano drānu. Vērsis, uzšaudams asti gaisā, uzbruka, un Romero, turot kājas cieši kopā, iztaisīja veroniku. Mitrais, no smiltīm sasmagušais apmetnis izpletās, piepūzdamies kā buras, un Romero vērsim pie paša purna apgriezās riņķī. Tad atkal tie stāvēja viens otram pretim. Romero smaidīja. Vērsis vēlreiz metās uz priekšu, un Romero apmetnis vēlreiz piepūtās, šoreiz griežoties uz otru pusi. Romero ikreiz pielaida vērsi tik tuvu sev klāt, ka cilvēks un vērsis, un tam priekšā pastieptais apmetnis saplūda kopā. Tas viss norisa tik mierīgi un ritmiski, ik kā Romero gribētu vērsi iemidzināt. Viņš iztaisīja četras veronikas un vienu pusapgriezienu, pēc kura palika pret vērsi ar muguru, un tad, pārmetis apmetni pār vienu roku, otru iespraudis sānos, devās pretim aplausiem, kamēr vērsis stingi blenza viņa mugurā.

Romero cīnījās lieliski. Viņa pirmais vērsis slikti redzēja. Pēc otrā apmetņa vēciena Romero skaidri saprata, ka vērša redze ir stipri bojāta. Viņš mainīja taktiku. Tā nebija spīdoša cīņa. Tā bija vienīgi nevainojama. Pūlis uzstāja, lai vērsi apmaina. Sacēlās milzīgs troksnis. nekas aizraujošs nebija gaidāms no šāda vērša, kas neatšķir krāsu, bet cīņas prezidents nelika izvest citu.

Kādēļ vērsi neapmaina?— Breta jautāja.

Par to ir samaksāts. Neviens negrib ciest zaudējumus.

Tas nav taisnīgi pret Romero.

—   Skaties, kā viņš tiek galā ar vērsi, kurš neatšķir krāsu.

—   Kaut ko tādu man netīk skatīties.

Cilvēkam, kuram dreb sirds par matadoru, grūti skatīties šādu ciņu.

Tā kā vērsis neredzēja ne apmetņa, ne muletas sarkano krāsu, Romero vajadzēja tracināt to ar savu augumu. Viņš piegāja vērsim tik tuvu, lai tas viņu ieraudzītu, un, tiklīdz tas metās viņam virsā, pastiepa ragiem priekšā muletu un nobeidza gājienu pēc visiem klasiskās skolas likumiem. Biaricas tūristiem tas nepatika. Tie domāja, ka Romero baidās, tādēļ ka ikreiz, pašaudams vērsim pie purna muletu, viņš pussoli atkāpās sāņus. Viņiem labāk patika Belmonte, kurš atdarināja pats sevi, vai Marsjals, kurš atdarināja Belmonti. Trīs šādi visziņi .sēdēja mums aiz muguras.

—   Ko viņš baidās no vērša? Tas ir tik stulbs, ka lien tikai uz muletu.

—   Zēns pārāk jauns. Vēl lāgā nav iepraties.

—   Bet pirmīt ar apmetni viņš bija labs.

—   Tagad droši vien nervozē.

Arēnas vidū Romero, pilnīgi iegrimis sevī, turpināja šo spēli — piegāja vērsim tik tuvu, ka tas viņu skaidri saredzēja, tad tuvāk, vēl mazliet tuvāk — vērsis truli blenza viņā,— pēc tam tik tuvu, ka vērsis, drošs par uzvaru, metās uz priekšu, un tad pašā pēdējā mirklī Romero pašāva ragu priekšā sarkano muletu līdz ar to vieglo, gandrīz nemanāmo atlēcienu, par ko tā bija sašutuši tauromahijas visziņi no Biaricas.

—    Tūlīt viņš to nodurs,— es Bretai sacīju.— Vērsis ir vēl stiprs. Romero neļaus sevi nokausēt.

Arēnas vidū, nostājies vērsim tieši pretim, Romero izvilka no muletas krokām zobenu, pastiepās pirkstgalos un nomērķēja. Un metās vērsis, un metās Romero. Ar kreiso roku Romero uzsvieda muletu vērsim uz purna, padarot dzīvnieku aklu, un, iecirzdams zobenu, ar kreiso plecu iegula starp vērša ragiem, un īsu mirkli vērsis un Romero, kurš, pārliecies pār vērša skaustu, izstieptā rokā turēja zobenu, līdz spalam iedurtu vērsim starp lāpstiņām, it kā saplūda kopā. Tad šis grupējums izjuka. Romero, viegli atgrūdies, atlēca nost un, pacēlis roku, palika stāvot ar seju pret vērsi, un viņa baltais, padusē ieplēstais krekls plīvoja vējā, un vērsis ar sarkano zobena spalu starp lāpstiņām, nokārdams galvu, sāka grīļoties.

—   Tūlīt viņš kritīs,— Bils teica.

Romero stāvēja vērsim tik tuvu, ka tas viņu redzēja. Turēdams roku vēl arvien paceltu, viņš vērsim kaut ko teica. Vērsis lūkoja sasparoties, bet tad galva noslīga, un viņš lēni noš]uka zemē un pēkšņi apvēlās ār kājām gaisā.

Romero saņēma pasniegto zobenu un, turēdams to ar smaili uz leju, satvēris muletu kreisajā rokā, aizso|oja līdz cīņas prezidenta ložai, paklanījās, izslējās, pienāca pie barjeras un atdeva zobenu un muletu savam zobena nesējam.

—   Slikts vērsis,— viņš sacīja.

—   Lika man pasvīst,— Romero teica un noslaucīja seju. Zobena nesējs pasniedza viņam ūdenskrūzi. Romero apslapināja lūpas. Dzert viņš nedzēra sāpošā žokļa dēļ. Uz mums viņš neskatījās.

Marsjalam šī bija lielā diena. Publika viņam vēl aplaudēja, kad arēnā iedrāzās Romero otrs vērsis. Tas bija tas pats, kurš rīta pārskrējienā izrāvās priekšā un nobadīja cilvēku.

Romero pirmās cīņas laikā stipri dūrās acīs viņa savainotā seja. To atsedza katra kustība. Sasprindzinātā cīņa ar pusaklo vērsi, prasot sevišķu izveicību, vēl jo īpaši lika to manīt. Kautiņš ar Konu nebija skāris Romero garu, bet izkropļojis seju un savainojis augumu. Tagad viņš lika mums visu to aizmirst. Ar katru kustību arvien noteiktāk. Šis bija labs vērsis — liels, īstiem ragiem, kurš viegli sekoja muletai un droši uzbruka. Taisni tādu Romero gribēja.

Kad viņš, beidzis darboties ar muletu, grasījās vērsi nodurt, publika lika viņam vēl turpināt. Tā negribēja, ka vērsi jau nodur, negribēja, ka izrāde beidzas. Romero turpināja. Tas bija īsts vēršu cīņas paraugdemonstrējums. Visas kustības saistītas, visas noapaļotas, visas plastiskas, precīzas un pārdomātas. Neviena trika, ne acumāna. Neviena aprauta žesta. Un katrreiz, kad nāca kritiskais brīdis, viņš lika mūsu sirdīm sažņaugties. Pūlis prasīja, lai Romero turpina vēl un vēl.

Vērsis stāvēja ieplestām kājām, sagatavots noduršanai, un Romero to nodūra mūsu priekšā pie pašas barjeras. Nenodūra vis tā kā pirmo, kad viņam nebija nekādas izvēles, bet nodūra tā, kā pats gribēja. Viņš nostājās vērsim tieši pretim, izvilka no muletas zobenu un nomērķēja. Vērsis vēroja viņu. Romero tam kaut ko teica un viegli piecirta kāju. Vērsis nodūra galvu, un Romero ar paceltu zobenu un zemu nolaistu muletu gaidīja. Viņš to mazliet pavēcināja, un vērsis metās tai virsū, un Romero, neatraujot kājas no zemes, sasvērās sāņus, atrāva muletu un, cieši pieplakdams vērsim klāt, ietrieca zobenu tam starp lāpstiņām,— un ar to viss bija galā. Vērsis gribēja paspert vēl soli, bet kājas ceļgalos ieliecās, tas sāka grīļoties, saminstinājās un nošļuka uz ceļiem, un Romero vecākais brālis tam no muguras pārliecās pāri un iecirta skaustā pie ragu pamatnes īsu dunci. Pirmo reizi viņš netrāpīja. Tad dūra otrreiz, un vērsis sabruka, noraustījās un sastinga. Tad viņš, vienā rokā satvēris ragu, otrā pacēlis dunci, pavērās augšup uz cīņas prezidenta ložu. Visā amfiteātrī plīvoja mutautiņi. Ari cīņas prezidents māja no savas ložas. Brālis nogrieza nodurtā vērša melno, tetovēto ausi un pieskrēja ar to pie Romero. Vērsis, melns un smagnējs, izkārtu mēli gulēja smiltis. No visiem stūriem saskrēja pui$e|i un sastāja lokā ap to. Tad viņi sāka dejot tam apkārt.

Romero paņēma no brāļa ausi un pacēla pret cīņas prezidenta ložu. Prezidents palocīja galvu, un Romero, cenzdamies apsteigt tuvojošos apsveicēju pūli, pieskrēja pie mums. Viņš pārliecās pār barjeru un pasniedza ausi Bretai. Un, pamājis ar galvu, pasmaidīja. Pūlis aplenca viņu. Breta padeva viņam apmetni.

—   Vai patika?— Romero sauca.

Breta neteica ne vārda. Viņi raudzījās viens otrā un smaidīja. Breta turēja rokā ausi.

—   Nenotraipies ar asinīm,— Romero teica un plati pasmaidīja. Pūlis gribēja viņu sumināt. Daži zēni ar skaļu saucienu apsveica Bretu. Romero apstāja pusaudži, dejotāji un pudeles brāļi. Viņš apcirtās, cenzdamies izspraukties cauri. Bet pūlis ņudzēja apkārt, gribēdams viņu aiznest uz rokām. Romero vairījās un izlocījās, un, cenzdamies izkļūt no aplenkuma, skrēja uz izeju. Viņš negribēja, ka viņu nes. Bet pūlis satvēra viņu un pacēla. Viņš bija kaut kā neērti saņemts, katra kāja uz savu pusi, un viss ķermenis nejauki smeldza. Bet pūlis, pacēlis viņu gaisā, skrēja uz vārtiem. Ar vienu roku Romero turējās pie kāda vīra pleca. Viņš pagrieza atpakaļ galvu kā atvainodamies. Pūlis viņu iznesa pa vārtiem.

Mēs visi trīs gājām atpakaļ uz viesnīcu. Breta uzkāpa augšā. Mēs ar Bilu palikam pirmā stāva ēdamzālē un ēdām cieti vārītās olas, un izdzērām vairākas pudeles alus. Ienāca Belmonte ielas uzvalkā ar menedžeri un vēl diviem vīriem. Viņi apsēdās pie blakus galdiņa paēst. Belmonte ēda ļoti maz. Viņi ar vakara vilcienu septiņos brauca uz Barselonu. Belmontem bija zili svītrots krekls un tumšs uzvalks, un viņš ēda mīksti vārītas olas. Pārējie ieturējās kā nākas. Belmonte nerunāja. Viņš tikai atbildēja uz jautājumiem.

Vēršu cīņas bija Bilu nogurdinājušas. Un mani tāpat. Mēs abi tās ļoti pārdzīvojām. Mēs sēdējām un ēdām olas, un vērojām Belmonti un viņa galdabiedrus. Tie šķita skarbi un lietišķi cilvēki.

—   Iesim uz kafejnīcu,— Bils teica.— Es gribu absintu.

Bija fiestas pēdējā diena. Debesis atkal aizvilkās mākoņiem. Laukums bija pilns ļaužu, un pirotehniķi sagatavoja vakaram savas ietaises un piesedza tās ar dižskābaržu zariem. Puišeļi vēroja notiekošo. Mēs pagājām garām novietnei, kur stāvēja raķetes ar gariem bambusa kātiem. Kafejnīcas priekšā bija liels ļaužu pūlis. Mūzika spēlēja, un cilvēki dejoja. Garām aizsteidzās milži un punduri.

—   Kur Edna?— es Bilam jautāju.

—   Nezinu.

Mēs vērojām, kā iet pret vakaru fiestas pēdējā diena. Pēc pāris glāzītēm absinta viss rādījās gaišākās krāsās. Es to dzēru bez cukura, un tas bija tīkami rūgts.

—   Man žēl Kona,— Bils ierunājās.— Viņam bija trakoti grūti.

—   Rauj viņu velns,— es teicu.

—   Diez kur viņš aizbrauca?

—   Uz Parīzi.

—   Ko viņš, tavuprāt, tagad darīs?

—   Rauj viņu velnsl

—   Bet ko viņš, tavuprāt, tagad darīs?

—   Varbūt metīsies kopā ar agrāko sirdsdāmu.

—   Kas ir viņa agrākā sirdsdāma?

—   Kaut kāda Fransa.

Mēs iedzērām vēl vienu glāzīti absinta.

—   Kad tu brauc atpakaļ?— jautāju.

—   Rīt.

—   Bet šī nudien bija pārākā fiesta,— pēc brīža Bils teica.

—   Jā, tik tikko paguvām visur būt.

—   Tas viss šķiet neticami. Kā brīnišķīgs murgs.

—   Kādēļ neticami? Es ticu visam. Pat murgiem.

—   Kas tev lēcies? Čābiska jušana?

—   Pavisam čābiska!

—   Iedzer vēl absintu. Hei, viesmīl! Senjoram vēl vienu absintu.

—   Es jūtos drausmīgi.

—   Nu, iedzer,— Bils teica.— Bet tikai lēnām.

Metās jau krēsla. Fiesta ritēja savu gaitu. Es jutu, ka noreibstu, bet vieglāk nekļuva.

—   Nu, vai nav labāk?

—   Es jūtos drausmīgi.

—   Varbūt vēl vienu?

—   Tas tikpat nepalīdz.

—       Pamēģini. Kas zina, varbūt taisni šī glāzīte palīdzēs. Hei, viesmīl! Senjoram vēl vienu absintu!

Šoreiz tam ūdeni nepiepilināju, bet uzreiz pielēju un samaisīju. Bils piemeta ledus gabaliņu. Es maisīju brūngano, duļķaino šķidrumu.

—   Vai labs?

—   Ļoti.

—   Nedzer tik ātri. Var samesties nelabi.

Es noliku glāzi. Nebiju domājis ātri dzert.

—   Es esmu pilnā.

—   Tad viss kārtībā.

—   Tu gribēji, lai piedzeros, jā?

—       Protams. Tev vajag piedzerties. Lai pārvarētu savu nolāpīto depresiju.

tā esmu pilnā. Vai to tu gribēji?

Apsēdies.

Negribu sēdēt. Iešu uz viesnīcu.

Es biju pilns kā mārks. Pilnāks nekā jebkad. Viesnīcā uzsteberēja augšā pa kāpnēm. Bretas durvis bija vaļā. Pabāzu tajās galvu. Maiks sēdēja gultā. Viņš māja ar pudeli.

—   Džeik! Nāciet iekšā, Džeik!

Es iegāju iekšā un apsēdos. Lai grīda zem kājām nešūpotos, man bija jaraugās vienā punktā.

-   Zināt, ka Breta … Viņa aizlaidās ar jauno matadoru.

—   Nevar būt.

—       Jā gan. Viņa meklēja jūs, lai atvadītos. Abi aizbrauca ar vakara vilcienu.

—   Patiešām?

—   Aplam darīja,— Maiks sacīja.— To nu gan viņai nevajadzēja.

—   Nekādā ziņā.

—   Vai gribat iedzert? Es piezvanīšu, lai atnes alu.

—   Esmu pilnā. Iešu uz istabu un likšos gulēt.

—   Ak pietempies? Arī es esmu pietempies.

—   Jā, esmu pietempies,— es sacīju.

—   Nu labi,— Maiks teica.— Ejiet nosnausties, vecais.

Es pametu Maiku un iegāju savā istabā, un laidos slīpi. Gulta šūpojās, un es piecēlos sēdus un sāku blenzt sienā, lai šūpošanās mitētos. Aiz loga laukumā turpinājās fiesta. Bet man bija viss vienalga. Vēlāk ienāca Bils ar Maiku aicināt mani līdzi pusdienās. Es izlikos aizmidzis.

—   Viņš guļ. Nav ko modināt.

—   Pilns kā lūks,— Maiks noteica. Viņi aizgāja.

Es piecēlos un izgāju uz balkona, un skatījos, kā laukumā dejo. Pasaule vairs negriezās riņķī. Tā bija loti skaidra, asām kontūrām, tikai tālumā paplūdusi. Es nomazgājos un sasukājos. Spogulī sevi tik tikko vairs pazinu. Tad gāju lejā uz ēdamzāli.

—       Redz, kur viņš nāk!— Bils sauca.— Mūsu vecais labais Džeiks! Es zināju, ka tu nenolūzīsi.

—   Sveiks, vecais plenci,— Maiks sacīja.

—   Sagribējās ēst un es pamodos.

—   Ieēd viru,— Bils teica.

Tā nu mēs trijatā sēdējām, un šķita, ka pie mūsu galdiņa trūkst vismaz sešu cilvēku.

TREŠĀ GRAMATA

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

No rīta viss bija cauri. Fiesta beigusies. Ap deviņiem es pamodos, iegāju vannā, apģērbos un kāpu lejā. Laukums bija tukšs, un ielās neredzēja neviena cilvēka. Bērni laukumā lasīja raķešu nūjiņas. Pašlaik atvēra kafejnīcas, un viesmīļi nesa ārā ērtos, baltos klūdziņu krēslus un izvietoja kolonnu ēnā ap marmora galdiņiem. Visur slaucīja vai ar šļūtenēm mazgāja ielas.

Es apsēdos un ērti atlaidos pītajā krēslā. Viesmīlis nesteidzās mani apkalpot. Pie kolonnām vēl arvien rēgojās milzīgie papildu vilcienu saraksti un paziņojumi par vēršu izlādēšanu. Iznāca viesmīlis zilā priekšautā ar lupatu un spaini rokā un sāka raut nost paziņojumus, dīrājot papīru garām strēmelēm vai arī kasot un mazgājot tur, kur tas bija pielipis akmenim. Fiesta bija beigusies.

Es dzēru kafiju un pēc kāda laika redzēju nākam Bilu. Vēroju, kā viņš pāri laukumam soļo šurp. Viņš apsēdās un pasūtīja kafiju.

—   Tā, tas nu beidzies,— viņš sacīja.

—   Jā,— es teicu.— Kad tu brauc prom?

—        Nezinu. Varbūt pa abiem paņemsim mašīnu? Vai tu nedomā atgriezties Parīzē?

—   Nē. Man ir vēl nedēļa brīva. Laikam braukšu uz Sansevastjanu.

—   Mani gan velk uz māju pusi.

—   Ko Maiks domā darīt?

—   Viņš brauks uz Senžandelīzu.

—       Paņemsim mašīnu un brauksim visi līdz Baijonai kopā. Tur tu varēsi pārsēsties vakara vilcienā.

—   Labi. Pēc brokastīm dodamies ceļā.

—   Norunāts. Es dabūšu mašīnu.

Mēs paēdām un nokārtojām viesnīcas rēķinu. Montoja nepienāca pie mums. Rēķinu atnesa istabene. Mašīna ārā gaidīja. Šoferis uzsēja somas kaudzē uz jumta, pārējo sakrāva līdzās uz sēdekļa, un mēs kāpām iekšā. Mašīna pārbrauca pāri laukumam un tad pa sānielām un cauri alejai devās lejā pa kalnu un atstāja Pamplonu. Ceļš man nelikās pārāk garš. Maikam bija pudele fundadora. Es ierāvu pāris malku. Mēs parbraucām pāri kalniem un, pametuši aiz sevis Spāniju, pa baltajiem ceļiem ripojām lejup un caur lekno, zaļumos slīgstošo basku zemi beidzot iebraucām Baijonā. Bila somas atstājām stacijā, un viņš nopirka biļeti uz Parīzi. Vilciens atgāja septiņos desmit. Mēs iznācām ārā no stacijas ēkas. Mašīna ārpusē gaidīja.

Ko darīt ar mašīnu?— Bils jautāja.

Pie velna!— Maiks noteica.— Izlaižam vēl kādu līkumu.

Lai notiek,— Bils piekrita.— Uz kurieni braucam?

Braucam uz Biaricu iedzert.

Ak tu vecais Naudasšķiedējs!

Mēs iebraucām Biaricā un apturējām pie kāda eleganta restorāna, tad iegājām bāra un, sēžot uz augstām taburetēm, dzērām viskiju ar sodu.

—   Šoreiz maksāšu es,— Maiks teica.

—   Metīsim kauliņus.

Mēs izmetām pokera kauliņus no dziļa, ar ādu apvilkta kausa. Bils uzvarēja pirmajā gājienā. Maiks zaudēja un pasniedza bārmenim simtfranku naudas zīmi. Viskija glāze maksāja divpadsmit franku. Mēs izdzērām otru kārtu, un atkal zaudēja Maiks. Ikreiz viņš deva bārmenim krietnu dzeramnaudu. Blakus telpā spēlēja labs džeza orķestris. Šis bija patīkams bārs. Mēs atkal iedzērām. Es uzvarēju pirmajā gājienā ar četriem kungiem. Bils ar Maiku turpināja spēli. Vispirms ar četriem kalpiņiem uzvarēja Maiks. Pēc tam Bils. Izšķirošajā gājienā Maiks uzmeta trīs kungus un vairāk nepirka. Es pasniedzu kauliņu kausu Bilam. Bils sakratīja un izmeta — trīs kungus, dūzi un dāmu.

—   Jums jāmaksā, Maik,— Bils teica.-rAk, tu vecais Azartnieks!

—   Diemžēl tas nav manos spēkos,— Maiks sacīja.

—   Kā tā?

—       Nav naudas. Es esmu sausā. Man ir tikai divdesmit franku. Te būs, ņemiet divdesmit frankus.

Bils it kā sarāvās.

—   Tik tikko pietika Montojam rēķinam. Dieva laime, ka vēl tā.

—   Izrakstiet čeku, un es jums aizdošu,— Bils teica.

—   Gaužām laipni no jums, bet man nav tiesību izrakstīt čekus.

—   Ko jūs tagad bez naudas iesāksiet?

—       Kaut cik jau saņemšu. Gaidu divu pēdējo nedēļu izmaksu. Senžanā ir viens ūķis, kur varu dzīvot uz kredīta.

—   Ko darīt ar automašīnu?— Bils man jautāja.— Vai atlaist?

—   Lai pagaida. Bet, taisnību sakot, nav vērts.

—   Kas ir, iemetam vēl pa glāzītei,— Maiks sacīja.

—       Lai notiek! Šoreiz maksāšu es,—1 Bils teica.— Vai Bretai ir nauda?— Viņš pagriezās pret Maiku.

—       Laikam jau nav. Viņa atdeva turpat vai visu par vecā Montojas rēķinu.

—   Vai viņai vismaz kaut cik ir kabatā?— es noprasīju.

—       Laikam gan ne. Viņai nekad neturas nauda. Gadā viņa saņem piecsimt mārciņu, bet trīssimt piecdesmit aizgrūž ebrejiem par procentiem.

—   Viņiem tas ir pamatīgs ķēriens.

—       Nevar žēloties. Patiesībā viņi nav ebreji. Mēs viņus tikai tā iesaucām. Viņi laikam ir skoti.

—   Un viņa aizbrauca bez graša kabatā?— es pārjautāju.

—   Laikam gan. Visu, cik viņai bija, viņa aizbraucot atstāja man.

—   Nu, bet mēs varētu vēl mazliet iedzert,— Bils sacīja.

—       Lieliska ideja,— Maiks teica.— Neviens nav vēl it nekur ticis, spriedelēdams par finansēm.

—   Tas tiesa,— Bils piekrita.

Mēs abi izmetām, kuram jāmaksā. Bils zaudēja un maksāja. Tad gājām ārā uz automašīnu.

—   Maik, uz kurieni jūs gribat braukt?— Bils jautāja.

—       Varam tāpat vien pavizināties. Varbūt tas uzlabos manu finansiālo stāvokli. Izlaidīsim tepat kādu līkumu.

—       Lai notiek. Es labprāt apskatītu piekrasti. Brauksim uz Endajas pusi.

—   Piekrastē man nav cerību uzlabot finanses.

—   Iepriekš nekad nevar zināt.

Mēs braucām pa ceļu gar jūras krastu. Visapkārt bija pļavas un baltas villas ar sarkaniem jumtiem, un mežu puduri, un selgā atkāpusies viļņoja koši zilā jūra. Mēs izbraucām cauri Senžandelīzai un citām piekrastes pilsētiņām. Apkārtne bija pauguraina, un tālumā pacēlās kalnu grēda, ko bijām šķērsojuši, braucot no Pamplonas. Ceļš veda tālāk. Bils paskatījās pulkstenī. Bija laiks doties atpakaļ. Viņš pieklaudzināja pie stikla un lika šoferim griezt apkārt. Šoferis padeva mašīnu atpakaļ, iebraukdams ceļmalas zālē. Aiz mums bija meži, zemāk pletās pļavas, bet tālumā jūra.

Senžanā mēs apstājāmies un izkāpām pie viesnīcas, kurā Maiks bija nolēmis apmesties. Šoferis ienesa ceļasomas. Maiks palika stāvot pie mašīnas.

—   Ardievu, zēni,— Maiks sacīja.— Fiesta bija patiešām lieliska.

—   Visu labu,— Bils sacīja.

—   Uz redzlti,— es teicu.

—       Naudas dēļ nevajag raizēties,— Maiks piemetināja.— Samaksājiet par mašīnu, Džeik, un es savu daļu jums atsūtīšu.

—   Uz redzīti, Maik!

—   Uz redzlti zēni! Jūs bijāt briesmīgi jauki.

Maiks paspieda mums abiem roku. Mēs no mašīnas viņam pamājām. Viņš palika stāvot uz ceļa un noraudzījās mums pakaļ. Baijonā mēs iebraucām pēdējā bridī pirms vilciena atiešanas. Nesējs atstiepa no

bagāžas glabālavas Bila ceļasomas. Es viņu pavadīju līdz perona vārtiem.

Sveiks, vecīt,— Bils teica.

Sveiks, veco zēn!

Tas bija vareni! Tās bija trakoti jaukas dienas!

Paliksi Parīzē?

Nē, septiņpadsmitajā es kāpšu uz kuģa. Dzīvo vesels!

Paliec sveiks, veco zēn!

Cauri vārtiem viņš devās uz vilcienu. Nesējs ar somām gāja pa priekšu. Es skatījos, kā vilciens sakustas. Bils stāvēja pie loga. Logs aizslīdēja un vilciens tāpat, un palika vienīgi tukšas sliedes. Es gāju atpakaļ uz automašīnu.

—       Cik man jāmaksā?— jautāju šoferim. Ceļš līdz Baijonai, kā bija runāts, maksāja simt piecdesmit pesetu.

—   Divi simti pesetu.

—       Un cik būtu vēl jādod, ja atpakaļceļā jūs aizvestu mani līdz Sansevastjanai?

—   Piecdesmit pesetu.

—   Nedzeniet velnu!

—   Trīsdesmit piecas.

—   Tas ir pārāk sālīti. Aizvediet mani uz «Panier Fleuri» viesnīcu.

Pie viesnīcas šoferim samaksāju un iedevu arī dzeramnaudu.

Mašīna bija noputējusi. Es pavilku pa to ar makšķerkārbu. Šie putekļi bija pēdējais, kas mani saistīja ar Spāniju un fiestu. Šoferis iedarbināja motoru un aizbrauca. Es vēroju, kā mašīna izbrauc uz ceļa, kas veda uz Spāniju. Tad iegāju viesnīcā un noīrēju istabu. Tā bija tā pati, kur dzīvoju toreiz, kad mēs šeit bijām ar Bilu un Konu. Tas likās tik bezgala sen. Es nomazgājos, uzvilku tīru kreklu un devos uz pilsētu.

Kioskā nopirku «New York Herald» un iegāju kafejnīcā palasīt. Bija dīvaini atkal atrasties Francijā. Te valdīja provinces klusums un miers. Sāku vai nožēlot, ka neaizbraucu Bilam līdzi uz Parīzi, bet Parīze būtu fiestas turpinājums. Man nu uz laiku pietika fiestu. Sansevastjanā būs klusi un mierīgi. Sezona sāksies tikai ar augustu. Es dabūšu viesnīcā labu istabu un varēšu lasīt un peldēties. Sansevastjanā ir lieliska pludmale. Gar to ir brīnišķīga aleja un apkārt daudz bērnu, kuri ar auklēm tur atsūtīti pirms sezonas atklāšanas. Pretim «Marinas» kafejnīcai vakaros zem kokiem spēlēs orķestris. Varēšu «Marinā» sēdēt un klausīties.

—       Kā šeit ar ēšanu?— es viesmīlim jautāju. Pie kafejnīcas bija restorāns.

—   Labi. Ļoti labi. Ēdieni ir ļoti labi.

—   Jauki.

Es iegāju un paēdu pusdienas. Spriežot pēc tā, kā Francijā parasts, tās bija bagātīgas, taču pēc Spānijas krietnajām maltītēm šķita trūcīgas.

Lai nejustos viens, es pasūtīju pudeli vīna Šato Margo. Man patika dzert lēni, pa malkam izbaudot, un turklāt dzert vienam pašam. Vīna pudele ir labs sarunu biedrs. Pēc tam es dzēru kafiju. Viesmīlis ieteica man basku liķieri Izzarra. Viņš atnesa pudeli un ielēja glāzītē. Sacīja, šis liķieris esot gatavots no Pircneju puķēm. No īstām Pireneju puķēm. Tas izskatījās pēc matu eļļas un smaržoja kā itāliešu strega. Teicu, lai viņš aizvāc Pireneju puķes un atnes vieux niarc. Tas bija labs. Pēc kafijas izdzēru vēl otru glāzīti.

Viesmīlis šķita mazliet aizvainots, ka nopēlu Pireneju puķes, tādēļ iedevu viņam bagātīgu dzeramnaudu. Tas viņu ļoti iepriecināja. Labi bija atrasties zemē, kur tik vienkārši var iepriecināt cilvēkus. Spānijā nekad nevar zināt, vai viesmīlis pateiksies par dzeramnaudu. Francijā visam ir nepārprotams finansiāls pamats. Nekur nav tik vienkārši dzīvot ka Francijā. Te nevienam nav jalauza galva, kādēļ tam pēkšņi uzradies draugs. Ja cilvēks grib citiem patikt, tam tikai mazliet jaatver maks. Es mazliet atvēru maku, un viesmīlim tūdaļ iepatikos. Viņš redzēja, ko esmu vērts. Viņš priecāsies, nākamreiz ieraugot mani. Kādreiz es atkal šeit atnakšu pusdienās, un viņš, mani redzēdams, nopriecāsies un gribēs, lai ēdu pie viņa galdiņa. Un tas būs patiešām īsts, neviltots prieks tādēļ, ka tam ir drošs pamats. Jā, es biju atkal atgriezies Francijā.

Nākamajā rītā es visiem viesnīcas kalpotājiem devu vairāk, nekā tiem pienācās, gribēdams iegūt vēl dažus draugus, un tad ar rīta vilcienu braucu uz Sansevastjanu. Nesējam stacijā gan devu parasto dzeramnaudu, jo diez vai viņu vairs satikšu. Es tikai gribēju, lai man šeit paliktu dažs labs franču draugs, kas, gadījumā, ja es atgrieztos Baijonā, priecātos, mani ieraugot. Ja viņi mani atcerēsies, tad, protams, sagaidīs atplestām rokām.

Irunā mums bija japārsēžas un jāuzrāda pases. Es nožēloju, ka atstāju Franciju. Francijā bija tik vienkārši dzīvot. Sapratu, ka daru muļķību, braukdams atpakaļ uz Spāniju. Spānijā ne par ko nevar būt drošs. Sapratu, cik tas ir muļķīgi — doties atkal pāri robežai, tomēr es stāvēju rindā ar pasi, atvēru somas muitas apskatei, nopirku biļeti, devos uz peronu, iekāpu vilcienā un pēc četrdesmit minūtēm, izbraucis cauri astoņiem tuneļiem, biju Sansevastjanā.

Sansevastjanā pat tveicīgā dienā gaisā jūtams spirdzinošs valgums. Koku lapas te vienmēr šķiet miklas. Ielas liekas tikko kā laistītas. Dažās no tām'pat viskarstākajā versmē vienmēr ir ēnains un vēss. Es devos uz viesnīcu, kur kādreiz biju apmeties, un dabūju istabu ar balkonu, no kura pavērās skats pāri pilsētas jumtiem. Aiz tiem pacēlās kokiem apaudzis kalns.

Es izkravāju savas somas un saliku grāmatas uz naktsgaldiņa, izņēmu skūšanās piederumus, iekaru drēbes lielajā skapī un sasēju pauniņā veļu, kas bija jānodod mazgāšanā. Tad gāju zem dušas un

devos lejā brokastis. Spānijā pulksteņi vēl nebija noregulēti pēc vasaras laika, tādē| biju ieradies pārāk agri. Es pagriezu savu pulksteni atpakaļ. Atbraukdams uz Sansevastjanu, biju ieguvis veselu stundu.

Pie ēdamzāles durvīm šveicars man iedeva aizpildīt policijas veidlapu. Es to parakstīju un palūdzu viņam divas telegrammu blankas,

un aizsūtīju telegrammu uz Montojas viesnīcu, lūgdams, lai visas manas vēstules un telegrammas pāradresē uz šejieni. Tad rēķināju, cik dienas šeit būšu, un nosūtīju otru telegrammu uz redakciju, teikdams, lai manu korespondenci patur, bet visu turpmāko sešu dienu telegrammas pārsūta uz Sansevastjanu. Tad gāju un paēdu brokastis.

Pēc brokastīm uzkāpu savā istabā, palasīju un iemigu. Kad atmodos, pulkstenis bija puspieci. Es sameklēju peldbiksītes, kopā ar suku ietinu dvieli, nokāpu lejā un devos uz Končas līci. Pašlaik sākās bēgums. Pludmales smilts bija dzeltena, gluda un cieta. Es iegāju kabīnē, noģērbos, uzvilku peldbiksītes un pa gludo liedagu devos uz jūru. Smiltis sildīja kāju pēdas. Krastā un ūdeni bija daudz cilvēku. Tālumā, kur abi Končas zemesragi gandrīz vai sagāja kopā, veidojot līci, vīdēja baltas viļņu krēpes un atklātā jūra. Kaut gan bija sācies bēgums, krastā laiski atvēlās daži viļņi. Tie sākās ar vieglu vilnīšanos, auga augumā un tad rāmi sašķīda siltajā smiltī. Es iebridu ūdenī. Tas bija auksts. Kad nāca vilnis, es ieniru, brīdi papeldēju un, vairs nejuzdams aukstumu, iznācu virspusē. Tad aizpeldēju līdz plostam, uzrausos augšā un atgūlos uz karstajiem dēļiem. Plosta viņā galā zvilnēja zēns un meitene. Viņa bija atraisījusi peldkostīma plecu lenti un sauļoja muguru. Zēns gulēja uz vēdera un runājās ar viņu. Meitene smējās par to, ko viņš sacīja, un pagrieza brūno muguru pret sauli. Es gulēju, kamēr nožuvu. Pēc tam vairākkārt ieniru. Vienreiz ieniru dziļi, līdz dibenam. Es peldēju vaļējām acīm, un apkārt viss bija tumši zaļš. Plosts meta ūdenī tumšu ēnu. Pie plosta izniru, uzrausos augšā, ieniru vēlreiz, šoreiz palikdams ilgi zem ūdens, un pēc tam peldēju uz krastu. Gulēju liedagā, kamēr apžuvu, tad iegāju kabīnē, novilku peldbiksītes, aplējos ar tīru ūdeni un norīvējos.

Pa piekrastes aleju aizstaigāju līdz kazino un tad pa ēnainu ielu iznācu pie «Marinas» kafejnīcas. Iekšā spēlēja orķestris, un es sēdēju uz kafejnīcas terases un baudīju gaisa spirdzīgo vēsumu, un dzēru citrona sulu ar ledu un pēc tam viskiju ar sodu. Tā labu laiku es sēdēju un lasīju, un vēroju cilvēkus, un klausījos mūziku.

Vēlāk, kad metās jau krēsla, es staigāju pa līča piekrastes aleju un beidzot atgriezos viesnīcā uz vakariņām. Sansevastjanā tovakar nakšņoja «Tour du Pays Bascļue» velobraucēji. Tie sēdēja ēdamzālē pie atsevišķa gara galda kopā ar treneriem un menedžeriem. Šie vīri — beļģi un franči — ēda ar milzīgu apetīti, bet tas viņus netraucēja mēļot un smiet. Galda galā sēdēja divas glītas francūzietes, kurām piemita īsti monmartrisks šarms. Nevarēja pateikt, kuri no sportistiem bija viņu puiši. Visi runāja žargonā un trieca pašiem vien saprotamus jokus, no kuriem dažu labu vairs neatkārtoja, ja meitenes galda galā nebija sadzirdējušas. Velobrauciena pēdējais posms Sansevastjana — Bilbao sākās piecos no rīta. Velosipēdisti dzēra daudz vīna un bija saulē nodeguši brūni. Sacīkstes viņi neņēma pārāk nopietni. Viņi tik bieži sacentās savā starpā, ka viņiem bija gandrīz vienalga, kurš uzvar. It īpaši svešā zemē. Par naudu vienmēr varēja vienoties.

Sacīkšu līderi, kurš par divām minūtēm bija iedzinis pārējos, mocīja sāpīgi furunkuli. Viņš sēdēja uz viena gurna. Viņam bija tumši brūns kakls un gaiši, saulē izbalējuši mati. Pārējie vilka viņu uz zoba par sāpīgo pēcpusi. Viņš piesita ar dakšiņu pie galda.

—   Rīt mans deguns tā pielips pie stūres, ka tikai maigs vējiņš skars sēžamvietu.

Viena no meitenēm pāri galdam paskatījās uz viņu, un viņš iesmējies nosarka. Tad viņi sāka spriest, ka spāņi neesot nekādi riteņbraucēji.

Kafiju es dzēru uz terases kopā ar kādas ievērojamas velosipēdu rūpnīcas pārstāvi. Viņš stāstīja, ka velobrauciens bijis ārkārtīgi interesants un to derējis noskatīties, tikai Botečja Pamplonā uzdevis. Vainīgi bijuši briesmīgie putek|i, kaut gan Spānijas ceļi esot labāki nekā Francijā. Riteņbraukšana esot vienīgais īstais sports. Vai es esot sekojis sacīkšu braucienam Tour de France't Tikai pēc laikrakstiem? Tour de France bijis pats dižākais notikums sporta pasaulē. Organizējot un pavadot velobraucienus, viņš esot dabūjis iepazīt Franciju. Maz esot tādu, kas pazīstot Franciju. Visi pavasari, vasaras un visi rudeņi viņam paejot uz ceļiem kopā ar sacīkšu dalībniekiem. Vai es redzot, cik daudz automašīnu pavadot riteņbraucējus no pilsētas uz pilsētu? Francija esot bagāta zeme un kļūstot arvien sportiskāka. Ar laiku tā būšot vissportiskākā zeme pasaulē. Pateicoties velobraucieniem. Un futbolam. Viņš pazīstot Franciju. La France Sportive.2 Viņš pazīstot velosportu. Mēs iedzērām konjaku. Neesot jau slikti atgriezties Parīzē. Tādu pilsētu otru vairs neatrast. Parīze esot vissportiskākā pilsēta pasaulē. Vai es zinot krodziņu «Chope de Negre»7 Tiešām nezinot? Ja es tur ieiešot, viņš tur būšot priekšā. Noteikti būšot. Mēs abi atkal iedzeršot konjaku. Noteikti iedzeršot. Starts esot rītrītā bez ceturkšņa sešos. Vai es būšot ap to laiku augšā? Esot vērts uzslieties. Varbūt pamodināt mani? Starts būšot ļoti interesants. Es teicu, ka palūgšu dežurantu. Bet viņš labprāt mani uzmodinātu. Taču es negribēju viņu apgrūtināt. Teicu, ka palūgšu dežurantu. Mēs šķīrāmies, atvadījušies līdz rītam.

1 Apkārt Francijai (/r.).

2 Sportisko Franciju (fr.).

No rīla, kad pamodos, velobrauciena dalībnieki un viņu pavadoņi jau stundas «rīs, kopš bija ceļā. Gultā es padzēru kafiju, izlasīju laikrakstus, tad apģērbos, paņēmu peldbiksītes un gāju uz liedagu. Bija agrs rīts, un apkārt viss svaigs un valgans, un vēss. Pa aleju aukles īpašos tērpos vai arī ģērbušās zemnieku drēbēs pastaigājās ar bērniem. Spāņu bērni bija skaisti. Zem koka zābaku spodrinātājs sarunājās ar kādu kareivi. Kareivim bija tikai viena roka. Sākās paisums, pūta pamatīgs vējš, un krastā atvēlās milzīgs vilnis.

Es kabīnē noģērbos, pārgāju pāri šaurajam liedagam un iebridu ūdenī. Peldēju, turēdamies starp viļņiem, bet reizēm tie tomēr man pāršļācās pāri. Tad sasniedzu kaut cik mierīgu iejomu, atgūlos uz muguras un ļāvos straumei. Gulēdams redzēju vienīgi debesis un jutu ūdens viļņošanos. Tad pagriezos un peldēju atpakaļ, un banga iznesa mani krastā, un es atkal peldēju jūrā, cenzdamies turēties viļņu ielokā un neļaut tiem šļākties man pāri. Kad paguru, sāku peldēt uz plosta pusi. Odens bija bangains un auksts. Tas it kā pats turēja mani virspusē. Es peldēju lēni un ilgi, ļaudamies paisuma viļņiem, un tad pilēdams rāpos uz plosta un paliku sēžot uz saulē sakarsušajiem dēļiem. Es vēroju līci, veco pilsētu, kazino un krastmalas aleju, un milzīgās viesnīcas ar baltiem balkoniem un zeltītām izkārtnēm. Pa labi pie šaurās izejas jūrā uz zaļa pakalna stāvēja pils. Plosts viegli šūpojās viļņiem līdzi. Pretī šaurumam, veidojot līci, augstu pacēlās otrs zemesrags. Gandrīz vai gribēju pārpeldēt pāri, bet baidījos, ka neuznāk krampji.

Es sēdēju saulē un vēroju peldviesus liedagā. Tie izskatījās mazi mazītiņi. Tad piecēlos, piegāju pie plosta malas un, kad tas sasvērās, atspēros un ieniru — slaiki un dziļi — un viļņa galotnē uznācu virspusē, izpūtu sāļo ūdeni un lēni un ritmiski peldēju uz krastu.

Kad biju apģērbies un samaksājis par kabīni, devos atpakaļ uz viesnīcu. Riteņbraucēji tur bija atstājuši vairākus «L'Auto» eksemplārus, un es tos savācu, izgāju saulītē, apsēdos atzveltnes krēslā un sāku lasīt pēdējos franču sporta jaunumus. Pēc brīža pie manis pienāca viesnīcas šveicars ar zilu aploksni rokā.

—   Jums telegramma, ser.

Pabāzu pirkstu zem līmētās malas, atlocīju un izlasīju. Telegramma bija pāradresēta no Parīzes.

JA VARI ATBRAUC MONTANAS VIESNĪCA MADRIDĒ VAJADZĪGA PALĪDZĪBA BRETA

Es iedevu šveicaram dzeramnaudu un vēlreiz pārlasīju. Pa ietvi nāca pastnieks. Viņš iegāja viesnīcā. Viņam bija kuplas ūsas un ļoti militāra stāja. Pēc brīža viņš iznāca ārā. Viņam pa pēdām sekoja šveicars.

—   Jums vēl viena telegramma, ser.

—   Paldies!

Es atvēru telegrammu. Tā bija pāradreseta no Pamplonas.

JA VARI ATBRAUC MONTANAS VIESNĪCA MADRIDĒ VAJADZĪGA PALĪDZĪBA BRETA

Šveicars vēl arvien neatstājās, droši vien atkal gaidīja dzeramnaudu.

—   Kad atiet vilciens uz Madridi?

—   Viens aizgāja deviņos no rīta. Vienpadsmitos iet pasta vilciens, bet Dienvidu ekspresis desmitos vakarā.

—   Lūdzu man biļeti uz Dienvidu ekspresi. Vai naudu iedot tūlīt?

—   Kā jums labpatīk,— šveicars sacīja.— Biļetes cenu varu pievienot rēķinam.

—   Tā arī izdariet. «

Tātad visa atpūta vējā. Šķiet, kaut ko tādu jau varēja gaidīt. Es redzēju viesnīcas durvīs šveicaru.

—   Lūdzu, telegrammas blankul

Viņš atnesa blanku, un es izvilku pildspalvu un uzrakstīju: LĒDIJAI EŠLIJAI MONTANAS VIESNĪCA MADRIDĒ BUŠU RĪT AR DIENVIDU EKSPRESI SKŪPSTU DŽEIKS

Tas nu bija nodarīts. Jā, smalki nostrādāts. Vispirms es ļauju viņai aizbraukt ar vienu vīrieti. Pēc tam iepazīstinu ar citu un ļauju aizbēgt ar to. Un nu braucu viņai pakaļ. Un nobeidzu telegrammu ar «skūpstu». Varen smalki nostrādāts. Es iegāju viesnīcā paēst brokastis.

Tonakt vilcienā slikti gulēju. No rīta restorānvagonā paēdu un vēroju priedēm apaugušos kalnus starp Avilu un Eskorjalu. Pa logu redzēju Eskorjalas pili — pelēku, masīvu un saltu, un man tā nepavisam nelikās skaista. Tālumā aiz saulē izdegušā līdzenuma kalnā iznira baltais, blīvais Madrides masīvs.

Madrides Ziemeļu stacija ir dzelzceļa galapunkts. Te nobeidzas visi maršruti. Neviens vilciens tālāk vairs neiet. Pie stacijas stāvēja ormaņi un taksometri, un vesela rinda viesnīcu aģentu. Izskatījās kā provinces pilsētā. Es paņēmu taksometru, un mēs braucām pret kalnu cauri parkam, garām pamestai pilij un pusceltai baznīcai kraujas malā arvien augstāk un augstāk, līdz atrados svelmainā, modernā augstceltņu pilsētā. Mašīna viegli aizslīdēja līdz transporta pārpilnajam Puerta del Sol un aiz tā nogriezās pa Sanheronimo ielu. Karstuma dēļ visu veikalu nojumes bija nolaistas. Saules pusē aizvirtņi bija ciet. Mašīna piebrauca ietves malā un apstājās. Otrā stāvā vīdēja izkārtne: HOTEL MONTANA. Šoferis ienesa manas somas un atstāja pie lifta. Nespēdams liftu iedarbināt, es gāju vien augšā pa kāpnēm. Otrajā stāvā bija vara plāksne ar uzrakstu: HOTEL MONTANA. Es piezvanīju, bet neviens neatvēra. Zvanīju vēlreiz, un durvīs parādījās sapīkusi istabene.

—   Vai šeit būtu lēdija Ešlija?— jautāju.

Viņa truli blenza manī.

—   Vai šeit apmetusies kāda angliete?

Istabene pagriezās un pasauca kādu. Pie durvīm pienāca varen kupla sieva. Viņas sirmie, ar pomādi ieziestie mati sīkām sprodziņām ieskava seju. Viņa bija drukna un kareivīga.

Muy buenos,'— es teicu.— Vai šeit apmetusies kāda angliete?

Es gribētu viņu sastapt.

Muy buenos. Jā, šeit ir gan kāda angliete. Jūs, protams, varat viņu sastapt, ja tikai viņa grib sastapt jūs.

—   Viņa grib sastapt mani.

—   Meitēns aizies un noprasīs.

—   Pie jums loti karsts.

—   Vasarā Madridē vienmēr ir karsts.

—   Bet ziemā auksts.

—   Jā, ziemā ir ļoti auksts.

Vai es arī palikšot Montanas viesnīcā?

To es vēl nebiju izlēmis, bet teicu, ka būtu iepriecināts, ja manas somas uznestu augšā, lai kāds tās nenozog. Šeit nekad vēl nekas neesot nozagts. Citās viesnīcās, jā, tur nu gan. Bet ne šeit. Pilnīgi izslēgts. Šeit esot īpaši izmeklēts personāls. Man bija patīkami to dzirdēt. Un tomēr man būtu daudz mierīgāks prāts, ja stirnas uznestu augšā.

Istabene atgriezās un pavēstīja, ka angliete gribot runāt ar angli tūlīt pat, bez kavēšanās.

—   Jauki,— sacīju.— Redzat nu. Vai es jums neteicu?

—   Tiesa gan.

Es gāju istabenei līdzi pa garu, tumšu gaiteni. Gaiteņa galā tā pieklauvēja.

—   Sveiks!— Breta sauca.— Tas esi tu, Džeik?

—   Jā, es.

—   Nāc iekšā! Nāc iekšā!

Es atvēru durvis. Istabene tās tūdaļ aizdarīja. Breta sēdēja gultā. Viņa tikko bija sukājusi matus un turēja rokā suku. Istabā valdīja nekārtība, kā parasts tur, kur cilvēki raduši, ka viņus apkalpo.

—   Mīļais!— Breta teica.

Es piegāju pie gultas un apkampu viņu. Breta mani noskūpstīja, taču es jutu, ka, skūpstot mani, viņa domās ir kaut kur tālu prom. Viņa drebēdama piekļāvās mati. Viņa jutās tik nevarīga.

—   Mīļais! Tas bija gluži vienkārši briesmīgi.

—   Pastāsti.

—       Tur nav ko stāstīt. Viņš tikai vakardien aizbrauca. Es viņu piespiedu mani atstāt.

—   Kādēļ tu viņu nepaturēji?

—       Es nezinu. Tas ir kaut kas tāds, ko nedrīkst atļauties. Bet nedomāju, ka būtu viņam ko nodarījusi.

—   Viņam tas droši vien nāca par svētību.

—   Viņš nedrīkst saistīt savu dzīvi ar sievieti. To es sapratu tūdaļ pat.

—   Ak tā?

—       Pie velna!— viņa izmeta.— Nerunāsim vairs par to. It nekad vairs nerunāsim.

—   Labi.

—       Tas bija aizskaroši, ka viņš manis dēļ kaunējās. Zini, sākumā viņš manis dēļ kaunējās.

—   Tiešām?

—       Jā gan. Viņu laikam kafejnīcā manis dēļ izzoboja. Viņš gribēja, lai sāku ataudzēt matus. Es — un garie matil Tas būtu gluži vienkārši briesmīgi!

—   Ak tu savādnieks.

—       Viņš teica, ka ar gariem matiem es izskatīšoties sievišķīgāka. Es izskatītos pēc putnu biedēkļa.

—   Un kas notika tālāk?

—   Nekas, viņš samierinājās. Ilgi viņš manis dēļ nekaunējās.

—   Bet ko tu gribēji, lai es tev palīdzu?

—       Es nezināju, vai varēšu piespiest viņu aizbraukt, bet man nebija ne plika graša, lai aizbrauktu pati. Zini, viņš gribēja dot man naudu, veselu žūksni. Teicu, man pašai naudas kā jūra. Viņš zināja, ka tas nav tiesa. Bet ņemt no viņa naudu — to nu es nespēju.

—   Es tevi saprotu.

—       Nu nerunāsim vairs par to. Bet šis tas mani uzjautrināja. Iedod cigareti.

Es pasniedzu viņai uguni.

—   Viņš iemācījies angliski, strādādams par viesmīli Gibraltārā.

—   Ak tā.

—   Beigās viņš gribēja mani precēt.

—   Tiešām?

—   Pavisam nopietni. Bet es taču nespēju apprecēties pat ar Maiku.

—   Varbūt viņš cerēja kļūt par lordu Ešliju?

—       Nē. Ne tādēļ. Viņš tiešām gribēja mani precēt. Lai es paliktu pie viņa, viņš teica. Viņš gribēja darīt visu, lai es vienmēr paliktu pie viņa. Zināms, pēc tam, kad būšu kļuvusi sievišķīgāka.

—   Tagad tu varēsi atgūt līdzsvaru.

—       Jā. Esmu jau atkal formā. Ar viņu es aizmirsu šo neciešamo Konu.

—   Jauki.

—        Zini, es paliktu kopā ar viņu, ja neredzētu, ka viņam tas nāk par ļaunu. Mums abiem lieliski saskanēja.

—   Tikai par tavu izskatu ne.

Nu, gan viņš pie tā būtu pieradis.

Breta nodzēsa cigareti.

Bet man ir trīsdesmit četri gadi. Es negribu būt tāda netikle, kas samaitā bērnu.

—   Nu, protams.

Tik zemu es nu vēl neesmu kritusi. Zini, es jūtos tīri labi. Jūtos tīri vai atguvusies.

—  Jauki.

Viņa novērsās. Man šķita, viņa grib paņemt vēl vienu cigareti. Bet tad es jutu, ka viņa raud. Skaidri sapratu, ka viņa raud. Viņa nepacēla acis. Es apņēmu viņas plecus.

—   Par to nekad vairs nerunāsim. Lūdzu, nekad vairs nerunāsim!

—   Breta, mīļā!

—       Es iešu atpakaļ pie Maika.— Cieši piekļāvis viņu sev klāt, es jutu, ka viņa raud.— Viņš ir tik jauks un reizē tik neciešams. Tieši tāds, kāds man vajadzīgs.

Viņa nepacēla acis. Es glāstīju viņas matus. Jutu, ka viņa dreb.

—       Es negribu būt tāda netikle,— viņa šņukstēja.— Bet, lūdzu, Džeik, par to vairs nerunāsim.

Mēs atstājām Montanas viesnīcu. Kad es gribēju samaksāt rēķinu, saimniece neņēma naudu. Rēķins bija jau samaksāts.

—   Nu labi, lai ari tā būtu,— Breta teica.— Tam vairs nav nozīmes.

Mēs aizbraucām ar taksometru uz Pils viesnīcu, atstājām tur bagāžu,

pasūtījām biļetes uz vakara ekspresi un iegājām bārā iedzert kokteili. Mēs sēdējām uz augstām taburetēm, un bārmenis jauca martīni lielā niķelētā mikseri.

—       Brīnums, ka lielo viesnīcu bāros ir tik laipna apkalpošana,— es ieminējos.

—   Bārmeņi un žokeji ir vienīgie cilvēki, kuri vēl prot būt laipni.

—   Vienalga, cik draņķīga ir pati viesnīca, bārā vienmēr ir patīkami.

—   Jā, vai nav savādi?

—   Bārmeņi vienmēr ir bijuši lieliski.

—       Bet zini, pavisam nopietni. Viņam ir tikai deviņpadsmit gadu. Vai tas nav jocīgi?

Mēs saskandinājām glāzes, kuras viena otrai blakus bija noliktas uz letes. No aukstuma tās bija norasojušas. Arā aiz nolaistā loga priekškara valdīja tveicīgā Madrides vasara.

—   Man labāk garšo martīni ar olīvu,— es sacīju bārmenim.

—   Kā vēlaties, seri Lūdzu, te būs!

—   Paldies!

—   Piedodiet, ka pats nepiedāvāju!

Bārmenis aizgāja gabalu tālāk, lai netraucētu mūsu sarunu. Breta iesū-i^a mazliet kokteili, nepaceļot glāzi no letes. Tad viņa paņēma glāzi rokā. Tagad, pēc pirmā malka, viņa jau spēja to noturēt.

—   Tas ir labs. Vai šis nav jauks bārs?

—   Visi bāri ir jauki.

—       Zini, es sākumā neticēju. Viņš dzimis deviņsimt piektajā gadā. Toreiz es mācījos Parīzes licejā. Padomā tikai.

—   Ko tu gribētu, lai es domāju?

—   Neesi nu ēzelis. Vai tu negribi dāmai vēl izmaksāti

—   Lūdzu, vēl divus martīni.

—   Vai tādus pašus kā iepriekšējos, ser?

—   Jā, tie bija ļoti labi,— Breta bārmenim uzsmaidīja.

—   Pateicos, madam.

—   Nu, priekāl— Breta teica.

—   Priekā!

—       Zini, pirms manis viņam bijušas tikai divas sievietes. Viņu vienmēr interesējušas vienīgi vēršu cīņas.

—   Viņam viss mūžs vēl priekšā.

—       Nezinu. Viņš domā, ka galvenais biju es pati. Nevis fiesta vai kaut kas cits.

—   Lai nu tā būtu.

—   Jā. Tieši es.

—   Kā liekas, tu gribēji izbeigt šo tematu.

—   Kā lai es izbeidzu?

—   Nerunā un tad tas viss paliks ar tevi.

—       Es nerunāju, bet tikai riņķoju apkārt. Zini, es jūtos trakoti labi, Džeik.

—   Tā arī jābūt.

—   Zini, tas tomēr ir pacilājoši, ja sieviete apņemas, ka nebūs netikle.

—   Jā.

—   Tas mūsos daļēji aizstāj dievu.

—   Tiešām ir cilvēki, kuri tic dievam. Tādu nav mazums.

—   Dievs man nekad nav palīdzējis.

—   Varbūt vēl vienu martīni?

Bārmenis sajauca vēl divus kokteiļus un ielēja tīrās glāzēs.

—       Kur pusdienosim?— es Bretai jautāju. Bārā bija vēss, bet varēja just, ka ārā aiz loga ir spiedīga tveice.

—   Varbūt tepat?— Breta ievaicājās.

—       Te ir draņķīga ēdienu karte. Vai zināt Botēna restorānu?— es viesmīlim jautāju.

—   Jā, ser. Vai uzrakstīt adresi?

—   Pateicos.

Mēs pusdienojām Botēna restorānā, otrā stāvā. Tas ir viens na labākajiem restorāniem pasaulē. Mēs ēdām sivēna cepeti un dzērv ām rioja alta. Breta neko daudz neēda. Viņa vispār nekad daudz neēd. Es ieturējos, kā nākas, un izdzēru trīs pudeles rioja alta.

—       Ka tu jūties, Džeik?— Breta jautāja.— Mans dievs, ko tu esi notiesājis!

—   Es jūtos lieliski. Vai vēlies desertu?

—   Dievs sargi, nē!

Breta smēķēja.

—  Tev patīk kārtīgi paēst, vai ne?

—   Jā,— es sacīju.— Man daudz kas patīk.

—   Piemēram, kas?

—   0, daudz kasi Vai vēlies desertu?

—   Tu jau reiz jautāji.

—   Jā. Jautāju gan. Ņemsim vēl pudeli rioja alta.

—   Vīns ir lielisks.

—   Tu tikpat kā neesi dzērusi.

—   Esmu. Tu tikai nepamanīji.

—       Vai zini, ņemsim vēl divas pudeles.— Vīnu atnesa. Es mazliet nolēju sev, tad piepildīju Bretas glāzi un pēc tam savējo. Mēs saskandinājām.

—       Priekā!— Breta teica. Es izdzēru glāzi līdz dibenam un ielēju vēl. Breta man uzlika plaukstu uz rokas.

—   Nevajag piedzerties, Džeik. Tev nav nekāda iemesla.

—   Kā tu to zini?

—   Nevajag. Gan viss būs labi.

—       Es nepavisam netaisos piedzerties. Es tikai mazliet iedzeru vīnu. Man patīk dzert vīnu.

—       Nu, nevajag piedzerties,— Breta teica.— Džeik, nu nevajag taču piedzerties!

—   Varbūt tu gribi pavizināties? Varbūt tu gribi apskatīt pilsētu?

—       Labprāt,— Breta sacīja.— Madridi es neesmu redzējusi. Jā, gribu apskatīt Madridi.

—   Tūlīt, tikai izdzeršu glāzi.

Mēs nokāpām lejā un caur pirmā stāva ēdamzāli izgājām ārā. Viesmīlis devās pēc taksometra. Bija karsts un saulains. Ielas galā atradās neliels koks un zālāju ieskauts laukums, kur stāvēja taksometri. Piebrauca mašīna ar viesmīli uz kāpšļa. Es viņam iedevu dzeramnaudu un, pateicis šoferim adresi, apsēdos Bretai līdzās. Mašīna devās pa ielu uz priekšu. Es atlaidos pret sēdekļa atzveltni. Breta pievirzījās man klāt. Mēs abi sēdējām cieši līdzās. Es apņēmu Bretas plecus, un viņa viegli piekļāvās man. Bija ļoti karsts un saulains, un nami izskatījās žilbinoši balti. Mēs uzbraucām uz galvenās ielas.

—   Mums abiem būtu bijis tik trakoti latā, Džeik,— Breta teica.

Haki tērpā ģērbies policists sēdēja zirgā un regulēja satiksmi. Viņš pacēla rādāmo zizli. Šoferis tik spēji nobremzēja, ka Breta tika piespiesta man cieši klāt.

—   Jā,— es sacīju.— Jauki tā domāt, vai ne?

KAM IR UN KAM NAV

PIRMĀ DAĻA. Harijs Morgans. Pavasaris

PIRMĀ NODAĻA

Vai varat iedomāties Havanu rīta agrumā, kad gar māju sienām vēl guļ klaidoņi un ielās nemana pat ledus izvadātājus, kas piegādā ledu bāriem? Tādā rītā mēs, nākdami no dokiem, devāmies pāri laukumam uz kafejnīcu «Sanfrancisko pērle» iedzert tasi kafijas un uz laukuma nomodā bija tikai viens pats ubags, un viņS dzēra ūdeni no strūklakas. Bet, kad iegājām kafejnīcā un apsēdāmies, tie trīs mūs jau gaidīja.

Mēs apsēdāmies, un viens no viņiem pienāca klāt.

—   Kā tad paliek?— viņš jautāja.

—       Nevaru,— es viņam sacīju.— Labprāt jums palīdzētu. Bet es jau vakar teicu, ka nevaru.

—   Varat prasīt, cik gribat.

—   Ne jau tādēļ. Es nevaru. Nekādā gadījumā.

Abi pārējie arī pienāca klāt un izskatījās noraizējušies. Tie bija simpātiski puiši, un es ar prieku būtu tiem palīdzējis.

—   Tūkstoti par katru,— sacīja tas, kurš labi runāja angliski.

—       Vai tad es kāds izspiedējs,— es teicu.— No visas tiesas jums saku: nevaru.

—   Vēlāk, kad laiki mainīsies, mēs jums to neaizmirstu.

—   Zinu. Saprotu jūs. Bet es tiešām nevaru.

Kādē| ne?

Laiva mani baro. Zaudēt to — nozīmē palikt bez maizes kumosa.

Par šo naudu jūs nopirksiet citu laivu.

Ne jau cietumā.

Vigi laikam domāja, ka mani vajag tikai pierunāt, jo tas viens vēl neatlaidās.

Jūs saņemtu trīs tūkstošus dolāru un bez tam nodrošinātu savu nākotni. Šitā jau ilgi nevar vilkties.

—       Paklausieties,— es sacīju.— Man gluži vienalga, kas jums te ir prezidents. Bet es nevedu uz Savienotajām Valstīm neko tādu, kas var runāt.

—       Jūs domājat, ka mēs izpļāpāsim?— iejaucās viens no tiem, kuri līdz šim bija cietuši klusu. Viņš bija nikns.

—   Es teicu — neko tādu, kas var runāt.

—   Jūs domājat, ka esam lenguas largas?

—   Nē.

—   Vai zināt, ko nozīmē lengua larga?

—   Jā. Tāds, kam gara mēle.

—   Un jūs zināt, ko mēs ar tādiem darām?

—       Lai nu draudi paliek,— es sacīju.— Jūs griezāties pie manis. Es jums nekā neesmu piedāvājis.

—       Rimsties, Pančo,— tas, kurš bija uzsācis šo sarunu, aprāja dusmīgo.

—   Viņš teica, ka mēs izpļāpāšot,— Pančo sacīja.

—       Klausieties, es teicu, ka nevedu neko tādu, kas var runāt. Degvīna maisi nevar runāt. Vīna baloni arī ne. Varētu jau uzskaitīt daudz ko tādu, kas nevar runāt. Bet cilvēki to var.

—   Un vai ķīnieši nevar runāt?— Pančo diezgan dzēlīgi jautāja.

—   Var gan, bet es viņus nesaprotu,— es atbildēju.

—   Tātad jūs neesat ar mieru?

—   Vakar jums jau izskaidroju. Es nevaru.

—   Bet vai turēsiet muti?— Pančo jautāja.

Viņš nebija mani sapratis un tagad sirdījās. Varbūt grauza arī neizdošanās. Es viņam pat neatbildēju.

—       Un jūs pats? Varbūt pats esat lengua larga?— viņš tikpat dzēlīgi jautāja.

—   Cerams, ka ne.

—   Kā to saprast? Jūs draudat?

—       Klausieties,— es viņam teicu.— Nav te ko plātīties tādā agrumā. Es tāpat ticu, ka daudziem esat rīkles pārgriezis. Neesmu šorīt vēl ne kafiju padzēris.

—   Ak jūs esat pārliecināts, ka esmu daudziem pārgriezis rīkles?

—       Nē,— es sacīju.— Un man galīgi vienalga. Vai tad nevar aprunāties mierīgā garā, bez skaišanās?

—   Bet es esmu pārskaities,— viņš sacīja.— Es varētu jūs nosist.

—   Ko nu niekus,— es noteicu.— Beidziet pļāpāt muļķības.

—   Rimsties, Pančo,— teica pirmais. Tad uzrunāja mani:— Žēl gan. Es tā cerēju, ka jūs mūs aizvedīsiet.

—   Man arī žēl. Bet es nevaru.

Visi trīs devās uz durvīm, un es noraudzījos tiem pakaļ. Tādi iznesīgi un labi ģērbušies puiši, visi bez cepurēm un, pēc izskata spriežot, tādi, kam naudas dēļ galva nav jālauza. Klausoties viņos, jau nu katrā ziņā tāds iespaids radās, un arī angliski viņi runāja tā, kā to mēdz darīt tikai bagāti kubieši.

Divi izskatījās pēc brāļiem, un trešais, Pančo, bija nedaudz garāks, taču no tām pašām aprindām. Slaiks, ziniet, labi ģērbies, spīdīgiem matiem. Nedomāju, ka viņš bija tik negants, kā izrādījās. Drīzāk domāju, ka viņam trīc bikses.

Tikko viņi bija izgājuši pa durvīm un nogriezušies pa labi, es ieraudzīju slēgtu mašīnu braucam šķērsām pāri laukumam tieši uz viņiem. Vispirms nodzinkstēja loga stikls, un lode ietriecās pudelēs, kas stāvēja labajā pusē uz vitrīnas. Tad sadzirdēju šāvienus, un — pankš, pankš, pankš — pudeles sašķīda cita pēc citas.

Ar vienu lēcienu biju kreisajā stūrī aiz bāra letes un no turienes, gar malu lūrēdams, vēroju, kas notiks. Mašīna bija apstājusies, un aiz tās pietupušies slēpās divi viri. Viens turēja rokās tompsonu, otrs automātisku bisi ar apzāģētu stobru. Tas ar tompsonu bija nēģeris. Otrs bija ģērbies baltā šofera virsvalkā.

Viens no puišiem gulēja garšļaukus uz mutes tieši aiz sašautā skatloga. Pārējie divi bija paslēpušies aiz ledus furgona, kurš stāvēja turpat blakus pie Kjunarda bāra. Viens no furgonā iejūgtajiem zirgiem bija nokritis un kārpījās aizjūgā, otrs izmisīgi mētāja galvu.

Viens kubietis izšāva no furgona aizmugures, un lode rikošetā atlēca no ietves. Melnais ar tompsonu pieliecās tik zemu, ka gandrīz skāra seju ar bruģi, un no apakšas izlaida kārtu pa furgona aizmuguri, un tūlīt viens tur novēlās ar galvu uz ietves malas. Viņš gulēja raustīdamies, pūlēdamies ar rokārn aizsegt galvu, un, kamēr nēģeris ielika jaunu aptveri, šoferis izšāva uz guļošo no savas bises; tas bija pamatīgs lādiņš. Visa ietve bija nosēta ar skrošu pēdām kā ar sudrabainām šļakatām.

Otrs kubietis aiz kājām vilka ievainoto atpakaļ uz furgona aizmuguri, un es redzēju, ka nēģeris pieliecās, lai izšautu uz viņiem vēl vienu kārtu. Tad ieraudzīju savu draugu Pančo, kurš bija iznācis no furgona aizsega un slēpās aiz zirga, kas vēl turējās kājās. Pelēkbāls kā nemazgāts palags viņš paspēra soli sānis un, drošības labad turēdams savu lielo lugeru ar abām rokām, nolaida no kājām šoferi. Tad, virzīdamies uz priekšu, šāva uz nēģeri, bet divi šāvieni gāja nēģerim pāri galvai un trešais bija par zemu.

Tas ķēra mašīnas riepu, jo es redzēju, kā, gaisam izplūstot, no ielas paceļas putekļu strūkla, un tad no desmit soļu atstatuma nēģeris iešāva viņam vēderā ar savu tompsonu, kurā tas laikam bija pēdējais lādiņš, jo nēģeris tūlīt nosvieda ieroci, un mans Pančo smagi nosēdās uz ielas un sakņupa uz priekšu. Vēl arvien neizlaidis no rokām lugeru, viņš mēģināja uzslieties kājās, taču nespēja pacelt galvu, un nēģeris paķēra bisi, kas gulēja pie mašīnas riteņa blakus šoferim, un ar vienu šāvienu sašķaidīja viņam pusi galvaskausa. Tas nu gan bija nēģeris.

Es steigšus ierāvu malku no pirmās atkorķētās pudeles, kas pagadījās pa rokai, pats neattapdams, ko dzeru. Man no tā visa bija gauži pliekana dūša. Turēdamies aiz bāra letes, es aizlavījos uz virtuvi un no turienes pa sētas durvīm ārā uz ielas. Mezdams līkumu apkārt laukumam un pat nepaskatīdamies uz strauji augošo pūli kafejnīcas priekšā, es izgāju pa vārtiem un devos taisnā ceļā uz piestātni, kur stāvēja mana laiva.

Tips, kurš to nomāja, jau gaidīja uz klāja. Es viņam izstāstīju, kas nolicis.

—   Kur Edijs?— jautāja šis tips, Džonsons, kurš bija mūs nofraktējis.

—   Kopš sākās šaudīšanās, neesmu viņu vairs redzējis.

—   Vai domājat, ka viņš ievainots?

—       Pasarg dievs, nē! Es taču teicu, kafejnīcā sašķaidīja tikai vitrīnu. Tas notika tajā brīdī, kad mašīna piebrauca. Tajā brīdī, kad turpat loga priekšā nošāva pirmo. Viņi nāca šādā leņķī. ..

—   Brīnums, kā jūs to visu tik skaidri zināt,— viņš noteica.

—   Pats noskatījos,— es sacīju.

Tad, pacēlis acis, ieraudzīju Ediju, kurš nāca šurp gar krastu un izskatījās vēl garāks un vēl vairāk noplucis nekā parasti. Viņš kustējās tā, it kā locekļi viņam būtu nepareizi iestiprināti.

—   Redz, kur nāk.

Izskats Edijam bija diezgan drūms. Agri no rīta gan tas viņam nekad nav bijis teicams, bet nu likās patiešām drūms.

—   Kur tu biji?— es viņam jautāju.

—   Uz grīdas.

—   Vai redzēji?— Džonsons viņam jautāja.

—       Nerunājiet par to, mister Džonson,— Edijs sacīja.— Man jau iedomājoties vien metas nelabi.

—       Vajag kaut ko iedzert,— Džonsons viņam teica. Tad uzrunāja mani:— Nu, vai brauksim?

—   Kā vēlaties.

—   Kāds būs laiks?

—   Apmēram tāds pats kā vakar. Varbūt pat labāks.

—   Nu tad brauksim.

—   Labi, tikai jāsagaida, kamēr atnesīs ēsmu.

Mēs jau Iris nedēļas vadājām šo putnu uz zveju Golfa straumē, un es vēl nebiju redzējis ne centa no viņa naudas, vienīgi tos simt dolārus, ar kuriem man vajadzēja samaksāt konsulam, dabūt izbraukšanas atļauju, iepirkt ēdamo un degvielu pirms došanās ceļā. Visi zvejas rīki bija mani, un mēs vienojāmies par trīsdesmit pieciem dolāriem dienā. Viņš nakšņoja viesnīcā un katru rītu ieradās ostā. Šo klientu man bija izgādājis Edijs, tāpēc vajadzēja ņemt līdzi arī viņu. Maksāju viņam četrus dolārus dienā.

—   Man jāuzpilda benzīns,— es Džonsonam sacīju.

—   Labi.

—  Tam būs vajadzīga nauda.

—   Cik?

—       Viens galons maksā divdesmit astoņus centus. Mums vajag vismaz četrdesmit galonu. Tātad vienpadsmit dolāri un divdesmit centi.

Viņš izvilka piecpadsmit dolārus.

—   Varbūt atlikumu varam pierēķināt par alu un ledu?— es jautāju.

—   Gluži pareizi,— viņš sacīja.— To jūs atskaitīsiet no mana parāda.

Es savā prātā domāju, ka trīs nedēļas ir diezgan ilgs laiks, lai viņu tā

vadātu, bet, ja viņš var samaksāt, tad kāda tur galu galā starpība. Vajadzēja tomēr sarēķināties katru nedēļu. Bet citreiz esmu tā braucis veselu mēnesi un tomēr dabūjis savu naudu. Pats vien biju vainīgs, bet sākumā tā priecājos par šo izdevību. Vienīgi dažas pēdējās dienas sāku bažīties, taču cietu klusu, jo baidījos viņam aizdot dusmas. Ja jau viņš varēja maksāt, tad, jo ilgāk braucam, jo labāk.

—   Vai iedzersiet pudeli alus?— viņš man jautāja, atvērdams kasti.

—   Nē, paldies.

Un tur jau arī parādās nēģeris, kurš mums apgādā ēsmu, un es teicu Edijam, lai sagatavojas atdot galus.

Nēģeris ar ēsmu uzkapa uz klāja, un mēs atdevām galus un sākām iet ārā no ostas, un nēģeris lika uz āķiem makreles; iebāzis āķi zivij mutē, viņš to izdūra caur žaunām, tad iegrieza sānus un izbāza āķi cauri līdz otrai pusei, pēc tam ar stiepliti nosēja muti un nostiprināja āķi tā, lai tas nevarētu izslīdēt un ēsma peldētu pa ūdeni gludi, negriezdamās.

Tas bija īsti melns nēģeris, veikls un drūms, ar zilām vūdū krellēm zem krekla un vecu salmu cepuri galvā. Laivā viņš vislabprātāk vai nu gulēja, vai lasīja avīzes. Bet viņš labi prata uzlikt ēsmu un bija izveicīgs.

—       Vai jūs pats, kaptein, neprotat tā uzlikt ēsmu?— Džonsons man jautāja.

—   Protu, ser.

—   Kādēļ tad jāņem līdzi melnais?

—   Kad sāks ķerties lielās zivis, jūs sapratīsiet,— es viņam teicu.

—   Kas tur ko saprast?

—   Melnais to dara veiklāk par mani.

Un Edijs to nevar izdarīt?

Nē, ser.

Manuprāt, tie ir lieki izdevumi.— Viņš maksāja nēģerim dolāru dienā, un nēģeris katru nakti dejoja rumbu. Es redzēju, ka viņam jau ntkal mācās virsū miegs.

-   Bez viņa nevar,— es sacīju.

Pa to laiku mēs jau bijām pabraukuši garām vienmasta zvejas kuģīšiem, kas stāvēja noenkurojušies pie Kabanjas, un zvejnieku l.iivam, kas bija izmetušas enkuru un zvejoja akmeņu butes uz klinšainā jūras dibena pie Moro, un devāmies atklātā selgā, kur līcis iezīmējās kā tumša svītra. Edijs sameklēja abus lielos vizuļus, un nēģeris bija sagatavojis ēsmu trim makšķerēm.

Golfa straume bija pievirzījusies pavisam klāt tām vietām, kur dziļumu var izmērīt ar loti, un, kad mēs tuvojāmies straumes robežai, skaidri bija saskatāma gandrīz purpurainā plūsma vienos virpuļos. No austrumiem pūta viegla brīze, un mēs izcēlām daudzas lidojošās zivis, tās lielās ar melnajiem spārniem, kas lidojumā izskatās pēc bildēs attēlotās Lindberga lidmašīnas, ar kuru tas šķērsojis Atlantijas okeānu.

Šīs lielās lidojošās zivis ir visdrošākā zīme. Cik tālu vien acs sniedza, visur peldēja nelieli puduri dzeltenīgu, izbalējušu ūdenszāļu, norādīdami, ka galvenā straume plūst diezgan lielā dziļumā, un tālāk uz priekšu virs sīku tunču bara laidelējās putni. Varēja redzēt, kā zivis palēcās gaisā — maziņas, ne smagākas par divām mārciņām.

—   Tagad varat mest, ja gribat,— es teicu Džonsonam.

Viņš aplika jostu un plecu siksnas un izmeta lielu makšķeri ar Hārdija spoli, kurā bija seši simti jardu trīsdesmitseškārtīgas auklas. Es paskatījos atpakaļ, kur, viļņos viegli palekdamās, slīdēja ēsma un abi pludiņi te ienira, te atkal izlēca virspusē. Ātrums mums bija tieši tāds, kā vajag, un es virzīju laivu uz straumes vidu.

—   Iestipriniet kāta galu tajā ligzdā,— es viņam teicu.— Tad nebūs tik smagi turēt. Un atbrīvojiet bremzi, lai var palaist vaļīgāk, kad piekodīsies. Ja tajā brīdī, kad zivs piekožas, bremze ir pievilkta, jūs var aizraut pār malu.

Katru dienu man vajadzēja atkārtot vienu un to pašu, bet es biju pacietīgs. No piecdesmit klientiem, šī sporta cienītājiem, zvejot prot labi ja viens. Un tas pats ļoti bieži ir stulbenis un nesaprot, ka kārtīgai zivij vajadzīga arī kārtīga aukla.

—   Nu, kāda rādās diena?— viņš man jautāja.

—   Labāku nevar vēlēties,— es atbildēju. Un diena patiešām bija bez vainas.

Es atstāju nēģeri pie stūres un noteicu virzīties uz austrumiem, turoties gar straumes robežu, bet pats piegāju pie Džonsona, kurš sēdēja un vēroja viļņos lēkājošo ēsmu.

—   Varbūt izmest vē! vienu makšķeri?— es viņam jautāju.

—       Labāk ne,— viņš atbildēja.— Pats gribu noķert zivi, nokausēt to un dabūt laivā.

—       Labi,— es sacīju.— Varbūt Edijs var izmest un padot jums kātu, kad uzkodīsies?

—   Nē,— viņš teica.— Man pieliek ar vienu makšķeri.

—   Kā vēlaties.

Nēģeris vēl arvien stūrēja tālāk prom, selgā, un, paskatījies uz priekšu, sapratu, ka mazliet augstāk pret straumi viņš ieraudzījis gaisā uzšaujamies lidojošo zivju baru. Pagriezis galvu atpakaļ, es redzēju skaisto, saules apmirdzēto Havanu un kādu kuģi, kurš, pagājis garām Moro grīvai, pašreiz devās ārā no ostas.

—        Man rādās, ka šodien jūs dabūsiet norauties, mister Džonson,— es sacīju.

—   Būtu jau laiks,— viņš atteica.— Cik ilgi esam tā vizinājušies?

—   Šodien paiet trīs nedēļas.

—   Zvejai tas nav mazais laiks.

—       Tās nu reiz ir tādas zivis,— es sacīju,— Kad nav, tad nav nevienas pašas. Bet, kad sāk nākt, tad ir papilnam. Vienreiz tām noteikti jāparādās. Un, ja tas nebūs šodien, tad es nekā vairs nejēdzu. Mēness ir tieši tāds, kā vajag. Straume spēcīga, un vējš pieņemas.

—   Dažas nelielas taču redzējām, kad izbraucām pirmo reizi.

—       Jā,— es sacīju.— Es jau jums stāstīju. Sīkās izklīst un pazūd, un pēc tam nāk lielās.

—       Jums, kapteiņiem, vienmēr tā pati dziesma. Te jums par agru, te par vēlu, te vējš pūš no nepareizas puses, te atkal mēness nav tāds, kā vajag. Bet naudu gan ņemat tāpat.

—       Ziniet,— cs viņam sacīju,— nelaime tā, ka parasti patiešām ir vai nu par agru, vai vēlu, un arī vējš ļoti bieži pūš no nepareizas puses. Bet, kad diena tāda kā zelts, tu sēdi malā bez klienta.

—   Un jūs domājat, ka šodien laiks ir labs?

—       Jā,— es sacīju.— Man gan šai dienai piedzīvojumu jau pietiek. Un varu derēt, arī jums to netrūks.

—   Cerēsim,— viņš sacīja.

Mēs aikal pievērsāmies zvejošanai. Edijs aizgāja uz priekšgalu un apgūlās. Es piecēlos kājās un skatījos, vai kur nemanīs kādu asti. Nēģeris ik pa brītiņam aizsnaudās, un man arī viņu vajadzēja paturēt acīs. Tam nu gan laikam naktīs gāja augsti.

—   Vai jūs nepasniegtu man pudeli alus, kaptein,— Džonsons lūdza.

—       Tūlīt, ser,— es atteicu un iebāzu roku starp ledus gabaliem, lai atrastu aukstāku.

—   Varbūt jūs ari iedzersiet?— viņš jautāja.

—   Nē, ser,— es atteicu.— Pagaidīšu līdz vakaram.

Attaisīju pudeli un pašreiz sniedzu to viņam, kad ieraudzīju lielo, brūno plēsoņu ar šķēpu cilvēka rokas garumā: izcēlusi galvu un plecus

virs ūdens, tā metās virsū mūsu makrelei. Apkārtmērs tai nebija mazāks ka krielnam bluķim.

Atlaidiet auklu!— es iekliedzos.

Nepaņēma jau,— Džonsons atteica.

Tad turiet stingri.

Nu tā iznira no dzelmes un atkal aizcirta garām. Es zināju, ka, apmetusi līkumu, tā drīz atgriezīsies.

—   Esiet gatavībā — tiklīdz piekodīsies, tūlīt atlaidiet bremzi.

Tad es redzēju, ka tā neiznirusi tuvojas no aizmugures. Purpursarkanus spuras izplestas kā spārni, brūnganais ķermenis klāts sarkanām svītrām. Tā drāzās uz priekšu kā zemūdene, un tad muguras spura parādījās virspusē un varēja redzēt, kā tā šķeļ ūdeni. Nu tā bija pavisam tuvu makrelei, un no ūdens iznira arī šķēps, gandrīz vai savicinādainies gaisā.

—       Ļaujiet, lai ierij,— es sacīju. Džonsons noņēma roku no spoles, t.i iedžinkstējās, un zivs apsviedās un ienira dzelmē, visam ķermenim iemirdzoties spožā sudrabā, kad tā mainīja virzienu un strauji aizpeldēja uz krasta pusi.

—   Pievelciet mazliet,— es sacīju.— Tikai vieglītiņām.

Viņš piegrieza bremzi.

—       Tikai ne par strauju,— es sacīju. Varēja redzēt, kā aukla novirzās sānis.— Tagad stop! Un velciet,— es sacīju.— Tagad jāvelk. Viņa tā kā tā taisīs lēcienu.

Džonsons nostiprināja bremzi un atkal ķērās pie makšķerkāta.

—       Velciet!— es sacīju.— Lai āķis pamatīgi ieķeras. Raujiet kārtīgi reizes sešas.

Viņš parāva vēl pāris reižu pa virsu, un tad makšķeres kāts saliecās līkumā un spole sāka strinkšķēt, līdz pēkšņi — žvīks!— gara un taisna tā uzšāvās gaisā, mirdzēdama saulē kā sudrabs, un atkrita atpakaļ ar tādu varenu plunkšķi, ka varētu domāt — tur no klints jūrā iegāzies vesels zirgs.

—   Atlaidiet bremzi,— es viņam sacīju.

—   Prom ir,— Džonsons teica.

—   Ne velna,— es sacīju.— Steidzīgi atlaidiet bremzi!

Es redzēju, ka aukla ieliecas, un, kad zivs lēca nākošo reizi, tā jau atradās mums aiz muguras un devās prom atklātā jūrā. Tad tā parādījās vēl vienu reizi, sakuldama ūdeni ap sevi baltās putās, un es pamanīju, ka āķis tai ieķēries mutes sānos. Svītras tagad varēja saskatīt pavisam skaidri. Tā bija lieliska zivs, visa vienā sudrabā, ar purpura lokiem un tik resna kā baļķis.

—   Prom ir,— Džonsons sacīja. Aukla vaļīgi nokarājās.

—       Tiniet nu,— es teicu.— Āķis ir ieķēries pamatīgi. Pilnu gaitu uz priekšu!— es uzbrēcu nēģerim.

Pēc tam zivs lēca vēl un vēlreiz, izstiepusies taisna kā stīga un ar visu ķermeni mezdamās uz mūsu pusi, tā ka šļakatas vien šķīda visapkārt. Aukla saspringa, un es redzēju, ka, mezdama loku, tā atkal aizpeld krasta virzienā.

—       Tagad sāksies amoka skrējiens,— es sacīju.— Ja tā mēģinās norauties, mēs piedosim gāzi. Turiet bremzi vaļīgāk. Auklas vēl ir pietiekoši.

Mūsu zivs, tāpat kā visas lielās, devās taisnā ceļā uz ziemeļrietumiem, un vajadzēja tik redzēt, kā tā rāvās! Virzīdamās uz priekšu lieliem, slaidiem lēcieniem, tā šķieda ap sevi ūdeni kā ātrgaitas motorlaiva. Mēs sekojām un mazliet mainījām kursu, lai varētu turēties iesāņus no tās. Es pats stāvēju pie stūres un nemitīgi atgādināju Džonsonatn, lai bremzi nepievelk un tin, cik ātri vien var. Pēkšņi redzu, ka makšķeres kāts salecas un aukla kļūst vaļīga. No malas raugoties, tā varbūt arī nemaz nelikās vaļīga, jo tie daudzie metri, kas atradās ūdenī, ar savu svaru tomēr novilka makšķeri. Bet es sapratu.

—       Prom ir,— es noteicu. Zivs vēl arvien virzījās uz priekšu lēcieniem un, tā lēkādama, arī izzuda skatienam. Tā nudien bija lieliska zivs.

—   Bet es vēl sajūtu pretestību,— Džonsons sacīja.

—  Tas ir tikai pašas auklas svars.

—  Tikko varu pagriezt spoli. Varbūt zivs nobeigusies?

—       Paskatieties,— es sacīju.— Redz, kur tā lēkā.— Kādu pusjūdzi no mums gaisā vēl arvien uzšāvās pa viļņu vērpetei.

Es paraustīju bremzi. Tā bija pievilkta uz visciešāko. Aukla nepadevās ne par matu. Tā varēja vienīgi pārtrūkt.

—   Vai tad es jums neteicu turēt bremzi vaļīgi?

—   Bet viņa tikai tina un tina nost auklu.

—   Un tad?

— Un tad es pievilku ciešāk.

—       Klausieties,— es viņam sacīju.— Ja zivs tā raujas, ir jādod aukla, citādi viņa to pārrauj. Nav tādas auklas, ar kuru to varētu noturēt. Jāļauj zivij brīva vaļa. Un bremzi nedrīkst pievilkt. Noturēt to nespēj pat īstie zvejnieki ar harpūnas auklu. Mēs varam tikai dzīties pakaļ, lai neļautu tai notīt visu auklu. Iztrakojusies tā ienirs dziļumā, un tad var pievilkt bremzi un atkal uztīt auklu.

—   Tātad es būtu to noķēris, ja aukla nepārtrūktu?

—   Iespējams.

—  Tādu lēkāšanu tā ilgi nebūtu izturējusi, vai ne?

—       Tas vēl nav viss, ko tā spēj. īstā ciņa sākas tikai pēc tam, kad tā ir iztrakojusies.

—   Nekas, noķersim citu,— viņš sacīja.

—   Vispirms jāuztin atpakaļ aukla,— es atgādināju.

zivs bija piekodusies un norāvusies, bet Edijs nebija pat pamodies. Nu beidzot viņš ieradās.

Kas noticis?— viņš jautāja.

Kādreiz Edijs bija krietns jūrnieks, bet tagad, kopš sācis plencēt, nav vairs nekur liekams. Es noskatījos, kā viņš tur stāvēja — iztīsis, vaigi Iekrituši, lūpas atkārušās, acis vienos pūžņos, mati izbalējuši saulē. Un zināju, ka vairāk par visu viņam tagad gribas lāpīt paģiras.

-    Ej izdzer pudeli alus,— es teicu. Viņš izņēma vienu no kastes un iztukšoja.

-    Ziniet, mister Džonson,— viņš sacīja,— es labāk iešu vēl drusku pasnaust. Sirsnīgi pateicos par alu, ser.— Ir nu gan tas Edijs. Zivis viņam bijušas nebijušas.

Ap dienas vidu mums uzkodās vēl viena un atkal aizgāja. Āķis uzlidoja savus trīsdesmit metrus gaisā, kad zivs norāvās.

—   Vai es būtu atkal ko aplam izdarījis?— Džonsons jautāja.

—   Nē,— es teicu.— Tā gluži vienkārši norāvās.

—   Mister Džonson,— sacīja Edijs, kurš bija pamodies, lai iedzertu vēl vienu pudeli alus,— mister Džonson, jums gluži vienkārši nelaimējas. Toties jums varbūt ir laime mīlestībā. Kā būtu, mister Džonson, ja mēs šonakt abi kopā izmestu kādu līkumu?— Tad viņš aizgāja un atkal nolikās uz auss.

Ap pulksten četriem atpakaļceļā, kad bijām pavisam netālu no krasta un virzījāmies pret straumi, kas šalca gar bortiem tikpat kā dzirnavu ratā, un saule spīdēja mums no muguras, Džonsonam uzkodās vislielākā melnā zobenzivs, kādu es jebkad savā mūžā esmu redzējis. Bijām noķēruši ar vizuli četrus nelielus tunčus, un vienu no tiem nēģeris uzlika Džonsonam uz āķa. Tas gan bija ēsmai mazliet par smagu, taču ķīļūdenī lēkāja kā dzīvs.

Džonsons noņēma jostu un plecu siksnas, lai varētu pārlikt makšķeres kātu pār ceļiem un atpūtināt rokas. Tā kā tās bija piekusušas, valdot auklu ar smago ēsmu, viņš bija izmantojis brīdi, kad es neskatos, un pievilcis bremzi. Man nenāca ne prātā, ka viņš tā izdarījis. Es gan nebiju sajūsmināts, redzot, kā viņš tur makšķeri, taču negribējās visu laiku uzbāzties ar saviem padomiem. Bez tam, ja bremze ir svabada, aukla pati no sevis tinas nost un nekas slikts nevar notikt. Tomēr neviens īsts makšķernieks tā nerīkotos.

Es stāvēju pie stūres un vadīju laivu gar pašu straumes malu tajā vietā iepretim vecajai cementa fabrikai, kur tā plūst lielā dziļumā pavisam tuvu krastam, veidodama kaut ko līdzīgu vērpetei, un mudžēt mudž no sīkām zivtelēm. Pēkšņi gaisā uzlidoja šļakatas, it kā būtu sprāgusi dziļuma bumba un es ieraudzīju šķēpu un aci, un atvāztu žokli, un beidzot visu melnās zobenzivs purpuraini melno galvu. Virs ūdens bija redzama visa muguras spura, kas slējās gaisā kā kuģa takelāža, un, kad tā devās uzbrukumā mūsu tuncim, iznira arī

sirpjveidīgā aste. Purns bija tik resns kā beisbola vāle un izliekts uz augšu, un, kad tā metās virsū ēsmai, okeāna virsmā izveidojās vesela aiza. Mugura tai bija melna ar purpura joslām un acs tik liela kā buljona tasīte. Patiešām milzenis. Savas tūkstoš mārciņas uz galvošanu.

Es iebrēcos, lai Džonsons atlaiž auklu, bet nebiju vēl aizvēris muti, kad viņš, it kā neredzamas rokas sviests, palēcās gaisā un mirkli vēl noturēja makšķeri, bet tad makšķerkāts saliecās kā loks un resgalis trāpīja viņam pa vēderu, un visa spaile aizlidoja pār bortu.

Viņš bija pievilcis bremzi līdz pašam galam, un, kad zivs piekodās, tā izrāva Džonsonu no krēsla, un viņam nebija spēka to noturēt. Makšķere gulēja viņam pār vienu ce|galu, bet resgalis bija pabāzts zem otra. Nebūtu viņš atsprādzējis siksnas, ari pats aizlidotu līdz ar spaili.

Es izslēdzu motoru un aizgāju uz pakaļgalu. Viņš sēdēja, saķēris vēderu tai vietā, kur bija trāpījis makšķeres resgalis.

—   Nu, šodienai laikam pietiks,— es sacīju.

—   Kas tas bija?— viņš man jautāja.

—   Melnā zobenzivs,— es sacīju.

—   Kā tas varēja notikt?

—       Padomājiet vien pats,— es teicu.— Spole man maksāja divi simti piecdesmit dolārus. Tagad tā ir vēl dārgāka. Makšķere maksā četrdesmit piecus. Un tur bija gandrīz seši simti jardu trisdesmitseškārtīgas auklas.

Tajā brīdī viņam uz pleca uzsita Edijs.

—       Mister Džonson,— viņš teica,— jums briesmīgi neveicas. Kaut ko tādu redzu pirmo reizi mūžā.

—   Ciet klusu, plenci,— es viņam teicu.

—       Nudien, mister Džonson,— Edijs sacīja,— tādus brīnumus savu mūžu nebiju redzējis.

—       Ko es iesāktu, ja man būtu uzķērusies tāda zivs?— Džonsons ierunājās.

—       Jūs taču pats ar visu gribējāt tikt galā,— es teicu. Biju nikns kā velns.

—       Tās ir pārāk lielas,— Džonsons sacīja.— Ar tādām jau tīrās mokas.

—   Ziniet,— es sacīju,— ar tādu zivi ari galu var dabūt.

—   Un tomēr tās zvejo.

—   Tie, kas prot zvejot. Bet nedomājiet — arī viņi dabū pamocīties.

—   Es reiz redzēju fotogrāfiju — kādu meiteni, kas tādu izvilkusi.

—       Ļoti iespējams,— es teicu.— Ja zvejo no noenkurotas laivas. Zivs ēsmu ierij, un tad to izrauj ar visām iekšām, zivs uzpeld virspusē un nobeidzas. Bet es runāju par tralēšanu, kad āķis ieķēries tikai mutē.

—       Vienalga,— Džonsons sacīja.— Tās ir pārāk lielas. Kāpēc nopūlēties, ja no tā netiek nekāds prieks.

Gluži pareizi, mister Džonson,— Edijs sacīja.— Kāpēc nopūlēties, ja netiek nekāds prieks? Nudien, mister Džonson. Jūs trāpījāt tikpat kā naglai uz galvas. Kāpēc nopūlēties, ja netiek nekāds prieks?

Man acu priekšā vēl arvien rēgojās milzīgā zivs, un spailes zaudējums tā ķērās pie dūšas, ka es nemaz neklausījos, ko viņi saka. Teicu nēģerim, lai stūrē uz Moro. Ar viņiem es vairs nerunāju, un tā nu abi tur sēdēja ar alus pudelēm rokās — Edijs vienā krēslā, Džonsons otrā.

—       Kaptein,— pēc kāda brīža viņš mani uzrunāja,— vai jūs nevarētu man ieliet vienu viskiju ar sodu?

Es klusēdams pasniedzu viņam glāzi un tad sajaucu vienu pamatīgu arī sev. Un domāju par šo pašu Džonsonu, kurš bija braucis uz zveju piecpadsmit dienas, kuram galu galā uzkožas tāda zivs, par kādu zvejnieks būtu gatavs atdot gadu no sava mūža, kurš palaiž to vējā, kurš palaiž vējā manu lielo spaili, uzvedas kā pēdīgais idiots un pēc tam sēž tur vienā mierā un sadzer ar plenci.

Kad bijām pietauvojušies un nēģeris stāvēja, gaidīdams tālākos rīkojumus, es pajautāju:

—   Un kā ar rītdienu?

—       Būs pagaidām jāmet miers,— Džonsons sacīja.— Man šitāda zvejošana jau līdz kaklam.

—   Vai norēķināsieties ar nēģeri tūlīt?

—   Cik man jāmaksā?

—   Dolārs. Ja gribat, varat iedot dzeramnaudu.

Džonsons iedeva nēģerim dolāru un divas kubiešu divdesmit centu monētas.

—   Par ko tas?— nēģeris man jautāja, rādīdams monētas.

—       Dzeramnauda,— es viņam spāniski paskaidroju.— Tu vairs nebūsi vajadzīgs. Viņš tev to dāvina.

—   Nenākt rīt?

—   Nē.

Nēģeris sameklē savu auklas kamolu, kas tam bija noderējis ēsmas piestiprināšanai, un tumšās brilles, uzliek galvā salmu cepuri un aiziet, pat ardievas nepateicis. Ne par vienu no mums viņš nekad nav bijis augstās domās.

—   Kad jūs domājat norēķināties, mister Džonson?— es jautāju.

—       No rīta aiziešu uz banku,— Džonsons sacīja.— Pēcpusdienā varēsim norēķināties.

—   Vai zināt, cik dienas mums skaitās?

—   Piecpadsmit.

—       Nē. Ar šodienu sešpadsmit, un pa vienai dienai šurp un atpakaļ, kopā astoņpadsmit. Bez tam vēl šīsdienas makšķerkāts, spole un aukla.

—   Risks par spaili jāuzņemas jums.

—   Nē, ser. Ja to zaudē tādā veidā kā jūs šodien, tad ne.

—        Es taču katru dienu maksāju jums par to nomu. Risks jāuzņemas jums.

—        Nē, ser,— es saciju.— Ja zivs būtu salauzusi makšķeri un tas nebūtu noticis jūsu vainas dēļ, tad ir cita runa. Bet jūs aizlaidāt visu spaili aiz neuzmanības.

—   Zivs man to izrāva no rokām.

—   Tāpēc, ka bremze bija pievilkta un jūs neturējāt makšķeri ligzdā.

—   Tas nav pietiekams iemesls, lai liktu man maksāt.

—       Ja jūs būtu noīrējis mašīnu un tā nogāztos no klints— vai tad, pēc jūsu domām, jums par to nebūtu jāmaksā?

—   Ja es pats tajā sēdētu iekšā, tad ne,— Džonsons sacīja.

—       Tas tik ir smalki, mister Džonson,— Edijs sacīja.— Vai tad tu, kaptein, nesaproti? Ja viņš pats tur sēdētu iekšā, viņš būtu pagalam. Un nekas nebūtu jāmaksā. Varen smalki.

Es nemaz neklausījos, ko tas žūpa runā.

—        Par makšķeri, spoli un auklu jūs man esat parādā divi simti deviņdesmit piecus dolārus,— es Džonsonam sacīju.

—        Nē, tas nav taisnīgi,— viņš teica.— Bet, ja jūs tā uzstājat, tad cietīsim zaudējumus uz pusēm.

—       Jauna spaile man maksās vismaz trīs simti sešdesmit. Par auklu es jums nekā nerēķinu. Tāda zivs viegli varēja aiziet ar visu auklu, un jūs tur nebūtu vainojams. Katrs prātīgs cilvēks šā pļēgura vietā jums apliecinātu, ka manas prasības ir pavisam pieticīgas. Es saprotu, ka jums tā liekas liela summa, bet es arī samaksāju lielu summu, kad šo spaili pirku. Tādas zivis nemaz nevar zvejot, ja nav vislabākās spailes, kāda vien ir pārdošanā.

—       Mister Džonson, viņš mani saukā par pļēguru. Varbūt esmu ar. Bet ticiet man — viņam ir taisnība. Viņam ir taisnība, un viņš runā prātīgi,— Edijs teica.

—        Negribu strīdēties,— Džonsons galu galā sacīja,— es samaksāšu, kaut arī neuzskatu, ka tas ir taisnīgi. Tātad astoņpadsmit dienas par trīsdesmit pieciem dolāriem katra un vēl divi simti deviņdesmit pieci pa virsu.

—       Jūs man iedevāt simtnieku,— es viņam sacīju.— Es jums iedošu sarakstu par visiem saviem iepirkumiem un tos krājumus, kas vēl atlikuši, atskaitīšu nost. Es domāju tos krājumus, kurus jūs pirkāt šurp un atpakaļceļam.

—   Tas ir saprātīgi,— Džonsons sacīja.

—       Paklausieties, mister Džonson,— Edijs sacīja.— Ja jūs zinātu, ko • te parasti plēš no ārzemniekiem, jūs teiktu, ka tas ir vēl vairāk nekā

saprātīgi. Ziniet, ko es jums sacīšu. Tas ir ārkārtējs gadījums. Kapteinis ar jums apietas tikpat kā ar brāli.

—       Rīt no rita es aiziešu uz banku un pēcpusdienā būšu šeit. Un parīt sēdīšos kuģī.

—  Jūs varat aiztaupīt ce|a naudu un brauki kopā ar mums.

—   Nē,— viņš atteica.— Braukdams ar kuģi, es aiztaupīšu laiku.

—   Labi,— es sacīju.— Varbūt iedzersim?

—  Labprāt,— Džonsons piekrita.— Jūs tagad esat apmierināts, vai ne? '

—  Jā, ser,— es atbildēju. Un mēs visi trīs apsēdāmies un kopā izdzērām pa viskijam.

Nākamajā dienā es jau kopš agra rīta noņēmos ar laivu, gan mainīdams eļļu, gan šo to pielabodams. Vēlāk aizgāju uz pilsētu un paēdu kādā ķīniešu restorānā, kur par četrdesmit centiem var dabūt gluži labas pusdienas, un pēc tam nopirku dažas dāvanas, ko aizvest uz māju sievai un mūsu trim meitām. Ko jau nu lādās reizēs pērk — smaržas, pāris vēdek|u, trīs augstas spāniešu ķemmes. Kad tas bija izdarīts, iegriezos pie Donovana iedzert alu un pap|āpāt ar večuku un pēc tam devos atpaka) uz Sanfrancisko dokiem, pa ce|am vēl trijās četrās vietās iztukšodams pa aliņam. Pie Kjunarda izpirku pārīti Frenkijam un atgriezos ostā krietni pacilātā omā. Kabatā man bija vēl četrdesmit centi. Frenkijs man atnāca līdzi, un, gaidīdami Džonsonu, mēs par abiem vēl izdzērām pāris pude)u no saldējamās kastes.

Edijs nebija rādījies ne nakti, ne dienu, bet es zināju, ka agri vai vēlu viņš būs klāt — tiklīdz uz parāda vairs neko nevarēs dabūt. Donovans stāstīja, ka iepriekšējā vakarā viņš tur uz bridi iegriezies kopā ar Džonsonu un cienājis visus uz parāda. Mēs gaidījām, un es ri&u brkiīties, kāpēc Džonsons tik ilgi nenāk. Projām iedams, es ostā biju atstājis ziņu, lai viņš mani gaida laivā, bet izrādījās, ka viņš vēl nemaz nav nācis. Nolēmu, ka pagājušo nakti laikam būs pailgāk uadzīvojis un tāpēc šodien guļ līdz pusdienām. Bankas bija atvērtas līdz pusčetriem. Mēs redzējām, kā paceļas kārtējā lidmašīna, un ap pussešiem no manas pacilātās omas nekas vairs nebija palicis pāri un es sāku ar katru brīdi vairāk raizēties.

Sešos es aizsūtīju Frenkiju uz viesnīcu izpētīt, vai Džonsons tur ir. Es vēl arvien domāju, ka viņš varbūt kaut kur plosto vai arī pēc vakardienas ir tik paģirains, ka netiek augšā no gultas. Es gaidīju un gaidīju līdz pašam vakaram. Bet ap dūšu man metās arvien nelādzīgāk, jo viņš man bija parāda astoņi simti divdesmit piecus dolārus.

Frenkijs bija prom mazliet ilgāk par pusstundu. Tad ieraudzīju, ka viņš tuvojas — straujā solī, galvu purinādams.

—   Aizlidojis ar lidmašīnu,— viņš sacīja.

Tā. Tas nu ir noticis. Konsulāts jau slēgts. Man kabatā četrdesmit centi, un lidmašīna tagad šā vai tā jau būs Maiami. Es nevaru pat nosūtīt telegrammu. Tad redz, kas tas misters Džonsons par vīrul Un es pats esmu vainīgs. Vajadzēja būt gudrākam.

—   Nu,— es sacīju Frenkijam.— Varam vismaz iedzert pudeli auksta alus, tas vēl mistera Džonsona pirkts.— Kastē bija palikušas trīs pudeles.

Frenkijs pārdzīvoja ne mazāk kā es. Nezinu, kādēļ, bet tā man likās. Viņš laiku pa laikam uzsita man uz pleca un pakratīja galvu.

Tad tik tālu gan. Es nu biju nabags. Pieci simti trīsdesmit dolāru nomas naudas pagalam, un tādu spaili es vairs nedabūšu pat par trīs simti piecdesmit. Dažs labs dienaszaglis, kas te slaistās apkārt, priecāsies, to dzirdot. Bet viens otrs končs' būs stāvā sajūsmā. Un aizvakar es atteicos par trīstūkstoš dolāriem pārvest uz salām trīs ārzemniekus. Uz salām vai kur citur — tikai prom no Kubas.

Nu labi, bet ko es tagad iesākšu? Pie kravas nevar tikt, jo ir vajadzīga nauda, lai iepirktu sīvo, un bez tam — šodien ar to vairs nekā nevar nopelnīt. Pilsētā dzeramā papilnam, un pircēju nav. Bet lai tad velns par stenderi paliek, ja es atgriežos mājās bez centa un visu vasaru karu zobus vadzī. Bez tam man taču ir ģimene. Par izbraukšanas atļauju biju samaksājis, jau ierodoties. Parasti aģentam samaksā uz priekšu, un viņš tad reģistrē kuģi un dabū atļauju. Sasodīts, man nebija naudas pat benzīnam. Patiešām jauks stāvoklis, nav ko teikt. Ak, mister Džonson, mister Džonson …

—   Man jādabū kāda krava, Frenkij,— es sacīju.— Man jātiek pie naudas.

—   Jāpadomā,— Frenkijs teica. Viņš parasti klaiņo gar krastu un pelnās ar gadījuma darbiem, ir pakurls un katru vakaru piedzeras. Bet grūti atrast cilvēku, kurš būtu uzticamāks un labsirdīgāks par viņu. Esam pazīstami jau kopš tā laika, kad tikko sāku šķērsot līci. Ne vienreiz vien viņš man palīdzējis lādēt kravu. Vēlāk, kad no kontrabandas pārgāju uz atpūtnieku izpriecas braucieniem un šo zobenzivju zveju Kubas piekrastē, es viņu redzēju bieži — gan piestātnē, gan kafejnīcā. Var domāt, ka viņš ir pamuļķis, jo parasti tikai smaida un nekā nerunā, bet tas tāpēc, ka viņš slikti dzird.

—   Vai vedīsi, vienalga, ko?— Frenkijs jautāja.

—   Skaidrs,— es teicu.— Man jau nav izvēles.

—   Vienalga, ko?

—   Skaidrs.

—   Jāpadomā,— Frenkijs sacīja.— Kur tu būsi?

—   Būšu «Pērlē»,— es viņam teicu.— Kaut kas jāieēd.

«Pērlē» par divdesmit pieciem centiem var gluži labi paēst. Katrs ēdiens, kas tur dabūjams, maksā desmit centus, vienīgi zupu var dabūt par pieciem. Frenkijs mani līdz turienei pavadīja, tad es iegāju iekšā,

1 Par končiem (no vārda concha — gliemezis) Baliamu salās sauc nabadzīgākos baltos iedzīvotājus, kas parasti pelnās, vācot gliemežus.

bet viņš devās tālāk. Šķiroties viņš pakratīja man roku un vēlreiz uzsita uz pleca.

—       Nebēdā neko,— viņš sacīja.— Frenkijs ar tevi. Daudz politikas. Daudz darīšanu. Daudz iedzeršanas. Maz naudas. Bet liels draugs. Nebēdā neko.

—   Paliec sveiks, Frenkij,— es teicu.— Nebēdā tu ar.

OTRĀ NODAĻA

Iegāju «Pērlē» un apsēdos pie galdiņa. Sašautais logs bija no jauna iestiklots un vitrīna sakārtota. Pie bāra vairāki gallegos dzēra, citi sēdēja un ēda. Pie viena galdiņa jau spēlēja domino. Es pasūtīju pupiņu zupu un sutinātu liellopa gaļu ar vārītiem kartupeļiem, kas maksāja piecpadsmit centus. Kopā ar pudeli alus sanāca ceturtdaļdolāra. Ierunājos viesmīlim par apšaudīšanos, bet viņš neatbildēja. Viņi visi tur bija pamatīgi iebaidīti.

Pabeidzis ēst, es atlaidos krēslā un aizsmēķēju cigareti, izmisīgi lauzīdams galvu. Tad redzēju, ka pa durvīm ienāk Frenkijs un aiz viņa vēl kāds. Dzeltenā prece, es nodomāju. Tātad dzeltenā prece.

—       Šis ir misters Sings,— Frenkijs sacīja un smaidīja. Viņš bija rīkojies briesmīgi operatīvi un pats ar to lepojās.

—   Sveicināti,— sacīja misters Sings.

Savu mūžu neesmu redzējis tik glumu tipu kā šis misters Sings. Tiesa, viņš bija ķīnietis, taču runāja kā anglis un bija ģērbies baltā uzvalkā un zīda kreklā ar melnu kaklasaiti, un galvā viņam bija panamas platmale — viena no tām, kas maksā savus simt divdesmit piecus dolārus.

—   Vai nedzersiet tasi kafijas?— viņš man jautāja.

—   Kompānijas pēc var.

—   Pateicos,— sacīja misters Sings.— Vai esam šeit vieni?

—   Ja neskaita tur to pūli,— es atbildēju.

—   Ļoti patīkami,— misters Sings sacīja.— Jums esot laiva?

—       Trīsdesmit astoņas pēdas gara,— es teicu.— Ar simt zirgspēku Kermata motoru.

—       Ak tā,— sacīja misters Sings.— Biju iedomājies, ka tas ir kaut kas lielāks.

—       Tajā var viegli iekraut divi simti sešdesmit piecas kastes, un laiva nemaz nebūs pārlādēta.

—   Vai es varētu to nofraktēt?

—   Uz kādiem noteikumiem?

—   Jums līdzi nav jābrauc. Kapteinis un komanda man būs pašam.

—   Nē,— es sacīju.— Savu laivu e» vienmēr vadu pats.

—       Ak tā,— misters Sings atteica.— Vai jūs nebūtu tik laipns un neatstātu mūs divatā?— viņš griezās pie Frenkija. Frenkijs izskatījās ārkārtīgi ieinteresēts un uzsmaidīja viņam.

—   Viņš nedzird,— es sacīju.— Viņš slikti zina angļu valodu.

—       Saprotu,— sacīja misters Sings.— Jūs runājat spāniski. Sakiet, lai viņš pienāk mazliet vēlāk.

Es pamāju Frenkijam ar īkšķi. Viņš piecēlās un piegāja pie bāra.

—   Vai jūs nerunājat spāniski?— es jautāju.

—       Ak, nē,— misters Sings teica.— Sakiet, kādu apsvērumu dēļ… kas lika jums izšķirties par …

—   Esmu tukšā.

—       Saprotu,— misters Sings sacīja.— Vai laiva nav ieķīlāta? Vai to nevar konfiscēt?

—   Nē.

—       Jauki,— misters Sings sacīja.— Cik manu nelaimīgo tautiešu jūs varētu uzņemt savā laivā?

—  Jūs gribat teikt — pārvest?

—   Gluži pareizi.

—   Cik tālu?

—   Vienas dienas brauciena attālumā.

—   Nezinu,— es sacīju.— Ja bez bagāžas, tad kādus divpadsmit.

—   Bagāžas nebūs.

—   Uz kurieni tie jāved?

—  To es atstāju jūsu ziņā,— misters Sings sacīja.

—   Ko īsti — izsēdināšanas vietu?

—   Jūs tos uzņemsiet, lai nogādātu uz Tortugasu, kur gaidīs šoneris.

—       Klausieties,— es teicu.— Turpat pie Tortugasas ir Logerhedkī ar bāku un radioraidītāju.

—       Jums taisnība,— sacīja misters Sings.— Būtu ļoti muļķīgi vest viņus uz turieni.

—   Bet kur tad?

—       Es teicu, ka jūs viņus uzņemsiet reisam uz Tortugasu. Tā esam vienojušies.

—  Jā,— es sacīju.

—   Bet izsēdināsiet tur, kur atradīsiet par labāku.

—   Un šoneris gaidīs Tortugasā?

—   Protams, ne,— misters Sings teica.— Kas par niekiem.

—   Cik jūs maksāsiet par galvu?

—   Piecdesmit dolārus,— misters Sings sacīja.

—   Neies cauri.

—   Bet ja nu septiņdesmit piecus?

—   Cik' jūs pats dabūjat?

—       A, tas ir pavisam kaut kas cits. Redziet, manai darbībai šai jomā ir daudz dažādu aspektu jeb veidu, ja tā var teikt. Tā neaprobežojas ar šo vien.

—       Jā,— es sacīju.— Un jūs laikam domājat, ka par to, kas man jādara, var nemaksāt, vai tā?

—       Es jūs pilnīgi saprotu,— misters Sings sacīja.— Kā būtu ar simt dolāriem no galviņas?

—       Klausieties,— es teicu.— Vai jūs zināt, cik gadu man būs jāsēž cietumā, ja es iekritīšu?

—       Desmit,— misters Sings sacīja.— Vismaz desmit. Bet kāpēc lai jūs iekristu, dārgais kaptein? Vienīgais bīstamais moments ir pasažieru uzņemšana. Viss pārējais paliek jūsu ziņā.

—   Un ja viņi atgriežas un sauc jūs pie atbildības?

—       Ļoti vienkārši. Teikšu, ka jūs mani esat piekrāpis. Da|ēji segšu izdevumus un organizēšu visu vēlreiz. Viņi, protams, apjēdz, ka šāds ceļojums nav no vieglajiem.

—   Un kā būs ar mani?

—   Laikam vajadzēs mazliet painformēt konsulātu.

—   Skaidrs.

—       Tūkstoš divi simti dolāru, kaptein, mūsu dienās vis uz ielas nemētājas.

—   Kad es saņemšu naudu?

—       Divus simtus, tiklīdz vienosimies, un tūkstoti, kad uzņemsiet kravu.

—   Un ja nu es aizlaižos ar tiem diviem simtiem?

—       Es, protams, nekā nevarētu darīt,— viņš pasmaidīja.— Bet es zinu, kaptein, ka jūs tā nerīkosieties.

—   Vai jums tie divi simti ir klāt?

—   Protams.

—   Pabāziet tos zem šķīvja.

Viņš tā izdarīja.

—       Labi,— es sacīju.— No rīta es nokārtošu dokumentus un ar tumsu izbraukšu jūrā. Kur jāuzņem krava?

—   Ko jūs teiktu par Bakuranao?

—   Labi. Vai jums viss saskaņots?

—   Protams.

—       Tad darīsim tā,— es teicu.— Uz zemesraga jūs aizdegsiet divas ugunis — vienu virs otras. Tiklīdz tās ieraudzīšu, došos uz krastu. Jūs piebrauksiet laivā un no tās pārkāpsiet pie manis. Bet tā kā jūs pats ari būtu klāt un ar visu naudu. Kamēr nebūšu dabūjis naudu, neņemšu pretī nevienu pašu.

—       Nē,— viņš sacīja.— Pusi, kad piebrauksim, un otru pusi pēc iekāpšanas.

—   Labi,— es piekritu.— Lai iet.

—   Tātad esam par visu vienojušies?

—       Tā liekas,— es teicu.— Nekādu bagāžu un nekādus ieročus. Ne šaujamos, ne nažus, ne žiletes, itin neko. Lai es par to varētu būt drošs.

—       Kaptein,— misters Sings sacīja,— vai jūs man nemaz neuzticaties? Vai tad jūs nesaprotat, ka mums abiem ir kopīgas intereses?

—   Jūs pārbaudīsiet?

—       Lūdzu, nelieciet man justies neveikli,— viņš sacīja.— Vai jūs tiešām nesaprotat, ka mūsu intereses pilnīgi sakrīt?

—   Labi,— es sacīju.— Ap kādu laiku jūs tur būsiet?

—   Pirms pusnakts.

—   Labi,— es sacīju.— Tas nu laikam ir viss.

—   Kādās naudas zīmēs lai jums maksāju?

—   Nebūtu slikti simtniekos.

Viņš piecēlās, un es pavadīju viņu ar acīm. Frenkijs viņam uzsmaidīja. Misters Sings pat nepaskatījās. Patiešām briesmīgi glums ķīnietis. Vienreizējs šķībacis.

Pie galdiņa pienāca Frenkijs.— Nu?— viņš jautāja.

—   No kurienes tu pazīsti misteru Singu?

—   Viņš pārsūta ķīniešus,— Frenkijs sacīja.— Pamatīgs bizness.

—   Jau sen viņu pazīsti?

—       Viņš te ir kādus divus gadus,— Frenkijs sacīja.— Agrāk ar to nodarbojās cits. Bet to nogalināja.

—   Gan kādā dienā misteru Singu tāpat nogalinās.

—       Droši,— Frenkijs sacīja.— Nebūtu brīnums. Tik pamatīgs bizness.

—   Ir nu gan bizness,— es noteicu.

—       Pamatīgs bizness,— Frenkijs sacīja.— Ķīniešus aizsūta — atpakaļ nenāk. Citi ķīnieši raksta vēstules, saka — viss kānībā.

—   Debešķīgi,— es teicu.

—       Šitādi ķīnieši rakstīt nemāk. Raksta tikai bagātie. Ko ēst nav. Pārtiek no rīsiem. Simttūkstoš ķīniešu. Tikai trīs ķīnietes.

—   Kādēļ tā?

—   Valdība neļauj.

—  Traks stāvoklis,— es sacīju.

—  Tev iznāks bizness?

—   Varbūt.

—       Labs bizness,— Frenkijs sacīja.— Labāks par politiku. Daudz naudas. Varens bizness.

—   Vai pudeli alus dzersi?— es jautāju.

—   Tu vairs nav drūms?

—   Kur nu,— es sacīju.— Varens bizness. Liels paldies.

—       Labi,— sacīja Frenkijs un uzsita man uz pleca.— Esmu ļoti priecīgs. Lai tikai tu nav bēdīgs. Ar ķīniešiem labs bizness, vai ne?

—   Lielisks.

—       Priecājos,— Frenkijs sacīja. Es redzēju, ka viņš ir gatavs vai raudāt aiz prieka par tik labu izeju, un uzsitu viņain uz pleca. Lāga /,011s Frenkijs.

No paša rīta es sameklēju aģentu un palūdzu, lai nokārto izbraukšanas dokumentus. Viņš pieprasīja komandas sarakstu, un es teicu, ka komandas nebūs.

—   Jūs gribat braukt viens pats, kaptein?

—   Tieši tā.

—   Kur palicis jūsu palīgs?

—   Plosto,— es sacīju.

—   Bet braukt vienam pašam ir bīstami.

—       Deviņdesmit jūdzes jau var,— es saciju.— No tāda pleikas tikpat nav nekāda labuma.

Piebraucu laivu pie «Standard Oil» doka un piepildīju abas tvertnes. Tajās saiet gandrīz divi simti galonu. Briesmīgi negribējās pirkt tik daudz benzīna par divdesmit astoņiem centiem galonā, bet kas to zina, cik tālu man būs jābrauc.

Kopš tā brīža, kad satikos ar šķībaci un pieņēmu viņa naudu, man nekur vairs nebija miera. Naktī laikam ne aci neaizvēru. Kad atgriezos pie Sanfrancisko doka, mani tur gaidīja Edijs.

—       Sveiks, Harij!— viņš uzsauca un pamāja ar roku. Es pasviedu viņam trosi, viņš laivu pietauvoja un pēc tam uzkāpa uz klāja pats — vēl garāks, vēl miglainākām acīm un vēl pilnāks nekā parasti. Es viņam nekā nestāstīju.

—       Ko tu neteiksi, Harij! Tātad šis Džonsons iznesis mūs cauri?— viņš man jautāja.— Vai esi par viņu kaut ko uzzinājis?

—   Taisies, ka tiec,— es viņam teicu.— Riebjas uz tevi skatīties.

—   Ko nu, draugs, vai tad man labāk ap dūšu nekā tev?

—   Kāp nost no laivas!— es sacīju.

Viņš tikai ērtāk atlaidās krēslā un izstiepa kājas.

—       Es tā dzirdēju, ka mēs šodien ejot jūrā,— viņš sacīja.— Un laikam pareizi vien ir — nav te vairāk ko nīkt.

—   Uz tevi tas neattiecas.

—   Kas tev lēcies, Harij? Ar mani taču nav nekādas jēgas strīdēties.

—   Ak tā? Lasies prom.

—   Paliec nu mierā.

Es iesitu viņam pa seju, un viņš piecēlies nokāpa atpakaļ krastā.

—   Es gan tā nebūtu darījis, Harij,— viņš sacīja.

—       Tiesa gan, kur nu tu,— es atteicu.— Līdzi es tevi neņemšu. Pietiek.

—   Tā, bet kāpēc tev vajadzēja man sist?

—   Lai tu saprastu, ka es nejokoju.

—   Ko tad lai es iesāku? Palieku te un mirstu badā?

—       Kāpēc tūlīt badā?— es sacīju.— Vari braukt ar kuģi un ceļa naudu atstrādāt.

—   Tu neesi pret mani godīgs,— viņš sacīja.

—       Un tu, plenci, vai tu kādreiz esi bijis pret kādu godīgs?— es atcirtu.— Tu jau apkrāptu pats savu māti.

Tas viss bija taisnība. Bet man tomēr kremta, ka esmu viņam sitis. Briesmīgi nepatīkama sajūta, ja esi sitis dzērājam. Taču pašreizējos apstākļos es nevarēju ņemt viņu līdzi, pat pie labākās gribas ne.

Viņš gāja projām gar krastmalu un izskatījās briesmīgi garš, garāks nekā diena bez brokastīm. Tad pagriezās un nāca atpakaļ.

—   Kā būtu ar pāris dolāriem, Harij?

Es iedevu viņam piecnieku no šķībacainā naudas.

—       Es vienmēr esmu teicis, ka tu man esi draugs, Harij, bet kāpēc tagad vairs negribi ņemt līdzi?

—   Tu man atnes nelaimi.

—       Tagad tu esi errīgs,— viņš sacīja.— Bet nekas, vecais draugs. Gan tu vēl priecāsies, mani ieraudzījis.

Dabūjis naudu, viņš kustējās veicīgāk, bet varu teikt, ka pat tagad bija pretīgi viņu uzlūkot, jo gāja viņš tā, it kā visas locītavas tam būtu izgrieztas.

Es devos uz «Pērli» satikties ar aģentu, un viņš atdeva man dokumentus, un es pacienāju viņu ar alu. Biju sācis ēst pusdienas, kad ienāca Frenkijs.

—       To man iedeva, lai nododot tev,— viņš sacīja un pasniedza man kādu papīrā ietītu un ar sarkanu diegu apsietu vīstoklīti. Kad noņēmu papīru, izskatījās pēc fotogrāfijas, un es sāku tīt vaļā, domādams, ka ostā kāds būs nofotografējis manu laivu.

Priecājies dvēsele! Uzņēmumā līdz pusei bija redzams beigts nēģeris, kuram rīkle bija pārgriezta no vienas auss līdz otrai un pēc tam rūpīgi aizšūta, bet uz krūtīm nolikta kartīte ar šādu spāņu valodā uzrakstītu tekstu: «Tāds liktenis sagaida lenguas largas.»

—   Kas tev to iedeva?— es jautāju Frenkijam.

Viņš norādīja uz spāņu zēnu, kurš strādā ostā un kuru pamazām saēd dilonis. Pašreiz šis puišelis stāvēja pie letes, kur izsniedz pusdienas.

—   Pasauc viņu šurp.

Zēns pienāca. Viņš teica, ka ap vienpadsmitiem viņam to iedevuši divi jauni cilvēki. Tie jautājuši, vai viņš mani pazīstot, un viņš teicis, ka pazīstot gan. Pēc tam viņš palūdzis Frenkiju, lai nododot vīstoklīti man. Jaunie cilvēki viņam par to iedevuši dolāru. Tie bijuši labi ģērbušies, viņš teica.

—   Politika,— Frenkijs sacīja.

—   Jā, jā,— es piekritu.

Viņi domā, ka tu esi ziņojis policijai, ka tajā rītā satiksies šeit ar tiem puišiem.

—   Jā, jā.

Slikta politika,— Frenkijs sacīja.— Labi, ka tu brauc projām.

Vai viņi nelika kaut ko pateikt?— es jautāju spāņu zēnam.

—   Nē,— zēns atbildēja.— Tikai nodot jums to.

—   Man nu jāiet,— es teicu Frenkijam.

—   Slikta politika,— Frenkijs sacīja.— Ļoti slikta politika.

Es saliku vienkopus visus papīrus, ko aģents man bija iedevis, samaksāju rēķinu un, izgājis no kafejnīcas, devos pāri laukumam un tālāk iekšā pa vārtiem, juzdamies ļoti atvieglots, kad biju ticis garam noliktavai un iznācu krastmalā. Šie puišeļi patiešām bija man iedzinuši bailes. Viņi savā stulbumā ticēja, ka esmu kādam papūtis par tiem trim. Gluži kā Pančo. Aiz bailēm viņi zaudē galvu un, kad zaudē galvu, tad grib kādu nogalināt.

Es iekāpu laivā un sāku iesildīt motoru. Frenkijs stāvēja krastā un skatījās. Viņš smaidīja to pašu jocīgo kurla cilvēka smaidu. Es piegāju viņam tuvāk.

—   Klausies,— es teicu.— Ka tikai tev manis dēļ neiznāk nepatikšanas.

Viņš nedzirdēja. Man vajadzēja kliegt vēl skaļāk.

—   Man laba politika,— Frenkijs sacīja. Un atraisīja tauvu.

TREŠĀ NODAĻA

Es pamāju Frenkijam, kurš atdeva man galus, apgriezu laivu un devos pa kanālu ārā. Ostu atstāja ari kāds angļu preču kuģis, ar kuru es bridi turējos līdzās, un tad apdzinu to. Tas bija smagi piekrauts ar cukuru, un korpusu klāja rūsas kārta. Kad gāju garām, no pūpes manī noraudzījās džonltis vecā zilā svīterī. Izgāju no ostas, pametu aiz muguras Moro grīvu un uzņēmu kursu tieši uz ziemeļiem, uz KIvestu. Tad atstāju stūri un aizgāju uz baku uzlīt tauvu, bet pēc tam atkal iztaisnoju kursu, tā ka aiz muguras pamazām izpletās visa Havana un pēc kāda laika, kad starpā iznira kalni, sāka atkal sarukt.

Pēc brīža skatienam izzuda Moro, tad Hotelis «National», un pēdīgi varēja vairs saredzēt vienīgi Kapitolija kupolu. Straume bija daudz vājāka nekā tajā dienā, kad pēdējo reizi braucām uz zveju, un pūta tikai viegla brīze. Redzēju pāris zvejas kuģīšu, kas devās Havanas virzienā, un, tā kā tie nāca no rietumu puses, es sapratu, ka straume nav spēcīga.

Es noslēdzu degvielu, un motors apklusa. Nebija nekādas jēgas velti tērēt benzīnu. Dreifēšu pa straumi. Kad satumsīs, varēšu orientēties pēc Moro bākas vai arī, ja mani aiznesīs pārāk tālu, pēc Kohimaras

ugunīm un tad piebraukt tuvāk krastam un doties uz Bakuranao. Straume izskatījās tāda, ka līdz tumsai varētu mani aiznest tās divpadsmit jūdzes līdz Bakuranao, un no turienes vajadzētu redzēt Barakoa ugunis.

Un tā nu es, izslēdzis motoru, uzlīdu augšā, lai paskatītos visapkārt. Vairāk jau arī nekā nebija ko redzēt kā tie divi mājup ejošie kuģīši rietumu pusē un tālu pamalē it kā no jūras iznirušais, baltais Kapitolija kupols. Šur tur pa straumi peldēja ūdenszāles, un virs tām lidinājās putni, bet to nebija daudz. Kādu bridi sēdēju uz stūres mājiņas jumta un vēroju jūru, bet vienīgās zivis, ko redzēju, bija tās mazās, brūnās, kas parasti šaudās ap jūras zālēm. Lai nu panāk šurp visi tie, kas apgalvo, ka starp Havanu un Kīvestu tāda peļķīte vien esot. Un es vēl biju tikai pašā ceļa sākumā.

Pēc kāda laika nokāpu lejā, kokpitā, un tur priekšā jau sēdēja Edijs.

—   Kas noticis? Kas noticis ar motoru?

—   Sabojājies.

—   Kāpēc neesi atvēris lūku?

—   Uh, velns!— es noteicu.

Vai zināt, ko viņš bija izdarījis? Viņš bija atgriezies atpakaļ, pa priekšējo lūku ielīdis kajītē un licies uz auss. Turpat atradās divas pudeles. Viņš nebija licis tālāk par pirmo vīna pagrabiņu, nopircis tās un atgriezies laivā. Kad es palaidu motoru, viņš bija pamodies, bet tūlīt atkal aizmidzis. Kad es līcī to izslēdzu un laiva sāka viļņos nedaudz zvalstīties, viņš no jauna pamodās.

—   Es zināju, ka tu mani tomēr vedīsi, Harij,— viņš sacīja.

—       Ellē es tevi vedīšu,— es teicu.— Tu neesi pat ierakstīts komandā. Man tā vien nagi niez pārmest tevi pār bortu.

—       Tu nu gan proti dzīt jokus, Harij,— viņš sacīja.— Mums, končiem, nelaimē vajadzētu turēties kopā.

—       Ar tevi?— es teicu.— Ar tavu mēli? Kas tad tev var ticēt, kad tu piesūcies?

—       Es neesmu slikts cilvēks, Harij. Pārbaudi mani, un tu redzēsi, ka neesmu slikts cilvēks.

—       Nes šurp tās pudeles,— es viņam sacīju. Es domāju par kaut ko citu.

Viņš man tās atnesa, un es iedzēru malku no atkorķētās un noliku abas zemē pie stūres. Viņš bija palicis turpat stāvam, un es pacēlu acis. Man bija žēl viņa, žēl, ka vajadzēs darīt, kā nepieciešamība spiež. Sasodīts, es taču viņu pazinu jau tad, kad viņš vēl bija kārtīgs cilvēks.

—   Kas laivai vainas, Harij?

—   Nav nekādas vainas.

—   Bet kas tad ir noticis? Ko tu manī tā skaties?

—       Brāl,— es viņam sacīju, un man patiešām bija viņa žēl,— ar tevi Ir slikti.

—   Ko tu ar to gribi teikt, Harij?

—  Vēl nezinu,— es sacīju.— Vēl pats visu neesmu izdomājis.

Mēs bridi pasēdējām, bet runāt ar viņu man vairs negribējās. Zinot

to, kam jānotiek, bija grūti runāt. Es nokāpu lejā un paņēmu savu pneimatisko šauteni un trīsdesmitā kalibra vinčestru, kas vienmēr niradās kajītē, un uznesu tās augšā un tāpat ar visiem apvalkiem pakāru pie stūres mājiņas griestiem, kur mēs parasti turam makšķeres,— tieši virs stūres, lai būtu pa rokai. Es tās glabāju garos, no aitādas šūtos apvalkos, kuru vilna iekšpusē bija pamatīgi saeļļota. Vienīgi tā laivā var pasargāt ieročus no sarūsēšanas.

Es pārbaudīju sūkni, pāris reižu izmēģināju aizslēgu, tad pielādēju Šauteni un ievirzīju vienu patronu stobrā. Vienu padevu arī vinčestrā un pielādēju magazīnu. No matrača apakšas izvilku savu speciālo trīsdesmit astotā kalibra smitu-vesonu, kurš man bija vēl no tā laika, kad Maiami dienēju policijā, iztīrīju un saeļļoju to, pielādēju un piekāru pie jostas.

—   Kas noticis?— Edijs jautāja.— Dieva dēļ, kas ir noticis?

—   Nekas,— es atbildēju.

—   Kāda velna pēc visi šie šaujamie?

—       Man tie vienmēr ir līdzi,— es sacīju.— Ko šaut putnus, kas krīt virsū ēsmai, vai haizivis, vai tāpat vien drošības dēļ, kad jābrauc gar saliņām.

—   Pie joda, kas noticis?— Edijs atkārtoja.— Kas noticis?

—       Nekas,— es viņam sacīju. Laivai zvalstoties, trīsdesmit astotais kalibrs dauzījās man gar gurnu, un es paskatījos Edijā. Nav nekādas jēgas ar to steigties, es nodomāju. Viņš man vēl var noderēt.

—       Mums te būs viens neliels darbiņš,— es sacīju.— Pie Bakuranao. Kad pienāks laiks, es tev pateikšu, kas jādara.

Vēl bija par agru viņam stāstīt, citādi viņš sāktu uztraukties un beigās tā pārbītos, ka nebūtu vairs nekāds palīgs.

—       Par mani, Harij, tu otra labāka neatradīsi,— viņš sacīja.— Es tev esmu īstais vīrs. Ar tevi es iešu caur uguni un ūdeni.

Es paskatījos uz viņu, šo kārno vīru ar miglainajām acīm un trīcošajām rokām, un neteicu neko.

—       Paklausies, Harij. Tikai vienu pašu malciņu!— viņš lūdzās.— Citādi sāks kratīt drebuļi.

Es iedevu, un mēs sēdējām un gaidījām, kamēr satumsīs. Saulriets bija ļoti skaists, pūta viegls, patīkams vējiņš, un, kad saule jau bija pavisam iegrimusi, es iedarbināju motoru un mēs lēnā gaitā devāmies uz krastu.

CETURTĀ NODAĻA

Mēs stāvējām tumsā kādu jūdzi no krasta. Pēc saules rieta straume bija pieņēmusies, un es ievēroju, ka tā mainījusi virzienu. Rietumu pamalē varēja saskatīt Moro bākas zibšņus un blāzmu virs Havanas, un mums tieši iepretim spīdēja Rinkonas un Barakoa ugunis. Es gāju pret straumi, līdz Bakuranao palika aiz muguras un mēs jau bijām gandrīz pie Kohimaras. Tad ļāvu laivai dreifēt. Jau bija pavisam tumšs, bet es gluži skaidri varēju noteikt, kur atrodamies. Visas ugunis laivā bija izdzēstas.

—       Ko mēs darīsim, Harij?— Edijs man jautāja. Viņu atkal sāka mocīt bailes.

—   Un kā tev liekas?

—       Nezinu,— viņš sacīja.— Tu mani sabaidīji.— Izskatījās tā, ka drīz vien viņam atkal piemetīsies drebulis, un, kad viņš pienāca tuvāk, mute smirdēja kā seskam.

—   Cik pulkstenis?

—       Nokāpšu lejā paskatīties,— viņš sacīja. Uznācis augšā, viņš teica, ka esot pusdesmit.

—   Vai ēst gribi?— es jautāju.

—       Nē,— viņš atteica.— Tu taču zini, Harij, ka es tā nevaru neko ieēst.

—   Labi,— es viņam teicu.— Vari vienreiz iekampt.

Kad viņš to bija izdarījis, es pajautāju, kā nu ir. Teica, ka lieliski.

—       Pēc kāda laiciņa dabūsi vēl,— es sacīju.— Zinu jau, dūša tev rodas tikai no dzeršanas, bet dzeramā mums nav daudz. Tāpēc labāk piebremzē.

—   Tu man izstāsti, kas te notiks,— Edijs sacīja.

—       Klausies,— es viņam tumsā sacīju.— Mēs ejam uz Bakuranao un tur uzņemsim divpadsmit ķīnīzerus. Kad es tev teikšu, tu stājies pie stūres un dari, kā es lieku. Tos divpadsmit šķībacainos mēs uzņemsim un ieslēgsim kajītē. Tagad ej un aiztaisi no ārpuses priekšējo lūku.

Viņš aizgāja, un es redzēju vairs tikai tumšu ēnu. Atgriezies viņš sacīja:

—   Harij, vai nu es varu dabūt vēl vienu?

—       Nē,— es atbildēju.— Man vajadzīgs vīrs, kam dūša kā miets. Nevis kaut kāds mīkstmiesis.

—   Uz mani var paļauties, Harij. Tu redzēsi.

—       Uz p|ēguru nekad nevar paļauties,— es sacīju.— Klausies. Tos divpadsmit šurp atvedīs kāds ķīnietis. Jau pašā sākumā viņš man iedos naudu. Kad visi būs uz klāja, viņš man vēl dos naudu. Tiklīdz tu redzi, ka viņš man otrreiz grasās dot naudu, tūlīt palaid motoru un dod pilnu gailu. Noliecies ne zinis par to, kas te notiek. Lai kas arī notiktu, tu tikai dod pilnu gailu uz priekšu. Vai saprati?

—  Jā.

Ja pa ce|am kāds šķībacis mēģinās izlauzties no kajītes vai izlīst pa lūku, tu ņem pneimatisko šauteni un uz vietas dzen visus atpakaļ. Ar pneimatisko šauteni apieties proti?

—   Nē. Bet tu vari man ierādīt.

—   Tu tikpat neatcerēsies. Ar vinčestru apieties proti?

—   Parauj tik slēdzi un vālē vaļā.

—   Pareizi,— es sacīju.— Tikai nesašauj laivas korpusu.

—  Tu varētu man iedot vēl kriukšķi,— Edijs sacīja.

—   Labi. Drusku iedošu.

Es iedevu viņam vienu pamatīgu. Bet zināju, ka no tā viņš vairs nenoreibs; to visu aprīs bailes. Taču katrs malks viņu kādu laiciņu uzturēs. Izdzēris atvēlēto, Edijs gandrīz vai priecīgi teica:

—  Tātad mēs vedīsim ķīnīzerus. Vienmēr esmu teicis, goda vārds, ja reiz būs jākar zobi vadzī, likšos uz ķīniešiem.

—   Bet līdz šim tev vēl nekad nav vajadzējis kārt zobus vadzī, vai ne?— es sacīju. Viņš nudien bija jocīgs.

Līdz pusvienpadsmitiem vēl trīs reizes ļāvu viņam iestiprināties. Vērojot viņu, es uzjautrinājos, un tā nevajadzēja tik daudz kauties ar domām. Nebiju paredzējis, ka vajadzēs tik ilgi gaidīt. Domāju, ka došos ceļā pēc tumsas iestāšanās, atiešu no krasta tik tālu, lai neiekļūtu apgaismotajā joslā, un, tā turēdamies, stūrēšu uz Kohimaru.

īsi pirms vienpadsmitiem uz zemesraga iedegās abas ugunis. Pagaidīju vēl mazliet un tad sāku lēnām tuvoties krastam. Bakuranao ir neliels līcis, tur senāk atradās krietna piestātne smilšu iekraušanai. Tur ir arī upīte, kas ietek līcī, kad lietus gāzes izskalo smilšu sanesumus tās grīvā. Pa ziemu tos sadzen ziemeļu vēji, tā aizsprostojot ūdeņiem izeju jūrā. Senāk te iebrauca šoneri, kuros tieši no upes iekrāva gvajaves, un krastā atradās pilsētiņa. Bet to aizslaucīja orkāns, un tagad pāri palikusi vairs tikai viena māja, kuru no orkāna nopostīto būdu paliekām saslējuši kaut kādi gallegos un kura tiem noder par klubu, kad tie svētdienās izbrauc šurp no Havanas peldēties un izklaidēties. Ir gan vēl arī otra māja, kurā dzīvo vietējās varas pārstāvis, bet tā atrodas patālāk no krasta.

Katrā tādā mazā pilsētiņā visgarām krastam uzturas valdības pārstāvis, bet ķīnietim droši vien ir sava laiva, un pārstāvi viņš ari nebūs aizmirsis. Tuvojoties krastam, es saodu ūdenszāļu smaržu un to saldeno biezokņa dvaku, kas uzvēda no zemes.

—   Ej uz baku,— es teicu Edijam.

—  Te mēs nekur nevaram uzsēsties,— viņš sacīja.— Rifs atrodas otrā pusē, pie ieejas līcī.— Viņš, redzat, patiešām reiz ir bijis krietns jūrnieks.

—  Turi acis vaļā,— es sacīju un vadīju laivu tuvāk krastam, kur tie mūs varētu saskatīt. Krasta bangu nebija, un motora troksnis noteikti

bija dzirdams. Bet es negribēju te gaidit, īsti nezinādams, vai tie mūs ieraudzījusi, tāpēc uz mirkli ieslēdzu borta ugunis, sarkano un zaļo, un tūlīt atkal nodzēsu. Tad apgriezu laivu, padevu mazliet atpakaļ un apstājos pie pašas ieejas līcī, atstādams motoru ieslēgtu. Tik tuvu krastam diezgan krietni šūpoja.

—   Panāc šurp,— es sacīju Edijam un iedevu viņam pamatīgu malku.

—       Vai tas vispirms ar īkšķi jāuzvelk?— viņš čukstus prasija. Viņš tagad sēdēja pie stūres, un es biju pastiepies un attaisījis abus apvalkus un pavilcis ārā laides — collas sešas.

—   Ar īkšķi, jā.

—   Velna milti,— viņš sacīja.

Varēja tikai pabrīnīties, cik ātri uz viņu iedarbojās alkohols.

Mēs gaidījām, un cauri krūmājam es redzēju gaismu pārstāvja mājas logā. Ugunis uz zemesraga pazuda, tad viena parādījās šajā pusē. Otru viņi laikam bija izdzēsuši.

Pēc brīža no līča iznira laiva, kuru īra viens pats cilvēks. Tas man bija skaidrs no tā, kā viņš noliecās te uz vienu, te otru pusi. Man bija skaidrs, ka viņš iras ar lielu pakaļgala airi. Jutos pacilāts. Ja tā iras, tad tur ir tikai viens airētājs.

Viņi apstājās mums blakus.

—   Labvakar, kaptein,— misters Sings sacīja.

—   Piebrauciet laivu pie pakaļgala borta,— es teicu.

Viņš kaut ko sacīja zēnam ar airi, bet tas nevarēja pairties atpakaļ, tāpēc es satvēru viņu laivu aiz malas un aizvilku uz pūpi. Laivā bija astoņi cilvēki. Seši ķīnieši, misters Sings un zēns ar airi. Vilkdams laivu, es visu laiku gaidīju sitienu pa galvu, bet nekas nenotika. Es izslējos un Jāvu misteram Singam pieķerties pie pakaļgala.

—   Tagad parādiet, kā tas izskatās,— es teicu.

Viņš pasniedza man vīstokli, un es ar visu aizgāju pie stūres, kur sēdēja Edijs, un iededzu kompasmājiņas gaismu. Naudu rūpīgi pārbaudīju. Viss likās kārtībā, un es atkal izslēdzu gaismu. Ediju kratīja drebuļi.

—       Ielej sev vienu,— es sacīju. Redzēju, kā viņš pastiepa roku pēc pudeles un, pielicis to pie mutes, apgāza otrādi.

Es devos atpakaļ uz pūpi.

—   Viss kārtībā,— es sacīju.— Seši var rāpties iekšā.

Misteram Singam un kubietim ar airi bija diezgan jānopūlas, lai noturētu laivu augstajos viļņos. Es dzirdēju, ka misters Sings kaut ko saka ķīniski, un visi ķīnieši sāka rāpties augšā pa pakaļgalu.

—   Pa vienam!— es uzsaucu.

Viņš atkal kaut ko pateica, un seši ķīnieši cits aiz cita uzrāpās uz klāja. Gari un īsi, resni un tievi.

—   Aizved tos uz baku,— es sacīju Edijam.

—       Sekojiet man, džentlmeņi,— Edijs teica. Velna milti, šoreiz nu gan viņš bija pamatīgi iekampis.

—   Aizslēdz kajīti,— es sacīju, kad visi bija iegājuši.

—   Klausos, seri— Edijs atsaucās.

—   Es tūlīt atgriezīšos ar pārējiem,— misters Sings sacīja.

—   Lai notiek!— es teicu.

Es atgrūdu laivu, un zēns sāka irties prom.

—       Klausies,— es teicu Edijam.— Tagad atstāj pudeli mierā. Dūšas tev jau pietiek.

—   Tieši tā, šef,— Edijs sacīja.

—   Kāda muša tev iekodusi?

—       Šitā spēlīte man patīk,— Edijs sacīja.— Tātad jāpavelk tikai ar īkšķi — un kārtībā?

—       Ak tu, nolāpītais pleika,— es viņam sacīju.— Iedod man ar malciņu.

—   Vairāk nav,— Edijs sacīja.— Piedod, šef.

—       Klausies. Tagad turi acis vaļā, un, tiklīdz viņš dos man naudu, laid ar pilnu gāzi uz priekšu.

—   Būs, šef,— Edijs sacīja.

Es pastiepos un paņēmu otru pudeli, tad sameklēju korķu viļķi un izvilku korķi. Iedzēris krietnu malku, es aizgāju atpakaļ uz pūpi, cieši aizkorķēju pudeli un paslēpu to aiz pītajiem ūdens balonu groziem.

—   Misters Sings tuvojas,— es Edijam teicu.

—   Klausos, ser!— Edijs atsaucās.

Laiva īrās šurp.

Tā piestāja pie pakaļgala, un es ļāvu, lai viņi paši to notur. Misters Sings pieķērās pie veltņa, kas mums tur pierīkots, lai vieglāk dabūtu uz klāja lielas zivis.

—   Lai rāpjas augšā,— es sacīju.— Pa vienam.

Vēl seši — šoreiz apmēram vienāda auguma ķīnieši uzkāpa uz klāja.

—   Atver durvis un ielaid tos iekšā,— es Edijam teicu.

—   Klausos, ser!— Edijs atsaucās.

—   Aizslēdz kajīti.

—   Klausos, ser!

Es redzēju, ka viņš atkal ir pie stūres.

—   Nu labi, mister Sing,— es teicu.— Paskatīsimies, kas jums tur vēl

ir.

Viņš iebāza roku kabatā un pasniedza man naudu. Es pastiepos pretī un satvēru viņa roku ar visu naudu, un, kad viņš padevās un uzkāpa uz pakaļgala, es ar otru roku sagrābu viņu aiz rīkles. Tai brīdī jutu, ka motors sāk strādāt un laiva, putas kuldama, raujas uz priekšu, un, kaut arī biju diezgan nevaļīgs, darbodamies ap misteru Singu, es tomēr redzēju kubieti, kurš palika stāvam ar garo airi rokās savas laivas pakaļgalā, kamēr mēs piedevām gāzi un misters Sings noņēmās ar

svaidīšanos un tirināSanos. Viņš svaidījās un tirinājās vēl trakāk nekā uz žebērk|a uzdurts delfīns.

Es atliecu viņam roku uz muguras un atlauzu atpakaļ; laikam par stipru, jo jutu, ka tā padodas. Viņš izdvesa jokainu skaņu un, kaut ari turēju viņu aiz rīkles, pieklupa man klāt un iekoda man plecā. Bet, kad roka padevās, es palaidu to va|ā. Ar tādu viņš tikpat nekā vairs nevarēja iesākt, un es ar abām rokām satvēru viņu aiz rīkles; jums vajadzēja redzēt, kā misters Sings svaidījās — zivs kas zivs, tikai tā viena roka, protams, karājās ļengana. Es tomēr dabūju viņu uz ceļiem, iespiedu īkšķus vēl aiz leijerkastes un tad liecu atpakaļ, kamēr sadzirdēju krakšķi. Nav tiesa, ka to nevarot dzirdēt — un kā vēl var.

Vienu mirkli es viņu tā paturēju, tad nolaidu zemē. Viņš gulēja uz muguras nekustīgs savā labajā uzvalkā, kājas nokāris kokpitā; un tā es viņu atstāju.

Pacēlis nokritušo naudu, es iededzu kompasmājiņā gaismu un to saskaitīju. Tad apsēdos pie stūres un teicu, lai Edijs pakaļgalā sameklē pāris dzelzs gabalu, kuri mums noderēja par enkuru, kad zvejojām vietās ar klinšainu dibenu, kur enkuru varēja viegli pazaudēt.

—   Nevaru atrast,— viņš sacīja. Viņš baidījās tuvoties misteram Singam.

—   Nāc pie stūres,— es teicu.— Un ej tālāk selgā.

Lejā zem klāja bija jūtama kaut kāda rosība, bet par tiem tur man galva nesāpēja.

Es atradu to, ko meklēju,— dzelzs gabalus no vecās ogļu ostas Tortugasā, paņēmu dažus auklas galus un, izvēlējies divus krietnus dzelžus, piesēju tos misteram Singam pie potītēm. Vēlāk, kad bijām jūdzes divas no krasta, es pārvēlu viņu pār malu. Pāri veltnim viņš slaiki ieslīdēja ūdeni. Kabatas es pat nepārbaudīju. Nepatika ķēpāties.

Laivas pakaļgals bija nedaudz notriepts ar asinīm, kas viņam bija tecējušas pa muti un degunu, un es piesmēlu spaini ar ūdeni, gandrīz pats pārveldamies pār malu lielā ātruma dēļ, un pamatīgi noberzu visu ar slotu, kuru sameklēju pūpē.

—   Piebremzē,— es teicu Edijam.

—   Un ja nu viņš uzpeld?— Edijs iejautājās.

—  Tur, kur es viņu iemetu, bija savas septiņi simti asis dziļš,— es sacīju.— Viņš noies līdz pašam dibenam. Tas, brāl, ir garš ceļš. Viņš neuzpeldēs, kamēr nebūs uzpūties, un visu laiku viņu nesīs straume un plucinās zivis. Tici man,— es sacīju,— par misteru Singu tev nav ko bažīties.

—   Ko viņš tev nodarījis?— Edijs jautāja.

—   Neka,— es sacīju.— Neesmu vēl saticis cilvēku, ar kuru būtu tik viegli sadarboties. Es visu laiku domāju, ka te ir kāds āķis.

—   Kādēļ tad tu viņu nogalināji?

—       Lai nevajadzētu nogalināt divpadsmit citus šķībacainos,— es sacīju.

—       Harij,— viņš teica.— Tev jāiedod man vēl kāds kraukšķis, es jūtu, ka man atkal nāk virsū melnie. Kā ieraudzīju, ka viņam kuļājas galva, tā uzreiz sametās nelabi.

Es iedevu.

—   Un kā būs ar šķībacainajiem?— Edijs jautāja.

—       No tiem jātiek vaļā, cik ātri vien iespējams,— es teicu.— Kamēr nav pieķēzījuši kajīti.

—   Ko tu ar viņiem darīsi?

—   Izsēdināsim uz garā sēkļa,— es sacīju.

—   Vai griezt krastā?

—   Griez,— es sacīju.— Tikai lēnām.

Mēs lēnām pārgājām pāri rifam, un apakšā jau varēja saskatīt sēkli. Šis rifs guļ diezgan dziļi, un aiz tā sākas smilšu sanesums, kas pāriet lēzenā krastā.

—   Ej uz baku un mēri dziļumu.

Viņš mērīja ar kārti dziļumu un māja man, lai eju vēl tālāk. Tad pagriezās un deva zīmi, lai apstājos. Es padevu atpakaļ.

—   Apmēram piecas pēdas.

—       Jāizmet enkurs,— es sacīju.— Ja kaut kas atgadās un mums nebūs laika to pacelt, varam pārcirst tauvu vai norauties.

Edijs sāka nolaist enkuru un, kad tas sasniedza dibenu, nostiprināja tauvu. Laiva šūpojās viļņos ar pakaļgalu pret krastu.

—   Dibens, zini, te smilšains,— viņš sacīja.

—   Kāds pakaļgalā dziļums?

—   Ne vairāk par piecām pēdām.

—   Ņem šauteni,— es sacīju.— Un turi acis vaļā.

—   Iedod malciņu,— viņš lūdza. Vīrs bija pamatīgi uztraucies.

Devu viņam iedzert un izvilku pneimatisko šauteni. Tad atslēdzu

kajīti, atvēru durvis un sacīju:

—   Nāciet ārā.

Nekādas atbildes.

Viens šķībacis pabāza galvu, ieraudzīja Ediju ar šauteni rokā un ierāvās atpakaļ.

—   Nāciet ārā! Neviens jūs neaiztiks,— es sacīju.

Atkal nekā. Tikai daudzbalsīga ķīniešu vervelēšana.

—       Ei jūs, nāciet ārā!— Edijs uzbrēca. Pie velna, viņš tomēr bija atradis pudeli.

—       Liec pudeli nost,— es viņam teicu,— citādi izsviedīšu tevi pār malu.

—   Nāciet ārā,— es atkārtoju,— vai ari es šaušu!

Viens palūrēja gar durvīm un laikam ieraudzīja krastu, jo sāka ātri kaut ko buldurēt.

—   Nāciet ārā,— es teicu,— citādi šaušu!

Beidzot viņi nāca.

Nudien, vajadzētu būt briesmīgam nelietim, lai apslaktētu veselu baru šitādu nelaimes putnu, un varu galvot, ka nepatikšanu arī būtu vairāk, nekā vajag, nemaz jau nerunājot par visu šo ķēpu.

Viņi iznāca, un viņi bija nobijušies, un viņiem nebija nekādu ieroču, un viņu tur bija vesels ducis. Es atmuguriski atkāpos līdz pakaļgalam, turēdams šauteni gatavībā.

—   Leciet ārā,— es saciju.— Pāri galvai te nebūs.

Neviens nekustējās.

—   Leciet!

Neviens nekustējās.

—   Ei jūs, šķībacainie žurkēdāji,— Edijs sacīja.— Veiklāk ūdenī!

—   Aizveries, pleika,— es viņam teicu.

—   Peldēt nemāk,— viens ķīnietis sacīja.

—   Peldēt nevajag,— es atteicu.— Nav dziļš.

—   Nu, nu, veicīgāk,— Edijs skubināja.

—       Nāc te uz pakaļgalu,— es viņam teicu.— Paņem šauteni vienā un kārti otrā rokā un parādi viņiem, cik te ir dziļš.

Viņš parādīja, paceldams gaisā slapjo kārti.

—   Peldēt nevajag?— tas pats ķīnietis pārjautāja.

—   Nē.

—   Tiešām?

—   Jā.

—   Kur esam?

—   Kubā.

—       Ak tu, vella blēdis,— viņš sacīja un pārkāra kājas pār malu, bridi turēdamies rokās, tad ielēca jūrā. Galva uz mirkli pazuda, bet tūlīt atkal iznira, un ūdens sniedzās viņam līdz zodam.— Vella blēdis,—• viņš sacīja.— Nolādēts vella blēdis!

Viņš bija pārskaities un aizmirsis visas bailes. Viņš ķīniski kaut ko teica, un pārējie sāka lēkt no pakaļgala ūdenī.

—   Kārtībā,— es teicu Edijam.— Pacel enkuru.

Kad gājām ārā no līča, uzlēca mēness, un virs ūdens varēja saskatīt ķīniešu galvas, kas virzījās uz krastu, un gaišo pludmales svītru, un krūmāju aiz tās.

Pagājām garām rifam, un es vēlreiz paskatījos atpakaļ uz krastu un kalniem, kas pamazām izauga virs tā; tad uzņēmu kursu uz Kīvestu.

—       Nu tagad vari likties uz auss,— es Edijam teicu.— Nē, pagaidi, papriekš noej lejā, atver visas borta lūkas- , lai iziet smaka, un atnes man jodu.

—   Kas tev vainas?— viņš jautāja, atnesis pudelīti.

—   Pārgriezu pirkstu.

Varbūt man pastūrēt?

Liecies vien gulēt,— es sacīju.— Es tevi pamodināšu.

Viņš izstiepās turpat kokpitā uz sola, kas bija iebūvēts virs benzīna tvertnes, un pēc maza brīža jau bija aizmidzis.

PIEKTĀ NODAĻA

Pieturēdams stūri ar ceļgalu, es atpogāju kreklu un apskatīju vietu, kur misters Sings man pirmīt iekoda. Tas bija pamatīgs kodiens, un es iipziedu to ar jodu un pēc tam sēdēju pie stūres un prātoju, vai no tāda ķīnieša koduma var saindēties asinis vai ne, un klausījos, cik labi un ritmiski strādā motors un kā ūdens skalojas gar laivas sāniem, un galu galā nolēmu — pie velna, nē, no šitāda kodiena nekāda saindēšanās nevar celties. Tāds misters Sings droši vien tīra zobus divas trīs reizes dienā. Ko nu par misteru Singu! Bet nekāds lāga biznesmenis gan viņš nebija. Jeb varbūt bija? Varbūt viņš man gluži vienkārši uzticējās. Goda vārds, es tā arī neizpratu, kas viņš par tipu.

Nu, tagad viss bija pavisam vienkārši, ja nebūtu tas Edijs. Tāds plencis kā viņš noteikti palaidīs muti, kad piesūksies. Es sēdēju pie stūres, skatījos uz viņu un domāju, pie joda, no tāda tikpat nav jēgas, vai nu viņš dzīvs, vai beigts, un tad būtu visi gali ūdenī. Kad ieraudzīju viņu laivā, nolēmu, ka vajadzēs no viņa atbrīvoties, bet, kad nu viss bija nogājis tik gludi, man sametās žēl. Taču tagad, skatoties, kā viņš tur guļ, man atkal uzmācās kārdinājums. Bet tad es nodomāju, ka nav jēgas smērēt rokas, varbūt vēlāk būs jānožēlo. Pēc tam atcerējos, ka viņš tak nav ierakstīts papīros un, iebraucot ostā, man vajadzēs maksāt sodu, un es nesapratu, ko īsti iesākt.

Laika man bija pārpārēm, lai to visu izdomātu, un, uzmanīdams kursu, es ik pa brīdim iemalkoju no Edija pudeles. Daudz tur vairs nebija, un, kad to pašu biju iztukšojis, atkorķēju pēdējo, kas man vēl bija atlikusi, un, goda vārds, jutos varen labi, tā sēdēdams pie stūres, un nakts arī bija kuģošanai kā radīta. Reiss galu galā bija izdevies, kaut gan ļoti bieži bija licies, ka beigsies ļoti slikti.

Kad uzausa gaisma, Edijs pamodās. Viņš teica, ka jūtoties briesmīgi.

—   Apsēdies uz brīdi pie stūres,— es sacīju.— Gribu pārlaist acis vis*pkārt.

Aizgāju uz pakaļgalu un uzgāzu tur drusku ūdens. Bet viss bija tīrs. Tad pārbraucu ar suku laivas sāniem. Izlādēju šautenes un noglabāju kajītē. Taču revolveri vēl atstāju pie jostas. Kajīte bija tik tīra un svaiga, ka prieks, no smakas ne jausmas. Vienīgi pa labās puses iluminatoru bija šļakstījies iekšā ūdens un drusku saslapinājis vienu guļvietu, tāpēc es aizvēru visas lūkas. Neviens muitas ierēdnis visā pasaulē tagad nespētu saost, ka te bijuši ķīnieši.

Acis apstājās pie dokumentiem tīkliņā zem ierāmētās licences, kur biju tos iebāzis, uznākdams uz klāja, un tagad izņēmu tos ārā, lai vēlreiz pārskatītu. Tad uzkāpu augšā, kokpitā.

—   Paklausies,— es sacīju.— Kā tu esi iekļuvis komandas sarakstā?

—       Satiku aģentu, kad viņš bija ceļā uz konsulātu, un palūdzu, lai mani ieraksta.

—       Ir gan pļēguriem laime,— es sacīju un noņēmu savu trīsdesmit astoto kalibru, lai noglabātu kajītē.

Uzvārījis tur kafiju, es uzkāpu augšā un atkal sēdos pie stūres.

—   Lejā ir kafija,— es viņam sacīju.

—       No kafijas, brāl, man vieglāk netiks.— Nudien, par tādu gribot negribot sirds iežēlojas. Izskats viņam patiešām bija nelādzīgs.

Ap deviņiem gandrīz sev taisni priekšā ieraudzījām Sendkī bākas ugunis. Jau labu brīdi pirms tam bijām satikuši tankkuģus, kas gāja līča virzienā.

—       Pēc pāris stundām būsim galā,— es teicu.— Tev es maksāšu tikpat, cik Džonsons — četrus dolārus par dienu.

—   Cik tu dabūji par pagājušo nakti?— viņš man jautāja.

—   Tikai sešus simtus,— es sacīju.

Nezinu, vai viņš man noticēja vai nenoticēja.

—   Un kā ar manu daļu?

—       Tā jau ir tava daļa,— es sacīju.— Tik, cik es teicu, un, ja es dzirdēšu, ka esi palaidis muti, es tevi apklusināšu uz visiem laikiem.

—   Tu zini, Harij, ka neesmu nekāds pļāpa.

—       Plencis tu esi. Bet vienalga, cik pilns tu arī būtu, ja tikai vērsi muti, tad zini.

—   Uz mani var paļauties,— viņš sacīja.— Kam tu tik bargi.

—       Nevar jau tev piedot tik daudz sīvā, lai uz tevi varētu paļauties,— es teicu. Bet par viņu es vairs galvu nelauzīju, jo kas gan tādam ticēs? Misters Sings cietīs klusu. Ķīnieši ari. Mazais laivinieks tāpat. Viņš jau negribēs iedzīvoties nepatikšanās. Edijs droši vien agri vai vēlu izpļāpāsies, bet kas tādam pleikām ticēs?

Un vai tad kāds var ko pierādīt? Protams, ja viņi pēc tam būtu ieraudzījuši Edija vārdu komandas sarakstā, valodu būtu daudz vairāk. Man patiešām ir laimējies. Varētu jau teikt, ka viņš pārkritis pār malu, bet valodas būtu tā kā tā. Un Edijam arī laimējies. Nudien, ellīgi laimējies.

Tad mēs sasniedzām Golfa straumes robežu, un ūdens vairs nebija zils, bet gan zaļgans un dzidrs, un tālāk varēja redzēt pāļus uz austrumu un rietumu puses Sausajām klintīm un Kīvestas radiotorņus, un hoteli «La Concha», kas lepni slējās virs zemajām mājelēm, un lielu dūmu mākoni virs tās vietas, kur dedzina atkritumus. Sendkī bāka nu jau bija pavisam tuvu, un varēja izšķirt laivu māju un nelielo doku tās pakājē, un es zināju, ka pēc minūtēm četrdesmit būsim galā, un bija

patīkami atgriezties mājās un apzināties, ka neesmu gluži tukšā un par vasaru varu nebēdāt.

Ko tu teiktu par vienu malku, Edij?— es jautāju.

-    Ak, Harij,— viņš teica,— es jau zināju, ka tu man esi īsts draugs.

Tajā vakarā es sēdēju dzīvojamā istabā, smēķēju cigāru, dzēru ar ūdeni atšķaidītu viskiju un klausījos pa radio Grcisiju Allenu. Meitenes bija aizgājušas uz kino, un mani, tā sēžot, pārņēma labsajūta, un uzmācās snaudiens. Pie ārdurvīm klauvēja, un Marija, mana sieva, piecēlās un aizgāja atvērt. Viņa atnāca atpaka| un sacīja:

-  Tur ir tas plencis, Edijs Maršals. Viņam vajagot tevi satikt.

—       Saki, lai vācas prom, kamēr neesmu viņu izsviedis pa durvīm,— es teicu.

Viņa atgriezās un atkal apsēdās, un pa logu, pie kura es sēdēju, kājas saslējis, varēja redzēt, kā pa ielu lokspuldžu gaismā aizčāpo Edijs ar kādu pudeles brāli; abi līgojās vien, un viņu ēnas zem lokspuldzes ligojās vēl stiprāk.

—       Nožēlojamie radījumi,— Marija sacīja.— Man vienmēr žēl dzērāju.

—   Šitam dzērājam veicas.

—       Nav tāda dzērāja, kam veiktos,— Marija sacīja.— Tu pats, Harij, to labi zini.

—   Jā,— es teicu.— Laikam nav gan.

OTRA DAĻA

HARIJS MORGANS RUDENS

PIRMĀ NODAĻA

Viņi šķērsoja līci naktī, un no ziemeļrietumiem pūta spēcīga brīze. Kad uzlēca saule, viņš ieraudzīja no līča puses nākam tankkuģi, un tas izskatījās tik augsts un balts saltās rīta saules staros, ka likās — tur no jūras paceļas daudzstāvu celtne, un viņš sacīja nēģerim:

—   Pie velna, kur mēs īsti esam?

Nēģeris paslējās sēdus, lai paskatītos.

—   Šimpus Maiami nekā tāda nav.

—       Tu sasodīti labi zini, ka ne līdz kādai Maiami mēs neesam tikuši,— viņš nēģerim sacīja.

—   Es tikai gribēju teikt, ka uz Floridas salām tādu māju nevaid.

—   Mēs taču stūrējām uz Sendkī.

—   Tad vajadzētu to redzēt, to vai vismaz Amerikas sēkļus.

Tad pēc maza brīža viņš aptvēra, ka tas ir tankkuģis, nevis celtne, un nepagāja ne stunda, kad viņš ieraudzīja Sendkī bāku, kas taisna, slaika un brūna iznira no jūras tieši tur, kur tai vajadzēja būt.

—   Uz jūras nedrīkst zaudēt paļāvību,— viņš nēģerim teica.

—        Man bija paļāvība,— nēģeris sacīja.— Bet pēc šitā reisa man nekādas paļāvības vairs nav.

—   Kā ar kāju?

—   Visu laiku sāp.

—       Tas nekas,— otrs teica.— Jātur tikai tīra, jāapsien — un sadzīs, ka nebūs ko redzēt.

Viņš tagad stūrēja uz rietumiem, lai dienu pārlaistu mangrovēs pie Vumenkī, kur nevienu nevajadzēs satikt un uz kurieni viņiem pretī bija solījusi ierasties laiva.

—   Gan būs labi,— viņš sacīja nēģerim.

—   Nezinu,— nēģeris atteica.— Briesmīgi sāp.

—       Kad tiksim galā, es par tevi parūpēšos,— viņš nēģerim sacīja.

—   Ievainojums nav bīstams. Beidz gausties.

—        Esmu ievainots,— nēģeris nerimās.— Pirmo reizi mūžā. Katrs ievainojums ir bīstams.

—   Tu tikai esi nobijies.

—        Nē, ser. Esmu ievainots. U11 man briesmīgi sāp. Visu nakti jutu, kā ievainojums pulsē.

Nēģeris nepārstāja gausties un beigās nenocietās un noņēma apsēju, lai paskatītos uz brūci.

Liecieš mierā,— vīrs, kurš stāvēja pie stūres, viņam teica. Nēģeris gulēja kokpitā uz grīdas, un visapkārt bija sakrauti degvīna maisi, kas izskatījās kā lieli šķiņķi. Starp tiem viņš bija atbrīvojis sev vietu, kur atgulties. Pie katras kustības maisos šķindēja saplēsti stikli, un visur oda pēc alkohola. Visas malas bija ar to nolaistītas. Stūres vīrs tagad vadīja laivu tieši uz Vumenkī. Saliņu jau varēja saskatīt pavisam skaidri.

Man sāp,— nēģeris sacīja.— Sāp arvien stiprāk.

Jūtu tev līdzi, Veslij,— otrs teica.— Bet nevaru tagad pamest

Nlūri.

-  Tu apejies ar cilvēku tikpat kā ar suni,— nēģeris sacīja. Viņš vairs nevaldījās. Taču otrs vēl arvien juta viņam līdzi.

-  Gan es izkārtošu tā, ka būs labi, Veslij,— viņš sacīja.— Guli tikai mierīgi.

—  Tev galīgi vienalga, kas notiek ar cilvēku,— nēģeris teica.

Tevī nav ne kripatiņas cilvēcības.

—   Gan es par tevi parūpēšos,— vīrs teica.— Guli tikai mierīgi.

—       Ne nu rūpēsies, nekā,— nēģeris teica. Vīrs, kura vārds bija Harijs Morgans, šoreiz neatbildēja, jo nēģeris viņam patika, bet šajā situācijā tarn vajadzētu gāzt, un to viņš nespēja. Nēģeris nemitējās.

—   Kāpēc mēs neapstājāmies, kad viņi sāka šaut?

Harijs neatbildēja.

—   Vai tad cilvēka dzīvība nav dārgāka par degvīna kravu?

Harija uzmanība bija pievērsta viejiīgi tikai stūrei.

—   Mums vajadzēja tikai apstāties un ļaut, lai viņi paņem kravu.

—       Nē,— Harijs sacīja.— Viņi paņemtu kā kravu, tā laivu, un mēs paši sēdētu aiz restēm.

—       No cietuma man nav bail,— nēģeris sacīja.— Bet es negribu, ka mani ievaino.

Nu Harijam sāka trūkt pacietības, viņš vairs nevarēja izturēt šo pļāpāšanu.

—   Pie joda, kurš te ir smagāk ievainots?— viņš iesaucās.— Tu vai

es?

—       Tu esi smagāk ievainots,— nēģeris sacīja.— Bet es nekad vēl neesmu bijis ievainots. Es nedomāju, ka mani ievainos. Es nesalīgu pie tevis tāpēc, lai mani ievainotu. Es negribu, ka mani ievaino.

—       Nomierinies, Veslij,— Harijs teica.— No tādas runāšanas tev vieglāk nekļūs.

Viņi jau tuvojās saliņai. Sēkļi palika aiz muguras, un, kad Harijs ievadīja laivu kanalā, ūdens pret sauli tā mirdzēja, ka bija grūti ko saskatīt. Vai nu nēģeris murgoja, vai aiz sāpēm bija sācis nožēlot grēkus, bet runāt viņš runāja vienā gabalā.

—    Kāpēc tagad jāvadā degvīns?— viņš jautāja.— Sausais likums atcelts. Kāpēc vajadzīga šī kontrabanda? Kāpēc nevar ievest degvīnu ar kuģi?

Stūresvīrs neatrāva acis no kanāla.

—    Kāpēc cilvēki nevar būt godīgi un kārtīgi un pelnīt maizi ar kārtīgu, godīgu darbu?

Kaut arī pašu krastu Harijs saulē nevarēja saskatīt, viņš redzēja sīko vilnīšu ņirbu gar to un laikus mainīja virzienu. Ar vienu roku grozīdams stūres ratu, viņš apgrieza laivu apkārt un, izbraucis no kanāla, lēnām aizvadīja laivu līdz pašām mangrovēm. Tad, padevis atpakaļgaitu, izslēdza abus motorus.

—    Enkuru izmest es varu,— viņš sacīja.— Bet, kas to pacels, dievs vien zina.

—   Es nevaru pat pakustēties,— nēģeris sacīja.

—   Jā, nudien, ar tevi ir slikti,— Harijs teica.

Viņš pamatīgi nomocījās, kamēr izvilka, pacēla un izmeta mazo enkuru, taču viņš to izdarīja un vēl atritināja krietni daudz tauvas, tā ka laiva piepeldēja pie pašām mangrovēm un zari nokarājās kokpitā. Tad viņš arī pats aizgāja uz pakaļgalu un nokāpa lejā. Bija nu gan te skats, goda vārds.

Pēc tam kad viņš bija pārsējis nēģera ievainojumu un nēģeris bija nosaitējis viņa roku, Harijs visu nakti bija sēdējis pie stūres un uzmanījis kompasu, un, kad uzausa gaisma, viņš redzēja, ka nēģeris guļ izstiepies starp maisiem, bet tad vajadzēja vērot jūru un ieturēt kursu, un meklēt ar acīm Sendkī bāku, un viņš ne reizes nebija tā īsti palūkojies, kā izskatās laivā. Izskatījās slikti.

Nēģeris gulēja starp degvīna maisiem, kāju gaisā sacēlis. Lodes caururbušas korpusu astoņās vietās, pamatīgi to sašķembodamas. Vējstikls ieplīsis. Viņš nezināja, cik daudz no veduma iztecējis, un tās vietas, kas nebija notraipītas ar nēģera asinīm, bija notrieptas ar viņējām. Bet visgrūtāk paciešama tobrīd bija degvīna smaka. Itin viss bija ar to piesūcies. Laiva mierīgi gulēja starp mangrovēm, bet viņš nevarēja atbrīvoties no sajūtas, ka tā vēl arvien šūpojas augstajos viļņos, ar kuriem tie līcī visu nakti bija cīnījušies.

—    Es uzvārīšu kafiju,— viņš sacīja nēģerim.— Un pēc tam apkopšu tevi.

—   Es negribu kafiju.

—    Es gan,— Harijs teica. Taču lejā, kajītē, viņam sāka reibt galva, un viņš atkal atgriezās uz klāja.

—   Laikam būs jāiztiek bez kafijas,— viņš sacīja.

—   Iedod man ūdeni.

—   Labi.

Viņš ielēja nēģerim no balona krūzi ūdens.

—   Kāpēc tev vajadzēja drāzties tālāk, kad viņi sāka šaut?

Un kāpēc viņiem vajadzēja šaut?— Harijs atjautāja.

Man nepieciešams ārsts,— nēģeris sacīja.

Vai tad ārsts izdarīs kaut ko tādu, ko es jau neesmu darījis?

Ārsts mani izārstēs.

Vakarā, kad ieradīsies laiva, tu tiksi pie ārsta.

—   Es negribu gaidīt laivu.

—   Labi,— Harijs teica.— Tagad sāksim mest maisus ūdenī.

Viņš ķērās pie maisiem, un ar vienu roku tos pacelt nemaz nebija tik viegli. Degvīna maiss sver tikai četrdesmit mārciņas, bet viņš vēl nebija necik izsviedis, kad atkal sareiba galva. Viņš apsēdās kokpitā uz grīdas, pēc tam apgūlās.

—  Tu iedzīsi sevi kapā,— nēģeris sacīja.

Harijs nekustīgi gulēja uz grīdas, atbalstījis galvu pret vienu no maisiem. Mangrovju zari nokarājās kokpitā, mezdami pār viņu ēnu. Viņš dzirdēja, kā virs mangrovēm svilpo vējš, un augstajās, aukstajās debesīs redzēja ziemeļa dzītas mākoņu skrandas.

«Kamēr tā pūtīs, neviens te nerādīsies,» viņš domāja. «Nevienam nenāks prātā, ka tādā laikā mēs varētu doties jūrā.»

—   Vai tu domā, ka laiva atnāks?— nēģeris jautāja.

—   Skaidrs,— Harijs atbildēja.— Kādēļ gan ne?

—   Pārāk stipri pūš.

—   Viņi mūs gaida.

—       Ne jau šitādā laikā. Kāpēc jāmelo?— nēģeris runāja, muti gandrīz piespiedis maisam.

—   Nomierinies, Veslij,— Harijs sacīja.

—       Lai es nomierinoties,— nēģeris nerimās.— Nomierināties. Kāpēc nomierināties? Tāpēc, ka jānosprāgst te kā sunim? Tevis dēļ esmu iekūlies šai ķezā. Pestī nu tagad ārā.

—   Nomierinies,— Harijs laipni atkārtoja.

—       Laivas nebūs,— nēģeris sacīja.— Es zinu, ka nebūs. Man salst, vai dzirdi? Es nevaru ilgāk paciest ne šīs sāpes, ne aukstumu, dzirdi?

Harijs piecēlās sēdus, juzdamies kā iztukšots un bez spēka. Nēģeris nenovērsa no viņa acu, kamēr viņš uzslējās uz viena ceļgala, saņēma kreisajā rokā labo, kas nedzīvi nokarājās gar sāniem, iemiedza tās plaukstu starp ceļiem un tad, pieķēries pie margapmalim piesistā dēļa, uzslējās kājās un palika tā stāvam un raugāmies lejup uz nēģeri, labo roku vēl arvien kājstarpi iespiedis. Viņš saprata, ka nekad agrāk nebija zinājis, ko nozīmē īstas sāpes.

—       Ja es to iztaisnoju, izstiepju pavisam taisni, tad tik traki nesāp,— viņš sacīja.

—   Es varu tev to pakārt kaklā,— nēģeris piedāvājās.

—       Elkonis nelokās,— Harijs sacīja.— Tas jau sastindzis tādā stā voklī.

—   Ko mēs darīsim?

—        Krausim ārā maisus,— Harijs atbildēja.— Vai tu nevarētu pārmest pār malu tos, kas tev pa rokai, Veslij?

Nēģeris pastiepās, lai satvertu maisu, tad ievaidējās un atlaidās gu|us.

—   Vai tik briesmīgi sāp, Veslij?

—   Ak dievs,— nēģeris novaidējās.

—   Bet varbūt tas tikai pirmajā mirklī, kad iekustēsies, kļūs vieglāk.

—        Esmu ievainots,— nēģeris sacīja.— Es nekustēšos. Lai es krautu ārā maisus, kad esmu ievainots!

—   Nomierinies.

—   Ja tu vēlreiz šo vārdu atkārtosi, es par sevi negalvoju.

—   Nomierinies,— Harijs rāmi sacīja.

Nēģeris iekaucās un, grābstīdamies ar rokām pa klāju, zem lūkas apmales sataustīja galodu.

—   Es tevi nositīšu,— viņš elsa.— Es tev sirdi no krūtīm izraušu.

—   Ne jau ar galodu,— Harijs teica.— Nomierinies, Veslij. Nēģeris, seju maisā iespiedis, elsoja. Harijs atkal sāka cilāt degvīna

maisus un velt tos pāri malai.

OTRĀ NODAĻA

Kraudams ārā maisus, viņš izdzirdēja motora troksni un, pacēlis acis, ieraudzīja, ka pa kanālu gar saliņas galu tuvojas laiva. Tā bija balta motorlaiva ar dzeltenīgi brūnu nojumi un vējstiklu.

—   Laiva-nāk,— viņš sacīja.— Celies, Veslij!

—   Nevaru.

—        Es aizmirsīšu to, kas bijis,— Harijs sacīja.— Bet, no šī brīža sākot, es visu atcerēšos.

—   Atceries vien,— nēģeris atteica.— Es ari neko neesmu aizmirsis. Ātrām kustībām, sviedriem līstot, ne mirkli neapstādamies, lai

paskatītos uz laivu, kas lēnām tuvojās pa kanālu, viņš ar veselo roku cēla degvīna maisus un meta tos pār malu.

—        Palaid!— Viņš izstiepa roku pēc maisa, kas atradās nēģerim zem galvas, un pārsvieda to pār malu. Nēģeris uzslējās sēdus.

—   Klāt ir,— viņš sacīja. Laiva atradās viņiem gandrīz blakus.

—   Tas ir kapteinis Vilijs,— nēģeris sacīja.— Ar atpūtniekiem. Baltās laivas pakaļgalā sēdēja divi vilnas flaneļa uzvalkos ģērbušies

vīrieši ar makšķerēm rokās, baltām audekla cepurēm galvā, bet večuks ādas jakā ar filca platmali uz acīm turēja pinni un stūrēja tieši garām mangrovēm, zem kurām stāvēja laiva ar degvīna kravu.

—        Kā sviežas, Harij?— večuks, garām braucot, uzsauca. Harijs par atbildi pamāja ar veselo roku. Laiva pagāja garām, un abi makšķernieki vēl atskatījās un kaut ko sacīja večukam. Harijs nedzirdēja, ko viņi teica.

Pie izejas jūrā viņš griezis apkārt un nāks atpakaļ,— Harijs sacījai nēģerim. Tad viņš nokāpa kajītē un atgriezās ar segu.— Es tevi apsegšu.

—   Sen jau bija laiks. Viņi noteikti redzēja maisus. Ko mēs iesāksim?

Vilijs ir lāga puika,— Harijs atteica.— Viņš pilsētā pados ziņu,

ka esam jau klāt. Bet tie makšķernieki mums nekā nedarīs. Kāda tiem gar mums daļa?

Pēkšņi viņš jutās pavisam vārgs un apsēdās uz stūres soliņa, stingri iespiezdams labo roku starp ciskām. Ceļgali trīcēja, un viņš juta, kā augšdelma kaula gali lūzuma vietā berzējas. Pavēris ceļgalus, viņš izstiepa roku ārā un ļāva tai nokarāties gar sāniem. Tā viņš tur sēdēja ar roku gar sāniem, kad laiva atgriezdamās vēlreiz nogāja viņiem garām. Abi vīrieši zvejas krēslos sarunājās. Viņi bija nolikuši makšķeres sāņus, un viens skatījās šurp ar binokli. Attālums bija pārāk liels, lai varētu sadzirdēt, ko viņi runā. Un, ja arī dzirdētu, labāk viņam no tā nekļūtu.

Nomas laivas «Dienvidflorida» kapteinis Vilijs Adamss, kurš, stiprā vēja dēļ nevarēdams iziet atklātā jūrā, vadāja savus klientus pa Vumenkī kanālu, nodomāja: «Tātad Harijs pagājušo nakti šķērsojis līci. Tam puisim gan ir iekšas. Dabūt uz savas ādas šito pūtienu. Laiva viņam izturīga, tas tiesa. Diez kā viņš sadauzījis vējstiklu? Es šitādā naktī ne par kādu naudu nelaistos tādā ceļā. Un neparko neuzņemtos vest degvīnu no Kubas. Tagad to varot dabūt Marielā. Stāsta, ka pavisam brīvi.»

—   Ko jūs teicāt, ser?

—   Kas tā par laivu?— viens no makšķerniekiem jautāja.

—   Vai tā?

—   Jā, tā pati.

—   A, tā ir no Kīvestas.

—   Es jautāju, kam tā pieder.

—   To gan es nezinu, ser.

—   Vai kādam zvejniekam?

—   Tā runā.

—   Kā to saprast?

—   Viņš pa druskai nodarbojas ar visu ko.

—   Vai viņa vārdu nezināt?

—   Nē, ser.

—   Jūs viņu nosaucāt par Hariju.

—   Nevar būt.

—   Es dzirdēju, ka jūs viņu nosaucāt par Hariju.

Kapteinis Vilijs Adamss uzmanīgi pavērās cilvēkā, kas ar viņu runāja. Viņš redzēja ļoti sārtu seju ar augstiem vaigu kauliem, plānām lūpām, nicīgu muti un dziļi iegrimušām pelēkām acīm, kas raudzījās viņā no baltas audekla cepures apakšas.

—   Tas man būs netīšām pasprucis,— kapteinis Vilijs sacīja.

—       Paskatieties, doktor, tas cilvēks ir ievainots,— teica otrs, pasniegdams ceļ*i biedram binokli.

—       To jau var redzēt bez binokļa,— par doktoru nosauktais atbildēja.— Kas ir šis cilvēks?

—   Nudien, nezinu,— kapteinis Vilijs sacīja.

—       Tad drīz uzzināsiet,— vīrs ar nicīgo muti atcirta.— Pierakstiet laivas numuru.

—   Ir jau darīts, doktor.

—   Piebrauksim tuvāk un paskatīsimies,— doktors sacīja.

—   Vai jūs esat doktors?— kapteinis Vilijs jautāja.

—   Doktors gan, tikai ne ārsts,— atbildēja tas ar pelēkajām acīm.

—   Ja neesat ārsts, es neiesaku uz turieni braukt.

—   Kāpēc ne?

—       Ja viņam būtu nepieciešama palīdzība, viņš signalizētu. Ja viņam tā nav nepieciešama, nevajag uzbāzties. Te pie mums neviens nebāž degunu citu cilvēku darīšanās.

—   Ļoti labi. Tad nebāziet arī jūs. Pievediet mūs pie tās laivas.

Divcilindrīgajam palmeram vienmērīgi pukšķinot, kapteinis Vilijs

turpināja iesākto ceļu augšup pa kanālu.

—   Vai jūs dzirdējāt?

—   Jā, ser.

—   Kāpēc jūs neizpildāt manas pavēles?

—   Kas jūs tāds esat, ka varat man pavēlēt?— kapteinis Vilijs jautāja.

—   Nav svarīgi. Dariet, kā jums liek!

—   Ko jūs iedomājaties, kas jūs esat?

—       Nu labi. Jūsu zināšanai. Esmu viena no trim visiespaidīgākajām personām Savienotajās Valstīs.

—   Kāda velna pēc tad jūs nīkstat te, Kīvestā?

Otrs pasažieris pieliecās tuvāk.— Tas ir Frederiks Harisons,— viņš svarīgi teica.

—   Nekad neesmu par tādu dzirdējis,— kapteinis Vilijs sacīja.

—       Nu tad vēl dzirdēsiet,— Frederiks Harisons teica.— Kā jūs, tā ikviens šajā smirdošajā, atpalikušajā pilsētelē, kaut arī man vajadzētu to no zemes virsas noslaucīt.

—       Redz, kāds jauks zēns,— kapteinis Vilijs sacīja.— Kā tad jūs tik augstu uzrāpāties?

—       Viņš ir viens no lielākajiem vīriem mūsu valdībā,— otrs piemetināja.

—   Blēņas,— kapteinis Vilijs teica.— Ko tāds darītu Kīvestā?

—       Viņš atbraucis šurp atpūsties,— sekretārs paskaidroja.— Viņš būs ģenerālgubernators …

Diezgan, Villis,— Frederiks Harisons sacīja.— Un tagad varbūt jus pievedīsiet mūs pie tās laivas,— viņš smaidīdams uzrunāja kapteini. .Vidiem gadījumiem viņam bija krājumā īpašs sinaids.

—   Nē, ser.

Paklausieties, jūs, pusdumjais zvejnieķeli! Jūs to vēl rūgti nožēlosiet…

-   Jā,— kapteinis Vilijs sacīja.

—   Jūs vēl nezināt, kas es esmu.

—   Man par to viens pīpis,— kapteinis Vilijs teica.

—   Tas cilvēks nodarbojas ar kontrabandu, vai ne?

—   Un kā jūs domājat?

—   Par viņa uzrādīšanu droši vien pienākas atlīdzība.

—   Šaubos gan.

—   Viņš ir likuma pārkāpējs.

—       Viņam ir jāuztur ģimene un pašam arī no kaut kā jāpārtiek. Un kas tad jūs baro? Vai nav vien tie paši, kas te Kīvestā vergo valdībai par sešarpus dolāriem nedēļā?

—   Viņš ir ievainots. Tas nozīmē, ka notikusi sadursme.

—   Ja vien pa jokam nav pats sevi sašaudījis.

—       Savas asprātības varat pataupīt citai reizei. Jūs tagad brauksiet turp, un šo cilvēku ar visu laivu mēs ņemsim līdzi.

—   Uz kurieni?

—   Uz Kīvestu.

—   Vai tad jūs esat policists?

—   Es taču jums izskaidroju, kas viņš ir,— sekretārs sacīja.

—       Labi,— kapteinis Vilijs noteica. Viņš strauji parāva stūri un apgrieza laivu, pieiedams tik tuvu krastam, ka skrūve uzvandīja veselu virpuļojošu merģeļa mākoni. Tad, motoram pukšķot, viņi devās lejup pa kanālu, kur zem mangrovēm stāvēja otra laiva.

—       Vai jums ir kāds ierocis?— Frederiks Harisons jautāja kapteinim Vilijām.

—   Nē, ser.

Abi vilnas flaneļa uzvalkos ģērbušies vīri tagad bija piecēlušies kājās un vēroja kontrabandas laivu.

—       Šis sports ir interesantāks nekā zveja, vai ne, doktor?— sekretārs ierunājās.

—       Zveja ir niekošanās,— Frederiks Harisons sacīja.— Ko, piemēram, lai iesāk ar zobenzivi? Ēst taču to nevar. Bet tagad patiešām kļūst interesanti. Priecājos, ka pats varu piedalīties tādā pasākumā. Aizbēgt viņš nevarēs, ir taču ievainots. Un jūra pārāk vētraina. Viņa numuru mēs zinām.

—       Jūs patiešām viens pats saņemsiet viņu ciet,— sekretārs apbrīnas pilnā balsī sacīja.

—   Pie tam vēl neapbruņots,— Frederiks Harisons teica.

—       Un nekāda slepenpolicija jums nebūs vajadzīga,— sekretārs piebilda.

—       Edgars Ilūvers savu popularitāti pārspīlē,— Frederiks Harisons sacīja.— Man šķiet, ir pienācis laiks viņu drusku iegrožot. Piestājiet biakus,— viņš teica kapteinim Vilijām. Kapteinis Vilijs izslēdza motoru, un laiva sāka dreifēt.

—       Hei!— kapteinis Vilijs uzsauca otrai laivai.— Nebāziet galvas ārā!

—   Ko tas nozīmē?— Harisons nikni jautāja.

—       Palieciet klusu,— kapteinis Vilijs teica.— Hei!— viņš atkal uzsauca otrai laivai.— Klausies! Taisies uz mājām un dzīvo mierīgs. Laiva lai paliek. Laivu viņi pievāks. Laid kravu dibenā un taisies uz mājām. Man te ir viens tips no Vašingtonas, kaut kāds špiks. Esot varenāks par pašu prezidentu. Viņš grib tevi ņemt ciet. Tu esot kontrabandists. Tavas laivas numuru jau pierakstīja. Es tevi neesmu redzējis un nezinu, kas tu esi. Es tevi nevarēšu uzrādīt …

Laivas pamazām attālinājās. Kapteinis Vilijs vēl arvien kliedza.— Es nezinu, kas šitā ir par vietu, kur mēs tevi satikām. Otrreiz es te vairs nemācētu atstūrēt.

—   Skaidrs!— atskanēja sauciens no otras laivas.

—       Līdz tumsai mēs ar lielo priekšnieku zvejosim zivis!— kapteinis Vilijs kliedza.

—   Skaidrs.

—       Viņam briesmīgi patīk zvejot!— kapteinis jau aizlūzušā balsī bļāva.— Viņš, tas smerdelis, apgalvo, ka ēst gan tās nevarot.

—   Paldies, brāl,— atskanēja Harija balss.

—       Vai tas cilvēks ir jūsu brālis?— jautāja Frederiks Harisons, sarkans aiz dusmām, taču vēl arvien neremdināmā ziņkārē.

—       Nē, ser,— kapteinis Vilijs sacīja.— Uz jūras gandrīz vienmēr cits citu sauc par brāļiem.

—       Mēs tagad dosimies uz Kīvestu,— Frederiks Harisons sacīja, taču viņa vārdi neskanēja visai pārliecinoši.

—       Nē, ser,— kapteinis Vilijs sacīja.— Jūs, džentlmeņi, nolīgāt mani uz visu dienu. Mans pienākums tagad gādāt, lai jūs savu naudiņu nebūtu zemē nosvieduši. Jūs mani nosaucāt par pusdumju, bet es tomēr pacentīšos un vizināšu jūs veselu dienu, kā nolīgts.

—   Nogādājiet mūs Kīvestā,— Harisons sacīja.

—       Labi, ser,— kapteinis Vilijs sacīja.— Tikai vēlāk. Bet ziniet — zobenzivs ēšanai ir tikpat laba kā merlāns. Uzpircēji no Havanas tirgus maksāja desmit centus mārciņā kā par vienu, tā par otru.

—   Ak, izbeidziet,— Frederiks Harisons teica.

—       Domāju, ka jums kā valdības vīram šitās lietas varētu interesēt. Vai tad jums nav teikšana par mūsu pārtikas cenām? Ir taču, vai ne?

Un vai tad jūs tās šad un tad nepaskrūvējat, tā teikt, uz augšu? Lai mai/.c būtu dārgāka un zivis lētākas?

Ak, izbeidziet,— Harisons sacīja.

TREŠĀ NODAĻA

Harijs pārvēla pār savas laivas bortu pēdējo maisu.

Padod zivju nazi,— viņš sacīja nēģerim.

—   Tas ir pazudis.

Harijs nospieda starterus un iedarbināja abus motorus. Kad pēc krīzes iestāšanās ar atpūtnieku vadāšanu uz zveju ne velna vairs nevarēja nopelnīt un vajadzēja atkal ķerties pie kontrabandas, viņš bija licis iebūvēt otru motoru. Sameklējis cirvīti, viņš ar kreiso roku pārcirta pret poleru enkura tauvu. Tas nogrims, un, vilkdami ārā maisus, viņi to uztaustīs, viņš nodomāja. Es pietauvošos Garisonbaitā, un, ja jau viņi gribēs laivu konfiscēt, viņi to konfiscēs. Man jāliek pie ārsta. Es nevēlos zaudēt kā laivu, tā roku. Krava nemaksā mazāk par laivu. Un saplēsts nemaz nebija tik daudz. Pietiek ar pāris saplēstām pudelēm, lai smirdētu pa visu pasauli.

Viņš nospieda kreiso sviru, un laiva, šūpodamās paisuma viļņos, attālinājās no mangrovēm. Motori strādāja vienmērīgi. Kapteiņa Vilija laiva jau bija jūdzes divas no viņiem, ceļā uz Boka-Grande. Paisums jau labu laiku, kamēr sācies, un varēs iet taisni cauri ezeriem, Harijs nodomāja.

Viņš nospieda labo sviru, un mettori ierēcās. Varēja just, kā laivas priekšgals saslienas, un mangroves sāka strauji slīdēt garām, kad dzenskrūve atsūca tāin no saknēm ūdeni. Varbūt laivu tomēr nekonfiscēs, viņš domāja. Varbūt manu roku vēl varēs salāpīt. Kā es varēju zināt, ka Marielā uz mums pēkšņi sāks šaut, ja sešus mēnešus bijām brīvi nākuši un gājuši. Te tev nu bija kubieši. Kāds aizmirsis kādam citam iesmērēt, bet mums vālē virsū. Kubieši paliek kubieši.

—   Ei, Veslij!— viņš uzsauca, paskatījies atpakaļ, kur gulēja ar segu pārklātais nēģeris.— Kā jūties?

—   Ak dievs,— Veslijs sacīja.— Sliktāk nemaz nevar būt.

—  Gan jau būs vēl sliktāk, kad dakteris sāks tur apkārt čakarēties,— Harijs teica.

—   Necilvēks,— nēģeris sacīja.— Tevī nav ne drusciņas cilvēcības.

Vecais Vilijs ir vīrs uz goda, Harijs domāja. Nudien uz goda. Un

gaidīt tur ilgāk nevajadzēja, tas tiesa. Gaidīt bija muļķīgi. Man tā griezās galva un bija tik nelabi ap dūšu, ka pats vairs neapjēdzu, kas jādara.

Priekšā jau varēja redzēt hoteļa «La Concha» balto siluetu, radio torņus un pilsētas namus. Ari prāmjus pie Trumbo doka, kuru vajadzēs

apiet, lai nokļūtu Garisonbaita. Vecais puika Vilijs, viņš domāja. Tagad liek šiem trūkties. Diez kas tie viņam tur bija par zeļļiem. Velna milti, kas par draņķigu sajūtu. Galva riņķī vien iet. Cik labi, ka ejam uz mājām. Cik labi, ka negaidījām.

—   Mister Harij,— nēģeris sacīja,— man žēl, ka nevarēju palīdzēt pie izkraušanas.

—   Ko nu,— Harijs atteica,— vai tad no ievainota nēģera daudz ko var prasīt. Bet tu tomēr esi lāga nēģeris, Veslij.

Skaidrāk par motoru rēkoņu un ūdens šļakstiem gar laivas bortu viņš sadzirdēja dīvainas, apslāpētas gaviles sirdī. Tā bija katru reizi, kad viņš atgriezās mājās pēc reisa. Varbūt roku tomēr varēs salāpīt, viņš domāja. Man šitā roka vēl briesmīgi noderētu.

TREŠĀ DAĻA

HARIJS MORGANS

ZIEMA PIRMĀ NODAĻA

Stāsta Alberts

Mēs visi sēdējām pie Fredija, un pēkšņi ienāk tas tievais, garais advokāts un jautā:

—   Kur Huans?

—   Nav vēl atgriezies,— kāds atbildēja.

—   Es zinu, ka ir atgriezies, un man ar viņu jārunā.

—       Nu skaidrs, pats padevāt ziņu un iegāzāt, un tagad vēl uzmetīsieties par aizstāvi,— Harijs sacīja.— Nav te ko ložņāt un ošņāt. Viņš jums droši vien jau tikpat kā nagos.

—       Nemelsiet niekus,— advokāts teica.— Gribu viņam piedāvāt darbiņu.

—   Nu tad meklējiet citā vietā,— Harijs sacīja.— Te viņa nav.

—   Es jums teicu, ka gribu viņam piedāvāt darbu,— advokāts sacīja.

—   Nekāda darba jums nav. Draņķis jūs esat, vairāk nekas.

Tajā brīdī ienāk sirmām matu pinkām noaudzis večuks no gumijas

preču tirgotavas, viņš lūdz ceturtdaļpinti, un Fredijs ielej, un viņš aizkorķē pudeli un pusteciņus aizsteidzas ar to atpakaļ pāri ielai.

—       Ko jūs esat izdarījis ar savu roku?— advokāts jautāja Harijam. Viena piedurkne Harijam bija uzsprausta līdz plecam.

—   Man tā nepatika, tāpēc ņēmu un nogriezu,— Harijs atbildēja.

—   Jūs pats to nogriezāt?

—       Pa abiem ar dakteri,— Harijs sacīja. Viņš bija daudz dzēris, un viņam jau kāpa galvā.— Es stāvēju rāms, un viņš grieza. Ja cilvēkiem grieztu nost rokas par to, ka tie brauc svešās kabatās, jums vairs nebūtu ne roku, ne kāju.

—       Un kas tā bija par vainu, kuras dēļ to vajadzēja nogriezt?— advokāts jautaja.

—   Kāda jums tur daļa,— Harijs atcirta.

—   Es tikai tāpat vien jautāju. Kā tas gadījās, un kur jūs bijāt?

—       Pameklējiet citu, kam piesieties,— Harijs atbildēja.— Jūs zināt, kur es biju, un jūs zināt, kā tas gadījās. Turiet muti un lieciet mani mierā.

—   Man ar jums jārunā,— advokāts neatlaidās.

—   Tad runājiet.

—   Nē, zem četrām acīm.

—       Kas man tur ko kļausities. Nekā laba no jums tikpat nesagaidīsi. No tāda draņķa.

—   Gribu jums kaut ko piedāvāt. Kaut ko labu.

—       Nu lai iet. Šoreiz paklausīšos,— Harijs teica.— Par ko tas ir? Par Huanu?

—   Nē. Par Huanu ne.

Viņi apgāja apkārt bāra letei un pazuda kabīnēs iedalītajā dibentelpā, un palika tur diezgan ilgi. Kamēr viņi tur uzkavējās, ienāca Lielās Lūsijas meita ar to skuķi, kurš pie viņiem dzīvo un ar kuru viņa vienmēr turas kopā, un abas apsēdās pie letes un pasūtīja kokakolu.

—        Stāsta, ka pēc sešiem vakarā meičām vairs nebūšot atjauts staigāt pa ielām un arī bāros nedrīkstēšot uzturēties,— Fredijs saka Lielās Lūsijas meitai.

—   Tā jau runā.

—   Šitā pilsēta kļūst ar katru dienu draņķīgāka,— Fredijs saka.

—       Tas nu ir vārds vietā. Tu, cilvēks, izej uzkost sendviču un iedzert glāzi kokakolas, bet tev uzreiz arests un piecpadsmit dolāru soda naudas.

—        Tieši tādiem jau viņi tagad piesienas,— Lielās Lūsijas meita saka.— Ļaudīm, kas mīl salaist dzīvāk. Kas nestaigā apkārt skābiem ģīmjiem.

—   Ja drīz nenāks kādas pārmaiņas, tas var slikti beigties.

Tajā brīdī atgriezās Harijs ar advokātu, un advokāts teica:

—   Tad jūs atnāksiet uz turieni?

—   Kāpēc nevarat atvest viņus šurp?

—   Nē, šurp viņi nenāks. Tiksimies tur.

—        Labi,— Harijs sacīja un devās pie letes, bet advokāts izgāja pa durvīm.

—   Ko tu dzersi, AI?— viņš man jautāja.

—   Bakardi.

—        Dod mums divus bakardi, Fredij.— Tad viņš pagriezās pret mani un sacīja:— Ko tu tagad labu dari, AI?

—   Saņemu bezdarbnieku pabalstu un eju sabiedriskos darbos.

—   Kas tie jums ir par darbiem?

—   Rokam kanalizācijas šahtas. Nomainām vecās tramvaju sliedes.

—   Cik tu nopelni?

—   Septiņarpus.

—   Nedēļā?

—   Ko tad tu domāji?

—   Un no tā tev vēl atliek iedzeršanai?

—       Es jau nedzēru, pirms tu mani neuzaicināji,— teicu. Viņš pievirzījās man tuvāk.

—   Vai negribi izlaist vienu līkumu?

—   Atkarībā no tā — kādu.

To mēs pārspriedīsim.

Labi.

Ai/iesim līdz manai mašīnai,— viņš teica.— Paliec sveiks, Fredlj. Viņš elpoja strauji, kā vienmēr, kad bija dzēris, un mēs soļojām augšup pa izrakņāto ielu, kur es visu dienu biju strādājis, līdz viņa mašīnai, kas stāvēja uz stūra.

-   Sēdies iekšā,— viņš teica.

—   Uz kurieni brauksim?— es jautāju.

—   Nezinu,— viņš sacīja.— Gan redzēsim.

Mēs braucām pa Vaithedstrītu, un viņš nebilda ne vārda, un, kad bijām tikuši līdz ielas galam, viņš pagrieza pa kreisi, un mēs izbraucām cauri centram un pa Vaitstrītu nokļuvām krastmalā. Visu laiku Harijs cieta klusu, un mēs nogriezāmies smilšainajā ceļā un braucām pa to līdz bulvārim. Izbraucis uz bulvāra, viņš apstādināja mašīnu ietves malā.

—       Kaut kādi ārzemnieki grib vienam reisam nofraktēt manu laivu,— viņš teica.

—   Tava laiva taču ir konfiscēta.

—   Ārzemnieki to nezina.

—   Un kas tas par reisu?

—       Viņi gribot aizgādāt pāri kādu cilvēku, kam jātiekot Kubā un kas nedrīkstot braukt ne ar lidmašīnu, ne kuģi. Tā man Lunkanā Mēle stāstīja.

—   Vai tad tā var?

—       Skaidrs. Kopš apvērsuma tā ir gluži parasta lieta. Izklausās ticami. Tādā veidā ceļo ne viens vien.

—   Bet ka būs ar laivu?

—       Laivu vajadzēs nozagt. Viņi tai neko nav darījuši, tā ka motoru varēs palaist.

—   Kā tu izdabūsi to ārā no ostas?

—   Gan izdabūšu.

—   Un kā mēs tiksim atpakaļ?

—   Tas man vēl jāizdomā. Ja tu negribi piedalīties, tad saki skaidri.

—   Es labprāt gribētu, ja tā var tikt pie naudas.

—   Klausies,— viņš teica.— Tu pelni septiņarpus dolārus nedēļā. Tev ir trīs sīkie, kas pārnāk no skolas un prasa pusdienas. Tev ir ģimene, un jums visiem vēderi kurkst no bada, un es dodu tev iespēju drusku nopelnīt.

—   Tu neesi teicis, cik daudz. Ja riskē, tad jāzina, vai tas ir to vērts.

—       Šodien nekāds risks kabatas nepiepildīs, AI,— viņš sacīja.

—   Paskaties uz mani. Es savā laikā braucu zvejā ar atpūtniekiem un cauru sezonu pelnīju trīsdesmit piecus dolārus dienā. Bet tagad uz mani šauj, es palieku bez rokas un bez laivas kaut kādas nožēlojamas degvīna kravas deļ, kas nav vērta ne tik daudz, cik mana laiva. Bet to

es tev saku, mani bērni nestaigās apkārt tukšiem vēderiem un es neiešu rakt valdībai grāvjus par pāris grašiem, kuru nepietiek ne maizei. Un rakt tagad es tikpat nevaru. Es nezinu, kas šitos likumus izdevis, bet vienu gan zinu — nav tāda likuma, ka cilvēkam jāstaigā ar tukšu vēderu.

—   Mēs streikojām, lai panāktu algu paaugstināšanu,— es viņam teicu.

—   Un tomēr atgriezāties atpakaļ darbā,— viņš sacīja.— Viņi jums iegalvoja, ka streiks esot vērsts pret labdarību. Bet tu taču visu mūžu esi strādājis, vai ne? Un ne no viena nekādu labdarību neesi gaidījis.

—  Tagad nav darba,— es teicu.— Nekur nav tāda darba, kas nodrošinātu cilvēkam iztiku.

—   Kādēļ?

—   Nezinu.

—   Es arī nezinu,— viņš atteica.— Bet, kamēr citi ir paēduši, mana ģimene arī būs paēdusi. Viņi gribot jūs, končus, no šejienes izsvēpināt, lai varētu nosvilināt jūsu būdas un to vietā sacelt hoteļus un ierīkot te īstu tūristu pilsētu. Tā es dzirdēju. Es dzirdēju, ka viņi uzpērkot zemi, un, kad bads būs aizdzinis nabagus citā vietā badoties, ieradīsies viņi un ierīkos šeit tūristu paradīzi.

—   Tu runā kā radikālis,— es sacīju.

—   Kas es par radikāli,— viņš atbildēja.— Bet iekšā man vārās. Jau sen vārās.

—   Un, kad paliki ar vienu roku, dzīve vieglāka nekļuva.

—   Rauj velns roku! Ja nav rokas, lai nav. Zaudēt roku vēl nav pats ļaunākais, kas var notikt. Tiesa, cilvēks radīts ar divām rokām, bet viņam ir vēl citi locekļi ar. Un viņš tomēr ir cilvēks, kaut viņam būtu tikai viena roka vai arī viens pats no tiem otriem diviem. Pie velna,— viņš saka.— Es nevēlos par to runāt.— Un pēc brītiņa piebilst:— Tie otri divi man vēl ir.— Tad viņš ieslēdza motoru un sacīja:— Brauksim un aprunāsimies ar tiem vīriem.

Mēs braucām pa bulvāri, kur sejā sitās jūras vējš un paretam garām aizdrāzās kāda automašīna, un vietām, kur paisuma laikā viļņi bija skalojušies pāri krastmalas dambim, uzvēdīja pūstošu jūraszāļu dvesma, un Harijs vadīja mašīnu ar kreiso roku. Man viņš vienmēr bija paticis, un agrāk es bieži braucu viņam līdzi jūrā, bet kopš rokas zaudējuma un kopš tas tips, tas atpūtnieks no Vašingtonas, noliecināja, ka no laivas toreiz izlādēta degvīna krava, un muita tādēļ laivu konfiscēja, viņš bija kļuvis pavisam cits cilvēks. Uz jūras viņš vienmēr likās apmierināts, bet tagad krastā viņš pastāvīgi bija ar kaut ko nemierā. Man šķiet, viņš priecājās, ka radies iegansts laivu izzagt. Viņš zināja, ka nevarēs to paturēt, bet cerēja vismaz pa šo laiku iesist drusku naudas. Man nauda bija briesmīgi vajadzīga, taču negribēju iekulties nekādās nepatikšanās. Es viņam teicu:

Tu zini, ka es negribu iekulties nepatikšanās, Harij.

Vai tad var būt vēl lielākas nepatikšanas, nekā tev jau ir?— viņš jautāja. Vai tad ir vēl kaut kas ļaunāks par miršanu badā?

Es nemirstu badā,— es sacīju.— Ko tu visu laiku skandini par to badu?

-  Tu varbūt ne, bet tavi bērni gan.

Izbeidz,— es teicu.— Esmu ar mieru braukt tev līdzi, bet šitās runas tu atmet.

—       Labi,— viņš sacīja.— Bet vai esi drošs, ka patiešām gribi to darīt? Pilsētā netrūkst citu labprātīgo.

—   Gribu,— es atbildēju.— Es tev jau teicu, ka gribu.

—   Nu tad nomierinies.

—       Nomierinies tu pats,— es sacīju.— Tieši tu esi sācis runāt kā radikālis.

—       Nomierinies, kad tev saka,— viņš atkārtoja.— Jūs, konči, tādi diegabikses vien esat.

—   Kopš kura laika tad tu sevi vairs neuzskati par konču?

—   Kopš tās dienas, kad pirmo reizi pieēdos, cik sirds kāro.

Bija bezsirdīgi tā runāt, bet jau bērnu dienās viņš ne pret vienu nebija pazinis žēluma. Un ari pats sevi nekad nebija žēlojis.

—   Labi,— es sacīju.

—   Tagad mieru,— viņš teica. Jau varēja saredzēt bāra ugunis.

—       Te mēs ar viņiem satiksimies,— Harijs sacīja.— Tagad turi mēli aiz zobiem.

—   Ej tu ratā.

—       Tikai mieru,— Harijs teica, nogriezdamies uz bāru, un piebrauca mašīnu sētas pusē. Viņš pastāvīgi visus izrīkoja un ar vārdiem nebija izvēlīgs, bet man viņš no sākta gala bija palicis.

Mēs apstādinājām mašīnu pie sētas durvīm un iegājām virtuvē, kur saimnieka sieva rosījās gar plīti.

—   Sveika, Frīdai— Harijs viņai uzsauca.— Vai Lunkanā Mēle ir te?

—   Jā, tur iekšā, Harij. Sveiks, Albert!

—       Sveiki, mis Ričardsa,— es teicu. Es viņu pazinu jau tajos gados, kad viņa vēl dzīvoja «džungļos»1 , bet pie mums pilsētā ne viena vien strādīga sieva savā laikā bijusi priekameita, un šī patiesi bija no pašām strādīgākajām, to nu es varu droši teikt.

—   Vai mājās visi veseli?— viņa apjautājās.

—   Paldies, viss kārtībā.

Mēs izgājām cauri virtuvei un devāmies uz atsevišķo istabu aiz bāra. Tur pie galda sēdēja advokāts Lunkanā Mēle un četri kubieši.

1 Par «džungļiem» sauc nabadzīgos rajonus, kur cilvēki mitinās no dēļiem un kastēm saslietās būdās un sievietes bieži spiestas nodarboties ar prostitūciju.

—       Sēdieties,— viens no tiem angliski sacīja. Tas bija virs, kas jokus neprot, smagnējs, platu seju, dobju balsi un jau krietni piesūcies, to uzreiz varēja redzēt.

—   Kā jūs sauc?

—   Un kā jūs?— Harijs jautāja.

—   Labi,— kubietis sacīja.— Nav vajadzīgs. Kur atrodas laiva?

—   Jahtu piestātnē,— Harijs atbildēja.

—   Kas tas tāds?— kubietis viņam jautāja, skatīdamies uz mani.

—       Mans palīgs,— Harijs sacīja. Kubietis pētīja mani, un pārējie kubieši pētīja mūs abus.— Izskatās izbadējies,— kubietis sacīja un iesmējās. Pārējie nesmējās.— Sadzersim?

—   Lai iet,— Harijs sacīja.

—   Ko? Bakardi?

—   To pašu, ko jūs.'

—   Vai jūsu palīgs dzer?

—   No glāzītes neatteikšos,— es sacīju.

—       Neviens vēl tev nav piedāvājis,— plecīgais kubietis teica.— Es tikai jautāju, vai tu dzer.

tIzbeidz, Roberto,— sacīja otrs kubietis, jaunāks, gandrīz vēl zēns.— Vai tiešām tev vienmēr kādam jāpiesienas?

—       Kas tā par piesiešanos? Es tikai pajautāju, vai viņš dzer. Vai tu nedarītu tāpat, ja gribētu nolīgt cilvēku darbā?

—   Ielej viņam,— sacīja otrs kubietis.— Un ķersimies pie lietas.

—       Cik jūs prasāt par laivu?— kubietis ar dobjo baisi, tas, kuru sauca par Roberto, jautāja Harijam.

—       Atkarībā no tā, kādam nolūkam jums laiva vajadzīga,— Harijs sacīja.

—   Lai aizvestu mūs četrus uz Kubu.

—   Uz kādu vietu?

—       Uz Kabanju. Netālu no Kabanjas. Lejpus Marielas. Vai zināt, kur tas ir?

—   Kā nu nezināšu,— Harijs sacīja.— Tikai jāaizved uz turieni?

—   Vairāk nekā. Jāaizved inūs uz turieni un jāizsēdina krastā.

—   Trīs simti dolāru.

—       Par dārgu. Bet ja mēs maksātu par dienām un garantētu divu nedēļu līgumu?

—       Četrdesmit dolāru dienā un tūkstoš pieci simti dolāru drošības naudas, ja ar laivu kas atgadītos. Vai papīrus vajadzēs kārtot?

—   Nē.

—   Par degvielu un eļļu maksājat jūs,— Harijs viņam sacīja.

—   Lai iet divi simti dolāru par aizvešanu un izsēdināšanu krastā.

—   Nē.

—  Cik tad jūs gribat?

—   Es jau teicu.

Tas ir par daudz.

—       Nemaz nav par daudz,— Harijs sacīja.— Es nezinu, kas jūs tādi esat Es nezinu, ar ko jūs nodarbojaties, es nezinu, vai uz jums nešaus, ziemas laikā man divas reizes jāšķērso līcis. Un, lai kā tas arī nebūtu, es riskēju ar savu laivu. Vedīšu jūs par diviem simtiem, bet jūs Iemaksāsiet tūkstoš dolārus drošības naudas par laivu.

—       Tas ir pieņemami,— Lunkanā Mēle teica.— Tas ir pat vairāk lieka pieņemami.

Kubieši sāka savā starpā sarunāties spāniski. Es neko nesapratu, bet zināju, ka Harijs saprot.

—       Labi,— sacīja plecīgais, tas, kuru sauca par Roberto.— Kad varat izbraukt?

—   Rītvakar jebkurā laikā.

—       Iespējams, ka mums vajadzēs uzkavēties līdz parītam,— viens no viņiem ieminējās.

—   Man vienalga,— Harijs teica.— Tikai paziņojiet laikus.

—   Vai laiva ir kārtībā?

—   Protams,— Harijs sacīja.

—   Skaists kuģītis,— jaunākais kubietis teica.

—   Kur jūs to redzējāt?

—   Misters Simonss, jūsu advokāts, man to parādīja.

—   Ahā,— noteica Harijs.

—       Iedzeriet glāzīti,— sacīja otrs kubietis.— Vai bieži esat bijis Kubā?

—   Pāris reižu.

—   Spāniski runājat?

—   Neesmu iemācījies,— Harijs sacīja.

Es pamanīju, ka Lunkanā Mēle, advokāts, uz viņu paskatās, bet tam blēdim vienmēr patīk labāk, ja cilvēki nesaka taisnību. Viņš jau arī pats nerunāja skaidru valodu, kad atnāca pie Harija piedāvāt šo darījumu. Izlikās, it kā viņam būtu vajadzīgs Huans Rodrigezs, tas nožēlojamais plencis gallego, kurš gatavs apzagt savu miesīgo māti un kuru viņš pats iegāza, lai pēc tam varētu uzstāties par aizstāvi.

—   Misters Simonss labi runā spāniski,— kubietis sacīja.

—   Viņš jau ir no tiem skolotajiem.

—   Kuģot protat?

—   Turp tikšu un atpakaļ ar.

—   Vai esat zvejnieks?

—   Jā, ser,— Harijs atbildēja.

—   Kā tad ar vienu roku var zvejot?— platģimis jautāja.

—       Ja to pašu vienu kustina divreiz ātrāk, tad var,— Harijs atbildēja.— Vai jums būtu vēl kāda vajadzība?

—   Nē.

Viņi atkal sarunājās spāniski.

—   Tad es iešu,— Harijs sacīja.

—   Es jums padošu ziņu,— Lunkanā Mēle teica Harijam.

—   Vispirms lai iemaksā drošības naudu,— Harijs sacīja.

—   To mēs rit nokārtosim.

—   Nu tad arlabvakaru,— Harijs noteica.

—       Arlabvakaru,— atņēma jauniņais, pats pieklājīgākais. Platģlmis nebilda nekā. Divi pārējie, sarkanām sejām kā indiāņi, visu laiku bija cietuši klusu un tikai reizumis spāniski pārmijuši pa vārdam ar platģīmi.

—   Mēs šodien vēl satiksimies,— Lunkanā Mēle sacīja.

—   Kur?

—   Pie Fredija.

Mēs atkal gājām caur virtuvi, un Frīda jautāja:— Kā klājas Marijai, Harij?

—       Pašlaik labi,— Harijs atbildēja.— Pašlaik pavisam labi.— Un mēs izgājām pa durvīm. Iekāpuši mašīnā, atkal izbraucām uz bulvāra, un visu laiku Harijs nebilda ne vārda. Redzams, par kaut ko domāja.

—   Vai aizvest tevi uz mājām?

—   Var ari.

—   Tu tagad dzīvo ārā uz šosejas?

—   Jā. Kā tad paliek ar reisu?

—       Nezinu,— viņš sacīja.— Nezinu, vai ar to reisu vispār kas sanāks, j Līdz rītam.

Viņš izsēdina mani pie mājas, un es ieeju iekšā un neesmu vēl lāgā durvis atvēris, kad mana vecā sāk mani strostēt par to, ka es mētājoties apkart un piesūcoties, un nenākot laikā vakariņās. Es viņai jautāju, kā bez naudas var piesūkties, un viņa atbild, ka man droši vien dodot uz parāda. Jautāju, kas, pēc viņas domām, bezdarbniekam dos kaut ko uz parāda, un viņa saka, lai es nepūšot viņai virsū savu smirdīgo elpu un sēžoties pie galda. Tā es arī daru. Bērnu mājās nav, tie aizgājuši skatīties beisbolu, un es sēžu pie galda, un viņa ienes vakariņas un negrib ar mani runāt.

OTRĀ NODAĻA

Harijs

Negribas ieķēpāties, bet vai tad es varu izvēlēties? Šajos laikos cilvēkam vairs nav izvēles. Es varu atteikties; bet kad atkal gadīsies cita izdevība? Pats neesmu piesolījies, un, ja nu tas reiz jādara, tad jādara. Albertu laikam labāk neņemt līdzi. Mīkstmiesis vien ir, bet uz viņu var pa|auties, un uz jūras viņš varētu būt labs palīgs. Nav ari no tiem, kas aplam ātri notrūkstas, tomēr prātīgāk laikam būtu viņam atteikt. Bet es taču nevaru ņemt kaut kādu pļēguru vai melno. Man

vajadzīgs cilvēks, uz kuru var paļauties. Ja mums izdosies, viņš savu daļu dabūs. Bet es nevaru viņam neko teikt, citādi viņš nepiekritīs, un palīgs man ir nepieciešams. Vienam jau būtu labak, vienam vienmēr labāk, bet šoreiz es laikam viens netikšu galā. Vienam tomēr būtu daudz labāk. Albertam arī pašam labāk, ja viņš nekā nezina. Bet paliek vel Lunkanā Mēle. Lunkanā Mēle zinās visu. Nevar būt, ka viņi to būtu aizmirsuši. Viņi ar to noteikti rēķinās. Vai tad viņš ir tik stulbs un neapjauš, ko šie taisās darīt? Ej nu sazini. Protams, var jau būt, ka viņiem pavisam kas cits padomā. Var jau būt, ka neko tamlīdzīgu viņi nedarīs. Bet nebūtu arī brīnums, ja tomēr izdara, un es taču dzirdēju to vārdu. Ja viņi grib to darīt, tas jādara īsi pirms slēgšanas, citādi paspēs atlidot krasta apsardzes lidmašīna no Maiami. Tagad jau sešos ir tumšs. Lidmašīnai vajadzīga vismaz stunda. Un, tiklīdz iestājas tumsa, viņi ir drošībā. Nu labi, bet, ja es apņemos viņus vest, man jāizdomā par laivu. Izdabūt to no ostas nebūs grūti, bet, ja es to izvedīšu šonakt un kāds pamanīs, ka laivas nav, var gadīties, ka to atrod. Vismaz troksni jau nu sacels uz galvošanu. Un tomēr tikai šonakt es to varu izdarīt. Izvest, kad sāksies bēgums, un paslēpt. Tad paspēšu pārbaudīt, kā tai trūkst, ja vispār kaut kā trūkst, ja viņi tai kaut ko nomontējuši. Bet jāuzņem arī degviela un ūdens. Šonakt dabūšu pamatīgi noņemties. Kad būšu to noslēpis, Albertam vajadzēs atvest viņus ar motorlaivu. Varbūt ar Voltona motorlaivu. Varu to noīrēt. Arī Lunkanā Mēle var to noīrēt. Tā būs vēl labāk. Lunkanā Mēle man šonakt palīdzēs laivu izvest. Tieši viņš. Jo skaidrs kā diena, ka par Lunkano Mēli viņiem viss ir izlemts. Nevar būt, ka par Lunkano Mēli viņi nebūtu izlēmuši. Bet ja nu viņi ir izlēmuši arī par mani un Albertu? Vai kāds no viņiem izskatījās pēc jūrnieka? Vai kāds no viņiem izskatījās pēc tāda, kas varētu vadīt laivu? Jāpadomā. Varbūt. Tas pieklājīgais varbūt. Jā, iespējams, ka tieši tas jauniņais. Tas man jāizdibina, jo gadījumā, ja viņi jau no paša sākuma grib iztikt bez Alberta vai manis, tur nekas nevar iznākt. Agri vai vēlu viņi noteikti izprātos arī par mums. Bet, kad izkļūsim līcī, laika būs diezgan. Un es arī visu laiku prātoju. Man jādomā par to nepārtraukti. Es nedrīkstu kļūdīties. Nevienu pašu reizīti. Itin nevienu. Tā, nu man gan ir par ko domāt. Par ko domāt un ko darīt, nevis minēt vien, kas no tā visa var iznākt. Un kā visa šī sasodītā jezga var beigties. Ja viņi iemaksā drošības naudu. Ja es ielaižos šajā spēlē. Ja man reiz ir tāda izdevība. Nevis tikai noskatīties, kā viss iet uz elli. Kad tev nav vairs laivas un tu nevari nopelnīt pat maizes kumosu. Ak tu, Lunkanā Mēle. Tu nezini, kur tu esi ieķesājies. Tev nav ne mazākās jausmas, kas te pajuks. Kaut tikai tu man neliktu pie Fredija ilgi gaidīt. Šovakar vēl tik daudz ko darīt. Labāk jāiet un jāpaēd.

TREŠĀ NODAĻA

Bija apmēram pusdesmit, kad Lunkanā Mēle ieradās. Varēja redzēt, ka pie Ričarda viņi nebija skopojušies, jo, tiklīdz viņš iedzer, tā k|ūst lielīgs, un tagad ienāca lielīgs kā gailis.

—   Nu, vecais,— viņš sacīja Harijam.

—   Kas es jums par veco,— Harijs atteica.

—   Mums, vecais, jāaprunājas.

—   Kur? Jūsu kantorī aiz bāra?— Harijs jautāja.

—   Jā, turpat. Fredij, vai tur iekšā kāds ir?

—       Vai tad pie šitāda likuma tur kāds var būt! Paklau, vai ilgi vēl būs spēkā tas aizliegums pēc pulksten sešiem?

—        Kāpēc tu neuzdod man šo lietu izkārtot?— Lunkanā Mēle jautāja.

—       Ej tu pie velna ar savu izkārtošanu!— Fredijs atcirta. Un Harijs ar advokātu aiziet aiz bāra, tur, kur atrodas atsevišķie kabineti un stāv kastes ar tukšām pudelēm.

Pie griestiem dega tikai viena elektriskā spuldzīte, un Harijs ielūkojās visos tumšajos kabinetos, lai pārliecinātos, vai tur kāds nav.

—   Nu?— viņš jautāja.

—       Viņiem tā vajadzīga parīt vakara pusē,— Lunkanā Mēle pavēstīja.

—   Kas viņiem padomā?

—   Jūs taču saprotat spāņu valodu,— Lunkanā Mēle sacīja.

—   Varbūt jūs viņiem to pateicāt?

—   Nē. Esmu jūsu draugs. Pats zināt.

—   Tāds, kurš gatavs pārdot pat savu māti.

—       Beidziet runāt muļķības. Redziet, kādu izdevību esmu jums sagādājis.

—   Vai jau sen ar to nodarbojaties?

—        Klausieties, man vajadzīga nauda. Man jāpazūd no šejienes. Te vairs nav gaisa. Jūs taču zināt, Harij.

—   Kas tad to nezin?

—        Un esat dzirdējis, kā viņi tur vāc līdzekļus savai revolūcijai — gan izspiežot naudu par nolaupītiem cilvēkiem, gan tamlīdzīgi.

—   Zinu.

—   Un te mums ir tas pats gaiss. Viņi to dara idejas vārdā.

—       Hā. Bet tas notiek šeit. Pilsētā, kur esat dzimis. Un pazīstat visus tos, kas tur strādā.

—   Nevienam nekas ļauns nenotiks.

—   Kad šilie brāļi sāks rīkoties?

—   Nedomāju, ka jūs tik ātri noraustīsieties.

—       Es nemaz netaisos noraustīties. Varat neraizēties. Bet es arī pēc tam gribu te dzīvot.

Es ne,— Lunkanā Mēle sacīja.

Augstais dievs, Harijs nodomāja. Viņš pats to pateica.

Es no šejienes pazudīšu,— Lunkanā Mēle piebilda.— Kad jūs domājat izvest laivu?

—   Šonakt.

—   Un kas jums palīdzēs?

—   Jūs.

—   Kur jūs to paslēpsiet?

—  Turpat, kur vienmēr.

Laivu izdevās izvest bez jebkādām grūtībām. Viss izrādījās ļoti vienkārši, kā jau Harijs bija paredzējis. Apaļās stundās naktssargs izgāja savu apgaitu un pārējo laiku sēdēja pie vecās kara ostas ārējiem vārtiem. Viņi piebrauca pie piestātnes mazā platdibenē, pārcirta tauvu, un laiva, bēguma nesta un platdibenes vadīta, viegli izgāja jūrā. Vēlāk, kad tā jau peldēja lejup pa kanālu, Harijs pārbaudīja motorus, un izrādījās, ka tie ir tikai atvienoti. Viņš pārbaudīja arī degvielu un konstatēja, ka vēl ir gandrīz simt piecdesmit galonu. Tvertnes nebija izsūknētas, un tajās atradās viss, kas bija palicis no pēdējā reisa. Pirms došanās ceļā viņš toreiz bija piepildījis abas tvertnes, un nodega visai maz, jo jūra bija nemierīga un vajadzēja vilkties pavisam lēni.

—   Benzīns man ir mājā,— viņš teica Lunkanajai Mēlei.— Varu saliet to balonos un atvest ar mašīnu, un Alberts var atvest vēl vienu kravu, ja būs vajadzība. Laivu es ievadīšu upītē netālu no tilta. Līdz turienei viņi var nokļūt ar mašīnu.

—   Viņi gribēja, lai jūs gaidāt tieši pie Portera doka.

—   Vai tad es tur ar savu laivu varu rādīties?

—   Nē, to jūs nevarat. Bet baidos, ka ar mašīnu viņi negribēs braukt.

—   Nu labi, šonakt es to aizvedīšu uz upi, tur varu uzpildīt benzīnu un izdarīt visu, kas darāms, un pēc tam iziešu atkal jūrā. Jūs noīrēsiet motorlaivu un atgādāsiet viņus uz turieni. Bet tagad man jāpaslēpj laiva upē. Un darba vēl pilnas rokas. Jūs airējiet uz krastu un pēc tam ar mašīnu atbrauciet man pretī līdz tiltam. Būšu tur pēc kādām divām stundām. Atstāšu laivu upē un iznākšu uz ceļa.

—   Būšu klāt,— Lunkanā Mēle teica,— un Harijs, pieklusinājis motorus tā, ka laiva bez trokšņa slīdēja pa ūdeni, apgrieza to apkārt un pievilka platdibeni tajā pusē, kur vīdēja noenkurotā sardzes šonera uguntiņas. Viņš izslēdza motorus un pieturēja platdibeni, kamēr Lunkanā Mēle iekāpa.

—   Pēc kādām divām stundām,— viņš sacīja.

—   Labi,— Lunkanā Mēle atbildēja.

Sēdēdams pie stūres, lēni virzīdamies uz priekšu tumsā un izvairīdamies no apgaismotajām joslām doku tuvumā, Harijs domāja: Lunkanajai Mēlei par savu naudu tomēr jāpasvīst. Interesanti, cik viņš cer dabūt. Interesanti, kā viņš ar tādiem zeļļiem sapinies. Apsviedīgs puisis,

tāds būtu varējis dzīvē tālu tikt. Advokāts arī nav slikts. Bet man gandrīz sirds apstājās, kad viņš pats to pateica. Pats ar savu muti piesauca nelaimi. Dīvaini, ka to var tā piesaukt. Kad es dzirdēju, ka viņš pats ar savu muti to izrunā, man sametās pavisam baigi.

CETURTĀ NODAĻA

k 'ļ

Pārnācis mājās, viņš neieslēdza gaismu, bet noāva priekšnamā kurpes un tāpat zeķēs devās augšup pa kailajām kāpnēm. Viņš jau bija noģērbies un vienā kreklā ielīdis gultā, kad pamodās sieva. Tumsā viņa uzsauca:— Harij?— un viņš atbildēja:— Guli vien, siev.

—   Harij, kas noticis?

—   Taisos braukt jūrā.

—   Ar ko?

—   Viens pats. Varbūt ar Albertu.

—   Un laiva?

—   Es paņēmu savējo.

—   Kad?

—   Šonakt.

—   Tu nokļūsi cietumā, Harij.

—   Neviens nezina, ka es to paņēmu.

—   Kur tā ir?

—   Paslēpta.

Viņš nekustīgi gulēja gultā un juta viņas lūpas, kas meklējot pārslīdēja sejai, tad viņas rokas pieskārienu, un viņš pagriezās un cieši piekļāvās viņai.

—   Tu gribi?

—   Jā. Tagad.

—   Es biju aizmigusi. Vai atceries, kā mēs to darījām pa miegam?

—   Paklausies — vai roka tevi netraucē? Vai nav tāda nelāga sajūta?

—       Kas par niekiem. Man tā patīk. Pie tevis man viss patīk. Pārliec to pāri. Šeit, tuvāk. Tā. Patīk, tici man.

—   Tikpat kā bruņurupucim spura.

—       Tu neesi nekāds bruņurupucis. Bet vai nav taisnība, ka viņi to darot trīs dienas? Trīs dienas no vietas?

—       Taisnība. Paklausies, nerunā tik daudz. Mēs pamodināsim meitenes.

—       Viņas nezina, kas man ir. Viņas nekad nezinās, kas man ir. Ak, Harij! Tā ir labi. Ak, mīļais!

—   Nesteidzies.

—        Es negribu gaidīt. Lūdzu. Tā. Cik labi. Paklausies, vai tu esi to kādreiz darījis ar nēģerieti?

—   Protams.

Kā tas ir?

Tikpat kā ar haizivi.

Jocīgais, Harij, cik žēl, ka tev jāaizbrauc. Kaut tev nekad nebūtu jāaizbrauc. Saki — ar kuru tev ir bijis vislabāk.

Ar tevi.

Nav taisnība. Tu man nekad nesaki taisnību. Tā. Tā. Tā.

Taisnība. Tu esi vislabākā.

—   Es esmu veca.

—  Tu nekad nebūsi veca.

—   Un tad vēl tas.

—  Tam nav nekādas nozīmes, ja tikai sieviete ir, kā pienākas.

—   Vēl tāpat. Vēl. Uzliec stumbeņu šeit. Turi tā. Turi. Vēl turi. Vēl.

—   Mēs uzvedamies pārāk skaļi.

—   Mēs runājam čukstus.

—   Man jātiek prom jau pirms gaismas.

—       Guli tagad. Es tevi pamodināšu. Kad tu atgriezīsies, mēs kaut ko izdomāsim. Aizbrauksim uz Maiami un padzīvosim viesnīcā kā toreiz. Tieši tāpat kā toreiz. Uz kādu vietu, kur neviens mūs nepazīst. Varbūt uz Jaunorleānu?

—   Varbūt,— Harijs sacīja.— Paklausies, Marij, man tagad jāguļ.

—   Vai brauksim uz Jaunorleānu?

—   Kādēļ ne? Bet tagad man jāguļ.

—   Guli, mans dārgumiņ! Guli vien. Es tevi pamodināšu. Neraizējies.

Viņš aizmiga, rokas stumbeņu uz spilvena atmetis, un viņa vēl ilgi

gulēja ar vaļējām acīm un skatījās uz viņu. Gaismā, ko caur logu meta spuldzes, viņa seja bija labi saskatāma. Man gan ir laimējies, viņa domāja. Mani meitēni. Kas lai zina, kas tiem gadīsies. Bet es zinu, ko gūstu un ko esmu guvusi. Esmu laimīga sieviete. Kā bruņurupucim, viņš saku. Labi, ka tā ir roka, nevis kāja. Man nepatiktos, ja viņš būtu bez kājas. Un kāpēc vajadzēja zaudēt roku? Jocīgi gan, bet man par to nekas. Ja tikai tas ir viņš, par pārējo man nekas. Esmu bijusi laimīga sieviete. Tādu vīriešu vairāk nav. Kas nav mēģinājusi, tā nezina. Man viņu ir bijis daudz. Es zinu, ko esmu atradusi. Vai tiešām bruņurupuči to izjūt tāpat kā mēs? Vai tiešām visu laiku viņiem ir tā pati sajūta? Jeb varbūt mātītei tas ir sāpīgi? Kādas muļķības tik man nelien galvā. Kā viņš guļ, gluži kā bērns. Labāk palikšu nomodā, lai varu viņu laikā pacelt. Ak kungs, es tā varētu turpināt visu nakti, ja tikai vīrietis būtu citādi iekārtots. Tikai to vien, un negulēt nemaz. Nemaz, nemaz, it nemaz. Nē, itin nemaz ar ne. Nu ko tu neteiksi! Manā vecumā. Es neesmu veca. Viņš teica, ka es vēl esot laba diezgan. Četrdesmit pieci vēl nav nekāds vecums. Esmu divus gadus par viņu vecāka. Kā viņš guļ. Kā viņš tur guļ, gluži kā bērns.

Divas stundas pirms ausmas viņi jau bija garāžā pie benzīna tvertnes, pildīja un aizkorķēja balonus, pēc tam novietoja tos mašīnas aizmugurē. Harijs bija piesprādzējis labajai rokai āķi un veikli pārvietoja un cilāja pītos grozus ar baloniem.

—   Brokastis neēdīsi?

—   Kad atbraukšu atpakaļ.

—   Kafiju arī ne?

—   Vai ir gatava?

—   Kā tad. Uzliku vārīties, pirms iznācām ārā.

—   Tad atnes šurp.

Viņa iznesa kafiju, un viņš dzēra to, sēdēdams tumsā pie mašīnas stūres. Viņa paņēma krūzīti un nolika to uz garāžas plaukta.

—   Braukšu tev līdzi un palīdzēšu pārcilāt balonus,— viņa sacīja.

—        Labi,— viņš atbildēja, un viņa iesēdās viņam blakus, liela auguma sieviete ar garām kājām, lielām rokām, platiem gurniem, vēl arvien skaista, ar blondiem balinātiem matiem, pār kuriem bija uzbāzta cepure. Drēgnajā rīta tumsā, cauri miglai, kas smagi gūlās pār līdzenumu, viņi brauca pa šoseju ārā no pilsētas.

—   Par ko tu raizējies, Harij?

—       Nezinu. Tāpat vien, nemierīgs prāts. Klausies — vai tu matus vairs nebalināsi?

—   Tā biju nodomājusi. Meitenes neliek miera.

—   Neklausies viņās. Lai paliek tādi paši kā tagad.

—   Vai tu tiešām tā gribi?

—   Jā,— viņš sacīja.— Man tā patīk.

—   Tu nedomā, ka esmu tam par vecu?

—   Tu izskaties labāk par kuru katru.

—       Tad es savedīšu tos atkal kārtībā. Varu būt vēl blondāka, ja tev tā patīk.

—       Ko meitenes tev vispār var aizrādīt?— Harijs sacīja.— Nav viņām ko maisīties tavās darīšanās.

—       Tu jau zini, kādas viņas ir. Tu jau zini, kādas mēdz būt meitenes. Paklausies— ja tev labi paveiksies, mēs aizbrauksim uz Jaunorleānu, jā?

—   Uz Maiami.

—   Nu labi, lai būtu uz Maiami. Un atstāsim viņas šeit.

—   Bet papriekš man vēl jāapmet kāds līkums.

—   Tu par kaut ko raizējies, vai ne?

—   Nē.

—       Vai zini, es gandrīz četras stundas biju nomodā un domāju par tevi.

Tu man esi vienreizēja sieva.

Vajag man tikai par tevi padomāt, un es jau tevi gribu.

Nu labi, bet tagad mums jāiepilda šis benzīns,— Harijs sacīja.

\

PIEKTĀ NODAĻA

Desmitos no rīta Harijs kopā ar četriem vai pieciem vīriem stāvēja pie letes Fredija bārā, no kurienes tikko bija aizgājuši divi muitas ierēdņi. Tie bija viņam jautājuši par laivu, un viņš bija atbildējis, ka nekā par to nezinot.

—   Kur jūs bijāt vakar vakarā?— viens no tiem jautāja.

—   Seit un mājās.

—   Cik ilgi jūs bijāt šeit?

—   Līdz slēgšanai.

—   Vai kāds jūs te redzēja?

—   Daudzi redzēja,— Fredijs sacīja.

—       Kas jums vajadzīgs?— Harijs jautāja.— Vai tad jūs domājat, ka es zagšu pats savu laivu? Ko es ar to iesāktu?

—        Es tikai jautāju, kur jūs bijāt,— muitas ierēdnis sacīja.— Nevajag tūlīt lēkt gaisā.

—       Es nemaz nelecu gaisā,— Harijs sacīja.— Es lēcu gaisā toreiz, kad konfiscēja manu laivu bez jebkādiem pierādījumiem, ka tā vedusi kontrabandu.

—       Mums bija ar zvērestu apstiprināta liecība,— muitas vīrs sacīja.— Tā nebija mana liecība. Jūs zināt, kas to nodeva.

—       Lai nu tā būtu,— Harijs teica.— Bet nesakiet, ka es lecu gaisā par to, ka jūs man uzdodat jautājumus. Man taču labāk, ja tā atrodas pie jums. Tad vismaz ir cerība to kādreiz atdabūt. Bet uz ko es varu cerēt, ja tā ir nozagta?

—   Droši vien ne uz ko,— sacīja muitas ierēdnis.

—   Nu labi, ejiet vien atpaka| pie saviem papīriņiem,— Harijs teica.

—        Nevajag palaist muti,— muitas virs sacīja.— Mutes palaišana var slikti beigties.

—   Pēc piecpadsmit gadiem …— Harjis teica.

—   Piecpadsmit gadus jūs muti neesat palaidis.

—   Nē, un cietumā arī neesmu sēdējis.

—   Nu tad nevajag palaist muti, citādi var iznākt vēl pasēdēt.

—       Rāmāk, rāmāk,— Harijs sacīja. Tieši tajā brīdī ienāca tas pavieglais kubietis, kurš strādā par taksometra šoferi, un kopā ar viņu kāds puisis, kuru viņš bija atvedis no lidostas, un Lielais Rodžers viņam saka:

—   Heizuz, es klausos, ka tu esot ticis tēva godā.

—   Jā, ser,— ļoti lepni atbild Heizuzs.

—   Kad tu apprecējies?— Rodžers viņam jautāja.

—   Pagājšmēnes. Pirms pagājšmēnes. Tu bij’ kāzas?

—   Nē,— sacīja Rodžers.— Es nebij’ kāzas.

—       Tad tu ir daudz zaudējs,— sacīja Heizuzs.— Kāzas bij uz goda. Kāpēc tu neatnāc?

—   Nebiju ielūgts.

—       Ak tā,— Heizuzs sacīja.— Es aizmirs. Tu nebij’ ielūgts… Vai jūs dabūj, ko gribēj?— viņš griezās pie sava pasažiera.

—       Jā, liekas gan. Vai tas ir pats labākais bakardi, kāds pie jums dabūjams?

—  Jā, ser,— Fredijs atbildēja.— Tas ir īsts carta del oro.

—       Paklau, Heizuz,— kāpēc tu domā, ka tas ir tavs bērns?— Rodžers viņam jautā.— Tas nemaz nav tavs.

—       Kā tā — nav mans? Kā tā? Goda vārds, tu nav brīv tā runāt. Kā tu var teikt, nav mans. Ja tu nopērc govs, vai tad teļš nav tavs? Tas ir mans bērns. Goda vārds, mans. Mans bērns. Pieder man. Jā, ser!

Viņš aiziet kopā ar pasažieri un pudeli bakardi, un Rodžers paliek ar garu degunu. Ir nu gan tips šis Heizuzs. Viņš un tas otrs kubietis, Svīlvoters.

Tajā brīdī ienāk advokāts Lunkanā Mēle un saka Harijam:

—   Muitnieki tikko aizbrauca pievākt jūsu laivu.

Harijs paraudzījās advokātā, un viņa seja izskatījās tāda, ka šajā brīdī viņš spētu nogalināt. Lunkanā Mēle tādā pašā neizteiksmīgā toni turpināja:

—       Garām braukusi viena no tām lielajām celtnieku kravas mašīnām, un kāds, augšā sēdēdams, saskatījis to starp mangrovēm un no jaunceļamās nometnes Bokačikas tuvumā piezvanījis uz muitu. Es tikko satiku Hermani Frederiksu. Viņš man pastāstīja.

Harijs neko neteica, bet slepkavīgā izteiksme no viņa sejas nozuda un acis atkal atguva normālu izskatu. Tad viņš sacīja Lunkanajai Mēlei:

—   Nav gan laikam nekā tāda, ko jūs nezinātu.

—       Domāju, ka tas jūs var interesēt,— Lunkanā Mēle tajā pašā neizteiksmīgajā tonī teica.

—       Kāda man gar to daļa,— Harijs sacīja.— Laivas uzmanīt nav mans pienākums.

Viņi stāvēja pie bāra letes, bet teikt vairāk ne vārda neteica, līdz Lielais Rodžers un divi vai trīs pārējie nebija aizgājuši. Tad abi devās uz atsevišķo telpu aiz bāra.

—       Gatavais mēris, ne cilvēks,— Harijs sacīja.— Tikko jūs kaut kur pieliekat savu pirkstu, tā beigas.

—       Vai tad tā mana vaina, ka no mašīnas laivu varēja redzēt? Jūs pats izraudzījāt vietu. Pats laivu paslēpāt.

Klusu!— Harijs sacīja.— Vai agrāk lik augstas mašīnas te bija redzētas? Ta man bija pēdējā iespēja godīgi kaut ko nopelnīt. Tā bija pēdēja iespēja kaut ko nopelnīt ar laivu.

I's steidzos jums paziņot, tikko uzzināju.

-   Jūs esat kā tāds maitas putns.

Nerunājiet niekus,— Lunkanā Mēle sacīja.— Viņi tagad izlēmuši braukt šodien pievakarē.

—   Viņiem viegli izlemt.

—   Kaut kas viņus padarījis tramīgus.

—   Cikos tad?

—   Piecos.

—   Gan kādu laivu sadabūšu. Un vedīšu tos kaut pašam velnam rīklē.

—   Nav slikta ideja.

—   Paturiet savas gudrības pie sevis. Mēli var kulstīt par kaut ko citu.

—       Jūs esat viens rupjš, nelietīgs tēviņš,— Lunkanā Mēle sacīja.— Es cenšos jums izpalīdzēt, sagādāju tādu izdevību …

—       Viss, ko jūs man sagādājat, ir nepatikšanas. Labāk nerunāsim. Posts un bēdas katram, kas ar jums sapinas.

—   Beidz gvelzt muļķības.

—       Liecieties mierā,— Harijs sacīja.— Man jādomā. Es ilgi domāju par vienu lietu, kamēr izdomāju, un tagad man jāizdomā kaut kas cits.

—   Kāpēc jūs negribat, lai jums palīdzu?

—   Jums jābūt šeit divpadsmitos un jāatnes drošības nauda par laivu.

*

Kad viņi izgāja atpakaļ, tur bija Alberts, un viņš pienāca Harijam klāt.

—       Žēl, Albert, bet nevarēšu tevi ņemt līdzi,— Harijs sacīja. Tik tālu viņš jau bija izdomājis.

—   Es daudz neprasītu,— Alberts teica.

—       Man žēl,— Harijs sacīja.— Bet tagad tu man vairs neesi vajadzīgs.

—       Par to maksu, par ko es brauktu, tu labu cilvēku nedabūsi,— Alberts sacīja.

—   Iztikšu viens pats.

—   Vai tādā ceļā viens var laisties!— Alberts teica.

—       Paliec nu klusu,— Harijs sacīja.— Ko tu no tā zini? Vai tad bezdarbniekus tagad apmāca manā amatā?

—   Ej tu ellē,— Alberts atcirta.

—       Varbūt iešu ar,— Harijs sacīja. Pietika tikai paskatīties, lai redzētu, ka viņš aizņemts ar savām domām un nevēlas, lai viņu traucē.

—   Es labprāt piepalīdzētu,— Alberts sacīja.

—       Tu man neesi vajadzīgs,— Harijs atteica.— Un liec mani, lūdzu, mierā.

Alberts aizgāja, un Harijs palika stāvam pie bāra letes un skatījās uz pieceentu automātu, uz abiem desmitcentu automātiem, uz divdesmit piecu centu automātu un Kastera «Pēdējās atpūtas» reprodukciju pie sienas, it kā redzētu tos pirmo reizi.

—       Veikli gan tas Heizuzs atbāza Lielajam Rodžeram par bērnu, vai ne?— sacīja Fredijs, iemērkdams netīrās glāzes spainī ar ziepjūdeni.

—       Iedod man paciņu česterfīldu,— Harijs teica. Viņš ar rokas stumbeņu piespieda paciņu sev klāt un, atplēsis vienu stūri, izvilka cigareti un iebāza to mutē, tad ļāva paciņai iekrist kabatā un uzrāva sērkociņu.

—   Kādā kārtībā ir tava laiva, Fredij?— viņš jautāja.

—   Vēl nesen braucu,— Fredijs atbildēja.— Labā kārtībā.

—   Vai tu negribētu to izīrēt?

—   Kādam nolūkam?

—   Reisam pār līci.

—   Tikai tad, ja man atstāj ķīlā pilnu laivas vērtību.

—   Cik tas ir?

—  Tūkstoš divi simti dolāru.

—   Es to nofraktēšu,— Harijs sacīja.— Vai man uzticēsi?

—   Nē,— Fredijs atteica.

—  Tev paliks ķīlā mana māja.

—       Tava māja man nav vajadzīga. Man vajadzīgi tūkstoš divi simti dolāru.

—   Sit saujā,— Harijs teica.

—  Tad atnes naudu,— Fredijs sacīja.

—       Kad atnāks Lunkanā Mēle, saki, lai mani pagaida,— teica Harijs un izgāja no bāra.

SESTĀ NODAĻA

Mājās Marija ar meitenēm ēda pusdienas.

—   Sveiks, tēt!— iesaucās vecākā.— Tētis pārnācisl

—   Kas jums ir pusdienās?— Harijs jautāja.

—   Cepta gaļa,— Marija atbildēja.

—   Tēt, tava laiva esot nozagta.

—  Ir jau atrasta,— Harijs atteica.

Marija paraudzījās viņā.

—   Kas to atradis?— viņa jautāja.

—   Muitnieki.

—   Ak, Harij,— viņa līdzjūtīgi teica.

—   Vai tad nav labāk, ja tā atrasta, tēt?— jautāja otra meitene.

Ar pilnu muti neviens nerunā,— Harijs viņu aprāja.— Kur manas pusdienas? Ko tu gaidi?

Es jau nesu.

—       Man nav laika,— Harijs sacīja.— Meitenes, ēdiet mudīgāk un pazūdiet no šejienes. Man jāparunājas ar māti.

—       Tēt, vai iedosi mums naudu? Mēs pēcpusdienā gribam aiziet uz kino.

Labāk būtu gājušas peldēties. Tur naudas nevajag.

-         Bet, tēt, ir taču par aukstu, lai peldētos, un mēs tā gribam iet uz kino.

-   Labi,— Harijs sacīja.— Labi.

Kad meitenes bija izgājušas no istabas, viņš teica Marijai:

—   Sagriez man, lūdzu.

—   Tūlīt, dārgais.

Viņa sagrieza ga|u gabaliņos kā mazam bērnam.

—       Paldies,— Harijs sacīja.— Ne velnam es vairs nederu. No meitenēm arī nekā liela nav, vai ne?

—  Tā ir, mīļais.

—   Dīvaini, kādēļ mums neiznāca neviens puika.

—   Tādēļ, ka tu esi tāds vīrietis. No tādiem dzimst tikai meitenes.

—       Kas es vairs par vīrieti,— Harijs sacīja.— Bet paklausies — šitais man būs viens ellīgs reiss.

—   Izstāsti par laivu.

—   Viņi to ieraudzījuši no kādas mašīnas. Augstas kravas mašīnas.

—   Draņķīgi.

—   Sliktāk nekā draņķīgi. Sūdīgi.

—   Fū, Harij, lūdzu, nelielo mājās lādus vārdus.

—   Tu pati gultā lieto ne tādus vien.

—  Tas ir citādi. Bet pie sava galda es negribu dzirdēt «sūdīgi».

—   Cik sūdīgi.

—   Ak, dārgumiņ, tu esi noraizējies,— Marija sacīja.

—   Nē,— Harijs atteica.— Es tikai domāju.

—   Nu tad domā vien. Es uz tevi paļaujos.

—   Es pats arī uz sevi paļaujos. Tik vien man ir palicis kā paļāvība.

—   Varbūt tu man tomēr pastāstīsi?

—   Nē. Bet tu neuztraucies, vienalga, ko arī cilvēki nerunātu.

—   Es neuztraukšos.

—       Paklausies, Marij. Uzkāp augšā pažobelē un nones manu tompsonu, un paskaties tajā koka kastē, vai visas aptveres pilnas.

—   Neņem to līdzi.

—   Citādi nevar.

—   Vai patronu kastes vajadzēs?

—   Nē. Pats pielādēt nevaru. Bet man ir četras aptveres.

—   Dārgais, vai tas tiešām būs tāds reiss?

—  Tas būs nelādzīgs reiss.

—       Ak dievs,— viņa sacīja.— Ak dievs, kaut tev nevajadzētu nodarboties ar tādām lietām.

—   Ej un sameklē automātu un nones lejā. Un uzvāri man kafiju.

—       Tūlīt,— Marija atteica. Viņa pastiepās pāri galdam un noskūpstīja viņu uz lūpām.

—   Neaiztiec mani,— Harijs sacīja.— Man jādomā.

Viņš sēdēja pie galda un skatījās uz klavierēm, bufeti, radio, uz gleznu, kas saucās «Septembra rīts», un to, kurā redzami amoriņi ar gaisā paceltiem lokiem, uz spīdīgo īsta ozolkoka galdu un spīdīgajiem īsta ozolkoka krēsliem, uz aizkariem pie logiem, skatījās un domāja. Vai tad es varu mierīgi papriecāties par savu māju? Kāpēc esmu nogrūsts vēl zemāk nekā toreiz, kad sāku? Un, ja man šoreiz nošķiebsies, nebūs vairs i tā paša. Velns parāvisl Ja nerēķina māju, man nav vairs ne sešdesmit dolāru, un es to visu lieku uz spēles. Sasodītie skuķi. Tik vien mēs ar Mariju esam pratuši uztaisīt. Jeb varbūt puikas viņai izbeigušies jau pirms tam, kad mēs iepazināmies?

—       Te būs,— Marija sacīja, nesdama ieroci aiz audekla siksnas.— Visas aptveres ir pilnas.

—       Man jāiet,— Harijs sacīja. Viņš pacilāja eļļaino brezenta pārvalku, kuru srnagi novilka stūrainais, daļēji izjauktais automāts.

—   Ieliec to mašīnā zem priekšējā sēdekļa.

—   Uz redzēšanos,— Marija sacīja.

—   Uz redzēšanos, siev.

—   Es neraizēšos. Bet, lūdzu, esi piesardzīgs.

—   Dzīvo godīgi.

—   Ak, Harij,— viņa teica un cieši piespieda vīru sev klāt.

—   Nu laid. Man nav vairs laika.

Viņš paplikšķināja ar stumbeņu viņai pa muguru.

—       Nu, mans bruņurupuci,— viņa sacīja.— Ak, Harij! Esi piesardzīgs.

—   Nu man jāiet. Uz redzēšanos, siev.

—   Uz redzēšanos, Harij.

Viņa noskatījās, kā viņš izgāja no mājas, slaids, platiem pleciem, taisnu muguru, šauriem gurniem, un nodomāja, ka kustas viņš gluži kā dzīvnieks — nepiespiesti un strauji, un vec.s: nemaz vēl neizskatās, solis tik viegls un līgans, un, kad viņš sēdās mašīnā, viņa redzēja gaišos, saules izbalinātos matus, seju ar platajiem mongoļu vaigu kauliem un šaurajām acīm, ielauzto degunu, piato muti un apaļo zodu un, kad viņš, mašīnā sēzdamies, viņai uzsmaidīja, Marija sāka raudāt. Si sasodītā seja, viņa domāja. Tiklīdz redzu šo sasodīto seju, man nāk raudiens.

septītā nodaļa

Fredija bārā sēdēja trīs tūristi, un Fredijs viņus apkalpoja. Viens bija tievs un garš, platiem pleciem, šortos un biezām brillēm, iededzis, ar maz.ām, gaišām, Tsi apcirptām Ūsiņām. Viņa dāmai bija cirtaini, blondi, kā vīrietim apgriezti mati, slikta ādas krāsa un cīkstoties augums. Arī viņa bija tērpusies šortos.

Nu, uz satikšanu,— viņa sacīja trešajam tūristam, kuram bija sarkana, uzblīdusi seja, rudas ūsas, balta audekla cepure ar zaļu celuloīda nagu un paradums runājot dīvaini šķobīt lūpas, it kā ēdot kaut ko loti karstu.

-        Brīnišķīgi,— sacīja vīrietis ar zaļo cepures nagu.— Nekad nebiju dzirdējis, ka šo teicienu kāds lietotu sarunā. Es domāju, ka tas jau atmiris un sastopams tikai drukātā veidā, kādā no tiem… nu… nenopietnajiem žurnāliem.

—      Nu tad uz satikšanu, uz satikšanu un patikšanu,— teica cīkstonei līdzīgā dāma pēkšņā koķetērijas uzplūdā, augstsirdīgi ļaudama viņam aplūkot savu piņņaino profilu.

—      Cik skaisti,— sacīja vīrietis ar zaļo cepures nagu.— Jūsu mutē tam ir tik jauka skaņa … Vai nezināt, kā tas cēlies?

—       Neņemiet viņai to ļaunā. Tā ir mana sieva,— sacīja garais tūrists.— Vai esat pazīstami?

—       Nu tad lai iet vēlreiz — uz satikšanu un patikšanu,— sacīja sieva.— Kā sviežas?

—  Var iztikt,— sacīja vīrietis ar zaļo cepures nagu.— Un jumsi

—       Viņai klājas debešķīgi,— garais sacīja.— Jūs varētu viņu apciemot.

Tajā brīdī ienāca Harijs un garā tūrista sieva teica:— Vai nav burvīgs? Tieši tāds, kā man vajadzīgs. Nopērc man to, papucīt!

—  Vai var ar tevi aprunāties?— Harijs griezās pie Fredija.

—       Protams. Uz līdzenas vietas un par visu, ko vēlies,— garā tūrista sieva sacīja.

—  Ciet klusu, mauka,— Harijs atteica.— Ieiesim tur iekšā, Fredij.

Lunkanā Mēle jau sēdēja pie galda un gaidīja.

—  Sveiks, vecais puika,— viņš sacīja Harijam.

—  Paliec klusu,— Harijs atcirta.

—       Klausies,— Fredijs sacīja.— To tu izbeidz. Tas ir par daudz. Tu tā nedrīksti izrunāties. Tādā solīdā iestādē kā manējā dāmu nedrīkst nosaukt par mauku.

—       Mauka — un vairāk nekas,— Harijs sacīja.— Vai dzirdēji, ko viņa man teica?

—  Vienalga, bet, viņai dzirdot, tā nedrīkst sacīt.

—  Labi. Vai naudu atnesāt?

—       Protams,— Lunkanā Mēle apstiprināja.— Kā nu bez naudas. Vai tad es neteicu, ka naudu atnesīšu.

—   Dodiet šurp.

Lunkanā Mēle iedeva. Harijs saskaitīja desmit simtdolāru banknotes un četrus divdesmitniekus.

—   Vajadzēja būt tūkstotim un diviem simtiem.

—       Tur nāk nost mana daļa par starpniecību,— Lunkanā Mēle sacīja.

—   Dodiet to šurp.-

—   Nedošu.

—   Veiklāk.

—   Nemuļķojieties.

—   Nožēlojamais tārps!

—       Bandīts,— Lunkanā Mēle sacīja.— Nedomājiet, ka jūs ar varu man to atņemsiet, jo šeit tās nav.

—       Skaidrs,— Harijs sacīja.— Man to vajadzēja iedomāties. Klausies, Fredij. Tu mani pazīsti. F.s zinu, ka tava laiva maksā tūkstoš divi simti. Šeit ir simt divdesmit dolāru mazāk. Ņem tik, cik te ir, un noriskē ar trūkstošo un ar frakts naudu.

—       Kopā sanāk trīs simti divdesmit dolāri,— Fredijs sacīja. Ar tādu summu nebija viegli riskēt, un, par to domājot, viņam pat sviedri izspiedās uz pieres.

—   Man ir mašīna un radio, vajadzības gadījumā tie iztrūkumu segs.

—       Es varu sastādīt attiecīgu dokumentu,— Lunkanā Mēle piedāvājās.

—       Nevajag man nekāda dokumenta.— Fredijs atteica. Viņš atkal nosvīda, un balsī bija saklausāmas šaubas. Tad viņš sacīja:— Labi, es riskēšu. Bet dieva dēļ, Harij, sargi laivu, apsoli man to.

—   Sargāšu tikpat kā savējo.

—       Savējo tu pazaudēji,— Fredijs sacīja, vēl arvien svīzdams, un doma par Harija laivu šaubas vērta vēl mokošākas.

—   Es būšu piesardzīgs.

—   Naudu nolikšu bankā savā personiskajā seifā,— Fredijs sacīja.

Harijs paskatījās uz Lunkano Mēli.

—   Vieta nav slikta,— viņš teica un iesmējās.

—   Bārmen!— kāds no zāles sauca.

—   Tevi aicina,— Harijs teica.

—   Bārmeni— tā pat: balss atkārtoja.

Fredijs izgāja.

—       Tas cilvēks mani apvainoja,— Harijs sadzirdēja spiedzīgu balsi, taču turpināja sarunu ar Lunkano Mēli.

—    Es stāvēšu pie krasta ielas galā. Tur nebūs ne puskvartāla.

—   Labi.

—   Tātad norunāts.

• Labi, vecais.

Neesmu jums nekāds vecais.

—   Kā vēlaties.

—   Būšu tur no četriem.

—   Vai vēl kas?

—       Viņi mani piespiedīs ar varu, saprotat? Es neko nezinu. Es laboju motoru. Man reisam itin nekas nav sagādāts. Esmu noīrējis laivu no Fredija, lai brauklu ar tūristiem zvejā. Viņi, draudot ar ieroci, piespiedīs mani palaist motoru un paši pārcirtis tauvu.

—   Bet kā ar Frediju? Viņam jūs par zvejošanu nekā neteicāt.

—   Fredijam es izstāstīšu.

—   Neieteicu vis.

—   Izstāstīšu.

—   Neieteicu.

—       Paklausieties, ar Frediju mēs sadarbojāmies jau kara laikā. Divas reizes esam bijuši kompanjoni, un nekad mums nav iznākušas domstarpības. Pa'.s zināt, cik daudz preces es viņam esmu piegādājis. Viņš ir vienīgais maitasgabals šajā pilsētā, kam es varu uzticēties.

—   Es neuzticētos nevienam.

—  Jūs ne. Katrs jau spriež pēc sevis.

—   Mes tagad nerunājam par mani.

—   Labi. Ejiet un sameklējiet savus draugus… Un kā jūs to visu

apgaismosiet?

—       Viņi ir kubieši. Mēs satikāmies restorānā aiz pilsētas. Vienam no viņiem ir sertifikāts, kuru tas grib izmainīt pret naudu. Vai tur kas

slikts?

—   Un jūs nekā aizdomīga nepamanāt?

—   Nē. Mēs norunājām satikties bankā.

—   Ar ko viņi atbrauks?

—   Ar taksometru.

—   Un ko domā šoferis — ka ved muzikantus, vai?

—       Mēs dabūsim kādu, kas nedomā. Šajā pilsētā tādu netrūkst. Kaut vai tas pats Heizuzs.

—   Heizuzs ir slīpēts. Viņš tikai runā kā pusidiots.

—   Es viņiem teikšu, lai atrod kādu muļķi.

—   Un tādu, kam nav bērnu.

—   Bērni ir visiem. Vai esat redzējis šoferi, kuram nebūtu bērnu?

—   Ak jūs, pērkamais radījums!

—       Bet es nekad neesmu nevienu nogalinājis,— Lunkanā Mēle sacīja.

—       Un nenogalināsiet arī. Nāciet, iesim projām. Pietiek būt ar jums kopā, un es jau jūtos kā utu apsēsts.

—   Varbūt esat arī.

—   Vai tās no runāšanas iemetas?

—   Ja neizmēž muti, tad iemetas.

—   Nu tad izmēziet savējo.

—   Es iešu iedzert,— Harijs sacīja.

*

Bārā uz augstajiem ķebļiem sēdēja trīs tūristi. Kad Harijs pienāca pie letes, sieviete tēlotā sašutumā novērsās.

—   Ko tev ieliet?— Fredijs jautāja.

—   Ko dzer dāma?— Harijs jautāja.

—   Cuba Libre.

—   Tad dod man tīru viskiju.

Garais tūrists ar mazajām, gaišajām Ūsiņām un biezajiem aceņu slikliem palieca uz Harija pusi savu klasisko profilu un sacīja:— Paklausieties — kā jūs drīkstat tā izturēties pret manu sievu?

Harijs viņu nopētīja no galvas līdz kājām un tad jautāja Fredijam:

—   Kas tev te īsti ir par ūķi?

—   Ko jūs ar to gribat sacīt?— garais uzstāja.

—   Nomierinieties,— Harijs teica.

—   Ar mani jums tas numurs neies cauri.

—       Klausieties,— Harijs sacīja.— Jūs taču esat atbraucis šeit atpūsties un uzkrāt spēkus, vai ne? Nu tad nomierinieties.— Un viņš izgāja no bāra.

—       Man laikam vajadzēja viņam iegāzt,— garais tūrists sacīja.— Kā tev šķiet, mīļā?

—   Cik žēl, ka es neesmu vīrietis,— sieva atbildēja.

—       Jūs tālu tiktu — ar šitādu miesas būvi,— vīrs ar zaļo cepures nagu sacīja savam alus kausam.

—   Ko jūs teicāt?— garais saausījās.

—       Es teicu, ka jūs varat uzzināt viņa vārdu un adresi un uzrakstīt vēstuli, izklāstot tur visu, ko par viņu domājat.

—   Un kā sauc jūs pašu? Jūs laikam gribat par mani ņirgātiesl

—   Varat saukt mani par profesoru Makvolsiju.

—   Mans vārds Lotons,— garais teica.— Esmu rakstnieks.

—       Priecājos iepazīties,— profesors Makvolsijs sacīja.— Un vai jūs bieži rakstāt?

Garais pameta skatienu visapkārt.— Iesim prom, dārgā,— viņš sacīja.— Te visi ir vai nu rupji, vai jukuši.

—       Šī ir īpatnēja vieta,— profesors Makvolsijs sacīja.— Īstenībā ļoti saistoša. To mēdz saukt par Amerikas Gibraltāru, un tā atrodas par trīs simti septiņdesmit piecām jūdzēm tālāk uz dienvidiem nekā Kaira Ēģiptē. Patiesību sakot, es gan vairāk par šo bāru pagaidām neesmu redzējis. Bet bārs ir jauks.

- Nu es redzu, ka jūs patiešām esat profesors,— dāma sacīja.

Vai zināt, jūs man palīkai.

—       Jūs man arī patīkat, mīlulīt,— profesors Makvolsijs sacīja.— Bet 11u man jāiet.

Viņš piecēlās un aizgāja meklēt savu velosipēdu.

—       Šeit visi ir jukuši,— garais vīrietis sacīja.— Vai iedzersim vēl pa glāzei, dārgā?

—   Profesors man patika,— sieva teica.— Viņš bija tik laipns.

—   Tas otrs …

—       O, kas tas par skaistuli!— sieva iesaucās.— Gandrīz kā tatārs. Žēl, ka viņš bija tik rupjš. Pēc sejas izskatījās gluži kā tāds Čingizhans. Augstākā klase, nudien.

—   Viņam bija tikai viena roka,— vīrs sacīja.

—       To es nepamanīju,— sieva atteica.— Varbūt iedzersim vēl? Interesanti, kas tagad ienāks.

—   Varbūt Tamerlāns,— vīrs sacīja.

—       Ak, pasaulīt, cik tu esi izglītots,— sieva teica.— Bet man pietiktu ar to pašu Čingizhanu. Kāpēc profesoram tik ļoti patika, ka es saku «uz satikšanu»?

—       Nezinu, dārgā,— sacīja rakstnieks Lotons.— Man tas nekad nav paticis.

—       Man liekas, es viņam patiku tieši tāda, kā esmu,— sieva sacīja.— Briesmīgi jauks cilvēks, nudien.

—   Gan jau tu viņu vēl satiksi.

—       Viņu jūs te satiksiet vienmēr, lai nāktu kad nākdami,— Fredijs sacīja.— Viņš te dzīvo. Nu jau būs divas nedēļas, kā parādījās.

—   Un kas ir tas otrs, kas rupji izrunājās?

—  Tas? A, tas ir tepat vietējais.

—  Ar ko viņš nodarbojas?

—   Pa druskai ar visu ko,— Fredijs sacīja.— Viņš ir zvejnieks.

—   Un kā viņš zaudējis roku?

—   Nezinu. Būs gadījies kaut kur savainot.

—   Ir nu gan skaistulis,— sieva sacīja.

Fredijs iesmējās.

—   Visādi viņš ir saukāts, bet kaut ko tādu es dzirdu pirmo reizi.

—   Vai tad jums neliekas, ka viņš ir skaists?

—       Neņemiet ļaunā, cienītā,— Fredijs sacīja.— Bet ģīmis viņam ir kā cūkas šķiņķis, uz kura uztupināts ielauzts deguns.

—       Fū, ko nu vīrieši saprot,— sieva sacīja.— Viņš ir mans sapņu princis.

—  Tad tie jums ir slikti sapņi.

Visu šo laiku rakstnieka sejā bija kaut kāda stulba izteiksme, kas izzuda tikai tajos mirkļos, kad viņš jūsmīgi paraudzījās uz savu sievu.

Patiešām, jābūt vai nu rakstniekam, vai kādam Sabiedrisko Darbu Pārvaldes bosam, lai apprecētu tādu sievu, Fredijs nodomāja. Ir nu gan eksemplārs!

Tajā brīdi ienāca Alberts.

—   Kur Harijs?

—   Krastmalā. n

—   Paldies.

Viņš aizgāja, bet rakstnieks ar sievu palika sēžot, un Fredijs stāvēja pie letes, raizēdamies par savu laivu un par to, ka no ilgās stāvēšanas sāp kājas. Uz cementa grīdas viņš bija uzlicis redeles, bet nekāda labuma no tā nebija. Kajas tomēr visu laiku sāpēja. Toties tirgošanās gāja no rokas tā, ka labāk nevarēja vēlēties, un visādu blakus izdevumu arī bija mazāk nekā citiem. Tā sieviete patiešām bija dulna. Bet kas tas par vīrieti, kas ar lādu var kopā dzīvot? Viņš pat ar aizvērtām acīm negribētu iet tādai tuvumā. Kaut vai piemaksā. Bet šie visu laiku pasūtīja kokteiļus. Dārgus kokteiļus. Nu, lai tik dzer.

—   Jā, ser,— viņš sacīja.— Tūlīt.

Ienāca tumši iededzis, labi noaudzis gaišmatis svītrainā zvejnieku kreklā un īsās haki krāsas biksēs kopā ar ļoti glītu jaunu sievieti plānā, baltā vilnas svīteri un tumši zilās biksēs.

—       Ko es redzu!— iesaucās Lotons pieceldamies.— Tas taču ir Ričards Gordons ar burvīgo mis Helēnu.

—       Sveiks, Loton,— Ričards Gordons sacīja.— Vai neesat te kaut kur manījis vienu pieteinpušos profesoru?

—   Viņš tikko aizgāja,— Fredijs sacīja.

—   Vai dzersi vermutu, mīlulīt?— Ričards Gordons jautāja sievai.

—       Jā, ja tu arī dzersi,— viņa atteica. Tad sasveicinājās ar abiem Lotoniem.— Man, Fredij, divas daļas franču un vienu itāļu.

Viņa sēdēja uz augsta ķebļa, kājas pievilkusi, un raudzījās uz ielu. Fredijs vērās viņā ar apbrīnu. Viņš uzskatīja, ka šoziem Kīvestā viņa bija pati daiļākā atpūtniece. Daiļāka pat par izslavēto skaistuli misis Bredliju. Misis Bredlija jau kļūst mazliet par pilnīgu. Šai meitenei bija jauka īrietes seja, tumši, viļņaini mati, kas sniedzās gandrīz līdz pleciem, un gluda, tīra āda. Fredija skatiens kavējās pie viņas brūnās rokas, kura turēja glāzi.

—   Kā veicas darbs?— Lotons jautāja Ričardam Gordonam.

—   Gluži labi,— Gordons atteica.— Un jums?

—   Džeimss jau nestrādā,— misis Lotona sacīja.— Viņš tikai dzer.

—   Sakiet — kas tas Makvolsijs tāds ir?— Lotons jautāja.

—       Liekas, kaut kāds ekonomikas profesors, kam piešķirts akadēmiskai? gads vai kaut kas tamlīdzīgs. Viņš ir Helēnas paziņa.

—   Man viņš patīk,— sacīja Helēna Gordona.

—   Man ari viņš patik,— sacīja misis Lotona.

Man pirmajai viņš iepatikas,— Helēna Gordona jautri teica.

Nu, varat viņu paturēt,— misis Lotona sacīja.— Tādas paimeiti1,1.r. jau vienmēr dabū visu, ko sirds kāro.

Tādēļ arī tās ir paimeitiņas,— Helēna Gordona sacīja.

Es dzeršu vēl vienu vermutu,— sacīja Ričards Gordons.— Vai piebiedrosieties?— viņš jautāja Lotoniem.

—       Lai iet,— Lotons piekrita.— Paklausieties — vai jūs būsiet rit lielajā ballē pie Bredlijiem?

—   Saprotams, ka vii.iš tur būs,— Helēna Gordcna atbildēja.

—       Ziniet, man viņa patīk,— Ričards Gordons teica.— Viņa mani interesē gan kā sieviete, gan kā sociāla parādība.

—       Nu, mīlīt,— misis Lotona sacīja.— Jūs runājat tikpat gudri kā profesors.

—  Ar savu nezināšanu, dārgā, nav ko lepoties,— Lotons aizrādīja.

—       Vai ar sociālu parādību ari guļ kopā?— jautāja Helēna Gordona, raudzīdamās ārā pa durvīm.

—  Nerunā muļķības,— Ričards Gordons teica.

—       Es tikai gribu zināt, vai tas ietilpst rakstnieka uzdevumos,— Helēna neatlaidās.

—       Rakstniekam jāzina viss,— Ričards Gordons sacīja.— Viņš savu pieredzi nevar ierobežot ar buržuāziskās morāles standartiem.

—  Ak tā,— sacīja Helēna Gordona.— Un kas jādara rakstnieka

sievai?

—       Briesmīgi daudz,— misis Lotona sacīja.— Klau, jums derētu redzēt to vīrieti, kurš te tikko apvainoja mani un Džeimsu. Tas gan bija vienreizējs!

—   Man vajadzēja viņam gāzt,— Lotons sacīja.

—  Viņš patiešām bija vienreizējs,— teica misis Lotona.

—   Es eju mājās,— sacīja Helēna Gordona.— Vai tu nāksi, Dik?

—       Es laikam vēl kādu brīdi uzkavēšos pilsētā,— Ričards Gordons atbildēja.

—       Jā?— teica Helēna Gordona, raudzīdamās spogulī aiz Fredija galvas.

—  Jā,— sacīja Ričards Gordons.

Fredijs, uz viņu paskatījies, nodomāja, ka viņa tūlīt sāks raudāt. Viņam ļoti negribējās, lai tas notiktu bārā.

—       Vai tu vēl kaut ko neiedzersi?— Ričards Gordons viņai piedāvāja.

—   Nē,— viņa papurināja galvu.

—       Klausieties — kas jums kaiš?—jautāja misis Lotona.— Vai tad jums šeit nav jautri?

—       Briesmīgi jautri,— teica Helēna Gordona.— Bet es laikam tomēr labāk iešu mājās.

—  Es nebūšu vēlu,— Ričards Gordons sacīja.

—  Nepūlies,— viņa atteica. Viņa aizgāja. Viņa nebija raudājusi. Un Džonu Makvolsiju viņa arī nebija sastapusi.

ASTOTĀ NODAĻA

Piebraucis savu mašīnu krastmalā tieši blakus Fredija laivai, Harijs Morgans pārliecinājās, ka tuvumā neviena nav, tad pacēla mašīnas priekšējo sēdekli, izvilka plakano, eļļaino audekla apvalku un iemeta to laivas pakaļgalā.

Tad viņš iekāpa tur pals, atvēra mašīntelpas lūku un paslēpa automātu lejā starp motoriem. Viņš atgrieza vārstuļus un iedarbināja abus motorus. Pēc pāris minūtēm labā borta motors darbojās vienmērīgi, bet kreisajā otrais un ceturtais cilindrs nepielēca, un viņš konstatēja, ka aizdedzes sveces ir ieplaisājušas, bet rezerves sveces nekur nevarēja atrast.

«Jādabū jaunas sveces un jāiepilda benzīns,» viņš nodomāja.

Lejā mašīntelpā viņš izvilka automātu no apvalka un iestiprināja laidi. Sameklējis divus gabalus dzensiksnas un četras skrūves, viņš mazliet iegrieza siksnas un pa kreisi no lūkas tieši virs kreisā borta motora pierīkoja pie griestiem cilpas, kurās ievietot automātu. Tas nu tur karājās pavisam svabadi, un viņš paņēma no apvalka kabatas vienu aptveri un ielādēja to automātā. Nometies uz ceļgaliem starp abiem motoriem, viņš pastiepa roku pēc ieroča. Bija jāizdara tikai divas kustības. Vispirms jāatkabina siksna, uz kuras balstās magazīna. Tad jāizvelk automāts no otras cilpas. Viņš izmēģināja, un tas bija viegli izdarāms pat ar vienu roku. Tad viņš pārbīdīja mazo sviru no pusautomātiska stāvokļa uz automātisko, pārbaudīja, vai drošinātājs noslēgts, un novietoja ieroci atpakaļ cilpās. Viņš nevarēja izgudrot, kur likt rezerves aptveres, un beigās pabāza apvalku zern benzīna tvertnes, kur tas bija pa tvērienam, ar aptveru galiem uz savu pusi. «Kad mēs jau būsim ceļā un man radīsies izdevība nokāpt lejā, varu divas iebāzt kabatās,» viņš domāja. «Drošinātājs tomēr jāatstāj noslēgts, citādi var gadīties, ka šitā sasoditā pagale iet vaļā pati no sevis.»

Viņš piecēlās. Bija skaista, saulaina pēcpusdiena, patīkama un diezgan silta, ar mērenu ziemeļvēju. Patiešām jauka pēcpusdiena. Sākās bēgums, un kanāla malā uz pāļiem tupēja divi pelikāni. Garām, zivju tirgus virzienā, aizpukšķēja tumši zaļa zvejas laiva ar melnādainu zvejnieku pie stūres. Harijs paraudzījās uz jūru, kas pēcpusdienas saulē izskatījās pelēcīgi zila un pavisam rāma, jo vējš pūla tieši bēguma virzienā, uz smilšu salu, kas bija radusies, bagarējot kanālu, un kur savā laikā bija dažādu tumšu elementu pulcēšanās vieta. Pār salu lidinājās baltas kaijas.

būs skaista nakts, Harijs nodomāja. Laba nakts reisam.

Lejā pie mašīnām viņš bija mazliet nosvīdis un tagad, izslējies taisni, noslaucījaja seju ar pakulu vīkšķi.

Krastā stāvēja Alberts.

Paklausies, Harij,— viņš sacīja.— Varbūt tomēr parausi mani

līdzi?

Vai tev vēl kas lēcies?

—       Mūs nodarbināšot vairs tikai trīs dienas nedēļā. Nupat šorīt to uzzināju. Man kaut kas jādara.

Lai notiek,— Harijs sacīja. Viņš atkal bija kaut ko izprātojis.

—   Lai notiek.

—      Cik labi,— Alberts sacīja.— Es jau baidījos iet mājās pie savas vecenes. Viņa man šodien tādu traci sarīkoja, it kā es būtu vainīgs, ka mūs vairs neņem darbos.

—  Kas tev tur īsti ir ar to tavu veceni?— Harijs jautri jautāja.

Būtu reiz kārtīgi sadevis viņai pa mizu.

—      Sadod tu,— Alberts sacīja.— Es gribētu redzēt, ko viņa uz to k-iks. Manai vecenei ir tāda mute, ka labāk neiesākt.

—       Klausies, AI,— Harijs teica.— Ņem manu mašīnu un šo te, aizbrauc uz jūrniecības metālpreču veikalu un nopērc tur sešas aizdedzes sveces — tādas kā šī. Tad vēl paņem ledu par divdesmit centiem un pusduci muļļu. Nopērc divas kārbas kafijas, četras kārbas gaļas konservu, divus kukuļus maizes, drusku cukura un divas kārbas kondensēta piena. Piestāj pie Sinklera un saki, lai atbrauc šurp un uzpilda man simt piecdesmit galonus. Steidzies atpakaļ, cik ātri vari, un nomaini otro un ceturto sveci kreisā borta motorā, skaitot no spararata. Saki viņiem, ka par benzīnu samaksāšu pats. Lai pagaida vai arī sameklē mani pie Fredija. Vai varēsi visu atcerēties? Rīt mums viena kompānija jāved uz tarponu zveju.

—  Tarponam ir par aukstu,— Alberts sacīja.

—  Tā kompānija domā, ka pašā laikā,— Harijs teica.

—       Varbūt labāk ņemt veselu duci muļļu?— Alberts jautāja.— Ja nu līdakas tās saplosa? Tagad te pilns ar līdakām.

—       Labi, lai būtu ducis. Bet nekavējies ilgāk par stundu un gādā, lai benzīns būtu uzpildīts.

—  Kāpēc tev vajag tik daudz benzīna?

—       Iespējams, ka mēs izbrauksim agri un atgriezīsimies vēlu, un nepagūsim uzpildīt.

—   Kur palika tie kubieši, kurus tu taisījies ve.st?

—   Nav mani vairs meklējuši.

—   Tā bija varen laba izdevība.

—  Šitā nav sliktāka. Nu, un tagad kusties.

—  Cik tu man maksāsi?

—  Piecus apaļos dienā,— Harijs sacīja.— Ja nepatīk, vari nenākt.

—  Labi,— Alberts sacīja.— Kā tu teici, kuras sveces?

—  Olrā un ceturtā, skaitot no spararala,— Harijs teica. Alberts pamāja.

—  Cerams, ka atcerēšos,— viņš sacīja. Tad iekāpa mašīnā, apgrieza to un aizbrauca projām pa ielu.

No tās vietas laivā, kur Harijs stāvēja, viņš varēja redzēt Pirmās Valsts Krājaizdevu sabiedrības bankas mūra ēku ar tās galveno ieeju. Banka atradās ielas galā, tieši viena kvartāla attālumā no krasta. Sānu ieeja nebija redzama. Viņš paskatījās pulkstenī. Bija nedaudz pāri diviem. Viņš aizvēra mašīntelpas lūku un izkāpa krastā. Nu, lai nu ir kā būdams, viņš nodomāja. Esmu darījis, ko varējis. Aiziešu parunāties ar Frediju un tad nākšu atpakaļ un gaidīšu. No krastmalas viņš nogriezās pa labi kādā šķērsieliņā, lai nebūtu jāiet garām bankai.

DEVĪTĀ NODAĻA

Sēdēdams pie Fredija, viņš gribēja tam visu izstāstīt, taču nespēja. Bārs bija tukšs, un viņš sēdēja uz ķebļa un gribēja stāstīt, bet tas nebija iespējams. Jau grasīdamies vērt muti, viņš saprata, ka Fredijs uz to neielaidīsies. Kādreiz senāk viņš droši vien būtu ielaidies, bet pašlaik ne. Varbūt ari toreiz nekas nebūtu sanācis. Tikai tagad, gatavodamies stāstīt par to Fredijam, viņš saprata, cik nelabi tas viss ož. Es varētu palikt tepat, viņš domāja, un nekas nenotiktu. Es varētu palikt tepat un iemest pa glāzei, līdz esmu vīra dūšā, un man gar visu šo jezgu nebūtu nekādas daļas. Tikai mans automāts gan palika laivā. Bet neviens nezina, ka tas ir manējais, vienīgi mana sieva. Es to dabūju Kubā, toreiz, kad vēl vadāju to otru preci. Neviens nezina, ka man tāds ir. Es varētu palikt šeit un mazgāt rokas nevainībā. Bet no kā mēs dzīvosim? Kur lai ņem naudu, ar ko uzturēt Mariju un meitenes? Man nav ne laivas, ne naudas, man nav izglītības. Kādu darbu tāds vienrocis var strādāt? Es varu sisties uz priekšu tikai ar lielu dūšu. Ja es paliktu tepat un izsūktu vēl kādas piecas glāzes, ar to pašu būtu cauri. Tad jau būtu par vēlu. Es varētu gluži vienkārši ļaut visam iet savu gaitu un neko nedarīt.

—  Ielej man,— viņš sacīja Fredijam.

—  Tūlīt.

Es varētu pārdot māju un dzīvot īrētā dzīvoklī, kamēr dabūšu kādu darbu. Bet kādu darbu? Nekādu. Es varētu tagad aiziet uz banku un tur papūst, un ko es par to dabūtu? Pateicību. Nu skaidrs. Pateicību. Viena asinssūcēju banda — kubieši — bez kādas vajadzības šauj uz mani, un tas man maksā roku, cita banda — tepat štatos — noņem man laivu. Nu es vēl varu atteikties no savas mājas un saņemt

pateicību. Nekādu pateicību! Pie joda, viņš domaja. Man taču nav izvēles.

Viņš juta vēlēšanos izstāstīt visu Fredijam, lai vismaz kāds zinātu, ko viņš grasās darīt. Bet viņš nevarēja runāt, jo Fredijs uz to neielaistos. Viņš tagad labi pelnīja. Dienā bārs bija patukšs, toties katru nakti līdz diviem tas bija kā piebāzts. Fredijam kurpe nespieda. Viņš uz to nekad neielaidīsies. Tas man jādara vienam, viņš domāja, kopā ar to nabaga velnu, Albertu. Ak kungs, šodien krastmalā viņš izskatījās tik izkāmējis kii vēl nekad. Ir tādi konči, kas drīzāk mirs badu nekā zags. Tagad pat šajā pilsētā ne vienam vien vāverītes skraida pa vēderu. Bet tie neparko neriskēs. Tie labāk dienu no dienas mirst lēnā bada nāvē. Cieš badu jau kopš dzimšanas, vismaz daži.

—  Paklau, Fredij,— viņš sacīja.— Iedod man pāris pudeļu.

—   Kādas?

—   Bakardi.

—   Labi.

—       Un atkorķē arī, jā? Tu jau zini, tava laiva man vajadzīga, lai nogādātu uz otru pusi dažus kubiešus.

—  Tā tu man teici.

—       Es nezinu, kad viņi gribēs doties ceļā. Varbūt šovakar. Nav man neko ziņojuši.

—   Laiva ir pilnīgā kārtībā. Ja tu laidies šovakar, tev būs laba nakts.

—  Šo pēcpusdienu viņi tā kā taisījās uz zveju.

—   Visi zvejas rīki ir laivā, ja vien pelikāni nav tos nočiepuši.

—   Nē, bija vēl turpat.

—   Nu tad labu ceļavēju,— Fredijs sacīja.

—   Paldies. Zini ko, ielej man vēl vienu.

—   Ko tad?

—   Viskiju.

—   Es domāju, ka tava marka ir bakardi.

—  To es dzeršu, ja naktī būs auksti.

—       Vējš tev visu laiku pūtīs no muguras,— Fredijs sacīja.— Tādā naktī man pašam patiktos sēdēt pie stūres.

—  Jā, nakts laikam būs bez vainas. Nu, vai dosi man vēl vienu?

Tajā brīdī ienāca garais tūrists ar savu sievu.

—       Tas taču mans sapņu princis!— viņa iesaucās un apsēdās blakus Harijam.

Uzmetis viņai īsu skatienu, Harijs piecēlās.

—       Es vēl piekāpšu, Fredij,— viņš sacīja.— Aiziešu līdz laivai, varbūt viņi tomēr sadomā doties uz zveju.

—   Neejiet prom!— sieva sacīja.— Lūdzu, neejiet prom!

—   Gatavie kumēdiņi,— Harijs noteica un izgāja uz ielas.

Pa to pašu ielu Ričards Gordons bija ceļā uz Bredliju lielo ziemas māju. Viņš cerēja, ka misis Bredlija būs viena. Viņa būs viena. Misis

Bredlija kolekcionēja rakstniekus gluži tāpat kā viņu grāmatas, bet Ričards Gordons to vēl nezināja. Viņa paša sieva šajā laikā soļoja gar krastu uz mājām. Džonu Makvolsiju viņa nebija sastapusi. Varbūt vēl laimēsies to ieraudzīt ejam garām viņu kotedžai.

DESMITĀ NODAĻA

Alberts jau bija klāt un benzīns uzpildīts.

—       Es palaidīšu motoru un paskatīšos, kā lie divi cilindri strādā,— Harijs sacīja.— Vai pirkumus iekrāvi?

—  Jā.

—  Tad sagatavo ēsmu.

—  Vai lieliem kumosiem?

—   Kā tad. Tarponam.

Alberts pakaļgalā gatavoja ēsmu, un Harijs bija pie stūres un iesildīja motoru, kad atskanēja blīkšķis, kāds rodas no priekšlaicīgas aizdedzes dzinējā. Viņš paskatījās uz ielas viņu galu un redzēja, ka no bankas iznāk cilvēks. Rokā tam bija revolveris, un tas skrēja šurp. Tad aiz kāda stūra pazuda. Parādījās vēl divi vīri ar ādas portfeļiem un revolveriem rokās un ari skrēja tajā pašā virzienā. Harijs paskatījās uz Albertu, kurš darbojās gar ēsmu. Ceturtais, plecīgais, iznāca pa durvīm atmuguriski ar tompsonu rokās, un tajā brīdī bankā stiepti un draudoši iegaudojās sirēna, un Harijs redzēja, kā hop-hop-hop-hop sāka lēkāt automāta stobrs, un cauri sirēnas kaukoņai sadzirdēja aprauto un dobjo tra-ta-ta-ta. Kubietis pagriezās un skrēja, pēc mirkļa vēlreiz apstādamies un izšaudams uz bankas durvīm, un, kad Alberts pakaļgalā atlieca muguru un izsaucās: «Ak kungs, aplaupījuši banku! Ak kungs, ko lai mēs darām?»— Harijs dzirdēja mašīnas troksni šķērsielā un redzēja, kā no tās izdrāžas Forda taksometrs un ar strauju pagriezienu piestāj krastmalā.

Trīs kubieši sēdēja aizmugurē un viens blakus šoferim.

—   Kur laiva?— viens spāniski iebrēcās.

—  Skaties ar acīm!— otrs atcirta.

—  Tā nav tā laiva.

—  Bet kapteinis ir tas pats.

—  Ātrāk, dieva dēļ, ātrāk!

—  Kāp ārā!— kubietis pavēlēja šoferim.— Rokas augšā!

Kad šoferis nostājās blakus mašīnai, kubietis aizbāza viņam aiz jostas nazi un ar vienu rāvienu pārgrieza to un ari bikses gandrīz līdz ceļgaliem. Tad parāva bikses uz leju.

—  Nekusties,— viņš teica.

Tie divi kubieši, kuriem bija portfeļi, iesvieda tos kokpitā, un pēc tam visi klupdami krizdami metās iekšā paši.

Braucam,— viens teica. Plecīgais iebakstīja ar automātu Harijam mugurā.

—  Nu, kaptein,— viņš teica.— Aizieti

—  Tikai mieru,— Harijs sacīja.— Un šito pagrieziet uz citu pusi.

—  Atdod galus!— plecīgais uzsauca Albertam.— Ei, tu!

—   Pagaidi, Harij!— Alberts iekliedzās.— Neej jūrāl Viņi aplaupījuši banku!

Plecīgais kubietis pagriezās un ar strauju vēzienu pavērsa savu automātu pret Albertu.

—  Ei, nevajag! Nevajag!— Alberts iekliedzās.— Nevajag!

Stobrs atradās tik tuvu viņa krūtīm, ka šāvieni noplakstēja kā trīs pļaukas. Alberts noslīdēja uz ceļiem — ieplestām acīm, vaļēju muti. Likās, it kā viņš vēlreiz mēģinātu teikt: «Nevajag!»

—   Nekāda palīga tev nevajag,— plecīgais kubietis sacīja.— Tu, vienroci, plukata tāds.— Tad spāniski:— Pārgriez tauvu ar to zivju nazi.— Un angliski:— Veiklāk! Aiziet!

Tad atkal spāniski:— Pieliec viņam pistoii pie muguras!— Un angliski:— Veiklāk! Aiziet! Citādi sašķaidīšu tev sinadzeņpodu.

—  Tūlīt,— Harijs teica.

Tas, kurš izskatījās pēc indiāņa, turēja pistoli viņam pie sāniem tajā pusē, kur trūka rokas. Stobrs gandrīz skāra āķi.

Ar veselo roku griezdams stūres ratu un vadīdams laivu nost no krasta, viņš paskatījās atpakaļ, lai neaizķertu pāļus, un redzēja pūpē uz ceļiem saļimušo Albertu ar sāniski noslīdējušu galvu un peļķi, kas ap viņu bija izveidojusies. Krastmalā stāvēja Forda taksometrs un tam blakus resnais šoferis vienās apakšbiksēs, līdz potītēm nobrukušām virsbiksēm, virs galvas paceltām rokām un tādu pašu vaļēju muti kā Albertam. Iela vēl arvien bija tukša.

Ostas pāļi jau palika aiz muguras, un laiva slīdēja pa kanālu garām bākai.

—  Ei, tu, piedod gāzi!— plecīgais kubietis teica.— Salaid dzīvāki

—  Aizvāciet pistoli!— Harijs sacīja. Es varētu viņus uzsēdināt uz Vēžu sēkļa, viņš domāja, bet skaidrs kā diena, ka tad mani nokniebs.

—   Dod pilnu gaitu,— sacīja plecīgais kubietis. Tad spāniski piemetināja:— Visiem gulties. Mērķēt uz kapteini.— Viņš pats nogūlās pūpē, Albertu pirms tam novilcis guļus laivas dibenā. Turpat blakus bija izstiepušies arī visi trīs pārējie. Harijs sēdēja pie stūres rata. Skatīdamies uz priekšu, viņš vadīja laivu ārā pa kanālu, garām ieejai mazajā ostā ar uzrakstu jahlām un zaļo bliseni, vēl tālāk garām molam, garām fortam, garām sarkanajai blisenei; tad viņš pavērās atpakaļ. Plecīgais kubietis bija izņēmis no kabatas zaļu kārbu ar patronām un pildīja aptveres. Automāts gulēja viņam blakus, un viņš pildīja aptveres, neskatīdamies uz tām, tika: pēc taustes vien, galvu pagriezis atpakaļ. Arī visi pārējie skatījās uz krastu, neskatījās tikai viens no tiem diviem

indiāņu ģīmjiem, kurš uzmanīja viņu un tagad māja ar pistoli, lai neblenžot apkārt. Neviens viņiem paka| vēl nedzinās. Motori strādāja vienmērīgi, un viņus nesa bēgums. Ejot garām bojai, viņš ievēroja, cik stipri tā nosvērusies uz jūras pusi un cik spēcīgi ap to skalojas straume.

Ir divas ātrlaivas, kas var mūs panākt, Harijs domāja. Tā, kura pieder Rejam, ved no Meitkambas pastu. Kur atrodas otra? Pirms pāris dienām redzēju to uz Eda Teilora steķiem, viņš atcerējās. Tā bija tā pati, kuru viņš sākumā ar Lunkanās Mēles gādību bija gribējis noīrēt. Bet ir vēl divas, viņš tagad atminējās. Viena pieder Valsts Ceļu departamentam un stāv augšpus salām. Otra atrodas Garnizona līcītī. Cik tālu esam tikuši? Viņš pavērās atpakaļ uz fortu, kas bija jau labā gabalā; aiz kara ostas ēkām jau varēja saskatīt vecā pasta ķieģeļu celtni un dzeltenīgo hoteli, kurš bija kļuvis par pašu redzamāko objektu nelielās pilsētiņas panorāmā. Tur pie forta iezīmējās nelielā joma, un virs māju rindas, kas aizstiepās lielā ziemas hoteļa virzienā, slējās bāka. Būs savas četras jūdzes, viņš nosprieda. Tur nu tie nāk, viņš nedomāja. Apbraukušas viļņlauzi, uz šo pusi virzījās divas baltas zvejas laivas. Tās jau nevar uzdzīt ne desmit jūdzes stundā, viņš domāja. Nožēlojami.

Kubieši sarunājās spāniski.

—       Kāds mums ātrums, kaptein?— jautāja plecīgais, skatīdamies atpakaļ.

—  Apmēram divpadsmit,— Harijs sacīja.

—  Un tām laivām?

—   Ne vairāk par desmit.

Tagad visi skatījās atpakaļ, pat tas, kuram bija uzdots uzmanīt viņu, Hariju. Bet ko gan es varu darīt, viņš domāja. Pagaidām neko.

Abas baltās laivas nekļuva lielākas.

—  Vai redzi, Roberto?— ierunājās pieklājīgais.

—   Ko tad?

—   Skaties!

Labu gabalu aiz viņiem, tik tālu, ka tikko varēja saredzēt, gaisā uzšāvās neliela ūdens strūkla.

—   Viņi šauj uz mums,— pieklājīgais sacīja.— Tavu stulbumu.

—  Ak kungs,— platģīmis teica.— No trīs jūdžu attāluma.

Četru, Harijs nodomāja, būs visas četras.

Harijs redzēja, ka virs rāmās ūdens virsmas gaisā uzšļācas sīkas strūkliņas, bet šāvienus saklausīt nevarēja.

Ir gan lie kotiči nožēlojami, viņš domāja. Nē, vēl ļaunāk. Tie ir smieklīgi.

—       Vai te ir kāda valdības laiva, kaptein?— iejautājās platģīmis, raudzīdamies uz priekšu.

—  Krasta apsardzes kuteris.

—  Cik tas var uzdzīt?

—  Varbūt divpadsmit.

—  Tātad esam drošībā?

Harijs neatbildēja.

— Vai tas nenozīmē, ka esam drošībā?

Harijs neko neteica. Viņš stūrēja tā, lai Sendkī smaile, kas ar katru mirkli auga garāka un lielāka, paliktu pa kreisi, un brīdinājuma zīme uz. mazajiem Sendkī sēkļiem pašreiz atradās gandrīz taisnā leņķi no labā borta. Vēl desmit minūtes, un viņi būs garām rifam.

—   Kas jums kait? Parunāt nevarat?

—   Ko jūs man jautājāt?

—   Vai mūs kāds var vēl panākt?

—   Krasta apsardzes lidmašīna,— Harijs sacīja.

—       Pirms došanās uz pilsētu mēs pārgriezām telefona vadus,— pieklājīgais sacīja.

—   Un radio, vai to jūs ar pārgriezāt?— Harijs jautāja.

—  Jūs domājat, ka lidmašīna var mūs vēl atrast?

—   Kamēr nav satumsis, tāda iespēja ir,— Harijs sacīja.

—   Un kā jūs domājat, kaptein?— jautāja Roberto, platģīmis.

Harijs neatbildēja.

—   Atbildiet — kā jūs domājat?

—       Kāda velna pēc jūs ļāvāt tam tēviņam nošaut manu biedru?— Harijs jautāja pieklājīgajam, kurš stāvēja viņam blakus un pēc kompasa pēiīja kursu.

—   Muti ciet!— Roberto uzbrēca.— Nokniebšu jūs arī.

—  Cik daudz naudas jūs dabūjāt?— Harijs jautaja pieklājīgajam.

—       Nezinām. Neesam vēl skaitījuši. Bet tā jau tā kā tā nepieder mums.

—       Tiesa gan,— Harijs sacīja. Baka palika aiz muguras, un viņš uzņēma 225° kursu, savu parasto kursu uz Havanu.

—       Gribēju teikt, ka mēs jau to nedarām sevis dēļ. Tā vajadzīga revolucionārajai organizācijai.

—       Un mana biedra nāve arī bija vajadzīga revolucionārajai organizācijai?

—       Man ļoti žēl,— jauneklis sacīja.— Nevaru pat izteikt, kā tas mani nomāc.

—   Nepūlieties,— Harijs teica.

—       Redziet,— jauneklis klusinātā balsī sacīja,— Roberto ir slikts cilvēks. Viņš ir labs revolucionārs, bet slikts cilvēks. Mačado laikā viņš nogalinājis tik daudz, ka tas viņam iepaticies. Nogalināšana viņam ir kā labs joks. Protams, viņš nogalina idejas vārdā. Viscildenākās idejas vārdā.— Viņš pameta skatienu uz Roberto, kurš tagad sēdēja pakaļgalā uz viena no zvejas krēsliem ar automātu klēpi un skainās uz baltajām laivām, kuras, kā Harijs redzēja, bija kļuvušas daudz mazakas.

—   Kas mums te ir ko iedzert?— Roberto sauca no pūnes.

—  Nekas,— Harijs atbildēja.

—       Tad jādzer pašam savs,— Roberto sacīja. Viens no kubiešiem gulšņāja uz sēdekļa, kas bija ierikots virs benzīna tvertnes. Varēja manīt, ka viņam jau kļuvis nelabi. Acīmredzot arī otrs mocījās ar jūras slimību, lai gan vēl turējās sēdus.

Paskatījies atpakaļ, Harijs ieraudzīja svina krāsas kuteri, kas tikko bija pabraucis garām fortam un tagad tuvojās abām baltajām laivām.

Krasta apsardzes kuteris, viņš nodomāja. Un tāpat nc velna neiespēj.

—  Vai jūs domājat, ka hidroplāns atlidos?— jauneklis jautāja.

—       Pēc pusstundas būs tumšs,— Harijs sacīja. Viņš apsēdās uz stūrmaņa sēdekļa.— Ko jūs taisāties darīt ar mani? Nogalināt?

—   Es to negribētu,— jauneklis sacīja.— Es ienīstu nogalināšanu.

—       Ko tu tur dari?—jautāja Roberto, kurš tagad sēdēja ar viskija pudeli rokā.— Noslēdz draudzību ar kapteini? Kam tev tās ievajadzējies? Gribi ēst pie kapteiņa galda?

—       Sēdieties pie stūres,— Harijs sacīja jauneklim.— Vai kursu redzat? Divi divdesmit pieci.— Viņš piecēlās un devās uz pakaļgalu.

—       Dodiet iedzert,— Harijs sacīja Roberto.— Redz, kur ir krasta apsardzes kuteris, bet mūs tas nepanāks.

Dusmas, naidu un lepnumu viņš tagad bija atmetis kā lieku greznību un jau kala plānus.

—       Skaidrs,— Roberto sacīja.— Mūs tas nepanāks. Skat, zēniņiem piemetusies jūras slimība. Ko jūs teicāt? Iedzert? Varbūt kapteinim pirms nāves būs vēl kāda vēlēšanās?

—   Protat gan jūs jokot,— Harijs sacīja. Viņš iedzēra krietnu malku.

—   Lēnāki— Roberto iebilda.— Vairāk nav.

—   Man ir vēl,— Harijs teica.— Es tikai pajokoju.

—  Ar mani neiesaku jokus dzīt,— Roberto zīmīgi noteica.

—  Kam man tas vajadzīgs?

—   Kas jums ir?

—   Bakardi.

—   Gādājiet šurp!

—   Rāmāk, rāmāk,— Harijs sacīja.— Ko jūs visu laiku ārdāties?

Viņš pārkāpa pāri Alberia līķim un aizgāja atpakaļ uz priekšgalu.

Nonācis pie stūres, viņš paskatījās uz kompasu. Puisis bija novirzījies no kursa par kādiem divdesmit pieciem grādiem, un kompasa adata nemierīgi lēkāja. Viņš nav jūrnieks, Harijs nodomāja. Tad man vēl ir laiks. Jāpaskatās uz ķīļūdeni.

Laiva atstāja aiz sevis divas putainas sliedes, kuru loki aizstiepās tieši tur, kur pie apvāršņa skaidri iezīmējās brūnais, koniskais bākas siluets. Kuterus vairs tikpat kā nevarēja saredzēt. Arī pilsētas radio torņi bija saplūduši ar debesīm. Motori strādāja vienmērīgi. Harijs pieliecās un izvilka pudeli bakardi. Tad devās ar to atpakaļ uz pūpi. Nonācis tur, viņš pielika pudeli pie mutes, pēc tam pastiepa to Roberto. Tā

stāvēdams, viņš paskatījās lejup uz Albertu un juta, ka iekšā kaut kas sagrieža.s. Nabaga izsalkušais velns, viņš nodomāja.

—   Kas tad nu? Bail sametās?— platģīmis jautāja.

Kā būtu, ja mēs viņu pārmestu pār bortu?— Harijs Nutrija.— Līdzi vest nav nekādas jēgas.

Lai iet,— Roberto sacīja.— Tā ir prātīga valoda.

—  Ņemiet aiz padusēm,— Harijs sacīja.— Es ņemšu kājas.

Roberto nolika savu automātu uz pūpes platā gala un pieliecies

pacēla līķi aiz pleciem.

—      Pasaulē nav nekā smagāka par mironi,— viņš teica.— Vai esat kādreiz mēģinājis pacelt tādu stīvu tēvaini, kaptein?

—       Nē,— Harijs sacīja.— Bet vai esat mēģinājis pacelt resnu, stīvu sievišķi?

Roberto uzvilka līķi uz laivas pakaļgala.— Uz mutes jūs neesat kritis,— viņš sacīja.— Kā būtu ar vienu malku?

—   Lai notiek,— Harijs teica.

—       Nudien, man žēl, ka viņu nošāvu,— Roberto sacīja.— Kad nošaušu jūs, man būs vēl vairāk žēl.

—       Izbeidziet tādas runas,— Harijs sacīja.— Kāda velna pēc tā jārunā?

—   Nu, ķeramies klāt,— Roberto sacīja.— Aiziet!

Kamēr viņi, uz priekšu izstiepušies, stūma līķi pa laivas galu un pāri malai, Harijs ar kāju pārgrūda automātu pār bortu. Tas šļakstēdams ievēlās ūdeni reizē ar Albertu, bet, kamēr Alberts baltajās, dzenskrūves sakultajās putā; pirms nogrimšanas vēl divreiz apgriezās apkārt, automāts aizgāja dzelmē kā akmens.

—       Tā būs labāk, vai ne?— Roberto sacīja.— Viss atkal pilnā kārtībā.— Tad, ieraudzījis, ka automāta nav, iesaucās:— Kur tas palika? Ko jūs ar to izdarījāt?

—   Ar ko?

—  La ametralladora!— uztraukumā viņš sāka runāt spāniski.

—  Kas tas ir?

—  Jūs zināt, kas tas ir.

—   Neesmu to redzējis.

—  Jūs to iegrūdāt jūrā. Uz vietas jūs nošaušu, tūlīt uz vietas.

—       Nomierinieties,— Harijs sacīja.— Kāda velna pēc jūs gribat mani nošaut?

—       Padod pistoli!— Roberto spāniski uzsauca vienam no nelabuma mocītajiem kubieiiem.— Tūlīt padod man pistoli!

Harijs tur stāvēja, likdamies sev tik garš kā nekad agrāk, tik liels kā nekad agrāk, juzdams, ka no padusēm sāk pilēt sviedri, juzdams, kā tie gar sāniem tek lejup.

—       Pietiek šaut cilvēkus,— sacīja jūras slimības mocītais kubietis spāniski.— Tu jau nošāvi palīgu. Tagad gribi nošaut kapteini. Kas mūs pārvedīs pāri?

—   Liec viņu mierā,— sacīja otrs.— Varēsi nošaut, kad tiksim galā.

—   Viņš pārsvieda pār malu manu automātu,— Roberto sacīja.

—       Nauda mums jau rokā. Kam tev vajadzīgs automāts? Kubā būs automātu, cik uziet.

—       Es tev saku, tu vēl pats nožēlosi, ka neļauj viņu tagad novākt, to es tev saku. Dod pistoli!

—       Palicc nu mierā. Tu esi pilnā. Tikko tu piesūcies, tev vajag kādu nošaut.

—       Iedzeriet vēl,— Harijs sacīja,— un viņa skatiens slīdēja pāri Golfa straumes pelēkajam līganumam, tur, kur sarkanā saules ripa jau skāra ūdens virsmu.— Tagad skatieties. Kad tā pavisam iegrims, ūdens kļūs spilgti zaļš.

—   Pie velna,— platģīmis atcirta.— Tu domā, ka esi izmucis sveikā.

—       Es jums dabūšu citu automātu,— Harijs sacīja.— Kubā tādi maksā tikai četrdesmit piecus dolārus. Tagad vairs nav ko uztraukties. Jūs esat drošībā. Nekāda krasta apsardzes lidmašīna mūs vairs neatradīs.

—       Es tevi tomēr nošaušu,— sacīja Roberto, nomērīdams viņu ar skatienu.— Tu to darīji tīšām. Tu tīšām liki, lai es ķeros pie līķa.

—       Nebūtu nekāda prāta mani nogalināt,— Harijs sacīja.— Kā tad jūs tiksiet Kubā?

—   Man vajadzētu to izdarīt uz vietas.

—  Tikai mieru,— Harijs sacīja.— Es iešu pārbaudīt motorus.

Viņš pacēla lūku, nokāpa lejā, piegrieza slingrāk eļļas krānus,

pataustīja motorus un uzlika roku uz tompsona laides. Vēl par agru, viņš domāja. Nē, vēl par agru. Velna milti, šoreiz nu gan man palaimējās. Vai tad Albertam nav vienalga? Beigts tā kā tā. Un sievai nebūs jārīko bēres. Ir gan riebīgs purns. Ir gan riebīgs, slepkavīgs purns. Kā gribētos tūlīt pat nolaist viņu no kāliem. Bet labāk vēl jānogaida.

Viņš izslējās taisni, uzkāpa augšā un aizvēra lūku.

—       Kā iet?— viņš jautāja Roberto. Tad uzlika tam roku uz tuklā pleca. Platģīmis paskatījās uz viņu, bet neko neteica.

—   Vai redzējāt, kā tas kļuva zaļš?— Harijs jautāja.

—       Ej tu ellē,— Roberto sacīja. Viņš bija piedzēries, bet aizdomu pilns un ar gluži dzīvniecisku instinktu nojauta, ka noticis kaut kas nelāgs.

—       Laidiet nu uz kādu laiku atkal mani,— Harijs sacīja puisim pie stūres.— Kā jūs sauc?

—   Varat mani saukt par Emilio,— puisis atbildēja.

Nokāpiet lejā, tur atradīsies kaut kas uzkožams,— Harijs Maija.— Maize un konservi. Ja gribat, varat uzvārīt kafiju.

—   Nē, negribu.

-Es pats vēlāk uzvārīšu,— Harijs sacīja. Viņš sēdēja pie stūres, kompasmājiņas gaismā bez grūtībām turēdams kursu un vērodams, kā par ūdens klaju pamazām nolaižas nakts. Borta ugunis viņš nebija ieslēdzis.

Nakts reisam būs kā radīta, viņš nodomāja, tieši kā radīta. Tiklīdz satumsis pavisam, man jāpagriež uz austrumiem. Citādi pēc stundas varēs saskatīt blāzmu pār Havanu. Pēc divām jau nu noteikti. Un tiklīdz tas maitas gabals ieraudzīs blāzrnu, viņam var atkal iegribēties mani nogalināt. Ar tp automātu gan man palaimējās. Nāvīgi palaimējās. Nez kas Marijai šodien vakariņās. Viņai gan laikam briesmīgi nemierīgs prāts. Tik nemierīgs, ka par ēšanu nav i domas. Interesanti, cik daudz naudas šitie vīri nogrābuši. Brīnums, ka viņi lo nepārskaita. Ir nu gan pārākais paņēmiens, kā gādāt līdzekļus revolūcijai. Kas tie kubieši, velns, par tautu.

Bet Roberto ir gluži vienkārši nelietis. Un ar viņu es šonakt norēķināšos. Norēķināšos, lai pēc tam notiktu kas notikdams. Kaut arī nabaga Albertam ar to vairs nebūs līdzēts. Kas tā bija par draņķīgu sajūtu, kad vajadzēja viņu laist pār malu. Kā man tāda doma vispār ienāca prātā.

Viņš aizdedzināja cigareti un tumsā smēķēja.

Viss iet, kā nākas, viņš domāja. Pat labāk, nekā cerēju. Puikiņš ir tiešām lādzīgs. Kaut varētu tos abus dabūt vienā pusē. Kaut varētu tos kaut kā dabūt vienviet. Nu, vajadzēs salikt visus prātus kopā. Jo mierīgāk viņi pagaidām jutīsies, jo labāk. Jo gludāk viss rit, jo labāk.

—   Vai gribat sendviču?— zēns jautāja.

—  Paldies,— Harijs sacīja.— Vai biedram piedāvājāt?

—  Viņš dzer. Viņš tagad neēdīs,— jauneklis atbildēja.

—  Un pārējie?

—  Cīnās ar jūras slimību,— jauneklis teica.

—       Šī nakts reisam kā radīta,— Harijs sacīja. Viņš redzēja, ka puisis neskatās uz kompasu, un ļāva laivai vēl vairāk novirzīties uz austrumiem.

—       Es justos kā izpriecas braucienā,— jauneklis sacīja.— Nebūtu tikai tā noticis ar jūsu palīgu.

—  Lāga vīrs bija,— Harijs teica.— Vai bankā arī kāds dabūja ciest?

—  Advokāts. Kā tak viņu sauca — Simonss.

—   Pagalam?

—  Liekas gan.

Tā, Harijs nodomāja. Misters Lunkanā Mēie. Bet ko citu tad viņš varēja gaidīt? Kā gan viņš varēja cerēt, ka izspruks sveikā? Tā iet, kad

spēlējas ar uguni. Tā iet, kad vienmēr grib būt gudrāks par citiem. Misters Lunkanā Mēle. Ardievu, mister Lunkanā Mēle.

—   Kā tas tā gadījās?

—  Droši vien pats varat iedomāties,— jauneklis sacīja.— Tas nebija tā kā ar jūsu palīgu. Par to man patiešām sāp sirds. Bet nudien, Roberto negrib ļaunu. Tikai apstākļi, kādos veidojas mūsu revolūcija, viņu tādu padarījuši.

—  īstenībā viņš droši vien nav slikts cilvēks,— Harijs sacīja un nodomāja: ko tikai es nesarunāju. Pie velna, teikt var daudz ko. Bet man jāmēģina šo puisi noskaņot draudzīgi, gadījumā, ja .. .

—  Kas tā par revolūciju, ko jūs tur taisāt?— viņš jautāja.

—  Mēs esam vienīgā īsti revolucionārā partija,— zēns sacīja.— Mēs gribam atbrīvoties no visiem vecajiem politikāņiem, no amerikāņu imperiālisma, kas mūs žņaudz, no militārās tirānijas. Mēs gribam sākt visu no gala un katram dot iespēju tikt uz augšu. Mēs gribam izbeigt verdzību, kādā dzīvo guajiros — mūsu zemnieki, un sadalīt lielās cukura plantācijas starp tiem, kas tās apstrādā. Bet mēs neesam komunisti.

Harijs pacēla acis no kompasa un paskatījās viņā.

—  Un kā jums sokas?— viņš jautāja.

—  Pagaidām mēs tikai gādājam naudu cīņai,— zēns atbildēja.— Un, lai to izdarītu, mums jāķeras pie līdzekļiem, kādus vēlāk nekad vairs nelietosim. Un jāizmanto tādu cilvēku palīdzība, ar kuriem vēlāk mums vairs nekā kopīga nebūs. Bet mērķis attaisno līdzekļus.

Šis puisis ir radikālis, Harijs nodomāja. Nekas cits kā radikālis.

—  Kā izklausās, programma jums nav slikta,— viņš skaļi teica,— jūs gribai palīdzēt strādnieka cilvēkam. Tolaik, kad Kīvesiā vēl bija cigāru fabrikas, es pats ne vienreiz vien piedalījos streikos. Būtu es zinājis, kas jūs par cilvēkiem, būtu palīdzējis kā vien mācēdams.

—  Daudzi cilvēki mums palīdzētu,— zēns teica.— Bet pašreizējā cīņas posmā mēs nedrīkstam nevienam uzticēties. Man pašam ļoti žēl, ka tāds posms ir nepieciešams. Es ienīstu terorismu. Man nemaz nepalik arī tās metodes, ar kādām mēs tagad iegūstam vajadzīgo naudu. Bet nav citas izejas. Jūs nezināt, cik smags stāvoklis pašreiz ir Kubā.

—  Nekāds jaukais laikam nav,— Harijs teica.

—  Jūs nemaz nevarat iedomātie;?, cik tur ir briesmīgi. No asiņainās tirānijas nevar paglābties pat visnomaļākajā lauku ciematā. Uz ielas nedrīkst atrasties kopā vairāk par diviem cilvēkiem. Kubai nav nekādu ārējo ienaidnieku, un tai nav vajadzīga armija, bet pašreiz tā uztur divdesmitpiectūksfoš cilvēku lielu armiju, un visi šie militārie, sākot jau ar kaprāļiem, sūc mūsu tautas asinis. Pat visparastākais ierindnieks domā tikai par to, kā iedzīvoties. Un kur tad vēl rezei visti, tie fcuīn un mudž no visādiem blēžiem, bandītiem un spiegiem, kas te palikuši no Mačado laikiem, rezervistos salien pat tādi salašņas, ko armijā neņem

pretī. L,ai varētu kaut ko uzsākt, vispirms jātiek vaļā no armijas. Agrāk līnis valdīja ar rungu. Tagad valda ar šauteni, pistoli, ložmetēju un durkli.

—   Izklausās diezgan nelāgi,— Harijs sacīja, ļaudams laivai novirzīties vēl vairāk uz austrumiem.

—      Jūs pat aptvert nevarat, cik ļoti nelāgi mums iet,— zēns sacīja.

—   Es mīlu savu nelaimīgo dzimteni un esmu gatavs uz visu, itin visu, l.ii tikai atbrīvotu to no šīs tirānijas. Man ir pretīgi darīt to, ko es tagad daru. Bet es to darītu pat tad, ja tas būtu tūkstoškārt pretīgāk.

Tagad derētu iedzert, Harijs domāja. Kāda man daļa gar viņa revolūciju. Nospļauties man par tādu revolūciju. Lai atvieglotu slrādnieka cilvēka likteni, viņš aplaupa banku uņ nogalina savu sab;odroto, pēc tam nogalina nabaga Albertu, kurš nekad nevienam nav darījis ļaunu. Alberts taču arī bija strādnieks. Bet tas viņam i prā:ā neienāk. Pie tam ģimenes cilvēks. Kubā taču valda kubieši. Un paši cits citu nodod. Paši cits citam rok bedri. Un tā viņiem vajag. Pie velna ar visāni viņu revolūcijām. Man jāuztur ģimene, un es to nevaru. Bet viņš man te klāstīs par nez kādu revolūciju. Pie velna tādu revolūciju.

—   Jā, slikti gan,— viņš sacīja zēnam.— Paklau, pastūrējiet kādu bridi manā vietā, jā? Es iešu drusku iedzert.

—   Labprāt,— zēns piekrita.— Kā turēt?

—   Uz divi simti divdesmit pieci,— Harijs sacīja.

Bija jau pavisam tumšs, un te, tik tālu ārā Golfa straumē, krietni šūpoja. Viņš pagāja garām abiem jūras slimības nomocītajiem kubiešiem, kas zvilnēja sēdekļos, un devās uv. pakaļgalu, kur zvejas krēslā sēdēja Roberto. Tumsā gar laivas sāniem joņoja ūdens masas. Roberto sēdēja, kājas atbalstījis uz otra zvejas krēsla.

—  Iedodiet man ari malku,— Harijs viņam palūdza.

—  Vācies ratā,— piesmakušā balsī atrūca platģīmis.— Šitais ir mans.

—    Labi,— Harijs atteica un devās pēc otras pudeles. Lejā, tumsā, pieturēdams pudeli ar labās rokas stumbeņu, viņš izvilka korķi, kuru Fredijs bija viegli iebāzis, un dzēra.

Tas bridis ir klāt, viņš sev sacīja. Ilgāk gaidīt nav nekādas jēgas. Zēniņš savu sakāmo pateicis. Tas nelietis ar resno purnu piedzēries; divi pārējie baro zivis. Nupat ir īstais brīdis.

Viņš vēlreiz pielika pudeli pie mutes, un bakardi sasildīja un uzmundrināja viņu, taču tukšuma un aukstuma sajūtu no pakrūtes neaizdzina. Iekšā viss bija kā sasalis.

—  Vai gribat iedzert?— viņš jautāja zēnam pie stūres.

—    Nē, paldies,— zēns atbildēja.— Es nedzeru.— Kompasmājiņas gaismā Harijs redzēja, ka zēns pasmaida Patīkams puisis. Un pieklājīgs ari.

—    Es gan drusku ieraušu,— Harijs teica. Viņš iedzēra krietnu klunkšķi, bet tas neko nespēja padarīt drēgnajam saltumam, kas no

pakrūtes kapa uz augšu un tagad apņēma ari krūtis. Viņš nolika pudeli uz kokpitā grīdas.

—  Turiet vien tāpat,— viņš zēnam teica.— Es iešu apskatīt motd.us.

Viņš atvēra lūku un nokāpa lejā. Tad nostiprināja lūkas vāku ar

garu āķi, kas iegūla klāja segumā. Noliecies pie motoriem, viņš pataustīja ūdens piegādes sistēmu, cilindrus, uzlika roku blīvslēgam. Abus eļļas krānus piegrieza par pusotru apgriezienu stingrāk. Neve! garumā, viņš pats sev sacīja. Vai dzirdi, nevelc garumā. Kur nu ir (ava dūša? Laikam gan papēžos, viņš nodomāja.

Viņš paskatījās ārā pa lūku. Abus soliņus virs benzīna tvertnēm, kur vāļājās jūras slimie, no šejienes varēja gandrīz ar roku aizsniegt. Zēns sēdēja uz augstā sēaekļa ar muguru uz šo pusi un kornpasinājiņas gaismā bija labi redzams. Pagriezies viņš pret tumšajiem ūdeņiem varēja saskatīt Roberto, kurš atgāzies zvilnēja krēslā laivas pakaļgalā.

Divdesmit viena patrona aptverē, labākajā gadījumā tas ir četras kārtas pa piecām, viņš domāja. Jābūt veiklam pēc velna. Labi. Lai iet. Nevelc garumā, jēradvēsele. Nolāpīts, kā tagad derētu vēl vier.s kampiens. Nekā nebija, nu vairs nekā. Viņš pastiepa kreiso roku, atkabināja siksnu, apņēma ar pirkstiem nolaižamo mēlīti, ar īkšķi atbīdīja drošinātāju un izvilka automātu no cilpas. Notupies mašīntelpā uz grīdas, viņš rūpīgi notēmēja zēna pakausī, kas skaidri iezīmējās kompasmājiņas gaismā.

Automāts tumsā izspļāva spožas ugunis, un patronu čaulas grabēdamas atsitās pret pacelto lūkas vāku un tad pret motoru. Zēna ķermenis vēl nebija novēlies no sēdekļa, kad viņš jau pagriezās un izšāva uz to, kurš zvilnēja uz soliņa kreisajā pusē, turēdams lēkājošo, liesmas spļaujošo automāta stobru tik tuvu mērķim, ka varēja saost svilstošas drānas smaku, tad strauji pavērsa automātu un izlaida kārtu pa otru soliņu, kura pasažieris bija uzslējies sēdus un taustījās gar pistoli. Nu viņš pieplaka, cik zemu varēdams, un paskatījās uz pakaļgalu. Resnā purna krēslā vairs nebija. Abu krēslu siluetus varēja skaidri saskatīt. Zēns viņam aiz muguras nekustējās. Tas bija tīri nostrādāts. Viens kubietis zvāļojās uz soliņa. Otrs, viņš pa acu galam samanīja, bija nokritis uz mutes un ar ķermeņa augšdaļu pārvēlies pāri malai.

Harijs pūlējās tumsā saskatīt to ar resno purnu. Laiva tagad apļoja uz vietas, un kokpitā bija kļuvis mazliet gaišāks. Viņš aizturēja elpu un skatījās. Tam jābūt viņam, tur stūri uz grīdas, kur tas tumšais plankums. Harijs nenovērsa skatienu, un ēna sakustējās. Tas bija viņš.

Viņš iīda šurp. Nē, pie tā kubieša, kurš gulēja, pārkāries pār bortu. Viņš gribēja dabūt ieroci. Pieplacis pavisam zemu, Harijs sekoja šai kustībai, līdz kļūdīties vairs nebija iespējams. Tad izšāva. Uzliesmojuma g ismā viņš redzēja to uz visām četrām, un, kad gaisma -apdzisa un ra-ta-ta-ta noklusa, varēja dzirdēt, kā tas smagi noveļas uz grīdas.

—  Ak tu, maita,— Harijs noteica.— Slepkava nolādētais.

ledainais aukstums, kas žņaudza krūtis, bija pazudis, sirdi atkal Modās dīvainās, apslāpētās gaviles, un viņš noliecās un pabāza roku zem četrstūrainās, ar koka redelēm norobežotās benzīna tvertnes, lai paņemtu no turienes rezerves aptveri. Aptveri viņš atrada, bet roka bija mitra un savādi vēsa.

Tvertne sašauta, viņš sev teica. Jāizslēdz motori. Kā atvienot tvertni, cs nezinu.

V'iņš nospieda ieapaļo sviru, izmeta tukšo aptveri un ielika jaunu, tad uzrāpās augšā.

Kad viņš, turēdams automātu kreisajā rokā, izslējās un paskatījās apkārt, ar labās rokas āķi vēl nepaspējis aizvērt lūku, kubietis, kurš bija gulējis uz sēdekļa kreisajā pusē un dabūjis trīs lodes kreisajā plecā, kamēr pārējās divas ieurbās benzīntvertnē, uzslējās sēdus, rūpīgi nomērķēja un iešāva viņam vēderā.

Harijs sasvērās atpakaļ un atkrita sēdus. Bija tāda sajūta, it kā viņam kāds ar rungu būtu iebelzis pa pakrūti. Ar muguru viņš balstījās pret vienu no metāla caurulēm, kurās iestiprināja zvejas krēslus, un, kamēr kubietis izšāva vēlreiz, sašķembodams krēslu viņam virs galvas, viņš sataustīja ar roku savu automātu, uzmanīgi to pacēla, pieturēdams ar āķi, un puse no tikko ieliktās aptveres ietriecās cilvēkā, kurš sēdēja, uz priekšu noliecies, un mierīgi raidīja uz viņu šāvienu pēc šāviena. Kubietis sabruka uz sēdekļa, bet Harijs vēl arvien taustījās pa kokpitā grīdu, līdz atrada platģīrni, kurš gulēja uz mutes; aizķēris tā galvu ar amputētās rokas āķi, viņš pagrieza guļošo apkārt, pielika tam pie deniņiem stobru un nospieda gaili. Troksnis bija tāds, kā sitot ar rungu pa ķirbi. Harijs nolika automātu un nolaidās sāniski uz kokpitā grīdas.

—  Ak, es idiots,— viņš sacīja, ar lūpām gandrīz skardams grīdas dēļus.— Idiots, ar kuru nu ir cauri. Jāizslēdz motori, citādi sāksim vēl degt, viņš nodomāja. Vēl viss nav zaudēts. Vēl jau gluži viss nav zaudēts. Ak dievs. Viena vienīga kļūda, un viss sabojāts. Lai nolādēts tas kubiešu nelietis. Kas to būtu domājis, ka neesmu viņu nobeidzis.

Uzslējies četrrāpus un ļaudams vienai lūkas vāka pusei aizkrist ciet, viņš pāri tai aizrāpās līdz stūres solam. Uzvilcies uz tā, viņš pats bija pārsteigts, ka vēl spēj kustēties, bet, tikko izslējās visā augumā, noreiba galva un uznāca vājums, un viņš sakņupa uz priekšu, ar rokas stumbeņu atspiedās pret kompasu, bet ar otru pagrieza abus slēdžus. Motori apklusa, un varēja dzirdēt, kā gar laivas bortiem skalojas ūdens. Citādi valdīja klusums. Laiva iegriezās šķērsām ziemeļu vēja saceltajos viļņos un sāka zvalstīties.

Viņš smagi balstījās uz stūres rata, tad nolaidās uz sola un atspiedās pret karšu galdiņu. Viņš juta, ka ieilgusī nelabuma lēkme pamazām atņem viņam pēdējos spēkus. Ar veselo roku atpogājis kreklu, viņš aptaustīja ievainojumu vispirms ar plaukstu, tad ar pirkstiem. Asiņoja

maz. Tātad viss iet uz iekšpusi, viņš nodomāja. Prātīgāk būs nogulties, varbūt pāries.

Bija uzlēcis mēness, un tagad jau varēja atšķirt apkārtējos priekšmetus.

Nu ir gan ziepes, viņš nodomāja, pamatīgas ziepes.

Labāk nogulšos pats, citādi varu vēl nokrist, viņš nosprieda un uzmanīgi nolaidās uz kokpitā grīdas.

Viņš gulēja uz sāniem, un tad laiva, zvalstīdamās viļņos, pagriezās tā, ka mēness apspīdēja visu kokpitu.

Ir nu gan te biezs, viņš nodomāja. Nudien biezs. Tad sāka gudrot, ko darīs viņa. Ko darīs Marija. Varbūt viņai izmaksās atlīdzību. Sasodītais kubietis. Gan viņa kaut kā izdzīvos. Galva viņai strādā. Varbūt mēs par visiem būtu kaut kā izkūlušies. Varbūt es biju dulns, to uzņemdamies. Laikam esmu nokodis vairāk, nekā spēju norīt. Nevajadzēja ielaisties. Bet viss taču gāja tik gludi līdz pašam pēdējam brīdim. Neviens neuzzinās, kā tas noticis. Kaut varētu kaut kā palīdzēt Marijai. Te laivā tagad naudas kā spaļu! Es pat nezinu, cik īsti. Ar tādu naudu cilvēks varētu dzīvot, cepuri kuldams. Diezin vai krasta apsardzes vīri to ievilks nāsīs? Kādu daļu — droši vien. Žēl, ka mana vecenīte nekad neuzzinās, kā tas nolika. Ko gan viņa iesāks? Kas to zina. Vajadzēja man laikam iekārtoties darbā kādā benzīna tankā vai kur citur. Vajadzēja mest mieru ar tām laivām. Ar laivu vairs nav iespējams godīgi nopelnīt maizi. Nebūtu tā draņķe tā zvalstījusies. Būtu reiz pārstājusi zvalstīties. Man iekšā arī viss skalojas uz priekšu un atpakaļ. Es. Misters Lunkanā Mēle un Alberts. Visi, kam vien bija ar to kāda darīšana. Šie nelieši tāpat. Laikam tās laivas par postu vien ir. Tikai par postu. Tādam kā man īstā vieta laikam gan būtu bijusi benzīna tankā. Ne velna! Nekas no tā nebūtu iznācis. Marijai, viņai tas drīzāk pa kaulam. Viņa tagad jau ir par vecu, lai pelnītos ar gurnu grozīšanu. Kaut taču šī sile nezvalstītos. Vienīgais, kas man atliek, ir uzņemt to vienā mierā. Tik mierīgi, cik vien var. Ja nedzerot ūdeni un guļot rāmi. Galvenais, ja nedzerot ūdeni.

Viņš pameta skatienu uz mēnesnīcas apgaismoto kokpitu.

Vismaz novākt to man vairs nevajadzēs, viņš nodomāja. Jāuzņem viss vienā mierā. Redz, kas tagad jādara. Vienā lielā mierā. Tik mierīgi, cik vien var. Vēl jau gluži viss nav zaudēts. Ja gulēšu rāmi un nedzeršu ūdeni.

Viņš gulēja uz muguras un mēģināja elpot vienmērīgi. Motorlaiva zvalstījās Golfa straumes viļņos, un Harijs Morgans gulēja u/. muguras kokpitā. No sākuma viņš mēģināja ar veselās rokas palīdzību noturēties tā, lai zvalstīšanos mazāk justu. Pēc tam tikai gulēja un vairs nemēģināja pretoties.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Nākamajā rītā Kīvestā Ričards Gordons brauca ar velosipēdu uz mājām no Fredija bāra, uz kurieni viņš bija devies, lai uzzinātu kaut ko par bankas aplaupīšanu. Ce|ā viņš pabrauca garām lielai, smagnējai sievietei ar zilām acīm un blondiem, balinātiem matiem, kas līda ārā no vecas vīriešu platmales; viņa steidzās pāri ielai, un acis viņai bija saraudātas sarkanas. Ir nu gan govs, viņš nodomāja. Interesanti, par ko tada sieviete domā. Un ko viņa dara gultā. Ko jūt vīrs pret sievu, kura lik briesmīgi izblīdusi? Vai tas var būt, ka pilsētā viņam nav nevienas citas? Tavu baigu sievišķi. Gatavais karakuģis. Šausmas.

Māja jau bija klāt. Viņš atstāja velosipēdu uz lieveņa un iegāja priekšnamā, aizvērdams aiz sevis termītu izlodātās un izgrauztās ārdurvis.

—   Ko tu uzzināji, Dik?— sieva no virtuves viņam jautāja.

—   Atstāj tagad mani mierā,— viņš sacīja.— Es strādāšu. Man jau viss ir izdomāts.

—  Tas ir jauki,— viņa atsaucās.— Es tevi netraucēšu.

Viņš apsēdās pie lielā galda priekšistabā. Viņš rakstīja romānu par streiku tekstilfabrikā. Šīsdienas nodaļā viņš gribēja izmantot atceļā sastapto resno sievieti ar saraudātajām acīm. Vīrs, kurš vakarā pēc darba pārrodas mājās, nevar viņu ciest, nevar ciest, ka viņa kļuvusi tik vulgāra un izplūdusi miesās; viņam derdzas balinātie mati, pārmērīgi kuplās krūtis, derdzas, ka viņai trūkst jebkādas intereses par viņa darbu arodbiedrībā. Un atkal gribot negribot nāk prātā mazā jaunā ebrejiete ar stingrajām krūtīm un pilnīgajām lūpām, kura tovakar bija runājusi sapulcē. Laba ideja. Pat lieliska, un galvenais — smelta no pašas dzīves. Vienā mirkli viņš ar savu saasināto uztveri bija ieraudzījis visu šāda tipa sievietes dvēseles dzīvi.

Jau agri radusies vienaldzība pret vīra glāstiem. Tiekšanās pēc bērniem un nodrošinātas dzīves. Un ne mazākās intereses par vira mērķiem. Nožēlojamie mēģinājumi tēlot kaislību dzimumaktā, kaut patiesībā tas viņai kļuvis pretīgs. Tā būs lieliska nodaļa.

Sieviete, kuru viņš satika ceļā, bija Harija Morgana sieva Marija, un viņa atgriezās mājās no šerifa kantora.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

Fredija Vollesa laiva «Karaliene Konča», trīsdesmit četras pēdas gara, ar Tampas numuru, bija baltā krāsā; priekšējais klājs un kokpitā iekšpuse tai bija nokrāsoti tonī, kas pazīstams ar nosaukumu «līksmi zaļais». Tāds pats bija arī stūres mājas jumtiņš. Uz pakaļgala ar melniem burtiem bija uzrakstīts laivas nosaukums un osta, pie kuras tā

piederīga: Kīvesta, Florida. Ne klīverbomja, ne masta tai neredzēja.

Aizsargstikls, kas atradās stūres rata priekšā, bija sasprādzis. Nesen krāsotajā korpusa apšuvumā rēgojās svaigi atskabargaini caurumi. Sašķembātas vietas varēja redzēt laivas korpusa abās pusēs kādu pēdu zem margapma|a iepretim kokpita priekšdaļai. Viena tāda rēgojas labajā bortā gandrīz pie pašas vaterlīnijas iepretim aizmugures statnim, kas balstīja stūres mājas jumtiņu. No paša zemākā cauruma bija iztecējis kaut kas tumšs, atstādams skaidri saredzamas pēdas uz korpusa svaigi krāsotās virsmas.

Viegla ziemeļu vēja dzīta, laiva dreifēja viļņos apmēram desmit jūdzes no ziemeļu virzienā peldošo tankkuģu ceļa, ar savu košo, balti zaļo krāsojumu izskatīdamās gaiša un priecīga pret Golfa straumes tumši zilajiem ūdeņiem. Garām slīdēja saulē izbalojušu ūdenszāļu kušķi, kurus straume lēni nesa uz ziemeļaustrumiem, kamēr laivu vējš virzīja sānis, dzīdams arvien dziļāk Golfa straumē. Uz laivas nemanīja nekādu dzīvības zīmju, lai gan no sola, kas bija ierīkots virs benzīna tvertnes pie kreisā borta, pāri margapmalim rēgojās tāds kā uzpūties vīrieša augums, bet no labās puses kāds cilvēks bija pārkāries pār bortu, it kā gribēdams iemērkt roku ūdenī. Viņa galvu un rokas apspīdēja saule, un tur, kur pirksti gandrīz skāra ūdens virsmu, šaudījās bars sīku zivtiņu — ne garākas par divām collām, ovālas, zeltaini mirdzošas, ar bālām purpura svītrām; tās bija pametušas ūdenszāles, lai paslēptos straumes nestās laivas ēnā, un katru reizi, kad no laivas kaut kas iepilēja jūrā, zivteles metās virsū pilienam un nomierinājās tikai tad, kad tas bija pazudis. Divas pelēkas, savas astoņpadsmit collas garas sūcekņzivis neatlaidīgi riņķoja laivas ēnā, vārstīdamas savas iešķeltās mutes; zivis, šķiet, neapjēdza, ka pilieni, ar kuriem barojās sīkaļas, krīt vienmērīgā ritmā, un tāpēc īstajā brīdī nepamanījās būt tuvumā. Karmīnsarkanos recekļus un pavedienus, kas iestiepās ūdenī no zemākajiem atskabargainajiem caurumiem, tās jau sen bija aprijušas, pie katra sūciena purinādamas nejaukās, plakanās galvas un garos, smailos ķermeņus ar plānajām astēm. Tās vairs negribēja pamest vietu, kur gluži negaidīti bija tik vareni mielojušās.

Kokpita atradās vēl trīs cilvēki. Viens bija beigts un gulēja uz muguras zem stūres sola, no kura bija nogāzies. Otrs, ari beigts un ļoti liels, bija kumpus atkritis pret labā borta špigati pie jumtiņa pakaļējā balsta. Trešais, vēl pie dzīvības, bet jau sen zaudējis skaidru apziņu, gulēja uz sāniem, galvu uz rokas atbalstījis.

Zem tilaudām bija pilns ar benzīnu, un, laivai zvalstoties, varēja dzirdēt, kā tas apakšā skalojas. Harijam Morganam šķita, ka šīs skaņas nāk no viņa paša vēdera, kurš kļuvis tik liels kā ezers un kurā viļņi šļācas pret abiem krastiem uzreiz. Tas tādēļ, ka viņš gulēja uz muguras, ceļgalus pievilcis un galvu atmetis. Ūdens šai ezerā, par kuru pārvērties viņa vēders, bija ļoti auksts, tik auksts, ka, iebrienot tajā,

kājas kļuva nejutīgas, un viņam tagad ļoti sala, un mutē bija tāda garša, it ka viņš būtu sūcis no šļūtenes benzīnu, lai iepildītu to citā tvertnē. Viņš labi zināja, ka nekādas tvertnes nav, taču mutē skaidri sajuta čukstu gumijas šļūteni, kas liela un smaga guiēja saritinājusies viņa iekšās. Ar katru elpas vilcienu tā ieritinājās ciešāk un kļuva aukstāks, un, ezeram šļakstoties, viņš juta to lienam uz priekšu kā lielu, glumu čūsku. Viņam bija bail no čūskas, bet, kaut gan tā atradās viņa vēderā, sajūta bija tāda, it kā tas būtu kaut kur bezgalīgi tālu prom, un raizes viņam tagad darīja vienīgi aukstums.

Aukstums bija iespiedies katrā miesas Sūnā, svelošs aukstums, kas tomēr nelika audiem atmirt, un viņš gulēja nekustīgi un ieklausījās tajā. Kādu brīdi viņš iedomājās, ka, savelkoties čokurā, varētu sasildīties tikpat kā zem segas, un tad uz mirkli likās, it kā viņš to būtu izdarījis un ķermenī ieplūstu siltums. Bet īstenībā tā izrādījās tikai asiņošana, kuru bija izsaukusi ceļgalu pievilkšana, un, kad siltuma sajūta izzuda, viņš saprata, ka savilkties čokurā nav iespējams un neatiiek nekas cits kā paciest aukstumu. Viņš gulēja, visiem dvēseles spēkiem pūiēdamies palikt pie dzīvības vē) ilgi pēc tam, kad prāts vairs nedarbosies. Laiva bija iegriezusies tā, ka viņš tagad atradās ēnā, un ar katru bridi sala arvien vairāk.

Motorlaiva dreifēja pa straumi jau kopš desmitiem vakarā, un tagad bija vēla pēcpusdiena. Visā Golfa straumes rajonā neredzēja nekā cita kā vienīgi jūras zāles, pāris sārtu, uzburbušu medūzu, kas lielīgi slējās virs ūdens, un attālu dūmu svītru, ko atstājis tankkuģis, dodamies ar kravu no Tampiko uz ziemeļiem.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

—  Nu?— Ričards Gordons sacīja sievai.

—  Tavs krekls ir notriepts ar lūpu krāsu,— viņa teica.— Un auss ari.

—  Ko tu par to teiksi?

—  Par ko tad?

—  Ko tu teiksi par to, ka es tevi atradu guļam uz dīvāna kopā ar to šņabdeguni?

—  Tā nav taisnība.

—  Kur tad es tevi atradu?

—  Tu atradi mūs sēžam uz dīvāna.

—  Tumsā.

—  Kur tu biji?

—  Pie Bredlijiem.

—  Protams,— viņa sacīja.— Es zinu. Nenāc man klāt. Tu jau pa gabalu od pēc tās sievietes.

—   Un pēc kā tu od?

—   Ne pēc kā. Es sēdēju un sarunājos ar draugu.

—   Vai tu viņu skūpstīji?

—   Nē.

—   Vai viņš skūpstīja tevi?

—   Jā, un man bija patīkami.

—   Mauka.

—  Ja tu mani tā sauksi, es aiziešu.

—   Mauka.

—       Labi,— viņa sacīja.— Nu reiz ir cauri. Ja tevi nebūtu tik daudz iedomības un es nebūtu bijusi pret tevi tik laba, tu jau sen būtu sapratis, ka ar mums ir cauri.

—   Mauka.

—       Nē,— viņa sacīja.— Es neesmu mauka. Es centos būt laba sieva, bet tu esi lielīgs un iedomīgs kā gailis. Tik vien proti kā skandināt: «Redz, ko esmu izdarījis. Redz, kā tevi esmu aplaimojis. Teci nu, vistiņ, un kladzini.» Nu tad zini — laimīga es neesmu, un tu man esi apnicis. Kladzināšanai beigas.

—       Tev vispār nevajadzētu kladzināt. Tu neesi radījusi neko tādu, par ko varētu kladzināt.

—       Un kas tur vainīgs? Vai es negribēju bērnus? Bet mēs nekad nevarējām to at|auties. Toties mēs atļāvāmies braukt uz Antibas ragu peldēties un uz Šveici slēpot. Mēs varējām atļauties arī braukt šurp, uz Kīvestu. Man pietiek. Es tevi ienīstu. Ar šo Bredliju mans pacietības mērs nu ir pilns.

—  Ak, nejauc te iekšā viņu.

—       Nākt mājās viscaur notrieptam ar lūpu krāsu! Vai tad tu nevarēji kaut nomazgāties? Redz, kur uz pieres ari vēl ir.

—  Tu skūpstīji to piedzērušo ķēmu.

—   Nē. Bet es būtu to darījusi, ja es zinātu, kā tu izklaidējies.

—   Kāpēc tu atļāvi viņam sevi skūpstīt?

—       Man iekšā viss vārījās. Mēs gaidījām un gaidījām, un gaidījām. Tu pat nepienāci man klāt. Tu aizgāji kopā ar šo sievieti un pazudi uz pusi dienas. Džons pavadīja mani uz mājām.

—   Ak tad tā, Džons!

—   Jā, Džons. DŽONS. Džons.

—   Un kā viņam ir otrs vārds, Tomass?

—   Viņu sauc Makvolsijs.

—   Un kā to raksta? Kopā vai atsevišķi?

—       Es nezinu,— viņa teica un iesmējās. Bet tie arī bija pēdējie smiekli.— Nedomā, ka tad, ja es smejos, viss ir atkal kārtībā,— viņa sacīja asaru pilnām acīm un trīcošām lūpām.— Viss ir tāpat, kā bijis. Šis nav kārtējais strīds. Tās ir beigas. Es nejūtu pret tevi naidu. Tas

nav nekāds afekta stāvoklis. Tu man gluži vienkārši esi pretīgs, neizsakāmi pretīgs, un es vairs nevēlos turpināt.

—   Labi,— viņš sacīja.

—  Nē. Nekas nav labi. Visam beigas. Vai tu nesaproti?

—  Cenšos saprast.

—  Pacenties gan.

—  Netaisi melodrāmu, Helēni

—  Es taisot melodrāmu? Pavisam ar ne. Es tikai no tevis aizeju.

—  Nē, tas nav tiesa.

—  Otrreiz es vairs neatkārtošu.

—   Ko tu gribi darīt?

—   Vēl nezinu. Varbūt precēšos ar Džonu Makvolsiju.

—  To tu nedarīsi.

—  Ja gribēšu, tad izdarīšu.

—   Viņš tevi neprecēs.

—       Un kā vēl precēs. Vēl šo pašu pēcpusdienu viņš lūdza, lai es kļūstot viņa sieva.

Ričards Gordons neko neteica. Tajā vietā, kur agrāk bija atradusies sirds, tagad jautās tukšums, un viss, ko viņš dzirdēja vai sacīja, bija īt kā nejauši noklausīts.

—       Ko viņš tev lūdza?— viņš pārjautāja, un balss šķita nākam it kā no liela tāluma.

—   Lai es kļūstot viņa sieva.

—   Kādēļ?

—       Tādēļ, ka viņš mani mīl. Tādēļ, ka grib dzīvot kopā ar mani. Viņš pelna pietiekami daudz, lai mani uzturētu.

—  Tu esi salaulāta ar mani.

—       Ne jau īsti. Ne baznīcā. Tu negribēji laulāties baznīcā, un tu pats zini, ka tas salauza manas nabaga mātes sirdi. Es biju tevis dēļ kā bez prāta un gatava salauzt jebkuru sirdi. Ak dievs, kā es varēju būt tāda muļķe. Es salauzu arī pati savu sirdi. Tā ir beigta un pagalam. Tevis dēļ es pametu visu, kas man bija svēts un dārgs, jo tu biji tik brīnišķīgs un mīlēji mani tik ļoti, ka bez mīlas nekas cits vairs neeksistēja. Mīla bija svarīgāka par visu, vai ne? Mīla, kādu izjutām tikai mēs un kādu nekad nav pazinis un nevar pazīt neviens cits. Un tu biji ģēnijs, un es biju visa tava dzīve. Es biju tavs biedrs un tavs mazais, melnais ziediņš. Pasakas! Mīla ir riebīgi meli! Mīla ir ergoapiola tabletes, lai es ātrāk nobeigtu, jo tu baidījies, ka man varētu būt bērns. Mīla un hinīns, un hinīns, un vēlreiz hinīns, līdz ausīs sāk džinkstēt. Mīla ir riebīgā aborta šausmas, kuras tu man liki pārciest. Mīla ir manas savandītās iekšas. Tā ir katetri uz pusēm ar skalošanu. Es zinu, kas ir mīla. Tā vienmēr karājas vannas istabā aiz durvīm. Un smaržo pēc lizola. Pie velna mīlu! Mīla ir tad, kad tu, mani aplaimojis, aizmiedz ar vaļēju muti, bet es visu nakti neaizveru acis un baidos pat dievu lūgt, jo zinu, ka man

vairs nav uz to tiesību. Mīla ir visi tie neķītrie triki, kuros tu mani apmācīji un par kuriem pats droši vien salasījies kādā grāmatā. Labi. Ar tevi nu man viss ir cauri un ar mīlestību arī. Tavu infantilo mīlestību. Tu, rakstnieķeli!

—  Tu, padauza!

—   Nelamājies! Es arī tevi varu nosaukt īstajā vārdā.

—  Nu labi.

—  Nē, nav labi. Viss ir slikti, ļoti slikti. Ja tu vismaz būtu labs rakstnieks, varbūt es to visu vēl kaut kā paciestu. Bet esmu diezgan redzējusi, kā tu errojies, apskaud citus, maini savus politiskos uzskatus, lai piemērotos modei, priekšā cilvēkiem glaimo, bet aiz muguras tos aprunā. Esmu redzējusi tik daudz, ka man pietiek. Un šodien vēl tā tava bagātā palaistuve, tā derdzīgā Bredlija. Ak, kā man tas viss apriebies. Esmu centusies tevi aprūpēt un tev izdabāt, un par tevi gādāt, un cept un vārīt, un ciest klusu, kad tu tā vēlējies, un būt jautra, kad tu tā vēlējies, un ļaut tev izlādēties un izlikties, ka tas dara mani laimīgu, un paciest tavu ārdīšanos un greizsirdības lēktnes, un zemlskumu, bet nu man ir diezgan.

—  Un tu gribi sākt no gala ar nodzērušos profesoru?

—  Viņš ir īsts vīrietis. Viņš ir laipns un gādigs, un ar viņu man ir labi, un mēs abi nākam no tās pašas vides, un mums ir principi, kādu tev nekad nebūs. Viņš ir līdzīgs manam tēvam.

—  Viņš ir žūpa.

—  Viņš dzer. Bet mans tēvs arī dzēra. Un mans tēvs valkāja vilnas zeķes un vakaros sacēla kājas uz krēsla un lasīja avīzi. Un, kad mēs slimojām ar krupu, viņš mūs kopa. Viņš bija katlu meistars, un rokas viņam bija saplaisājušas, un dzērumā viņš mīlēja izkauties, bet prata kauties arī tad, kad bija skaidrā. Viņš gāja baznīcā, jo māte tā gribēja, un lieldienās pie dievgalda par prieku viņai un dievam tam kungam, bet galvenokārt gan viņai, un viņš bija aktīvs arodbiedrības biedrs, un, ja viņš arī kādreiz bija neuzticīgs mātei, viņa par to nekad neuzzināja.

—  Varu saderēt, ka tas notika visai bieži.

—   Varbūt, bet, ja tā bija, viņš izsūdzēja grēkus garīdzniekam, ne viņai, un, ja viņš to darīja, tad tāpēc, ka citādi nevarēja, un pēc tam pats to nožēloja un mocījās pārmetumos. Viņš to nedarīja ne aiz ziņkārības, ne gaiļa iedomības, ne arī tāpēc, lai palielītos sievai, kas par varenu vīru viņš ir. Ja tā notika, tad tikai tāpēc, ka māte ar mums, bērniem, pa vasarām izbrauca, bet viņš pavadīja laiku kopā ar biedriem un piedzērās. Viņš taču bija vīrietis.

—  Tev vajadzētu kļūt par rakstnieci un uzrakstīt par viņu grāmatu.

—  Es būtu labāka rakstniece nekā tu. Un Džons Makvolsijs ir krietns cilvēks. Tāds, kāds tu neesi. Un nekad nespētu būt. Vienalga, kādi tavi politiskie uzskati vai reliģija.

—   Man nav nekādas reliģijas.

—       Man ari nav. Bet kādreiz bija, un turpmāk atkal būs. Un tu nevarēsi man to laupīt, kā esi laupījis visu citu.

—   Nē.

—       Nē. Tu varēsi gulēt ar kādu bagātu palaistuvi, tādu kā Helēna Rredlija. Vai viņa bija ar tevi apmierināta? Vai uzslavēja?

Raugoties uz viņas nelaimīgo, saniknoto seju, ko asaras bija vērtušas skaistāku, uz lūpām, kas bija piebriedušas kā pumpuri pēc lietus, uz tumšajiem, cirtainajiem matiem, kas izspūruši krita pār seju, Ričards Gordons beidzot saprata, ka nespēs viņu noturēt.

—   Un tu vairs mani nemīli?

—   Es ienīstu pat šo vārdu.

—  Labi,— viņš sacīja un pēkšņi no visa spēka iesita viņai pa seju.

Noliekusi galvu uz galda, viņa tagad raudāja ne vairs aiz dusmām, bet aiz sāpēm.

—  To tev nevajadzēja darīt,— viņa teica.

—       Un kā vēl vajadzēja!— viņš atsaucās.— Tu esi briesmīgi gudra, bet to tu nezini, cik tas man bija nepieciešami.

Pirmīt, pēcpusdienā, kad atvērās durvis, viņa to neredzēja. Viņa redzēja vienīgi baltos griestus ar ģipša amoriņiem, balodīšiem un arabesku rotājumiem, kurus gaisma no durvīm pēkšņi padarīja reljefus.

Ričards Gordons bija pagriezis galvu un ieraudzījis viņu durvīs stāvam — masīvu un bārdainu.

—       Turpini,— Helēna bija teikusi.— Lūdzu, turpini.— Viņas mirdzošie mati izklaidus pletās uz spilvena.

Bet Ričards Gordons bija sastindzis un, galvu pagriezis, skatījās.

—       Nepievērs viņam uzmanību. Nekam nepievērs uzmanību. Vai tad tu nesaproti, ka tagad nevar apstāties,— sieviete nevaldāmā nepacietībā mudināja.

Bārdainais cilvēks bija klusiņām aizvēris durvis. Un smaidījis.

—       Kas ir, mīļais?— Helēna Bredlija jautāja, kad no jauna bija iestājusies tumsa.

—  Man jāiet.

—  Vai tad tu nesaproti, ka tā nevar aiziet?

—   Tas cilvēks …

—       Tas bija tikai Tomijs,— Helēna sacīja.— Viņam tas nav nekas jauns. Neuztraucies par viņu. Turpini, dārgais. Lūdzu!

—  Es nevaru.

—       Tev tas jādara,— Helēna sacīja. Viņš juta, ka viņa visa dreb, arī galva, kas atbalstījās pret viņa plecu, trīsēja.— Mans dievs, vai tad tu galīgi nekā nesajēdz? Kā var nerēķināties ar sievieti!

—  Man jāiet,— Ričards Gordons sacīja.

Tumsā viņa seju ķēra pļauka, no kuras dzirksteles nošķīda gar acīm. Tai sekoja otra. Šoreiz pa lūpām.

—       Tad tāds tu esi,— viņa teica.— Un es domāju, ka tu esi īsts vīrietis. Pazudi no manām acīm!

Tāda bija šī pēcpusdiena. Tādas bija beigas viņa vizītei pie Bredlijiem.

Tagad viņa sieva sēdēja, seju rokās paslēpusi, un neviens no viņiem neteica ne vārda. Ričards Gordons dzirdēja, kā tikšķ pulkstenis, un tukšums, kuru viņš sajuta sevī, bija tikpat liels kā klusums, kas valdīja telpā.

Pēc brīža sieva, acis uz viņu nepacēlusi, sacīja:— Man žēl, ka tā iznāca. Bet tu taču saproti, ka tās ir beigas, vai ne?

—   Jā, ja ir bijis tā, kā tu saki.

—   Ne jau vienmēr tā bija, bet pēdējā laikā gan.

—   Man žēl, ka tev iesitu.

—       Ak, tas nekas. Tam nav nekāda sakara. Tā bija tikai tāda savdabīga atvadīšanās.

—   Nevajag.

—       Man jāsakravājas,— viņa ļoti gurdi teica.— Laikam vajadzēs ņemt lielo čemodānu.

—   Atliec uz rītu,— viņš sacīja.— To visu var izdarīt no rīta.

—       Es labāk gribētu tagad, Dik, un tā būs vieglāk. Bet esmu tik nogurusi. Tas viss mani briesmīgi nogurdinājis, un galva ari sākusi sāpēt.

—   Dari, kā vēlies.

—       Ak, dievs,— viņa teica.— Kaut tas nebūtu noticis. Bet tas ir noticis. Es pacentīšos te visu izkārtot. Būs vajadzīgs kāds, kas tev vada saimniecību. Ja es nebūtu tik daudz sarunājusi vai ari ja tu nebūtu man iesitis, varbūt vēl varētu visu kaut kā vērst par labu.

—   Nē, vaina meklējama jau daudz agrāk.

—   Man ]oti žēl tevis, Dik.

—   Nemēģini mani žēlot, citādi es tevi iepļaukāšu vēlreiz.

—       Varbūt man kļūtu vieglāk, ja tu to darītu,— viņa sacīja.— Man patiešām ir tevis žēl. Ļoti.

—   Ej tu ellē.

—       Man nevajadzēja tā teikt par mūsu tuvību … un ka tu man neesi bijis labs. Es par to nemaz nevaru spriest. Tu droši vien esi brīnišķīgs.

—  Tu jau nu ari neesi bez vainas,— viņš sacīja.

Viņa atkal sāka raudāt.

—  Tas sāp vēl vairāk nekā pļauka,— viņa teica.

—   Un ko tu teici par mani?

—   Nezinu. Neatceros. Es biju tik saniknota, un tu mani tā sāpināji.

—       Bet tagad taču visam beigas. Vai tad mēs nevarētu šķirties bez rūgtuma?

—       Kā es negribētu, lai tās ir beigas. Bet tā nu tas ir, un nekas vairs nav darāms.

—  Tev taču ir tavs pleika — profesors.

—   Lūdzu, nevajag,— viņa sacīja.— Vai mēs nevaram izbeigt šo sarunu un gluži vienkārši ciest klusu?

—  Jā.

—  Norunāts?

—  Jā.

—   Es pārgulēšu šajā istabā.

—   Nē. Tev jāguļ gultā. Katrā ziņā. Es uz kādu brīdi iziešu.

—  Lūdzu, neej projām.

—  Man jāiet,— viņš sacīja.

—   Paliec sveiks,— viņa atteica, un viņš redzēja viņas seju, kuru vienmēr tā bija mīlējis un kuru asaras nepārvērta, cirtainos, melnos matus un mazās, stingrās krūtis zem svītera pie pašas galda malas, bet galds noslēpa viņa skatienam vēl daudz ko tādu, ko viņš tik ļoti bija mīlējis un maldīgi domājis ar to darām prieku arī viņai, un, kad viņš gāja ārā pa durvīm, viņa, zodu uz rokām atbalstījusi, pāri galdam noraudzījās viņā, un pār vaigiem viņai ritēja asaras.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

Viņš neņēma velosipēdu, bet aizsoļoja pa ielu kājām. Bija uzlēcis mēness, un koki pret apvārsni izskatījās melni, un viņš devās garām dēļu barakām ar šaurajiem pagalmiņiem un aizslēģotajiem logiem, caur kuru šķirbām spiedās gaisma, garām nebruģētām sānieliņām ar divām māju rindām, konču kvartālam, kas aiz cietinātiem aizkariem rūpīgi slēpa no svešām acīm savus tikumus, neveiksmes, auzu putru, vārītās zivis, badošanos, aizspriedumus, paštaisnīgumu, asiņu sajaukumu un mierinājumu, ko sniedza reliģija; garām kubiešu bolito mājām ar spoži apgaismotajiem logiem un plaši atvērtām durvīm, būceņiem, kuru vienīgais greznums bija to nosaukumi — Sarkanais namiņš, Čiča; garām no akmens blokiem celtai baznīcai, kuras torņu smailes mēnesnīcā izskatījās kā asi, neglīti trīsstūri; garām masīvajai klostera ēkai ar tumšo kupolu un plašo dārzu, ko mēness gaisma darīja skaistu; garām benzīna tankam un spoži apgaismotai bufetei klajuma malā, kur kādreiz bija atradies neliels golfa laukums; garām gaismas pielietajai galvenajai ielai ar trim aptiekām, mūzikas piederumu veikalu, piecām ebreju pārdotavām, trim spēļu zālēm, diviem frizieru saloniem, pieciem alus bāriem, trim saldējuma kafejnīcām, pieciem neciliem un vienu labu restorānu, diviem žurnālu un avīžu kioskiem, četriem lietotu mantu uzpirkšanas punktiem (vienā no tiem izgatavoja ari atslēgas), fotoateljē, kantoru ēku ar četriem zobārstu kabinetiem augšstāvā, lielo standartcenu veikalu, viesnīcu uz stūra un taksometru pieturu tās priekšā; tad pāri skvēram un apkārt viesnīcai pa ieliņu, kas

ved uz «džungļiem», garām lielai, nekrāsotai koka barakai, pa kuras logiem plūda gaisma un pianolas skaņas, durvīs stāvēja meitenes, bet durvju priekšā uz ielas sēdēja matrozis; tad tālāk — pa sētas pusi — garām no ķieģeļiem celtai tiesas ēkai ar pulksteni, kura luminiscējošie rādītāji vēstīja, ka ir pusvienpadsmit, garām nobalsinātajai cietuma ēkai, kas palsi blāvoja mēness gaismā, uz koku ieskauto «Ceriņu laika» ieeju, aiz kuras rēgojās mašīnām pieblīvēta gatve.

«Ceriņu laiks» bija spoži apgaismots un ļaužu pilns, un, ejot iekšā pa durvīm, Ričards Gordons redzēja, ka spēļu zāle ir pārpildīta un ripa griežas; mazā bumbiņa knakstēdama sitās pret metāla režģi, ripa griezās arvien lēnāk, bumbiņa dūca, tad klakstēdama pāris reižu palēcās un apstājās, un nu bija dzirdama vienīgi ripas šņākoņa un spēļu kauliņu klaudzieni. Bārā viņu uzrunāja pats saimnieks, kurš kopā ar diviem bārmeņiem apkalpoja viesus:

—  Sveiki, sveiki, mister Gordon! Ko dzersiet?

—  Nezinu,— Ričards Gordons sacīja.

—  Jums tāds nelāgs izskats. Kas noticis? Neesat vesels?

—   Nē.

—       Tūlīt samaisīšu jums kaut ko labu. Atņems visu kā ar roku. Vai esat kādreiz mēģinājis spāņu absintu — ojen"!

—  Dodiet šurp,— Gordons sacīja.

—       Kā to iedzer, tā jūties kā no jauna piedzimis. Gatavs katru nolikt uz lāpstiņām,— saimnieks sacīja.— Vienu speciālo ojen misteram Gordonam!

Stāvēdams pie bāra, Ričards Gordons izdzēra trīs speciālos ojen, bet nejutās ne par matu labāk; duļķainais, saldenais, aukstais, pēc lakricas garšojošais dzēriens viņa pašsajūtu neuzlaboja.

—  Dodiet man kaut ko citu,— viņš sacīja bārmenim.

—       Kas tad nu? Jums negaršo speciālais ojen?— saimnieks jautāja.

—  Jūs vēl nejūtaties labi?

—   Nē.

—   Bet pēc tā jādzer ar apdomu.

—  Dodiet man tīru viskiju.

Viskijs sasildīja mēli un rīkli, bet viņš vēl domāja to pašu domu un, skatīdamies uz savu atspulgu bāra spogulī, pēkšņi atskārta, ka dzerdams nekad vairs nespēs aizmirsties. Ko nu viņš juta, to juta, un tas viņam ies līdzi vienmēr, un, kaut viņš piedzertos vai līdz nemaņai, atmostoties atkal jutis to pašu.

Izstīdzējis jauneklis ar paretiem blondiem bārdas rugājiem klātu zodu, stāvēdams viņam blakus pie bāra letes, jautāja:

—  Vai jūs neesat Ričards Gordons?

—  Jā.

—       Mani sauc Herberts Spelmans. Mēs, liekas, reiz tikāmies kādās viesībās Bruklinā.

—  Iespējams,— Ričards Gordons atbildēja.— Ļoti iespējams.

—       Man ļoti patika jūsu pēdējā grāmata,— Spelmans teica.— Man tās visas patīk.

—       Priecājos,— Ričards Gordons sacīja.— Vai var jums ko piedāvāt?

—       Atļaujiet piedāvāt jums,— Spelmans atteica.— Vai esat mēģinājis šo ojen?

—  Tas man nelīdz.

—   Kas jums kait?

—  Nelāgs garastāvoklis.

—  Varbūt pamēģināsiet vēl vienu?

—  Nē. Es dzeršu viskiju.

—       Ziniet, man šī satikšanās ļoti daudz nozīmē,— Spelmans sacīja.

—  Jūs mani no tām viesībām droši vien neatceraties.

—       Nē. Bet ļoti var būt, ka viesības bija labas. Labas viesības jau ilgi prātā nepaliek.

—       Iespējams,— Spelmans sacīja.— Tas bija pie Margaretas van Brantas. Atceraties?— viņš cerību pilnā balsī jautāja.

—  Cenšos.

—  Es biju tas, kurš toreiz aizdedzināja māju,— Spelmans sacīja.

—  Nevar būt,— Gordons teica.

—       Jā,— Spelmans laimīgi attrauca.— Es pats. Tās bija visspožākās viesības, kādās esmu bijis.

—  Ko jūs tagad darāt?— Gordons jautāja.

—       Neko sevišķu,— Spelmans atbildēja.— Tāpat pamazām dzīvoju. Un galvu daudz nelauzu. Vai jūs rakstāt jaunu grāmatu?

—  Jā. Esmu ticis līdz pusei.

—  Tas ir varenii— Spelmans iesaucās.— Par ko tur būs?

—  Par streiku tekstilfabrikā.

—       Lieliski,— Spelmans teica.— Man briesmīgi patīk lasīt par visādiem sociāliem konfliktiem.

—  Ko?

—       Es dievinu šo tēmu,— Spelmans sacīja.— Es to stādu pāri visām citām. Un jūs neapšaubāmi esat pārāks par saviem amata brāļiem. Sakiet — vai tur būs skaista ebrejiete — aģitatore?

—  Un kas tad ir?— Ričards Gordons aizdomu pilns jautāja.

—      Tad tā būs loma Silvijai Sidnejai. Esmu viņā iemīlējies. Gribat redzēt fotogrāfiju?

—  Esmu redzējis,— Ričards Gordons atteica.

—       Iedzersim vēl,— Spelmans līksmi teica.— Tāda satikšanās. Ziniet ko, man briesmīgi veicas. Nudien veicas.

—   Kā tā?— Ričards Gordons jautāja.

—       Es esmu traks,— Spelmans sacīja.— Uh, tas ir burvīgi. Tikpat kā sajūta, ka esi iemīlējies, tikai viss vienmēr labi beidzas.

Ričards Gordons atvirzījās mazliet tālāk.

—   Nebaidieties,— Spelmans sacīja.— Es neesmu bīstams. Tas ir, es gandrīz nekad neesmu bīstams. Lūdzu, iedzersim vēl pa glāzei.

—  Vai jūs jau sen esat traks?

—  Liekas, vienmēr esmu tāds bijis,— Spelmans sacīja.— Ticiet man, mūsu laikos tas ir vienīgais veids, kā cilvēks var būt laimīgs. Kāda man daļa gar Duglasa aviokompānijas finansēm? Kāda man da|a, kā krīt vai ce|as Amerikas Telefona un Telegrāfa kompānijas akcijas? Tas uz mani neattiecas. Es palasu kādu no jūsu grāmatām, iedzeru vai skatos uz Silvijas fotogrāfiju un esmu laimīgs. Es esmu kā putns. Vēl vairāk. Es esmu …— viņš apklusa, it kā īsto vārdu meklēdams.— Es esmu mazs, jauks stārķēns,— viņš izgrūda un nosarka. Tad, lūpas kustinādams, neatlaidīgi raudzījās uz Ričardu Gordonu, līdz no cilvēku grupas bāra viņā galā atšķīrās jauns, blonds liela auguma vīrietis un, pienācis klāt, uzlika viņam roku uz pleca.

—  Iesim, Harold,— viņš sacīja.— Mums laiks doties mājās.

Spelmans nikni blenza uz Ričardu Gordonu.— Viņš nonievāja

stārķi,— viņš sacīja.— Viņš grib izvairīties no stārķa. No stārķa, kurš riņķo brīvā lidojumā …

—   Iesim, Harold,— jaunais, slaikais cilvēks sacīja.

Spelmans pastiepa Ričardam Gordonam roku.— Es neturu ļaunu prātu,— viņš sacīja.— Jūs esat labs rakstnieks. Turpiniet tādā pašā garā. Un atcerieties, ka es vienmēr esmu laimīgs. Neļaujiet sev neko iestāstīt. Uz drīzu redzēšanos!

Jaunais, slaikais cilvēks aplika viņam roku ap pleciem, un abi divi cauri drūzmai virzījās uz durvīm. Spelmans vēl pagriezās atpakaļ un pamirkšķināja Ričardam Gordonam ar aci.

—  Lāga zellis,— saimnieks sacīja. Un piesita ar pirkstu sev pie deniņiem.— Ļoti izglītots. Droši vien pārmācījies. Labprāt plēš glāzes. Bet tas nav aiz ļaunuma. Pats par visu samaksā.

—  Vai viņš pie jums bieži nāk?

—  Katru vakaru. Kā viņš jums teica — kas viņš esot? Gulbis?

—  Stārķis.

—  Vakar viņš bija zirgs. Ar spārniem. Kā tas zirgs uz «Baltā zirga» pudeles, bet ar spārniem! Patiešām lāga zellis. Bagāts. Tikai jucis. Radi atsūtījuši šurp kopā ar pavadoni. Viņam patīkot jūsu grāmatas, mister Gordon. Ko jums ieliet? Šoreiz uz mūsu rēķina.

—  Viskiju,— Ričards Gordons atbildēja. Viņš ieraudzīja šerifu nākam šurp. Tas bija ļoti kaulains un bāls cilvēks, taču ārkārtīgi sirsnīgs. Ričards Gordons ar viņu šodien jau bija ticies pie Bredlijiem un pārspriedis bankas aplaupīšanu.

—  Paklausieties,— šerifs sacīja,— ja neesat aizņemts, atbrauciet man mazliet vēlāk līdzi. Krasta apsardze velk šurp Harija Morgana

laivu. Kāds tankkuģis ziņojis, ka tā pamanīta netālu no Meitkambas. Tur nu viņi visi ir.

—       Patiešām?— Ričards Gordons iesaucās.— Viņi tos visus saņēmuši ciet?

—   Ziņojumā teikts, ka tikai viens vēl esot dzīvs, visi pārējie beigti.

—  Vai nezināt — kurš?

—   Nē, tas nebija minēts. Dievs vien zina, kas tur noticis.

—   Vai nauda atrasta?

—   Nav zināms. Bet tai jābūt laivā, ja jau viņi līdz Kubai nav tikuši.

—   Kad laivu var gaidīt šeit?

—   Nu, ne ātrāk kā pēc divām trim stundām.

—   Un kur to pietauvos?

—   Droši vien kara ostā. Tur, kur stāv krasta apsardzes kuteri.

—   Kur satiksimies?

—   Es atbraukšu jums paka| uz šejieni.

—   Vai nu uz šejieni, vai pie Fredija. Te es vairs ilgi neizturēšu.

—       Pie Fredija šodien iet diezgan skaļi. Tur pilns ar kara veterāniem, sabraukuši šurp no salām. Tie vienmēr ārdās kā nelabie.

—       Aiziešu paskatīties,— Ričards Gordons sacīja.— Nejūtos šodien īsti formā.

—       Labi, tikai neiekulieties nekādās nepatikšanās,— šerifs sacīja.

—   Pēc pāris stundām aizbraukšu jums pakaļ. Varbūt varu jūs uz turieni aizvest?

—   Paldies.

Izspiedušies cauri drūzmai, viņi izgāja ārā, un Ričards Gordons iekāpa mašīnā blakus šerifam.

—   Kā jums šķiet, kas Morgana laivā noticis?— viņš jautāja.

—   Dievs vien zina,— šerifs atteica.— Bet izklausās diezgan drūmi.

—   Vai nekādu citu faktu nav?

—   Itin nekādu,— šerifs sacīja.— Nu lūdzu, kā jums tas patīk?

Viņi apturēja iepretim spoži apgaismotajam Fredija bāram, kas bija

piebāzts līdz pēdējai iespējai. Vīri dungriņos, citi kailām galvām, citi cepurēs, vecās karavīru laiviņās un papes ķiverēs — trijās rindās drūzmējās pie bāra letes, un no mūzikas automāta caur pastiprinātāju skanēja «Kapri sala». Tieši tajā brīdī, kad viņi piebrauca, pa atvērtajām durvīm iztenterēja kāds cilvēks, tam pakaļ kūleniski otrs. Abi novēlās uz ietves un saķērušies valstījās pa zemi, un tas, kurš bija virspusē, ar abām rokām sagrāba otru aiz matiem un dauzīja tā galvu pret ietvi tā, ka, dzirdot vien šo skaņu, jau metās nelabi. Neviens no bāra apmeklētājiem nelikās ne zinis.

Šerifs izkāpa no mašīnas un satvēra virsējo aiz pleca.

—   Izbeidz,— viņš teica.— Celies augšā!

Vīrs izslējās un paskatījās uz šerifu.— Kāda velna pēc jūs bāžat degunu citu cilvēku darīšanās?

Otrs, kuram asinis bija saķepušas matos, pilēja no auss un tecēja pār mūsaino vaigu, arī klupa virsū šerifam.

—       Lieciet manu čomu mierā,— viņš piesmakušā balsī teica.— Ko jums vajag? Jūs domājat, es tik vien varu turēt?

—       Nav nekā tāda, Džo, ko tu nevarētu turēt,— sacīja vīrs, kurš viņu tikko bija kaustījis.— Paklausieties,— tas griezās pie šerifa,— aizdodiet man vienu apaļo.

—   Nē,— šerifs atteica.

—       Tad ejiet ratā!— Viņš pagriezās, pret Ričardu Gordonu.— Kā jūs uz to skatāties, cienītais?

—   Es jūs pacienāšu,— Gordons sacīja.

—   Ejam!— iesaucās veterāns un pieķērās Gordonam pie elkoņa.

—   Es vēlāk piebraukšu,— šerifs sacīja.

—   Labi. Es gaidīšu.

Kamēr viņi spraucās uz priekšu tuvāk bāra letes galam, mūsainais rudmatis ar asiņaino ausi un seju nogrāba Gordonu aiz rokas.

—   Vecais čoms,— viņš sacīja.

—   Viņam tas nekas,— otrs veterāns teica.— Viņš visu var paciest.

—       Es tiešām visu varu paciest,— asiņainais sacīja.— Uz to jau es šos paķēru.

—   Bet pretī dot nemāki,— kāds teica.— Un beidz grūstīties.

—       Palaid mūs ar,— asiņainais sacīja.— Mani un manu veco čomu.— Tad iečukstēja Ričardam Gordonam ausī:— Man nemaz nevajag dot pretī. Es varu paciest, saprotat?

—       Ziniet,— teica otrs veterāns, kad viņi beidzot bija piekļuvuši pie aplaistītās letes,— jums vajadzēja viņu redzēt šodien dienā pie Piektās nometnes intendanta. Es viņu noliku gar zemi un devu pa galvu ar pudeli. Tikpat kā pa bungām. Varu derēt, ka iegāzu kādas piecdesmit reizes.

—   Vairāk,— asiņainais teica.

—   Bet šim tas bijis nebijis.

—       Es varu paciest!— otrs atsaucās. Tad iečukstēja Ričardam Gordonam ausī:— Tas ir noslēpums.

Ričards Gordons pasniedza viņiem divus no tiem trim alus kausiem, kurus bija piepildījis un pastūmis šurp bārmenis — resnvēderis nēģeris baltā žaketē.

—   Kas ir noslēpums?— viņš jautāja.

—   Es pats,— asiņainais teica.— Mans noslēpums.

—   Viņam ir noslēpums,— otrs veterāns apliecināja.— Viņš nemelo.

—       Vai gribat dzirdēt?— asiņainais Ričardam Gordonam pie auss jautāja.

Gordons pamāja.

—   Man nemaz nesāp.

Otrs pamāja.— Izstāsti viņam visu.

Rudmatis piebāza savas asiņainas lupas Gordonam gandrīz pie pašas auss.

—  Dažreiz tas ir pat patīkami,— viņš sacīja.— Ko jūs par to teiksiet?

Gordonam blakus stāvēja garš, kalsns vīrs, kura vaigu no acs

kaktiņa līdz pat zodam šķērsoja rēta. Viņš paskatījās lejup uz sarkanmati un pasmīnēja.

—       No sākuma tā bija māksla,— viņš sacīja.— Pēc tam pārvērtās par izpriecu. Nudien, ja es vispār zinātu, kas ir slikta dūša, tad, tevi uzskatot, sarkanmati, man tāda samestos.

—  Tad jau gan tu neko nevari turēt,— pirmais veterāns teica.

—  Kādā daļā dienēji?

—   Uz tevi nu tas galīgi neattiecas, šņabdeguni,— garais atcirta.

—  Iedzersim aliņu?— Ričards Gordons uzaicināja garo.

—  Paldies,— tas atteica.— Man jau ir.

—       Neaizmirstiet mūs,— atgādināja viens no tiem, ar kuriem kopā Gordons bija ienācis.

—       Vēl trīs aliņus!— Ričards Gordons uzsauca, un nēģeris piepildīja un pastūma kausus. Bet viņi stāvēja tik cieši kopā, ka nebija iespējams pacelt tos pie mutes, un Gordons izrādījās piespiests pie garā kaimiņa.

—   Vai jūs no kāda kuģa?— garais noprasīja.

—  Nē, esmu te apmeties. Un jūs no salām?

—       Šovakar atbraucām no Tortugasas,— garais sacīja.— Sarīkojām tur tādu traci, ka baidījās mūs ilgāk paturēt.

—  Viņš ir sarkanais,— pirmais veterāns teica.

—  Ja tev būtu smadzenes galvā, tu arī tāds būtu,— garais atcirta.

—   Mūs uz turieni aizsūtīja, lai tiktu no mums vaļā, bet mēs sacēlām pārāk lielu troksni.— Viņš novīpsnāja, pagriezies pret Ričardu Gordonu.

—       Sadod tam tipam!— kāds iebrēcās, un Ričards Gordons redzēja, ka turpat netālu kādā sejā ietriecas dūre. Tad to, kurš bija saņēmis sitienu, sagrāba divi citi un aizvilka prom no letes. Kad tie bija nonākuši klajākā vietā, viens no visa spēka iesita tam pa seju, otrs pa vēderu. Tas sabruka uz cementa grīdas un aizsedza galvu ar rokām, bet viens no vīriem iespēra tam pa krustiem. Visu šo laiku tas nebija izdvesis ne skaņas. Otrs uzrāva to kājās un atgrūda pret sienu.

—       Mācību vajag draņķim,— pirmais sacīja, un, kad tas nobālis pieplaka pie sienas, otrais, viegli ieliecies ceļos, ieņēma izejas pozīcijas, atvēzējās ar labo dūri gandrīz līdz pašai cementa grīdai un iezvēla nobālušajam pa žokli. Tas nokrita uz ceļiem, tad lēnām apvēlās uz sāniem un palika tur guļam ar galvu asiņu peļķē. Abi pārējie pagriezās un devās atpakaļ pie bāra.

—  Tas tik bija blieziens,— viens sacīja.

—  Šitais diedelnieks atbrauc uz pilsētu, noliek visu savu algu uz grāmatiņas un tad klimst te apkārt un dzer uz citu rēķina,— otrs teica.— Viņš jau otro reizi dabū no manis mācibu.

—   Nu, trešo reizi vairs negribēs.

—  Kad es viņam iegāzu pa žokli, tas padevās tikpat kā tāds zirņu maiss,— otrs apmierināts konstatēja. Piekautais gulēja zemē gar sienu, un neviens nelikās par to ne zinis.

—  Bet man no tāda belziena nebūtu ne silts, ne auksts,— rudmatis sacīja.

—  Aizveries, muldoņa,— sitējs teica.— Tev taču ir francene.

—   Nav vis.

—  Man uz tādiem pat skatīties pretīgi,— sitējs sacīja.— Kur nu vēl rokas deldēt.

—  Tas nu reiz ir vārds vietā, rokas tu nodeldētu gan,— sarkanmatis teica un atkal pievērsās Ričardam Gordonam:— Paklau, čoin, kā būtu ar vēl vienu kausiņu?

—   Nu, vai nav braši zēni?— garais jautāja.— Karš apskaidro cilvēku un dara to cildenu. Jautājums tikai, vai vienīgi tādi kā mēs k|ūst par karavīriem, vai arī armija mūs par tādiem pataisījusi.

—   Nezinu,— Ričards Gordons sacīja.

—  Varu derēt, ka šajā telpā neatradīsies pat trīs cilvēki, kas armijā būtu iesaukti,— garais turpināja.— Šie te ir īstā elite. Pats padibeņu krējums. Tādi paši kā tie, ar kuriem Velingtons uzvarēja pie Vaterlo. Jā, misters Hūvers padzina mūs no Antikostas un misters Rūzvelts ielādēja kuģos un nogādāja šeit, lai tiktu no mums va|ā. Nometnē tiek radīti ideāli apstākļi epidēmijām, bet šie nabaga velni, kā par spīti, nemirst. Dažus no mums aizsūtīja uz Tortugasu, bet tur klimats tagad uzlabojies. Turklāt mēs sacēlām traci. Tāpēc mūs atveda atpakaļ uz šejieni. Kāds būs nākamais gājiens? Kaut kā taču no mums jātiek vaļā. Jūs pats saprotat, vai ne?

—  Kādēļ?

—  Tādēļ, ka mēs varam kļūt bīstami,— garais sacīja.— Mums nav ko zaudēt. Esam kļuvuši par galīgiem mežoņiem. Esam vēl sliktāki par tiem salašņām, kurus vadīja Spartaks. Bet tur vairs grūti ko līdzēt, jo esam jau novesti tiktāl, ka vienīgais mierinājums ir dzeršana un vienīgais lepnums — paciest visu bez činkstēšanas. Bet visi tādi nav. Daži no mums vēl gatavojas dot pretī.

—  Vai nometnē ir daudz komunistu?

—  Tikai kādi četrdesmit,— garais sacīja.— No diviem tūkstošiem. Komunistam jābūt disciplinētam un jāprot no daudz kā atteikties; pļēgurs nevar būt komunists.

—  Neklausieties viņā,— rudmatis sacīja.— Viņš taču ir tikai nožēlojams radikālis.

—       Klau,— teica otrs veterāns, kas kopā ar Ričardu Gordonu dzēra alu.— Es jums pastāstīšu, kā mums gāja flolē. Es tev tūlīt pastāstīšu, nožēlojamais radikāli.

—       Neklausies viņā,— sarkanmatis sacīja.— Kad kuģis piestāj Ņujorkā un tu vakarā izkāp krastā, tad nolaidies turpat Riversaidā zem kāda tilta — tur ir tādi bārdaini veči, kam par dolāru var ie … bārdā. Ko jūs par to teiksit?

—       Es tev izpirkšu alu,— garais sacīja,— bet šito tu aizmirsti. To es nevaru kļausities.

—       Es neko neaizmirstu,— sarkanmatis teica.— Kas tev, draugs, lēcies?

—       Vai tas par tām bārdām ir taisnība?— Ričards Gordons jautāja. Viņš juta, ka apšķebinās dūša.

—       Kā es te stāvu, dievs mans liecinieks,— sarkanmatis apgalvoja.

—   Vai tad tas ir kas sevišķs?

Letes viņā galā kāds veterāns strīdējās ar Frediju par rēķinu.

—  To visu tu izdzēri,— Fredijs sacīja.

Ričards Gordons vēroja veterāna seju. Acis tam bija asinīm pieplūdušas, tas bija stipri piedzēries un meklēja kašķi.

—  Tu esi nekaunīgs melis,— viņš Fredijam sacīja.

—  Astoņdesmit pieci centi,— Fredijs atkārtoja.

—   Nu tik ies vaļā,— sarkanmatis priecājās.

Fredijs uzlika roku uz letes. Viņš nenolaida acu no veterāna.

—       Tu esi nekaunīgs melis,— sacīja veterāns un satvēra alus glāzi, lai izmantotu to kā metamo. Tiklīdz viņa pirksti sakļāvās ap glāzi, Fredija labā roka aprakstīja virs bāra pusloku — un veterāna galvu ķēra liela, dvielī ietīta sālnīca.

—  Tīri nostrādāts, vai ne?— sarkanmatis sacīja.— Glīti nostrādāts?

—       Jums vajadzētu redzēt, kā viņš tos apstrādā ar apzāģētu biljarda kiju,— otrs piebalsoja.

Abi veterāni, kas stāvēja blakus uz grīdas sakņupušajam sālnīcas upurim, nikni blenza uz Frediju.

—   Par ko šis būtu pārmācāms?

—       Tikai mieru,— Fredijs sacīja.— Lai iet pa vienam uz mana rēķina. Hei, Volles!— viņš uzsauca.— Atslien to tur pret sienu.

—       Vai nav glīti nostrādāts?— sarkanmatis jautāja Ričardam Gordonam.— Prieks skatīties!

Jauns plecīgs puisis izstiepa sālnīcas upuri no drūzmas un nostatīja uz kājām, bet tas tikai blenza ar trulu skatienu.

—  Teci nu,— viņš teica.— Ej ieelpo svaigu gaisu.

Pret sienu atbalstījies, galvu rokās satvēris, sēdēja jau pirmīt pārmācītais. Jaunais, plecīgais puisis piegāja viņam klāt.

—       Un tu arī — taisies, ka liec,— viņš teica.— Citādi iekulsies kādā ķezā.

—       Man salauzts žoklis,— pārmācītais piesmakušā balsī teica. No mutes viņam sūcās asinis un tecēja gar zodu zemē.

—       Saki vēl paldies, ka pēc tāda mērciena esi palicis dzīvs,— druknais jauneklis sacīja.— Nu, lasies prom.

—       Man salauzts žoklis,— truli atkārtoja sēdošais.— Viņi man salauzuši žokli.

—       Nu labāk taisies, ka tiec,— puisis teica.— Citādi iekulsies kādā ķezā.

Viņš palīdzēja vīram ar lauzto žokli uzsvempties kājās, un tas nedroši izstreipuļoja uz ielas.

—       Dažu labu nakti, kad te gāja augsti, esmu tur redzējis guļam savus divpadsmit,— sarkanmatis sacīja.— Vienu rītu redzēju, kā tas lielais lamzaks berza grīdu ar slotu. Vai nav tiesa? Es redzēju, kā tu vienreiz berzi grīdu,— viņš vērsās pie plecīgā bārmeņa — nēģera.

—       Jā, ser,— bārmenis atbildēja.— Ne vienreiz vien, ser. Bet jūs nekad neesat redzējis, ka es būtu kādam sitis.

—   Vai es neteicu?— sarkanmatis iesaucās.— Ar slotu.

—  Izskatās, ka arī šonakt te ies augsti,— otrs veterāns sacīja.

—   Paklausieties, draugs,— viņš uzrunāja Ričardu Gordonu.— Kā būtu, ja mēs vēl ierautu pa vienam?

Ričards Gordons juta, ka drīz būs piedzēries. Viņš skatījās uz savu atspulgu spogulī aiz bāra letes un tikko vairs pazina savu seju.

—  Kā jūs sauc?— viņš jautāja garajam komunistam.

—  Džekss,— garais atbildēja.— Nelsons Džekss.

—  Kur jūs agrāk dzīvojāt?

—       Ak, daudz kur,— viņš atbildēja.— Meksikā, Kubā, Dienvidamerikā — visur kur.

—  Es jūs apskaužu,— Ričards Gordons sacīja.

—  Kādēļ apskaust? Kādēļ jūs neķeraties pie kāda darba?

—  Esmu uzrakstījis trīs grāmatas,— Ričards Gordons sacīja.

—  Patlaban rakstu ceturto — par Gastoniju.

—       Tas ir brangi,— garais teica.— Tas ir lieliski. Kā jūs teicāt — kā jūs sauc?

—  Ričards Gordons.

—  A,— garais novilka.

—  Ko jūs ar to gribat teikt?

—  Neko,— garais atteica.

—  Vai esat manas grāmatas lasījis?— Ričards Gordons jautāja.

—  Jā.

—  Un jums tās nepatika?

—   Nē,— garais atbildēja.

—   Kāpēc?

—  Man negribas teikt.

—  Sakiet vien.

—   Manuprāt, tās ir tīrie draņķi,— viņš sacīja un novērsās.

—       Šī ir mana lielā dienai— Ričards Gordons iesaucās.— Šie ir mani svētkil Ko lai jums pasūtu?— viņš jautāja sarkanmatim.— Man vēl atlikuši divi dolāri.

—       Vienu aliņu,— sarkanmatis sacīja.— Klausieties, jūs esat mans čoms. Un es domāju, ka jūsu grāmatām nav nekādas vainas. Spļaujiet virsū tam nolāpītajam radikālim.

—       Vai jums nav līdzi kāda grāmatiņa?— jautāja otrs veterāns.— Es gribētu palasīties. Vai esat rakstījis «Rietumu stāstiem» vai «Kara varoņiem»? «Kara varoņus» es būtu gatavs lasīt vai katru dienu.

—   Kas tas garais īsti ir par putnu?— Ričards Gordons vaicāja.

—       Es jau teicu, tikai tāds nožēlojams radikālis,— otrs veterāns atbildēja.— Nometne mudž no tādiem. Mēs tos izsvēpinātu, bet, es jums saku, nomelnē puiši ļoti bieži neatceras.

—   Ko neatceras?— sarkanmatis jautāja.

—   Neko neatceras,— otrs atteica.

—  Jūs mani redzat?— sarkanmatis jautāja.

—  Jā,— Ričards Gordons atbildēja.

—   Vai jūs varētu noticēt, ka man ir visburvīgākā sieviņa pasaulē?

—   Kādēļ ne?

—       Tā patiešām ir,— sarkanmatis sacīja.— Un viņa pēc manis ir gluži kā bez prāta. Gatava kalpot kā verdzene. «Ielej man vēl kafiju,» es viņai saku.—«Labi, papucīt,» viņa atbild. Un tase jau galdā. Tāpat ir arī ar visu citu. Es viņai esmu viss. Katrs mans untums viņai tikpat kā likums.

—   Bet tu pasaki — kur viņa ir?— otrs veterāns iejaucās.

—       Tur jau ir tā lieta,— sarkanmatis atsaucās.— Tur jau tā lieta. Kur viņa ir?

—  Šis nezina, kur viņa ir,— otrs veterāns paskaidroja.

—       Ne jau tas vien,— sarkanmatis turpināja.— Es neatceros, kur es viņu pēdējo reizi redzēju.

—   Šis pat neatceras, kādā zemē viņa dzīvo.

—       Bet paklausies, čom,— sarkanmatis sacīja.— Lai kur viņa ari būtu, mana mazā sieviņa man ir uzticīga.

—       Tā ir svēta patiesība,— otrs veterāns apliecināja.— Par to varu vai galvu likt ķīlā.

—       Dažreiz man liekas,— sarkanmatis turpināja,— ka viņa varbūt ir Džindžera Rodžersa un tagad sākusi filmēties.

—   Pilnīgi iespējams,— otrs piebalsoja.

—  Citreiz es atkal iedomājos, ka viņa rātni sēž mājās un mani gaida.

—   Un uztur uguni ģimenes pavardā,— otrs teica.

—       Tieši tā,— sarkanmatis sacīja.— Viņa man ir visburvīgākā sieviņa pasaulē.

—   Zini, ko,— otrs sacīja,— mana vecā arī ir uz goda.

—  Tiesa gan.

—      Tikai ņēma un nomira,— otrs veterāns piemetināja.— Par viņu labāk nerunāsim.

—       Un jūs, draugs? Vai neesat apsievojies?—sarkanmatis jautāja Ričardam Gordonam.

—       Kā nu ne,— viņš atteica. Kādas četras vietas tālāk pie letes viņš ieraudzīja profesora Makvolsija sarkano seju, zilās acis un pelēcīgās, alū samirkušās ūsas. Profesors Makvolsijs skatījās taisni uz priekšu, un Ričards Gordons vēroja, kā viņš iztukšo alus glāzi un, pastiepis uz augšu apakšlūpu, izsūc no ūsām putas. Ričardu Gordonu pārsteidza viņa acu spožais zilums.

Raugoties uz viņu, Ričarda Gordona krūtīs kaut kas iesmeldzās. Un pirmo reizi viņš saprata, kā jūtas vīrs, skatoties uz cilvēku, kurš atvīlis tam sievu.

—   Kas ir, draugs?— sarkanmatis jautāja.

—   Nekas.

—  Jums nav labi. Skaidri redzams, ka jums slikti ap dūšu.

—   Nekas,— Ričards Gordons sacīja.

—   Varētu domāt, ka esat ieraudzījis spoku.

—   Vai redzat tur to vīru ar ūsām?— Ričards Gordons jautāja.

—   Vai to?

—  Jā.

—   Un kas tad ir?— otrs veterāns jautāja.

—   Nekas,— Ričards Gordons atteica.— Dievs ar viņu. Nekas.

—       Viņš jums krīt uz nerviem? Varam ar viņu aprunāties. Trijatā noliksim gar zemi, un jūs sadosiet pa ribām.

—   Nē,— Ričards Gordons sacīja.— Ar to nebūs līdzēts.

—       Mēs viņu pagaidīsim ārā,— sarkanmatis teica.— Tas ģīmis man nepatīk. Izskatās pēc izlēcēja.

—   Es viņu ienīstu,— Gordons teica.— Viņš samaitājis manu dzīvi.

—       Nu tad sadosim viņam pa mizu,— otrs veterāns teica.— Nožēlojamais tārps. Klau, rudais, sadabū pāris pudeļu. Mēs viņu pataisīsim mīkstu. Kad viņš to visu nostrādāja? Labs ir, draugs, bet vai neizmetīsim vēl pa vienam?

—       Mums atlicis dolārs un septiņdesmit centi,— Ričards Gordons sacīja.

—       Varbūt labāk ņemt pudeli?— sarkanmatis ierosināja.— Es tikai nupat sāku iesilt.

—       Nē,— otrs nepiekrita.— Šitais pats alus tev ir labs diezgan. No mucas. Turies vien pie tā paša. Iesim tagad iekaustīt to zelli un tad atnāksim atpakaļ iemest.

—   Nē. Lieciet viņu mierā.

—       Nē, draugs! Tas neiet cauri. Jūs teicāt, ka šitais tārps samaitājis jūsu sievu.

—   Manu dzīvi. Dzīvi, nevis sievu.

—   Nu, nu, man misējās. Atvainošanu, draugs.

—       Viņš ir aplaupījis banku,— otrs veterāns sacīja.— Varu derēt, ka par viņa galvu izsludināta prēmija. Goda vārds, šodien pastā redzēju viņa bildi.

—   Bet ko tu darīji pastā?— otrs aizdomu pilns jautāja.

—   Vai tad man nevarētu pienākt vēstule?

—   No kura laika uz nometni vēstules vairs nesūta?

—  Vai tik tu nedomā, ka es biju krājkasē?

—   Ko tu darīji pastā?

—  Tāpat vien iegriezos.

—       Nu tad saņem!— Un viņš atvēzējās, cik nu drūzmā tas bija iespējams.

—       Drauģeji atkal matos,— kāds teica. Lauzdamies un dunkādamies, spārdīdamies un badīdamies abi kaušļi tenteriski izklumburoja pa durvīm.

—       Lai kaujas uz ielas,— plecīgais puisis noteica.— Nepaiet vakars, kad šie varoņi nebūtu trīs četras reizes izvillojušies.

—       Ir nu gan kaušļi,— kāds cits veterāns sacīja.— Rudais reiz bija gluži labs bokseris, bet tagad viņam ir francene.

—  Tā viņiem ir abiem diviem.

—       Rudais to dabūjis no kāda boksera ringā,— mazs, drukns veterāns skaidroja.— Šim jau bijis tik tālu, ka visi pleci un mugura vienos izsitumos. Katru reizi, kad abi saķērušies klinčā, šis trinis plecu Rudajam gar degunu un muti.

—   Blēņas. Kāda velna pēc Rudais tur bāztu klāt ģīmi?

—       Tāpēc, ka tuvcīņā viņš vienmēr tā turējis galvu. Redz, šitā, uz leju. Un tas otrs gar viņu berzējies.

—       Blēņas. Man tu nepūt. Boksējoties neviens vēl franceni nav saķēris.

—       Tu tikai tā domā. Tici man — otrs tik tīrīgs cilvēks, kā toreiz Rudais, nemaz nav redzēts. Es viņu pazīstu. Mēs dienējām vienā vadā. Un bokseris arī bija labs. No tiesas labs. Un sieva viņam bija uz goda. Nudien uz goda. Un franceni viņš saķēra no Benija Sampsona, tā kā es te stāvu.

—       Nu tad apsēdies,— otrs veterāns sacīja.— Un kur norāvās Mazais?

—  Šanhajā.

—   Un tu?

—   Es? Nekur.

—   Un Burbulis?

—   No kāda skuķa Brestā, ceļā uz mājām.

—       Ko jūs mūžīgi maļat vienu un to pašu? Francene un francene, kāda tur starpība — ir kādam francene vai nav?

—       Tā kā mēs tagad dzīvojam, tad starpības nekādas,— kāds veterāns sacīja.— Slimie nemaz nav nelaimīgāki par veselajiem.

—   Mazais ir pat laimīgāks. Viņš nekā neapjēdz.

—       Kas tā francene tāda ir?— Makvolsijs jautāja blakusstāvošajam veterānam. Tas viņam paskaidroja.

—  Interesanti, kā šis vārds radies,— profesors Makvolsijs sacīja.

—       Nezinu,— veterāns atbildēja.— Kopš esmu armijā, neviens to citādi nav saucis. Daži saka: franču slimība. Bet visvairāk gan vienkārši — francene.

—       Būtu interesanti uzzināt tā cilmi,— profesors Makvolsijs teica.

—  Vairums šo vārdu ir pārņemti no senangļu valodas.

—       Kāpēc to sauc tieši par franceni?— Makvolsija kaimiņš jautāja kādam citam.

—  Nezinu.

Arī pārējie nebija daudz gudrāki, un tomēr bija patīkami apzināties, ka tiek apspriests nopietns filoloģisks jautājums.

Ričards Gordons tagad stāvēja pie letes blakus profesoram Makvolsijam. Kad Rudais un Mazais bija sākuši plūkties, viņu atstūma tālāk, un pretī turēties viņš nemēģināja.

—  Sveiks,— profesors Makvolsijs viņam teica.— Vai iedzersim?

—   Ne jau ar jums,— Ričards Gordons atbildēja.

—       Laikam jums taisnība,— profesors piekrita.— Vai kaut ko tādu kādreiz esat redzējis?

—  Nē,— Ričards Gordons atteica.

—      Ārkārtīgi īpatnēji,— profesors Makvolsijs sacīja.— Viņi ir vienreizēji. Es vakaros bieži atkāpju šurp.

—  Un nepatikšanās nekad neesat iekūlies?

—  Nē. Kādēļ gan?

—  Viņi var sākt kauties.

—  Man nekas nav gadījies.

—  Pirms maza brīža daži mani paziņas bija gatavi jūs samizot.

—  Ak tā?

—  Es tagad nožēloju, ka viņus atrunāju.

—       Un kas ar to būtu panākts?— profesors Makvolsijs savā īpatnējā runas manierē teica.— Ja mana klātbūtne jums ir nepatīkama, es pats varu aiziet.

—       Nē,— Ričards Gordons sacīja.— Man pat savā ziņā patīk būt kopā ar jums.

—  Tā?— profesors Makvolsijs noteica.

—  Vai esat kādreiz bijis precējies?— Ričards Gordons jautāja.

—  Jā.

—  Un kā tas beidzās?

—       Mana sieva nomira tūkstoš deviņi simti astoņpadsmitajā gadā gripas epidēmijas laikā.

Kāpēc jūs gribat precēties vēlreiz?

-    Domāju, ka tagad man paveiksies labāk. Domāju, ka tagad es varētu būt labāks vīrs.

—   Un šim nolūkam jūs izraudzījāties manu sievu.

—  Jā,— teica profesors Makvolsijs.

—   Velns lai parauj!— Ričards Gordons iesaucās un iesita viņam pa seju.

Kāds sagrāba viņu aiz rokas. Viņš izrāvās un saņēma pamatīgu belzienu pa aizausi. Iepretī pie letes viņš vēl arvien redzēja profesora Makvolsija sarkano seju un midžīgās acis. Viņš bija pastiepis roku, lai Gordona izlietās glāzes vietā satvertu citu, un Ričards Gordons atvēzējās jaunam sitienam. Tajā brīdī viņam pie pašas auss kaut kas eksplodēja, visas bāra ugunis spilgti uzliesmoja, sagriezās virpulī un — izdzisa.

Un tad viņš stāvēja bāra ārdurvīs. Ausīs džinkstēja, pilnā telpa līgojās un lēni griezās, un viņam bija slikta dūša. Viņš juta sev pievērstos skatienus. Plecīgais jauneklis atradās viņam blakām.

—   Paklausieties,— viņš teica,— nav te ko ālēties. Mums jau tāpat pietiek nepatikšanu ar visiem tiem dzērājiem.

—   Kas man iesita?— Ričards Gordons jautāja.

—   Es jums iesitu,— druknais puisis atbildēja.— Tas pilsonis ir mūsu pastāvīgs viesis. Nomierinieties. Nevajag meklēt kašķi.

Ne visai droši turēdamies kājās, Ričards Gordons pagrieza galvu un ieraudzīja, ka profesors Makvolsijs atšķiras no pūļa un nāk šurp.

—   Man ļoti žēl,— viņš teica.— Es nemaz negribēju, lai jums sit. Un ļoti labi saprotu, kā jūs jūtaties.

—   Pie velna,— Ričards Gordons sacīja un paspēra soli uz priekšu. Tas bija pēdējais, ko viņš atcerējās, jo plecīgais jauneklis, nedaudz sagumis plecos, no jauna ieņēma izejas pozīcijas un iegāza viņam vēlreiz, un viņš atkal gulēja uz cementa grīdas, šoreiz knūpus. Druknais jauneklis pagriezās pret profesoru Makvolsiju.

—   Tagad viss kārtībā, doktor,— viņš viesmīlīgi sacīja.— Šis jums vairs neuzmāksies. Bet kas tur īsti bija?

—   Man viņš jāaizved uz māju,— profesors Makvolsijs teica.— Vai viņš atjēgsies?

—   Noteikti.

—   Palīdziet man dabūt viņu taksometrā,— profesors Makvolsijs sacīja. Par abiem viņi izstiepa Ričardu Gordonu ārā un, šoferim piepalīdzot, iesēdināja vecmodīgajā taksometrā.

—   Vai jūs tiešām domājat, ka viņam nekas nekaitēs?— profesors Makvolsijs jautāja.

—   Kad gribat dabūt pie samaņas, paraustiet labi krietni aiz ausīm. Un uzšļāciet ūdeni. Tikai uzmanieties, nācis pie samaņas, viņš var atkal sākt kauties. Nelaidiet viņu sev tuvumā, doktor!

—  Labi,— profesors Makvolsijs atbildēja.

Ričarda Gordona galva bija nedabiski atgāzta pret aizmugures sēdekļa atzveltni, un ar katru elpas vilcienu no mutes izlauzās asa, gārdzoša skaņa. Profesors Makvolsijs palika viņam roku zem galvas un pieturēja, lai tā nekratās.

—  Uz kurieni brauksim?— šoferis jautāja.

—       Uz pilsētas otru malu,— profesors Makvolsijs sacīja.— Garām parkam. Pēc tam nogriezīsimies tajā vietā, kur pārdod kefales.

—  Pa Rokiroudu?

—  Jā,— profesors Makvolsijs atteica.

Kad viņi brauca garām pirmajai kafejnīcai, profesors Makvolsijs lūdza šoferi apturēt mašīnu. Viņš gribēja nopirkt cigaretes. Uzmanīgi nolaidis Ričarda Gordona galvu uz sēdekļa, viņš iegāja kafejnīcā. Kad viņš no turienes atgriezās, Ričards Gordons bija pazudis.

—  Kur viņš palika?— profesors jautāja šoferim.

—   Redz, kur aiziet pa ielu,— šoferis sacīja.

—   Brauksim viņam pakaļ.

Kad taksometrs apstājās, Makvolsijs izkāpa un piegāja pie Ričarda Gordona, kurš klunkuroja pa ietvi.

—  Nāciet, Gordon,— viņš sacīja.— Mēs braucam uz mājām.

Ričards Gordons paskatījās uz viņu.

—   Mēs?— viņš grīļodamies pārjautāja.

—   Es vēlos, lai jūs sēstos taksometrā un brauktu uz mājām.

—  Ejiet pie velna.

—       Nāciet gan,— profesors Makvolsijs neatlaidās.— Es gribētu, lai jūs laimīgi nokļūstat mājās.

—   Kur ir jūsu banda?— Ričards Gordons jautāja.

—   Kāda banda?

—  Jūsu banda, kas mani piekāva.

—  Tas bija ārā sviedējs. Es nemaz nezināju, ka viņš taisās jums sist.

—       Meli,— Ričards Gordons sacīja. Viņš atvēzējās, lai sistu cilvēkam ar sarkano seju, kurš slavēja viņam iepretī, bet netrāpīja. Zaudējis līdzsvaru, viņš nokrita uz ceļiem, tad lēni uzslējās kājās. Ceļgali bija nobrāzti, bet viņš to nemanīja.

—   Nāciet šurp, kausimies,— viņš aizlūzušā balsī teica.

—       Es nekad nekaujos,— profesors Makvolsijs atbildēja.— Sēstieties taksometrā, un es jūs atstāšu.

—       Ejiet pie velna,— Ričards Gordons teica un devās pa ielu uz priekšu.

—   Lai viņš iet,— šoferis sacīja.— Nu jau ir atžilbis.

—  Jus domājat, ka viņu var tā palaist?

—  Uz galvošanu,-šoferis atbildēja.— Nekas viņam nenotiks.

—  Man tomēr nemierīgs prāts,— profesors Makvolsijs sacīja.

—  Bez cīniņa jūs viņu mašīnā nedabūsiet,— šoferis teica.— Lai iet vien. Nekas viņam nekait. Kas viņš jums ir, brālis, vai?

—  Savā ziņā, jā,— profesors Makvolsijs atteica.

Viņš noskatījās, kā Ričards Gordons aizklunkurē pa ielu un pazūd ēnā zem lielajiem kokiem, kuru zari liecās tik zemu, ka jau sāka laist zemē saknes. Un viņa pārdomas šajā brīdī nebija nekādas patīkamās. Tas ir nāves grēks, viņš domāja, smags un briesmīgs grēks, un liela cietsirdība, un, ja ari, formāli ņemot, pret gala iznākumu reliģijai nekādu iebildumu nebūtu, es pats sev to nevaru piedot. No otras puses, ķirurgs nedrīkst atteikties no operācijas aiz bailēm, ka pacientam tā būs sāpīga. Bet kādēļ gan dzīvē visas operācijas tiek izdarītas bez narkozes? Būtu es bijis labāks cilvēks, es ļautu sevi piekaut. Viņam kļūtu vieglāk. Nabaga aplamis. Nabaga bezpajumtnieks. Nevajadzētu viņu palaist vienu, bet es saprotu, ka mana klātbūtne viņam tagad ir nepanesama. Es jūtu kaunu un pretīgumu pats pret sevi un nesaprotu, kā es tā varēju. Un galu galā iznākums varbūt nemaz nebūs tik labs. Bet par to tagad labāk nedomāt. Tagad atkal jāķeras pie narkozes, kas mani glābusi septiņpadsmit gadus, bet ilgi vairs nebūs vajadzīga. Lai gan tas droši vien jau kļuvis par netikumu, un es tikai izdomāju sev dažādus aizbildinājumus. Bet viens nu gan jāsaka — šim netikumam es esmu piemērots. Kaut tikai varētu kaut kā palīdzēt šim nabaga cilvēkam, kuram tā esmu nodarījis pāri.

—   Brauciet atpakaļ pie Fredija,— viņš teica.

PIECPADSMITĀ NODAĻA

Krasta apsardzes kuteris ar «Karalieni Konču» tauvā virzījās pa šauro kanālu starp rifiem un mazajām saliņām. Līdz ar paisuma iestāšanos bija sacēlies viegls ziemeļu vējš, un kuteris zvalstījās šķērsviļņos, bet baltā laiva slīdēja viegli un gludi.

—  Ja nesāks pūst krasta brīze, viss būs kārtībā,— kutera kapteinis sacīja.— Redz, kas tai par vieglu gaitu. Robijs savu amatu prata. Vai jūs kaut ko sapratāt no tā, ko viņš tur buldurēja?

—  Tur nebija nekā sakarīga,— palīgs atteica.— Viņš murgo.

—  Droši vien dzīvotājs nebūs,— kapteinis sacīja.— Ar tādu ievainojumu vēderā. Vai jūs domājat, ka viņš nošāvis tos četrus kubiešus?

—   Kas lai zina. Es viņam jautāju, bet viņš mani nesaprata.

—  Varbūt derētu pamēģināt vēlreiz?

—  Nu, iesim paskatīties, kā tur ir,— palīgs sacīja.

Atstājuši stūres ratu un garāmslīdošo boju uzmanīšanu vecākā matroža ziņā, viņi iegāja kapteiņa kajītē aiz stūres mājas. Tur uz metāla cauruļu kojas gulēja Harijs Morgans. Acis viņam bija ciet, bet, tiklīdz kapteinis aizskāra viņa plato plecu, tās atdarījās.

—       Kā jūtaties, Harij?— kapteinis jautāja. Harijs tikai skatījās un neatbildēja.

—   Vai varam jums kaut kā palīdzēt?— kapteinis jautāja vēlreiz.

Harijs Morgans tikai skatījās.

—  Viņš jūs nedzird,— palīgs sacīja.

—   Harij,— kapteinis atkārtoja,— vai jūs kaut ko vēlētos?

Viņš saslapināja dvieli no ūdens karafes, kas bija iestiprināta statīvā blakus kojai, un samitrināja Harija dziji saplaisājušās lūpas. Tās bija sakaltušas un nomelnējušas. Raudzīdamies viņā, Harijs sāka runāt.

—   Cilvēks,— viņš teica.

—   Saprotu,— kapteinis sacīja.— Turpiniet.

—       Cilvēks,— Harijs Morgans ļoti lēni izrunāja vārdus,— nevar nekā, nespēj, nav nekādas izejas.— Tad apklusa. Viņa seja vēl arvien bija kā sastingusi.

—       Turpiniet, Harij,— kapteinis mudināja.— Izstāstiet mums, kas to izdarīja. Kā tas viss notika.

—       Cilvēks,— Harijs sacīja, un viņa šaurās acis platajā sejā ar augstajiem vaigu kauliem raudzījās tā, it kā vēlētos kaut ko pavēstīt.

—       Četri cilvēki,— kapteinis izpalīdzīgi atgādināja. Viņš no jauna apslapināja Harija lūpas, saspiezdams dvieli, tā ka daži pilieni ietecēja mutē.

—  Cilvēks,— Harijs pārlaboja, tad apklusa.

—   Nu labi, cilvēks,— kapteinis noteica.

—       Cilvēks,— Harijs no jauna ļoti lēni un bez kādas izteiksmes atkārtoja, ar mokām kustinādams sakaltušās lūpas.— Tā kā tagad … tā kā pašreiz … vienalga, kas . .. nē.

Kapteinis paskatījās uz savu palīgu un pakratīja galvu.

—   Kas to izdarīja, Harij?— palīgs jautāja.

Harijs paskatījās uz viņu.

—       Nevajag sevi mānīt,— viņš sacīja. Kapteinis un palīgs pieliecās tuvāk. Tūlīt, tūlīt viņš pateiks.— Kā mēģinot apdzīt citas mašīnas kalna virsotnē. Tajā ceļā uz Kubu. Kurā katrā ceļā. Jebkur. Tāpat vien. Ja ir tā kā tagad. Tā kā pašreiz. Uz laiciņu … jā, protams … Ja palaimējas. Cilvēks.— Viņš apklusa. Kapteinis atkal paskatījās uz palīgu un pakratīja galvu. Viņā vērās Harija Morgana stingās acis. Kapteinis atkal apslapināja Harija lūpas. Uz dvieļa palika asiņains traips.

—       Cilvēks,— Harijs Morgans sacīja, noraudzīdamies abos.— Cilvēkam vienam nav. Cilvēks viens nevar.— Viņš apklusa.— Vienalga, kā, cilvēks viens pats ne velna nespēj.

Viņš aizvēra acis. Bija vajadzīgs ne mazums laika, lai to pateiktu, un bija vajadzīgs viss mūžs, lai to izprastu.

Viņš atkal gulēja ar vaļējām acīm.

—       Iesim,— kapteinis sacīja savam palīgam.— Vai jums tiešām nekā nevajag, Harij?

Harijs Morgans gan paskatījās uz viņu, taču neko neatbildēja. Viņš .savu bija pateicis; bet viņi to nebija dzirdējuši.

—   Mēs atkal ienāksim,— kapteinis sacīja.— Gan būs labi.

*  * *

Harijs Morgans noskatījās, kā viņi iziet no kajītes.

Stāvot stūres mājā un vērojot, kā pamazām satumst un kā jūrā atplaiksnās Sombrēro bākas ugunis, palīgs sacīja;— K|ūst pavisam baigi, klausoties tādos murgos.

—       Nabaga velns,— kapteinis teica.— Nu, daudz jau vairs nav atlicis. Drīz pēc pusnakts viņš būs krastā. Ja tikai laivas dēļ nevajadzētu samazināt ātrumu.

—   Kā jūs domājat, vai viņš dzīvos?

—   Nē,— kapteinis atbildēja.— Bet ko var zināt.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

Tumšajā ielā pie dzelzs vārtiem, aiz kuriem agrāk atradās zemūdeņu bāze, bet tagad — jahtu piestātne, bija salasījies liels pūlis. Sargs, kubietis, bija saņēmis pavēli nevienu neielaist, un ļaudis spiedās pie sētas, lai caur tās metāla režģiem raudzītos uz tumsā tīto teritoriju, kuru vienīgi gar pašu krastmalu apgaismoja pie muliņiem noenkuroto jahtu ugunis. Pūlis bija tik mierīgs, kā tas iespējams vienīgi Kīvestā. Laizdami darbā elkoņus, cauri pūlim vārtu virzienā spiedās jahtas iemītnieki, kuri neapstājās arī pie sarga būdas.

—   Ei, uz turieni nav brīvi— sargs uzsauca.

—   Kas vēl nebūs! Mēs esam no jahtas.

—   Nevienam nav brīv ienākt,— sargs atkārtoja.— Atpakaļ.

—       Nedzen velnu,— viens no jahtiniekiem teica un pastūma sargu sānis, lai dotos tālāk uz piestātni.

Viņiem aiz muguras palika pie vārtiem stāvošais pūlis un mazais sargs naģenē ar garām ūsām un iedragātu autoritāti — nelaimīgs un noraizējies, ka viņam nav atslēgas, ar ko aizslēgt lielos vārtus; raitā solī dodamies uz priekšu, jahtinieki pagāja garām ļaužu pulciņam, kas stāvēja pie krasta apsardzes muliņa. Viņi uz tiem pat nepaskatījās un devās tālāk pa krastmalu garām muliņiem ar noenkurotām jahtām, līdz, sasnieguši piekto muliņu, nogriezās un pa spilgti apgaismotu trapu no netēstu dēļu grīdas uzkāpa uz jahtas «Jaunā Ekzūma II» tīkkoka klāja. Kopkajītē viņi atlaidās lielos ādas atzveltņos pie gara galda ar žurnāliem, un viens no viņiem pazvanīja stjuartam.

—  Viskiju ar sodu,— viņš sacīja.— Un tev, Henrij?

—  To pašu,— Henrijs Kārpenlers teica.

—   Kas tam stulbenim pie vārtiem bija lēcies?

—   Nav ne jausmas,— Henrijs Kārpenters teica.

Baltā žaketē tērptais stjuarts ienesa divas glāzes.

—       Uzlieciet tās skaņuplates, kuras es pēc pusdienām te atstāju,— sacīja jahtas īpašnieks Volless Džonstons.

—       Piedodiet, ser, bet baidos, ka esmu tās ielicis atpakaļ,— stjuarts teica.

—       Eh, jūs,— Volless Džonstons norūca.— Tad paņemiet jauno Baha albumu.

—       Tūlīt, ser,— stjuarts atbildēja. Viņš piegāja pie skaņuplašu skapīša, izņēma no turienes kādu albumu un devās ar to pie gramofona. Sāka skanēt Baha «Sarabanda».

—       Vai Tomiju Bredliju šodien satiki?— Henrijs Kārpenters jautāja.— Es viņu redzēju lidostā.

—       Nevaru viņu ciest,— Volless sacīja.— Ne viņu, ne to padauzu — viņa sievu.

—       Man Helēna patīk,— Henrijs Kārpenters teica.— Viņa prot baudīt dzīvi.

—   Vai esi viņai šai ziņā piepalīdzējis?

—   Protams. Tas bija burvīgi.

—       Man varētu piemaksāt, lai es uz to pusi kaut paskatītos,— Volless Džonstons sacīja.— Un kāda velna pēc viņai jādzīvo šeit?

—   Viņiem te ir lieliska māja.

—       Šī ir jauka osta — tik tīra un patīkama,— sacīja Volless Džonstons.— Vai tas taisnība, ka Tomijs Bredlijs esot impotents?

—       Nedomāju vis. To jau piedēvē katram. Viņš gluži vienkārši nav sīkumains.

—       Nav sīkumains — labi teikts. Katrā ziņā viņa gan ar sīkumiem neapmierinās.

—       Viņa ir ārkārtīgi pievilcīga sieviete,— Henrijs Kārpenters sacīja.

—  Tev viņa patiktu, Volij.

—       Izslēgts,— Volless teica.— Viņai piemīt viss, ko es sievietē it sevišķi nevaru ciest, un Tomijs Bredlijs pārstāv visu to, ko es nicinu vīrietī.

—  Tu šovakar savos spriedumos esi ārkārtīgi kategorisks.

—       Tu nekad neesi kategorisks, jo tev trūkst rakstura,— Volless Džonstons sacīja.— Tu neesi spējīgs spriest. Tu pats nezini, kas tu esi.

—       Nerunāsim par mani,— Henrijs Kārpenters sacīja. Viņš aizsmēķēja cigareti.

—   Kāpēc ne?

—       Nu, kaut vai tāpēc, ka es braukāju tev līdzi tavā sasodītajā jahtā un pa lielākajai daļai daru to, ko tu vēlies, un tu neesi spiests ar naudu aizbāzt mutes tiem, kuri saprot, kas ir viņi un kas esi tu.

Kāda muša tev iekodusi?— Volless Džonstons sacīja.— Tu labi /.ini, ka es nekad nevienam neesmu maksājis.

—       Nē. Tāpēc ka tu esi pārāk skops. Tu labāk sameklē tādus draugus ka mani.

—   Man nav citu draugu kā tu.

—       Iztiksim bez laipnībām,— Henrijs sacīja.— Es šovakar neesmu attiecīgi noskaņots. Klausies labāk savu Bahu, izlamā stjuartu, piedzeries un ej gulēt.

—       Kas tev lēcies?— otrs pieceldamies jautāja.— Kāpēc tev tā sagribējies runāt rupjības? Galu galā pats tu nekāds spīdeklis neesi.

—       Zinu,— Henrijs sacīja.— Rīt es atkal būšu priecīgāks par priecīgu. Bet šis vakars ir ļoti smags. Vai tu nekad neesi pamanījis, ka vakari atšķiras cits no cita? Lai gan bagātajiem tie laikam visi ir vienādi.

—  Tu runā kā ģimnāziste.

—       Ar labu nakti,— Henrijs Kārpenters teica.— Neesmu ne ģimnāziste, ne ģimnāzists. Es eju gulēt. Rīt būšu atkal tikpat jautrs kā vienmēr.

—   Cik daudz tu paspēlēji? Vai tas tevi padarījis tik drūmu?

—   Es paspēlēju trīs simtus.

—   Redzi nu. Es jau tūlīt jutu, kur tas suns aprakts.

—  Tu vienmēr visu zini, vai ne?

—   Bet paklausies. Tu taču paspēlēji trīs simtus.

—   Citreiz esmu paspēlējis vēl vairāk.

—  Cik daudz vairāk?

—       Daudz,— Henrijs Kārpenters sacīja.— Man vispār pēdējā laikā vairs neveicas. Tieši šodien man nezin kāpēc par to jādomā. Parasti es par to nedomāju. Bet tagad es eju gulēt, lai tevi vairāk negarlaikotu.

—  Tu mani negarlaiko. Tikai pacenties nebūt rupjš.

—       Diemžēl esmu rupjš, un tu garlaiko mani. Ar labu nakti. Rīt viss būs vislabākajā kārtībā.

—  Tu esi briesmīgi rupjš.

—   Ņem par labu,— Henrijs sacīja.— Es to esmu darījis visu mūžu.

—   Ar labu nakti,— Volless Džonstons ar cerībām teica.

Henrijs Kārpenters neatbildēja. Viņš klausījās Bahu.

—       Nevajag jau nu tūlīt likties gultā,— Volless Džonstons sacīja.

—   Kāpēc tā jāuzbudinās?

—   Izbeidz.

—       Kāpēc tad tā? Nav jau pirmā reize, kad tev tāds garastāvoklis. Pāriesi

—   Izbeidz.

—   Labāk iedzer, un viss būs kārtībā.

—   Es negribu dzert, un nekas nebūs kārtībā.

—   Nu tad ej gulēt.

—   Eju,— Henrijs Kārpenters sacīja.

Tāds šajā naktī bija stāvoklis uz «Jaunās Ekzūmas II», uz kuras atradās divpadsmit vīru fcomanda, kapteinis Nils Larsons un pasažieri: īpašnieks Volless Džonstons, trīsdesmit astoņus gadus vecs, beidzis Hārvarda universitāti, ieguvis humanitāro zinātņu maģistra grādu, komponists, ienākumu avots — zīda vērptuves, neprecējies, interdit de sejour Parīzē1 , labi pazīstams no Alžīras līdz Biskrai, un viens viesis — Henrijs Kārpenters, trīsdesmit sešus gadus vecs, beidzis Harvarda universitāti, ieguvis humanitāro zinātņu maģistra grādu, ienākumu avots — mātes atstātais mantojums, no kura viņš pašreiz saņēma divi simti dolāru mēnesī, bet agrāk bija saņēmis četri simti piecdesmit dolāru mēnesī, līdz banka, kura rīkojās ar aizbildņu fonda kapitāliem, apmainīja vienus drošus vērtspapīrus pret citiem tikpat drošiem vērtspapīriem, tos savukārt pret ne tik visai drošiem vērtspapīriem un beigu beigās pret nekustamu īpašumu, ar kuru banka nezināja, ko iesākt, un kurš vispār nedeva nekādu ienākumu. Jau sen pirms šis ienākumu samazināšanās par Henriju Kārpenteru mēdza teikt: ja viņu nomestu no pieci tūkstoši pieci simti pēdu liela augstuma bez izpletņa, viņš bez starpgadījumiem piezemētos sēdus pie kāda bagātnieka galda. Bet par viesmīlību viņš maksāja ar savu patīkamo sabiedrību, un, lai gan tādas noskaņas un izlēcieni kā šajā vakarā gadījās tikai pēdējā laikā un arī tad ne pārāk bieži, viņa draugi jau labi sen juta, ka ar viņu iet uz leju. Viņi to sajuta ar bagātniekiem raksturīgo instinktu, kurš nemaldīgi signalizē par negatīviem pavērsieniem viņu kopas locekļos un izraisa veselīgo tieksmi tos padzīt, ja fiziska iznīcināšana nav iespējama; šo novērojumu pareizību apstiprināja arī fakts, ka viņš bija spiests pieņemt Vollesa Džonstona viesmīlību. Patiesībā Volless Džonstons ar savām diezgan savdabīgajām izpriecām bija Henrija Kārpentera pēdējais patvērums un ar saviem atklātajiem mēģinājumiem izbeigt šīs attiecības viņš, pats to neapzinādamies, bija izraudzījies vispareizāko ceļu; viņa strupā izturēšanās pēdējā laikā un neslēptās bažas par nākotni saintriģēja un ieinteresēja Vollesu, kuram pastāvīga izdabāšana jau sen būtu apnikusi, ņemot vērā, ka abi bija vienos gados. Tādā veidā Henrijs Kārpenters atvirzīja savu neizbēgamo pašnāvību par daudzām nedēļām, varbūt pat mēnešiem.

Ienākumi, ar kuriem, pēc viņa domām, nebija vērts dzīvot, par simt septiņdesmit dolāriem pārsniedza Alberta Treisija mēneša izpeļņu, ar kuru tas bija uzturējis ģimeni līdz pat savai nāvei pirms trim dienām.

Uz citām jahtām, kas stāvēja pietauvotas pie muliņiem, atradās citi cilvēki ar citām problēmām. Uz vienas no lielākajām — skaistas, melnas trismastu barkas — nomodā gulēja gadus sešdesmit vecs labī-

Ims mākleris, kuru bija satraucis no kantora saņemtais ziņojums par Irkšējo ieņēmumu biroja revidentiem un uzsākto izmeklēšanu. Citos npstākļos viņš ap šo laiku jau sen būtu aizdzinis visas raizes ar pāris krietnām glāzēm skotu viskija un sodas un, gluži kā vecie pirāti, ar 1. uriem viņam, starp cilu, bija daudz kopīga gan rakstura, gan izdarību /iņā, sasniedzis stāvokli, kad dūša kā miets un visam var uzspļaut. Bet nrsts viņam bija aizliedzis vienu, pareizāk sakot — trīs mēnešus lietot alkoholu, tas ir, licis viņam saprast, ka viņš nedzīvošot ilgāk par gadu, ja vismaz uz trim mēnešiem neatmetīšot dzeršanu, un tā nu viņš bija apņēmies vienu mēnesi atturēties; bet tagad viņam nedeva miera doma par īsi pirms aizbraukšanas notikušo telefona sarunu ar Biroju, kurā tic bija gribējuši izdibināt viņa ceļojuma mērķi un vai viņš netaisoties izbraukt no Savienoto Valstu ūdeņiem.

Tā nu viņš gulēja savā platajā gultā pidžamā, ar diviem spilveniem zem galvas un naktslampiņas gaismā mēģināja lasīt, bet ceļojums uz Galapagu salām nespēja piesaistīt viņa domas. Uz šo gultu viņš tās nekad nebija vedis. Viņš palika pie tām viņu kajītēs un pēc tam atgriezās šeit. Šī bija viņa personiskā kajīte un tikpat svēta kā viņa kantoris. Sievietei viņa istabā nebija vietas. Viņš gāja pie tās, kad juta pēc tās vajadzību, un, kad viss bija cauri, viss bija cauri, un tagad, kad uz visiem laikiem viss bija cauri, viņa smadzenes pastāvīgi darbojās ar to vēso skaidribu, kādu senāk bija pazinušas tikai pēc šādām vizītēm. Un tā nu viņš tur gulēja — bez patīkamā žvinguļa, bez ķīmiskās drosmes, kas tik daudzus gadus bija sniegusi viņam mierinājumu un sildījusi sirdi,— un prātoja, kādi dati varetu būt komisijas rīcībā, ko tā bija atradusi un kā šos faktus apgaismos, ko pieņems par normālu un kur piesiesies; un viņš nebaidījās, tikai ienīda gan viņus, gan to varu, ko viņi tagad tik bezkaunīgi liks lietā, ka viņa paša nelielā, sīkstā, nepiekāpīgā un daudz pieredzējusī bezkaunība — vienīgā nezūdošā vērtība, ko viņš bija ieguvis un kam tiešām bija kāds svars,— tiks iedragāta un, ja viņš ļausies iebiedēties, galīgi iznīcināta.

Viņa domās nefigurēja abstrakti jēdzieni, bet gan darījumi, noiets, pārskaitījumi un čeki. Viņš operēja ar akcijām, ķīpām, bušeļu tūkstošiem, opcijām, akciju sabiedrībām, trestiem, to filiālēm un, prātā to visu pārcilājis, saprata, ka materiāla viņiem ir daudz un ka tā pietiks, lai gadiem ilgi viņam laupītu mieru. Ja viņi neies uz kompromisu, būs pavisam nelāgi. Senāk viņš nebūtu raizējies, bet cīņas spars līdz ar dažām citām spējām bija pagaisis, un neviens viņam šoreiz nespēja palīdzēt, un viņš gulēja savā lielajā, platajā, vecajā gultā, nespēdams ne lasīt, ne aizmigt.

Sieva bija izšķīrusies no viņa jau pirms desmit gadiem pēc divdesmit gadu ilgas cīņas vismaz ārēji saglabāt ģimeni, un viņš nekad nejuta viņas trūkumu, gluži tāpat kā nekad agrāk nebija jutis pret viņu mīlestību. Viņš bija sācis ar viņas naudu, un viņa bija tam dzemdējusi

divus dēlus, kuri, tāpat kā māte, ar prāta spējām neizcēlās. Viņš nedarīja sievai pāri, līdz sākotnējo kapitālu nebija divreiz pavairojis; pēc tam varēja atļauties ar viņu nerēķināties. Sākot no tā brīža, uz viņu vairs neiedarbojās ne viņas mokošās galvassāpes, ne gaušanās, ne ieceres. Viņš to visu ignorēja.

Viņš bija devīgi apveltīts ar spekulanta karjerai nepieciešamām īpašībām: viņam piemita neparasta seksuāla vitalitāte, kas deva drosmi riskēt, veselais saprāts, teicamas dotības matemātikā, neiztrūkstošs, kaut arī apvaldīts skepticisms, kurš tikpat nekļūdīgi brīdināja par briesmām, kā precīzs barometrs par izmaiņām atmosfēras spiedienā, un mēra sajūta, kas atturēja viņu no galējībām. Tas viss kopā ar jebkādu morāles principu trūkumu, prasmi izraisīt simpātijas cilvēkos, pret kuriem viņam pašam nebija ne siltu jūtu, ne uzticības, bet kurus viņš prata pārliecināt par savu patieso un sirsnīgo draudzību, tādu draudzību, kas aktīvi piedalās viņu panākumu kaldināšanā, tā ka šie cilvēki gribot negribot kļuva par viņa sabiedrotajiem; un nespēja sajust sirdsapziņas pārmetumus vai žēlumu, tas viss bija padarījis viņu par to, kas viņš tagad bija — par svītrotā zīda pidžamā ģērbtu vecu vīru ar vecīgām, iekritušām krūtīm, izblīdušu vēderu, kādu nesamērīgi lielu un vairs nevajadzīgu atribūtu, ar kuru viņš reiz bija tā lepojies, mazām, gaudenām kājām; tāds nu viņš gulēja savā gultā un nespēja aizmigt, pirmo reizi mūžā izjuzdams nožēlu.

Viņš nožēloja, ka pirms pieciem gadiem bija tik veikli apvedis visus ap stūri. Viņš būtu varējis toreiz samaksāt nodokļus bez kādiem trikiem, un, ja viņš to būtu izdarījis, tagad nevajadzētu uztraukties. Tā nu viņš gulēja un prātoja, līdz beidzot aizmiga; bet, tā kā nožēla bija atradusi plaisu un jau sākusi sūkties pa to iekšā, viņš nemaz nezināja, ka ir aizmidzis, jo smadzenes nepārstāja risināt nomodā aizsākto domu pavedienu. Tātad viņš miegā neatpūtīsies, un viņa vecumā nevajadzēja daudz tādu nakšu, lai spēki galīgi izsīktu.

Viņš mēdza teikt, ka tikai zīdaiņi raizējoties, un arī tagad, kad nenāca miegs, viņš bija noņēmies neraizēties. Kad miegs nāca, tas nebija grūti, taču tagad raizes neatkāpās, un viņš jau bija tai vecumā, kad tās viegli dabū virsroku.

Kādēļ raizēties par to, ko viņš nodarījis citiem cilvēkiem, vai arī par to, kas ar tiem noticis viņa vainas dēļ un kādas bijušas beigas; kurš bijis spiests pamest māju aristokrātiskajā Leikšora prospektā un atvērt pansiju pilsētas nomalē un kura tikko sabiedrībā ievestās meitas tagad strādā par sanitārēm zobārstniecības kabinetā, ja tur ir darbs; kurš sešdesmit trīs gadu vecumā pēc kārtējās spekulācijas biržā sācis strādāt par naktssargu; kurš kādā jaukā rītā pirms brokastīm nošāvies, un kā viens no bērniem viņu atradis, un kas tas bijis par nejēdzīgu skatu; kurš no Bervinas tagad brauc uz darbu ar vilcienu, ja darbs vispār ir, mēģinādams pārdot vispirms obligācijas, tad automašīnas, pēc tam

oriģinālus mājsaimniecības piederumus un ierīces (mēs no aģentiem neko nepērkam, ejiet prom, un durvis deguna priekšā aizcērtas), līdz iilšķiribā no tēva, kurš nolidoja no četrdesmit otrā stāva, taču ne jau kā ērglis, spalvām plīvojot, viņš spēra soli pāri perona malai tieši zem pienākošā Auroras — Eldžinas vilciena, mēteļa kabatā vēl arvien nesdams neejošu olu putotāja un augļu spiedes kombināciju. Tikai atļaujiet man to nodemonstrēt, kundze. Piestiprinām to šeit, tad pagriežam šo mazo skrūvīti. Un tagad skatieties. Nē, man tas nav vajadzīgs. Nu vismaz pamēģiniet. Man tas nav vajadzīgs. Ejiet prom.

Viņš izgāja uz ielas ar kazarmu tipa mājām, tukšiem pagalmiem un kailiem kokiem, kur neviens negribēja pirkt ne šo, ne kādu citu ierīci un kas veda tieši uz Auroras — Eldžinas dzelzceļa līniju.

Citi lido no dzīvokļu vai iestāžu logiem; citi, ieslēguši motoru, to bez trokšņa nokārto divvietīgā garāžā; vēl citi pēc šīs zemes tradīcijas ķeras pie kolta vai smita-vesona — šiem teicamajiem mehānismiem, kas dara galu bezmiegam, atbrīvo no sirdsapziņas pārmetumiem, izdziedē vēzi, novērš bankrotu un rada izeju no visiem bezizejas stāvokļiem ar vienu vienīgu pirksta piespiedienu; šiem lieliskajiem amerikāņu ražojumiem, kas ir tik parocīgi, darbojas bez kļūmēm un ir kā radīti, lai pārtrauktu amerikāņu sapni, kad tas pārvērties par murgu, un kuru vienīgais trūkums ir tas, ka radiniekiem visa tā ķēpa jāuztīra.

Cilvēki, kurus viņš izputināja, izmantoja visas šīs izejas, bet viņu tas nekad nebija uztraucis. Kādam taču jāzaudē, un raizējas tikai zīdaiņi.

Nē, kādēļ tad uztraukties — tie taču bija tikai veiksmīgas spekulācijas blakus produkti. Viņš bija uzvarējis; kādam citam jāzaudē; un raizējas vienīgi zīdaiņi.

Vajadzēja tikai sākt prātot par to, cik labi būtu bijis, ja pirms pieciem gadiem viņš nebūtu visus tik veikli apvedis ap stūri, un viņa vecumā ar to pietiek, lai jau pēc brīža vēlēšanās grozīt to, kas vairs nebija grozāms, pavērtu ceļu raizēm. Raizējas tikai zīdaiņi. Bet raizes var aizdzīt ar skotu viskiju un sodu. Pie velna dakteri ar visiem aizliegumiem. Viņš pazvana, un ienāk samiegojies stjuarts, un, kad glāze izdzerta, neviens vairs spekulantu nevar saukt par zīdaini, varbūt vienīgi pati nāve.

Uz nākamās jahtas guļ godīga, simpātiska un garlaicīga ģimene. Tēva sirdsapziņa ir tīra, viņš nolicies uz sāniem un aizmidzis ciešā miegā, ietvarā viņam virs galvas ar piepūstām burām traucas kliperis, pie gultas deg spuldze, uz grīdas noslīdējusi grāmata. Māte saldi guļ un sapņo par savu dārzu. Ar saviem piecdesmit gadiem viņa vēl joprojām ir skaista, veselīga un labi kopta sieviete, kas miegā izskatās pievilcīga. Meita sapņo par savu līgavaini, kuram rīt jāatlido, viņa sakustas miegā un iesmejas par kaut ko, tad nepamodusies pievelk ceļgalus gandrīz pie paša zoda un, saritinājusies kā kaķēns, ar saviem blondajiem, cirtaina

jiem matiem un skaisto, gludo seju miegā izskatās tieši tāda pati kā viņas māte jaunībā.

Tā ir laimīga ģimene, un visi tās locekļi mīl cits citu. Tēvs, kurš augstu tur savu pilsoņa godu, var lepoties ar daudziem labiem darbiem, piemēram, ciņu pret prohibīciju, viņš nav fanātiķis, bet gan augstsirdīgs, saprotošs un līdzjūtīgs cilvēks, kurš gandrīz nekad nezaudē savaldību. Jahtas apkalpei ir pieklājīgas algas, labs ēdiens un ērtas dzīvojamās telpas. Visi tās locekļi ļoti ciena savu saimnieku, mīl viņa sievu un meitu. Līgavainis ir studentu organizācijas «Miroņgalva» biedrs, visi viņu uzskata par neapšaubāmi daudzsološu un ļoti patīkamu cilvēku, kurš pagaidām par citiem vēl domā vairāk nekā par sevi un būtu daudz par labu jebkurai meitenei, tikai ne tādai burvīgai radībai kā Frānsisa. Iespējams, ka arī Frānsisai viņš ir mazliet par labu, droši vien paies gadi, iekams Frānsisa to apjēgs un, ja palaimēsies, varbūt neapjēgs nekad. Vīrieši, kuri atbilst «Miroņgalvas» prasībām, reti kad vienlīdz labi atbilst arī tām prasībām, kādas izvirza gulta; bet tādām burvīgām meitenēm kā Frānsisa laba griba nozīmē tikpat daudz kā pats akts.

Un tā nu viņi visi mierīgi guļ, bet no kurienes nāk nauda, kas ļauj viņiem tā laimīgi dzīvot un ko viņi tik prātīgi un ar tādu skaistu žestu prot izdot? Tā nāk no tirgošanās ar kādu plaša patēriņa šķidrumu, kura pašizmaksa ir trīs centi par kvartu, bet pārdošanas cena dolārs par lielo pudeli, piecdesmit centi par puspudeli un divdesmit pieci centi par mazo pudelīti. Bet ir izdevīgāk pirkt lielo, un, ja jūs nedēļā nopelnāt desmit dolārus, jūs maksājat tādu pašu cenu, kādu maksātu miljonārs, un produktam patiešām nav ne mazākās vainas. Efekts ir tieši tāds, kādu sola reklāma, nemaz jau nerunājot par dažādām blakus parādībām. Pateicīgie noņēmēji no visām pasaules malām raksta par jaunām šī produkta izmantošanas iespējām, un vecie piekritēji tam ir tikpat uzticīgi kā līgavainis Harolds Tompkinss «Miroņgalvai» vai Stenlijs Boldvins Harovas koledžai. Tur, kur nauda iegūta šādā veidā, pašnāvību nav, un uz jahtas «Alzira III» visi guļ mierīgi — kapteinis Džons Džeikobsens, četrpadsmit vīru lielā komanda un īpašnieks ar savu ģimeni.

Pie ceturtā muliņa bija pietauvojusies trīsdesmit četras pēdas gara divmastu jahta, uz kuras atradās divi no tiem trīs simti divdesmit četriem igauņiem, kurus var sastapt visās pasaules jūrās uz divdesmit astoņas līdz trīsdesmit sešas pēdas garām laivām un kuri sūta materiālus igauņu avīzēm. Šie raksti Igaunijā ir ļoti populāri, un to autori saņem no dolāra līdz dolāram un trīsdesmit centiem par sleju. Laikrakstos tiem ierāda tādu pašu vietu kā amerikāņu izdevumos beisbola un futbola hronikai, un tos publicē ar kopēju virsrakstu; «Mūsu bezbailīgo jūras braucēju sāgas». Nevienas kaut cik ievērojamas jahtu ostas kopaina dienvidu ūdeņos nav pilnīga, ja tajā trūkst

vismaz divu saulē iedegušu igauņu ar sāļajos vējos izbalinātām galvām, kuri te gaida čeku par savu kārtējo rakstu. Kad tas atnāks, viņi dosies uz. citu ostu un uzrakstīs vēl vienu sāgu. Ari viņi ir laimīgi. Gandrīz likpat laimīgi kā «Aiziras 111» iemītnieki. Būt Bezbailīgam Jūras Braucējam taču ir vareni.

Uz «Iridijas IV» guļ kāda miljonāra znots, kuram tā ir pamatprofesija, kopā ar savu mīļāko vārdā Dorotija, kuras virs ir labi apmaksātais Holivudas filmu režisors Džons Holiss. Ir pamats domāt, ka Holisa smadzenes pārdzīvos viņa aknas, tā ka beigu beigās, lai glābtu savu dvēseli, viņš vēl paziņos, ka ir komunists, jo pārējie orgāni jau ir pārāk nolietoti, lai tiem vēl varētu līdzēt. Spēcīgi noaugušais znots, kurš atgādina reklāmu skaistuli, guļ uz muguras un krāc, bet režisora sieva Dorotija Holisa ir nomodā un, uzģērbusi halātu, iziet uz klāja un raugās tālumā, kur aiz ostas tumšo ūdeņu klaida kā taisna līnija vīd viļņlauzis. Uz klāja ir vēsi, vējš plivina matus, un viņa atglauž tos no iedegušās pieres un, juzdama, kā no aukstuma sabriest krūšu gali, ciešāk ietinas halātā, tad pamana gar viļņlauža ārmalu slīdoša kutera ugunis. Tas virzās uz priekšu ātri un vienmērīgi, līdz, sasniedzis ostas ieeju, ieslēdz prožektoru, kura spožais staru kūlis, taustīdamies pār ūdens virsmu, uz mirkli viņu apžilbina, tad aizslīd uz krasta apsardzes laivu piestātni, apgaismodams gaidošu cilvēku grupu un apbedīšanas biroja jauno, melni mirdzošo sanitāro auto, kurš bēru gadījumos pārvadā ari zārkus.

Laikam vajadzēs tomēr ieņemt luminalu, nodomāja Dorotija. Man taču jāizguļas. Nabaga Edijs atkal pilns kā mārks. Viņš to dara tik labprāt un ir tik jauks, bet vienmēr tā piesūcas, ka momentā aizmieg. Bet cik viņš burvīgs. Protams, ja mēs apprecētos, viņš droši vien pītos ar kādu citu. Un tomēr viņš ir burvīgs. Tā piesūcies, nabadziņš. Kaut tikai rīt viņu nemocītu paģiras. Jāiet ieveidot mati un jāmēģina gulēt. Neizskatos vairs ne pēc kā. Es tā gribu būt skaista viņam par prieku. Viņš ir jauks. Žēl, ka nepaņēmu līdzi kalponi. Bet tas neietu cauri. Pat ar Beitisu ne. Diezin kā nabaga Džons tagad jūtas. Viņš arī ir jauks. Kaut nu būtu labāk. Tās nelaimīgās aknas. Kā es pati gribētu viņu aprūpēt. Ja es tagad neizgulēšos, rīt izskatīšos pēc putnu biedēkļa. Edijs ir jauks. Un Džons arī, ar visām savām aknām. Ak, šis aknas. Edijs ir jauks. Kaut tikai viņš nebūtu tā piesūcies. Tik liels un omulīgs, un apburošs, ka ne izteikt. Varbūt rit viņš tā nepiesūksies.

Viņa nokāpa lejā, iegāja savā kajītē un, apsēdusies pie spoguļa, ļāva sukai kārtējās simts reizes slīdēt caur matiem. Viņa uzsmaidīja savam attēlam spoguli, kamēr garsarainā suka glauda skaistos manis. Edijs ir jauks. Jā, patiešām. Kaut tikai viņš nebūtu tā piesūcies. Vīriešiem vienmēr kāds kaķis pārskrien pār ceļu. Ja ņem kaut vai Džona aknas. Protams, tās nemaz nav iespējams paņemt. Tā laikam būtu briesmīga sajūta. Cik labi, ka tās nav redzamas. Kaut gan vīrieša ķermeni taču

nav itin nekā neglīta. Jocīgi, ka daudzi cilvēki to nesaprot. Jeb varbūt tomēr aknas? Vai arī nieres? Nieres en brochette. Cik to nieru īsti ir? Gandrīz no visa kā mums ir pa divi, tikai vēders viens pats un sirds arī. Un galva, protams. Tā. Nu ir simts. Kā man patīk sukāt matus. Tas ir gandrīz vienīgais, ko darīt ir veselīgi un tajā pašā laikā arī patīkami. Vienatnē, bez šaubām. Ak, Edijs ir lielisks. Ja nu es ieietu? Nē, viņš ir pārāk piesūcies. Nabaga zēns. Labāk iedzeršu luminālu.

Viņa paskatījās uz savu attēlu spogulī. Neparasti skaista seja un mazs, ļoti smalki veidots augums. Nekas, var iztikt, viņa nodomāja. Šis tas sliktāks, šis tas labāks, bet kādu laiku vēl varēs iztikt. Kad es beidzot tikšu pie gulēšanas. Man tā patīk gulēt. Kaut vismaz reizi varētu aizmigt īstā, ciešā, dabiskā miegā, tā, kā mēs gulējām bērnībā. Tad redz, kas pie tā vainīgs — briedums, precēšanās, bērnu dzemdēšana un noteikti ari pārmērīga dzeršana un vēl citas tādas lietas, ko nevajadzētu darīt. Ja tikai varētu gulēt, šķiet, tās citas nemaz nenāktu mums par jaunu. Varbūt vienīgi pārmērīga dzeršana. Nabaga Džons ar savām aknām un Edijs. Edijs tomēr ir briesmīgi labiņš. Viņš ir mīļš. Labāk iedzeršu luminālu.

Skatīdamās uz savu attēlu spogulī, viņa savieba seju.

—  Labāk jau nu iedzeršu luminālu,— viņa čukstus teica. Tad, paņēmusi no naktsgaldiņa hromēto termosu, viņa ielēja glāzē ūdeni un kopā ar to norija tableti.

Tas slikti ietekmē nervu sistēmu, viņa nodomāja. Bet ir taču jāguļ. Interesanti, kā Edijs izturētos, ja mēs būtu precējušies. Droši vien tūlīt sameklētu kādu citu — jaunāku par mani. Tādi nu viņi laikam ir radīti un citādi kļūt nespēj, gluži tāpat kā mēs. Man, piemēram, vajag daudz,— un tad es jūtos lieliski un man gluži vienalga, vai ar mani ir tas pats vai kāds cits. Galvenais, lai tikai tas notiktu, un es vienmēr varētu mīlēt to, kurš dod tik, cik man vajag. Tas ir, es varētu vienmēr mīlēt to pašu cilvēku. Bet ar vīriešiem ir citādi. Viņiem vienmēr vajadzīga kāda cita — kāda jaunāka vai kāda grūti iegūstama, vai kāda, kas līdzīga kādai citai. Ja tu esi tumšmate, viņam vajadzīga blondīne. Ja tu esi blondīne, viņš sapņo par sarkanmati. Un, ja tu esi sarkanmate, viņam sagribēsies pavisam kaut ko cilu. Ebrejieti, piemēram, un, kad jau galīgi atēdušies, prātos par ķīnieti, par — kā nu viņas tur sauc — un dievs vien zina par ko vēl ne. Pati nezinu. Vai ari viņiem gluži vienkārši apnīk. Un ko cilvēkam var pārmest, ja viņš reiz tā radīts, un es arī neesmu vainīga, ka Džons ir tik tālu nodzēries un nekam vairs nav derīgs. Viņš bija labs. Viņš bija lielisks. Bija. Patiešām bija. Un tagad tāds ir Edijs. Bet ko lai iesāk, ja viņš piesūcas. Es laikam beigās kļūšu par īstu mauku. Varbūt tāda jau esmu. Pašam to laikam visgrūtāk noteikt. Vienīgi labākie draugi kādu dienu var konstatēt. Arī mistera Vinčela grāmatas nedos atbildi. Bet viņam tā varētu būt interesanta lēma. Maucība. Misis Holisa pēc uzturēšanās piekrastē

pārcēlusi savu darbības rajonu uz pilsētu. Tas ir interesantāk nekā dzemdēt bērnus. Un arī daudz parastāk, man šķiet. Bet sievietēm patiešām ir grūta dzīve. Jo labāk tu izturies pret vīrieti, jo skaidrāk tu i/.rādi savu mīlestību, jo drīzāk tu viņam apnīc. īstam vīrietim laikam ir vajadzīgas daudzas sievietes, bet ir briesmīgi nogurdinoši pašai tēlot daudzas sievas, un beigu beigās viņam tā kā tā apnīk un viņš aiziet pie kādas parastas zostiņas. Mēs laikam visas diezgan slikti beidzam, bet kas tur vainīgs? Izvirtulēm ir vissaldākā dzīve, bet, lai kļūtu par labu izvirtuli, jābūt briesmīgi stulbai. Tādai kā Helēna Bredlija. Stulbai un labsirdīgai, un lielai egoistei. Varbūt es tāda jau esmu. Pats to nekad nejūtot, vienmēr liekoties, ka tā nav. Bet kaut kur taču jābūt arī tādiem vīriešiem, kas ir pastāvīgi un kam tas neapnīk. Noteikti jābūt. Bet kur viņi ir? Visi tie, kurus mēs pazīstam, ir samaitāti jau no bērna kājas. Bet par to tagad labāk nedomāt. Nē, par to ne. Ne par visām tām mašīnām, ne deju vakariem. Kaut taču lumināls beidzot iedarbotos. Ir nu gan tas Edijs. Vajadzēja viņam tā piesūkties. Tas nav godīgi, nudien. Cilvēkam nevar pārmest, ja viņš tāds radīts, bet dzeršanai taču ar to nav nekāda sakara. Laikam tiešām esmu galīga izvirtule, bet, ja man visu nakti tā jāmokās bez miega, es sajukšu prātā un, ja par daudz sarīšos to draņķi, rīt neizskatīšos pēc cilvēka, un ir reizes, kad tas vispār nepalīdz, un es tā kā tā būšu īgna un nervoza un jutīšos riebīgi. Ak, kas tur liels. Negribas jau, bet ko tad citu lai dara? Kas cits vēl

atliek kā ķerties pie tā, kaut gan … lai gan______ kaut gan vienalga,

ā — a, viņš ir burvīgs, nē, nav vis, es pati esmu burvīga, jā, tu esi, tu esi lieliska, patiesi lieliska, ak, cik lieliska, un es vēl negribēju, bet tagad gan, tagad patiešām … viņš ir burvīgs, nē, nav vis, viņa nemaz nav, es esmu te, vienmēr esmu te un nekur nevaru pazust, nē, nekur. Tu, saldā. Tu, jaukā. Jā, tu. Un tu esi es pati. Tā. Tad tā nu tas ir. Un ja nu vēl. Un ja nu vienmēr. Labi. Man vienalga. Kāda tam tagad nozīme? Ja es nejūtos slikti, viss ir kārtībā. Un es jūtos labi. Man nāk miegs, un pamostoties es varēšu atkārtot.

Tad viņa aizmiga, pēdējā mirklī vēl atcerēdamās, ka jāpagriežas tā, lai ar seju negulētu uz spilvena. Lai cik ļoti arī nāktu miegs, viņa nekad neaizmirsa, ka tāda gulēšana bojā seju.

Ostā atradās vēl divas jahtas, bet uz tām visi jau gulēja, kad krasta apsardzes kuteris pievilka pie tumsā tītās piestātnes «Karalieni Konču», Fredija Vollesa laivu, un pietauvojās pie krasta apsardzes muliņa.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

Harijam Morganam nebija ne jausmas, ka no krasta kāds pastiepj pretī nestuves un divi vīri prožektoru gaismā tās satver un nostājas uz kutera pelēki krāsotā klāja pie kapteiņa kajītes durvīm, kainēr divi citi

pacej y iPu no kapteiņa kojas, uzmanīgi iznes ārā un novieto uz nestuvēm. Jau kopš vakara iestāšanās viņš bija bez samaņas, un nestuves zem viņa lielā ķermeņa svara smagi ielika, kad četri vīri tās pacēla, lai nogādātu krastā.

—  Ceļam nu!

—  Pieturi kājas. Ka nesāk slīdēt atpakaļ.

—  Ceļam! Aiziet!

Nestuves izcēla malā.

—       Kā ar viņu ir, dakter?— šerifs jautāja, kad vīri iestūma nestuves ātrās palīdzības mašīnā.

—  Dzīvs,— ārsts atteica.— Tas ir viss, ko varu pateikt.

—       Kopš mēs viņu atradām, viņš vai nu murgo, vai guļ bezsamaņā,— sacīja otrais bocmanis, kurš komandēja krasta apsardzes kuteri. Tas bija īss, drukns vīrs ar bārdas rugājiem apaugušu seju un brillēm, kas prožektora gaismā spīdēja.— Beigtie kubieši ir motorlaivā. Mēs tur visu atstājām tā, kā bija. Neko neaiztikām. Tikai tos divus, kuri varēja pārkrist pār bortu, pavilkām tālāk. Viss ir tieši tā, kā bijis. Gan nauda, gan ieroči. Viss.

—       Ejam,— šerifs sacīja.— Vai laivu nevar apgaismot ar kādu prožektoru?

—       Es tūlīt pateikšu, lai ieslēdz,— doka pārzinis atsaucās un aizgāja pēc auklas un prožektora.

—       Ejam,— šerifs atkārtoja. Apgaismodami sev ceļu ar kabatas baterijām, viņi devās uz motorlaivas pakaļgalu.— Es gribu precīzi zināt, kādā stāvoklī jūs tos atradāt. Kur ir nauda?

—  Tajās divās somās.

—  Cik daudz tur ir?

—       Nezinu. Vienā es ieskatījos, bet, ieraudzījis, ka tā ir nauda, tūlīt aizvēru. Negribēju aizskart.

—  Pareizi,— šerifs sacīja.— Pilnīgi pareizi.

—       Viss ir tieši tā, kā bijis, tikai tos divus līķus mēs noņēmām no sēdekļiem un nolikām uz grīdas, lai nepārveļas pār malu, bet to vērsi Hariju pārnesām uz kuteri un noguldījām manā kojā. Domāju, ka viņš jau ceļā nomirs. Stāvoklis ļoti slikts.

—  Vai viņš visu laiku bija bez samaņas?

—       No sākuma murgoja,— kapteinis sacīja.— Bet saprast no tā nevarēja nenieka. Mēs klausījāmies, klausījāmies, bet viņš nepateica nekā sakarīga. Pēc tam krita nesamaņā. Tāda nu ir tā aina. Tieši tāpat mēs visu arī atradām, tikai tur, kur tagad guļ tas nēģerim līdzīgais, toreiz atradās Harijs. Bet šis labajā pusē uz sola, līdz viduklim pārkāries pār malu, un tumšais, kas viņam blakus, gulēja knūpus uz sola pie kreisā borta. Uzmanīgi! Neraujiet sērkociņus. Te viss ir pilns ar benzīnu.

—  Vajadzētu būt vēl vienam cilvēkam,— šerifs sacīja.

—   Vairāk neviena nebija. Nauda ir tajās somās. Ieročus mēs neesam aiztikuši.

—   Kādam no bankas jābūt klāt, kad atvērsim somas,— šerifs sacīja.

—   Pareizi,— kapteinis piekrita.— Tā ir laba doma.

—   Varam aiznest tās uz manu kantori un aizzīmogot.

—   Gluži pareizi,— kapteinis teica.

Prožektora gaismā zaļi baltā laiva laistījās kā tikko svaigi krāsota. Šo iespaidu radīja rasa, kas bija izkritusi uz klāja un stūres mājiņas jumta. Uz baltā krāsojuma varēja skaidri saskatīt ložu sakapātās vietas. Ūdens aiz laivas spožajā apgaismojumā izskatījās dzidri zaļš, un ap pāļiem šaudījās sīkas zivteles.

Arī kokpitā gulošo miroņu uzpūstās sejas gaismā izskatījās spīdīgas un kā ar brūnu laku pārklātas tajās vietās, kur bija sakaltušas asinis. Apkārt mētājās tukšas patronu čaulas, un tompsons atradās pakaļgalā, turpat, kur Harijs to bija nolicis. Abi ādas portfeļi, kuros kubieši bija atnesuši naudu, stāvēja pieslieti pie vienas no benzīna tvertnēm.

—   Kad mēs paņēmām tos tauvā, es gandrīz gribēju pārnest naudu uz kuteri,— kapteinis sacīja.— Bet tad nolēmu, ka jāatstāj viss tā, kā ir, kamēr laiks pieturas labs.

—   Un pareizi darījāt,— šerifs atteica.— Bet kur palicis tas zvejnieks, Alberts Treisijs?

—   Nezinu. Nekā cita mēs te neesam darījuši kā vien pārvietojuši šos divus,— kapteinis sacīja.— Visi ir sašauti kā sieti, vienīgi tam, kurš guļ uz muguras zem stūres rata, lode trāpījusi pakausī un izgājusi cauri. Kā redzams, bijis beigts uz vietas.

—   Laikam tas, kurš izskatījies vēl gluži kā zēns,— šerifs sacīja.

—  Tagad grūti pateikt, kā viņš izskatījies,— kapteinis atteica.

—   Un šis lielais ir tas, kuram bija automāts un kurš nošāva advokātu Robertu Simonsu,— šerifs sacīja.— Kā jums šķiet, kas tur īsti noticis? Kā tas var būt, ka viņi visi nošauti?

—       Droši vien saplēsušies paši savā starpā,— kapteinis sacīja.

—   Droši vien nav varējuši vienoties, kā sadalīt naudu.

—   Pagaidām mēs viņus ar kaut ko apklāsim,— šerifs sacīja.— Somas es ņemšu līdzi.

Un, kamēr viņi vēl turpat stāvēja, garām krasta apsardzes kuterim pa muliņu šurpu skrēja kāda sieviete, bet aiz viņas sekoja pūlis. Tā bija pusmūža sieviete, izdēdējusi un kailu galvu ar izirušiem, šķipsnās salipušiem matiem, kas karājās viņai uz kakla un tikai ar pašiem galiem vēl turējās mezglā. Ieraudzījusi līķus kokpitā, viņa sāka kliegt. Viņa stāvēja uz muliņa un, galvu atmetusi, kliedza, kamēr divas sievas turēja viņu aiz rokām. Ļaudis, kuri bija viņai sekojuši, tagad sagruva apkārt, spiezdamies tuvāk un ar acīm urbdamies laivā.

—  Pie joda!— šerifs teica.— Kurš atstājis vaļā vārtus? Sadabūjiet kaut ko, lai varam apsegt līķus: segas, palagus, vienalga ko, un pec tam jāizvada ārā pūlis.

Sieviete apklusa un ieskatījās laivā, tad atmeta galvu un no jauna sāka kliegt.

—       Kur viņi to likuši?— sacīja viena no blakus stāvošajām sievām.

—   Kur viņi likuši Albertu?

Kliedzēja apklusa un vēlreiz ielūkojās laivā.

—  Tur viņa nav,— tā sacīja. Tad uzbrēca šerifam:— Hei, Rodžer Džonson! Kur ir Alberts? Kur ir Alberts?

—  Laivā viņa nebija, misis Treisija,— šerifs atbildēja. Sieviete atkal atmeta galvu un ievaimanājās, izģindušā kakla dzīsies bija saspringtas, rokas sažņaugtas dūrēs, galva trīsēja.

Tie, kas stāvēja aizmugurē, grūstījās un spiedās uz priekšu, lai tiktu tuvāk pie malas.

—  Palaidiet, mēs arī gribam redzēl!

—  Viņus tūlīt apsegs.

Un tad spāniski:— Palaidiet garām! Ļaujiet paskatīties! Hay cuatro muertos. Todos son muerlos. Ļaujiet paraudzīties!

Sieviete tagad vaimanāja:— Albert! Albert! Ak, mans dievs, kur ir Alberts?

Divi jauni kubieši, kuri tikko bija pievienojušies pūlim un nevarēja izlauzties cauri, atkāpās pāris soļu atpakaļ un ieskrējušies abi reizē ar sparu triecās drūzmā. Pirmā rinda sagrīļojās un padevās uz priekšu, un misis Treisijas kliedziens aprāvās, un viņa līdz ar abām blakusstāvētājām, kas viņu pieturēja, sasvērās tā, ka vienu mirkli tikpat kā karājās gaisā, bet, kamēr tās abas ar izmisīgiem pūliņiem tomēr atguva līdzsvaru, misis Treisija, vēl arvien vaimanādama, ievēlās zaļajā ūdenī, un vaimanas noslāpa šļakstos un burbuļos.

Divi krasta apsardzes matroži ienira dzidri zaļajā ūdenī, kur prožektora gaismā izmisīgi ķepurojās misis Treisija. Šerifs, noliecies ņār laivas pakaļgalu, stiepa viņai pretī ķeksi, un galu galā, krasta apsardzes matrožiem stumjot no apakšas un šerifam velkot aiz rokām, izdevās uzstiept viņu uz klāja. Neviens no pūļa nebija pat pakustējies, lai steigtos palīgā, un, pagriezusies uz to pusi, slapja un piloša viņa, dūres vīstīdama, brēca:— Suņi šašodītiel— Tad, iemetusi skatienu kokpitā, iegaudojās:— Albečs. Kur ir Albečs?

—  Laivā viņa nav, misis Treisija,— šerifs sacīja, ņemdams segu, ko uzklāt viņai uz pleciem.— Mēģiniet nomierināties, misis Treisija. Un mtģiniet savaldīties.

—  Mani žobi,— misis Treisija traģiskā balsī teica.— Eš pazaudēju žobus.

—  No rīta mēs tos izzvejosim,— kutera komandieris apsolīja.— Tie nekur nepazudīs.

Arī matroži bija izrāpušies uz klāja slapji kā ūdens žurkas.— Nāc, iesim,— viens no viņiem teica.— Man sāk salt.

—       Būs labi, misis Treisija,— sacīja šerifs, aplikdams viņai ap pleciem segu.

—       Labi?— misis Treisija atkārtoja.— Labi?— Sažņaugusi rokas dūrēs, viņa atmeta galvu, lai b|autu vēl skaļāk. Šīs bēdas gāja pāri misis Treisijas spēkiem.

Pūlis klausījās šajos kliedzienos un godbijīgi klusēja. Tas bija īsti piedienīgs skaņu efekts skatam ar četriem bandītu līķiem, kurus šerifs un kāds no viņa palīgiem patlaban pārklāja af krasta apsardzes matrožu segām, tā pārtraukdami izrādi, kurai līdzvērtīgu pilsēta nebija redzējusi jau daudzus gadus — kopš tā laika, kad uz šosejas nolinčoja Islenjo un pakāra pie telefona staba, kur tas šūpojās no visas apkārtnes sabraukušo automašīnu starmešu gaismā.

Kad līķi bija apklāti, pūlis jutās vīlies, taču visā pilsētā viņi vienīgie bija tos redzējuši. Viņi bija redzējuši, kā misis Treisija ieveļas ūdeni un — pirms tam — kā nestuvēs guļošo Hariju Morganu aizved uz flotes slimnīcu. Kad šerifs pavēlēja visiem atstāt ostas teritoriju, viņi devās prom paklausīgi un apmierināti. Viņi zināja, cik necerēti šoreiz bija palaimējies.

Pa to laiku Harija Morgana sieva Marija ar savām trim meitām sēdēja uz sola flotes slimnīcas uzgaidāmajā telpā. Visas trīs meitenes raudāja, un Marija kodīja kabatas drāniņu. Asaras viņai bija izsīkušas jau dienas vidū.

—  Tētis ir ievainots vēderā,— viena no meitenēm sacīja māsai.

—  Cik briesmīgi,— māsa čukstēja.

—       Palieciet mierā,— vecākā māsa apsauca mazās.— Es lūdzu par viņu dievu. Netraucējiet mani.

Marija sēdēja un neteica ne vārda, tikai kodīja kabatas lakatiņu un apakšlūpu.

Pēc brīža iznāca ārsts. Viņa pacēla acis, un viņš pakratīja galvu.

—   Vai drīkstu ieiet?— viņa jautāja.

—   Vēl ne,— viņš atteica. Viņa piegāja ārstam tuvāk.

—   Beigas?— viņa jautāja.

—   Baidos, ka tā ir, misis Morgana.

—   Vai drīkstu uz viņu paskatīties?

—   Vēl ne. Viņš ir operāciju zālē.

—       Ak kur.gs,— Marija sacīja.— Ak kungs. Aizvedīšu meitenes uz māju. Un tūlīt atgriezīšos.

Rīkle viņai pēkšņi bija kā aizžņaugta, un siekalas norit nebija iespējams.

—       Nāciet, meitenes,— viņa sacīja. Visas trīs gāja mātei nopakaļ uz veco mašīnu, un viņa apsēdās pie stūres un ieslēdza motoru.

—   Kā tētim?— viena no meitenēm iejautājās.

Marija neatbildēja.

—   Kā tētim, māt?

—   Liec mani mierā,— Marija sacīja.— Tagad liec mani mierā.

—   Bet__

—       Klusu, meitiņ,— Marija nočukstēja.— Ciet klusu un lūdz par viņu.

Meitenes atkal sāka raudāt.

—       Pie velna,— Marija sacīja.— Beidziet raudāšanu. Es teicu — lūdziet par viņu.

—       Mēs lūgsim,— viena no meitenēm teica.— Es jau slimnīcā iesāku un daru to visu laiku.

Kad viņas iegriezās ar nogludinātiem baltiem koraļļiem klātajā Rokiroudā, starmešu gaismā kļuva redzams cilvēks, kurš nedrošā gaitā virzījās pa ielu uz priekšu.

Kāds nabaga plencis, Marija nodomāja. Kāds nožēlojams nabaga plencis.

Viņas pabrauca garām cilvēkam, kura seja bija notašķīta ar asinīm un kurš tāpat klunkurēja uz priekšu arī tad, kad mašīnas ugunis atstāja to tumsā. Tas bija Ričards Gordons ceļā uz mājām.

•

Pie mājas durvīm Marija apstādināja mašīnu.

—       Jūs, meitenes, liecieties gulēt,— viņa sacīja.— Kāpiet augšā un liecieties gulēt.

—   Bet kā ir tētim?— viena no meitenēm jautāja.

—       Liec mani mierā,— Marija atteica.— Dieva dēļ, lūdzu liec mani mierā.

Viņa apgrieza mašīnu un brauca atpakaļ uz slimnīcu.

*

Atgriezusies slimnīcā, Marija Morgana strauji uzskrēja pa kāpnēm un uz lievenēm satika ārstu, kurš nāca ārā pa durvīm. Viņš bija noguris un devās mājup.

—   Beigas, misis Morgana,— viņš teica.

—   Miris?

—   Nomira uz galda.

—   Vai drīkstu viņu redzēt?

—       Jā,— ārsts sacīja.— Viņš aizgāja ļoti mierīgi, misis Morgana. Bez sāpēm.

—  Ak kungs,— Marija teica. Pār vaigiem viņai sāka ritēt asaras.

-    A,— viņa iestenējās.— A, ā-a-a.

Ārsts uzlika viņai roku uz pleca.

—   Neaizskariet mani,— Marija teica. Un tad:— Gribu viņu redzēt.

—   Nāciet,— ārsts sacīja. Viņi gāja pa gaiteni un iegriezās baltā telpā, kur uz galda ar ritentiņiem, pārsegts ar palagu, gulēja Harija Morgana lielais ķermenis. Gaisma bija ļoti spilgta un nedeva ēnas. Marija stāvēja durvis pēkšņā spožuma izbiedēta.

—   Viņš nejuta nekādas sāpes, misis Morgana,— ārsts teica. Marija šķiet, nekā nedzirdēja.

—   Ak kungs,— viņa čukstēja un atkal sāka raudāt.— ŠI sasodītā seja.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

Nezinu, domāja Marija Morgana, sēdēdama ēdamistabā pie galda, varbūt jāiztur viena diena un pēc tam viena nakts, un tad vēl, un vēl, līdz beigās sāk pierast. Nebijis to nolādēto nakšu. Un, ja meitenes man būtu vairāk pie sirds, tas ari palīdzētu. Bet viņas man ir vienaldzīgas. Un tomēr jādomā ari par viņām. Jāsameklē kāds darbs. Varbūt šim stingumam, kas mani pārņēmis, var tikt pāri. Bet kāda tam vairs nozīme. Tomēr jāatrod kaut kāds darbs. Šodien paiet nedēļa. Man bail, ka, tik neatlaidīgi par viņu domājot, es tā sajukšu, ka vairs neatcerēšos, kāds viņš izskatījās. Vienreiz jau tā bija, un mani sagrāba tādas šausmas, kad nevarēju atcerēties viņa seju. Jāķeras pie kāda darba, lai tur vai kas. Būtu viņš atstājis kaut cik naudas, būlu man izmaksājuši atlīdzību, ietu vieglāk, bet ap sirdi tāpat nebūtu viegli. Pirmām kārtām jāmēģina pārdot māja. Nošāva viņu, nelieši. Ak, nolādēiie nelieši. Tas ir vienīgais, ko es vēl izjūtu. Naids un tukšums. Tāds pats tukšums kā tukšā mājā. Nu labi, bet darbs lomēr jāmeklē. Es laikam aplam darīju, ka negāju uz bērēm. Bet es nespēju. Jāsāk meklēt darbs. No miroņiem augšā neviens neceļas.

Kāds viņš bija neiecietīgs un stiprs, un straujš — kā tāds dārgs dzīvnieks. Es nekad nevarēju mierīgi noskatīties, kā viņš kustas. Kas tā bija par svētlaimi, ka viņš piederēja man. Laime no viņa novērsās jau toreiz Kubā. Pēc tam gāja sliktāk un sliktāk, līdz kubietis viņu nošāva.

Kubieši končiem nes tika: nelaimi. Tie visiem nes nelaimi. Un rnelno tur ari ir pārāk daudz. Atceros, kā tolaik, kad mums vēl bija daudz naudas, viņš reiz paņēma mani līdzi uz Havanu un mēs pastaigājāmies parkā, un kāds melnais man kaut ko teica, un Harijs kā lika šim pa ausi, tā salmenīca novēlās uz ielas, bet Harijs to paķer un aizlidina vai veselu puskvartālu, un beigās vēl taksometrs pārbrauc tai pāri. Man no lielas smiešanās pat vēders sāka sāpēt.

Tolaik es pirmo reizi izbalināju matus skaistumkopšanas salonā uz Prado. Tur veselu pēcpusdienu ar mani noņēmās, mati man bija tik tumši, ka no sākuma frizieris nemaz negribēja ķerties klāt, un es baidījos, ka izskatīšos pēc ķēma, tomēr visu laiku lūdzu, vai nevar taisīt vēl drusku gaišākus, un viņš, uztinis kociņam vati, mērcēja to trauciņā ar kādu šķidrumu, no kura pacēlās tādi kā balti dūmi, un ar ķemmi un kociņa galu pāršķīra un iezieda šķipsnu pēc šķipsnas, un pēc tam gaidīja, kamēr izžūs, bet es sēdēju ne dzīva, ne mirusi aiz bailēm, kas tur iznāks, un tikai atkārtoju, lai pamēģina vēl drusku gaišākus.

Un beigās frizieris teica: gaišākus, kundze, nu vairs nevar, un tad viņš tos izmazgāja ar šampūnu un ieveidoja, un es pat acis uzmest baidījos; izšķīris vienos sānos celiņu un sasukājis matus augstu aiz ausīm, viņš pakausī izveidoja mazas, stingras sprogas, tet, tā kā mati vēl bija slapji, es nevarēju saprast, kā izskatīšos, tikai viens bija skaidrs — būs pavisam savādāk, un es pati sev likos sveša. Tad matiem apsēja tīkliņu un apsēdināja mani zem žāvētāj?, un es vēl arvien baiļojos. Bet, kad biju sausa, frizieris noņēma tīkliņu, izlasīja sprādzes un izsukāja matus, un lie sp'dēja kā ze;is.

Un es izgāju no frizētavas un ieraudzīju sevi kādā spogulī, un mati saulē tā mirdzēja un bija tik mīksti un zīdaini, kad pieskārās ar roku, ka es neticēju pati savām acīm, un aiz uztraukuma man aizžņaudzās kakls.

Es soļoju pa Prado uz kafejnīcu, kur Harijs mani gaidīja, un aiz uztrpukuma man iekšā viss bija tā sagriezies, ka es jutos kā apreibusi, un, ieraudzījis mani, vi^š piecēlās un nevarēja atraut no irānis acis, un tad teica jocīgi piesmakušā balsī:

—  Velna milti, Mani, cik tu esi smuki).

Un es viņam jautāju:— Vai blonda es tev patikšu?

—  Nevajag par to runāt,— viņš teica.— Iesim uz viesnīcu.

—  Un es teicu:— Lai noliek. Iesim.— Man toreiz bija divdesmit seši gadi.

Un tāds viņš ar mani bijis: vienmēr, un tā es vienmēr esmu jutusies ar viņa. Viņš teica, ka nekad neesot pazinis tādu sievieti kā es, un es zinu, ka otra tāda kā viņš parauiē nav. Par to esni" droša, un viņš nu ir miris.

Tagad man jāatrod kāds darbs. Par katru cenu jāatrod. Be?, kad tev b.: j:s tādj vīrs un kāda kubiešu nelietis to t e no šā, ne rio tā nošauj, nav nemaz tik viegli pie kaat lā pieķerties, jo tevī viss ir pamiris. Es nezinu, ko iesākt. Agrāk viņš arī bieži aizbrauca, bet tas bija citādi. Tad es zināju, ka viņš atgriezīsies1 , bet tagad līdz mūža galam jāizliek vienai. Vn es jau esmu veca un res.ia, un neglīta, un trūkst viņa, kurš apgalvotu, ka tā nav. Tjtad man vīrietim laikam vajadzētu piemaksāt, bet es jau ari pati to rit-m?.z nevēlētos. Tao redz, kā tas dzīvi ir. Tad •tdz, kā tas dzīvē netiek.

Un viņš bija pret mani tik labs, un es jutos droša; viņš vienmēr prata kaut ko nopeinīt, un par naudu man nevajadzēja raizēties, vienīgi par viņu, bet nu tam visam beigas.

Tam, kurš pagalam, jau nekas. Labāk būtu nošāvuši mani. Tur pašās beigās dakteris teica, ka viņš esot vienkārši paguris. Tā arī nenāca pie samaņas. Kāda laime, ka viņš aizgāja tik viegli, jo dievs vien zina, ko viņš pārcietis tur, jūrā. Vai par mani ari domāja, un vispār — par ko domāja. Bet, kad ir tik tālu, cilvēks laikam ne par vier.u vairs nedomā. Tam vajadzēja būt briesmīgi. Un pie beigām viņš ’oija gluži vienkārši pārguris. Kā es vēlētos, lai būtu nomirusi viņa vietā! Bet ar vēlēšanos vien ir par maz. Ar vēlēšanos tālu netiksi.

Man nebija spēka iet uz bērēm. Bet cilvēki to nesaprot. Viņi nezina, kā tas ir. Labu viru ir tik maz. Un tāpēc viņi nesaprot. Nevar jau iedomāties, kā es jūtos, ja nav ne jausmas par to, kā mums bija. Bet es zinu. Pārāk labi zinu. Un, ja man jādzīvo vēl divdesmit gadi, ko es iesākšu? Neviens man to nepateiks, un neatliek nekas cits kā izciest dienu pēc dienas un tūlīt pat ķerties pie kāda darba. Un tas inan tagad jādara. Bet, mīļais dievs, ko lai iesāk ncktls, to es gribētu zināt.

Kā lai pārdzīvo naktis, ja gulēt nevar? Bet gan jau es to uzzināšu, tāpat kā uzzināju, ko nozīmē zaudēt viru. Ar laiku uzzināšu. Šai nolādētajā dzīve visu uzzina. Agri vai vēlu uzzina. Un es laikam tagad jau sāku uzzināt. Jākjūst tikai nejūtīgam, un tad ir viegli. Cik daudz cilvēku tā nenodzīvo visu mūžu. Tā laikam ir. Tā laikam notiek. Nu, tad jau sākums man nemaz nav tik slikts. Ja tā jābūt, tad sākums ir gl'iži labs. Un nekas cits neatliek. Tā laikam ir. Pie tā laikam nonāk. Nu labi. Sākums man ir labs. Esmu tālāk par visiem.

*

Bija brīnišķīga, vēsa subtropu ziemai: diena, un lēns ziemeļu vējš viegli šūpoja palmu zarus. Ar velosipēdiem garām pabrauca daži atpūtnieki. Tie smējās. Pratējās mājas lielajā pagalmā kliedza pāvs.

Pa logu varēja redzēt jūru., kas ziemas gaismā šķita tvirta, spodra un zila.

Ostā ienāca liela, balta jahta, un pie apvāršņa, jūdzes septiņas no krasīa, pret zilo jūru skaidri varēja saskatīt kādu tankkuģi, kurš, negribēdams velti tērēt kut ināmo, ejot pret straumi, meta loku Јar rifa rieiun<u krastu.

PĀRI UPEI KOKU PAĒNĀ

PIRMĀ NODAĻA

Viņi devās ceļā divas stundas pirms ausmas, un no sākuma ledu kanālā nevajadzēja lauzt, jo pa priekšu jau bija braukušas citas laivas. Katras laivas pakaļgalā stāvēja laivinieks ar garu airi, taču tumsā to varēja tikai saklausīt, bet ne redzēt. Mednieks sēdēja uz soliņa, kas bija piestiprināts virs kastes ar viņa ēdienu un patronām, un bises, divas vai vairākas, bija atslietas pret koka mānekļu kaudzi. Kaut kur katrā laivā atradās maiss ar vienu vai divām dzīvām meža pīļu mātēm vai arī vienu māti un vienu tēviņu, un katrā laivā bija suns, kurš nemierīgi mīņājās un trīsēja, kad tumsā virs galvas nošvīkstēja pīļu spārni.

Četras laivas aizbrauca pa galveno kanālu uz lielo lagūnu ziemeļos. Piektā jau bija nogriezusies kādā atzarojumā. Tagad sestā pagriezās uz dienvidiem un iebrauca seklā lagūnā, un tur vairs nebija izlauzta ceļa.

Visapkārt pletās ledus, kas bija pēkšņi uzsalis aukstajā bezvēja naktī. Tas bija elastīgs un viegli padevās zein laivinieka aira. Un tad salūza, džinkstēdams ka logu stikls, taču laiva virzījās uz priekšu ļoti lēnām.

—    Dodiet airi,— mednieks sestajā laivā sacīja. Viņš uzrausās kājās un piesardzīgi izslējās. Viņš dzirdēja, kā tumsā garām lido pīles, un juta, ka suns nemierīgi sakustas. Ziemeļu pusē, kur atradās citas laivas, brakšķēdams lūza ledus.

—   Uzmanīgi!— laivinieks no pakaļgala uzsauca.— Neapgāziet laivu!

—   Neesmu jau pirmo reizi ar pīpi uz jumta,— mednieks atteica.

Viņš saņēma garo airi, kuru laivinieks viņam pasniedza, un apgrieza

otrādi, lai varētu turēt aiz lāpstiņas. Šādi to satvēris, viņš pastiepās uz

priekšu un ieirieca otru galu ledū. Kad tas atdūrās pret seklās lagūnas stingro dibenu, viņš ar visu svaru uzgūla aira platajai lāpstiņai un, ar abām rokām to turēdams, vispirms vilka un pēc tam stūma, līdz airis jau bija gandrīz vai laivas pakaļgalā, un laiva šāvās uz priekšu, lauzdama ledu. Ledus lūza kā spoguļstikls, kad laiva tajā ietriecās, pēc tam uzsēzdamās tam virsū, un laivinieks pakaļgalā stūma to tālāk pa jau izlauztu eju.

Pēc kāda brīža mednieks, kurš savās biezajās drānās strādāja vaiga sviedros, elpu neatvilcis, jautāja laiviniekam:

—  Kur atrodas muca?

—  Vēl tālāk pa kreisi. Nākamajā līcī pret vidu.

—  Vai griezt jau uz to pusi?

—   Kā gribat.

—       Kas tā par atbildi —«kā gribat»? Jūs taču šo apvidu pazīstat? Vai tur būs tik dziļš, lai ar laivu tiktu cauri?

—  Ūdens nokrities. Kas lai zin.

—  Ja mēs nepasteigsimies, pirms gaismas tur netiksim.

Laivinieks neatbildēja.

«Ak tu, īdzīgais ķēms,» mednieks klusībā nodomāja. «Mēs tur tomēr nokļūsim. Divas trešdaļas ceļa esam jau veikuši, un, ja tu baidies, ka vēlāk, pīles uzlasot, vajadzēs atkal drusku pacīnīties ar ledu, tad tur nu es tev nekā nevaru līdzēt.»

—   Kusties veiklāk, ķēms tāds,— viņš angliski teica.

—  Ko?— laivinieks itāliski atjautāja.

—  Es teicu, ka jāairē ātrāk. Drīz būs gaišs.

Gaisma jau bija uzaususi, kad viņi sasniedza lagūnā iegremdēto lielo ozolkoka mucu. To apņēma nolaidens zemes valnītis, kas bija apstādīts ar grīsli un zāli, un mednieks uzmanīgi uzkāpa uz tā, sajuzdams, kā zem kājām lūst sasalušie zāles stiebri. Laivinieks izcēla no laivas patronu kasti ar tai pierīkoto soliņu un padeva to medniekam, kurš pārliecās pār malu un ielika visu lielās mucas dibenā.

Mednieks, kuram kājās bija garie zvejnieku zābaki un mugurā vecs armijas vamzis ar diezin kā radušos ielāpu uz kreisā pleca un nelieliem, gaišiem plankumiņiem uz uzplečiem tajās vietās, kur bija atradušās zvaigznītes, ierāpās rnucā, un laivinieks pasniedza viņam abas bises.

Viņš tās atslēja pret mucas sienu un starpā uz diviem šim nolūkam ierīkotiem āķiem pakāra otru patronsomu. Tad atbalstīja bises pret patronsomu — katru savā pusē.

—  Vai ūdens ir?— viņš jautāja laiviniekam.

—  Nē, nav,— laivinieks atbildēja.

—  Vai lagūnas ūdeni nevar dzert?

—  Nē. Tas nav dzerams.

Medniekam slāpa, jo, lauzdams ledu un stumdams laivu, viņš bija krietni nostrādājies; viņš juta, ka sāk skaisties, taču apvaldīja dusmas un jautāja:

—  Vai lai kāpju laivā un palīdzu lauzt ledu, kamēr jūs izliksiet māņu pīles?

—   Nē,— laivinieks atbildēja un nikni atgrūda laivu, tā ka plānais ledus no tās trieciena lūza un šķīda uz visām pusēm. Viņš dauzīja ledu ar aira plakano galu un tad sāka izlikt māņu pīles, sviezdams tās gan uz aizmuguri, gan sāniem.

«Kāda muša tam iekodusi?» mednieks domāja. «Šitāds dūšīgs tēviņš! Es visu ce|u nostrādājos kā zirgs. Bet šis tikko kustināja airi. Ko viņš galu galā grib? Tas taču ir viņa darbs.»

Mednieks novietoja šaujamo soliņu tā, lai brīvi varētu grozīties pa labi un kreisi, atvēra patronu kārbu un piebāza pilnas kabatas, tad atplēsa vēl vienu kārbu un atstāja turpat somā, lai būtu pa rokai. Tieši sev priekšā, kur rītausmā stiklaini spīgoja lagūna, viņš redzēja melno laivu un garo, smagnējo laivinieku, kurš šķaidīja ar airi ledu un ar tādu niknumu svieda ārā māņu pīles, it kā justu pret tām vislielāko pretīgumu.

Kļuva gaišāks, un mednieks varēja saskatīt tuvējās zemes strēles lēzeno krastu lagūnas otrā pusē. Viņš zināja, ka aiz šīs strēles ir vēl divas mucas, tālāk plešas purvs, bet aiz tā — atklāta jūra. Viņš pielādēja abas bises un pameta acis uz laivu, lai zinātu, kurā pusē tā atrodas.

No aizmugures tuvojās spārnu švīkoņa, un viņš pieliecās, ar labo roku satverdams labajā pusē nolikto bisi un palūkodamies pāri mucas malai, tad piecēlās kājās, lai izšautu uz divām pīlēm, kuras, ar spārniem bremzēdamas, strauji laidās lejup māņu pīļu virzienā un pret blāvi pelēkajām debesīm izskatījās gandrīz melnas.

Galvu plecos ierāvis, viņš ar bisi aprakstīja gaisā plašu loku, ļaudams tai noslīdēt pavisam zemu un tēmēdams labu gabalu pilei priekšā, tad, pat nepaskatījies, ir vai nav trāpīts, viņš ar slīdošu kustību atkal pavērsa bisi uz augšu, pa kreisi no otras pīles, kas sāka celties slīpi augšup, un, nospiedis gaili, redzēja, ka tā sakļauj spārnus un nokrīt starp māņu pīlēm uz salauzītā ledus. Viņš paskatījās pa labi un redzēja, ka pirmā pīle kā melns traips guļ uz tā paša ledus. Viņš bija mērķējis ļoli rūpīgi, ļaudams pirmajai pīlei aizlidot krietnu gabalu pa labi no laivas un otrai pacelties gaisā un novirzīties pa kreisi, lai būtu pilnīgi drošs, ka netrāpīs laivai.

Tas bija lielisks duplets, izdevies tieši tā, kā aprēķināts, garantējot pilnīgu droSibu laivai, un viņš no jauna pielādēja bisi, juzdamies ar sevi ļoti apmierināts.

—  Ei, jūs,— vīrs no laivas kliedza.— Nešaujiet uz! laivul

«Lai dievs man piedod grēkus,» mednieks pats sev sacīja.

Metiet mānekļus ārā,— viņš uzsauca vīram laivā.— Bet . ātri. K.iiikt nebūsiet beidzis, es šaušu tikai taisni gaisā.

Laivinieka atbildi nevarēja saklausīt.

Nekā nesaprotu,» mednieks nodomāja. «Viņš taču dara savu darbu. Viņš zina, ka pa ceļam es nestrādāju mazāk par viņu, ia ne vairāk. Un savu mūžu neesmu šāvis uzmanīgāk un precīzāk. Kas viņam lēcies? Pat pie mānekļu izlikšanas piesolījos palīgā. Nu, dievs ar viņu.»

Pa labi laivinieks vēl arvien nikni dauzīja ledu, un niknums, ar kādu viņš svieda laukā mānekļus, izpaudās katrā kustībā.

«Neļauj viņam visu sabojāt,» mednieks pats sev sacīja. «Ja saule vēlāk ledu neizkausēs, tad nekādas labās medības tāpat nebūs. Diezin vai vairāk par pāris putniem dabūsi, tāpēc neļauj viņam sabojāt to pašu mazumiņu. Kas to zina, cik reizes tu vēl šausi pīles, tāpēc nepieļauj, lai tev šo prieku sabojā.»

Viņš vēroja, kā debesis aiz purvainās zemes mēles kļūst gaišākas, un pēc tam, pagriezies savā mucā, raudzījās pāri aizsalušajai lagūnai un purvam, tālumā samanīdams sniegotas kalnu virsotnes. Tā kā viņš atradās tik zemu, tad piekalnes nebija redzamas un kalni izauga it kā tieši no līdzenuma. Tā uz kalniem raudzīdamies, viņš sajuta sejā vēsmu un saprata, ka vējš pūtīs no turienes un, saulei lecot, pieņemsies un putni, kurus tas pārsteigs jūrā, droši vien lidos šurp.

Laivinieks bija pabeidzis mānekļu izlikšanu. Tie veidoja divas grupas, viena atradās priekšā pa kreisi, tieši tur, kur lēks saule, otra — no mednieka pa labi. Tagad viņš izmeta auklā piesieto pīli ar gremdi, un tā, uz galvas ienirdama un atkal iznirdama, šļakstīja sev uz muguras ūdeni.

—  Kā jūs domājat, vai gar malām nevajadzētu uzlauzt vēl drusku vairāk iedus?— mednieks uzsauca laiviniekam.— ja būs tik inaz brīva ūdens, viņas nesēdīsies.

Laivinieks neko neatbildēja, bet sāka ar airi dauzīt robaino ledu gar vaļējā laukuma malām. Tas bija nevajadzīgs darbs, un laivinieks to zināja. Bet mednieks to nezināja un domāja: «Nesaprotu, kas viņam kaiš, taču nedrīkstu pieļaut, ka viņš visu samaitā. Visam jābūt, kā rākas, un lai viņš nemaz nemēģina. Katras medības man tagad var būt pēdējās, un nevienam stulbenim nav tiesību tās samaitāt. Tāpēc valdies, zēn,» viņš pats sev sacīja.

OTRĀ NODAĻA

Taču par zēnu viņu nevarēja saukt. Viņam bija piecdesmit gadu un pulkveža dienesta pakāpe Savienoto Valstu armijas kājnieku daļās, no, lai izietu veselības pārbaudi, kas notika dienu pirms došanās medībās uz Venēciju, viņš bija ieņēmis pietiekami daudz nitroglicerira,

lai — viņš pats labi nezināja, kādam nolūkam ar tādu devu būtu pieticis,— lai izturētu pārbaudi, viņš pats sev sacīja.

Ārsts bija diezgan skeptiski noskaņots. Bet, divas reizes izmērījis asinsspiedienu, viņš tomēr ierakstīja datus kartītē.

—       Zini, Dik,— viņš sacīja.— Es tev neieteiktu to darīt, atklāti sakot, tas var būt pat ļoti kaitīgi, ja ir paaugstināts intraokulārais un intrakraniālais spiediens.

—       Nesaprotu, par ko tu runā,— sacīja mednieks, kurš gan nekā vēl nernedija un uz medībām tikai taisījās, bet šajā brīdī bija Savienoto Valstu bruņoto spēku kājnieku armijas pulkvedis, kas nosviests no ģenerāļa goda.

—       Kur tie gadi, pulkvedi, kopš viens otru pazīstam. Jeb varbūt to nemaz nav tik daudz?— ārsts sacīja.

—   Daudz gan,— pulkvedis piekrita.

—       Mēs kļūstam gandrīz vai sentimentāli,— ārsts sacīja.— Bet tā vien skaties, ka neiedrāzies kaut kur, un uzmanies r.o dzirkstelēm, kad esi tā pierijies nitroglicerīnu. Tev vajadzētu piespraust brīdinājuma zīmi tāpat kā tām mašīnām, kas pārvadā sprāgstvielas.

—   Kas tad vainas manai kardiogrammai?— pulkvedis jautāja.

—       Tava kardiogramma ir brīnišķīga, pulkvedi. Varētu domāt, ka tev nav vairāk par divdesmit pieciem. Varētu pat domāt, ka tev ir tikai deviņpadsmit.

—  Par ko tad tu uztraucies?

Tik liela nitroglicerīna deva dažreiz radīja nelabuma sajūtu, un viņš vēlējās šo sarunu ātrāk izbeigt. Viņš vēlējās atgulties un ieņemt sekonālu. «Man vajadzētu uzrakstīt taktikas rokasgrāmatu vadam ar augstu asinsspiedienu,» viņš domāja. «Žēl, ka nevaru viņam to pateikt. Bet kāpēc gan es nevarētu atzīties un cerēt uz apžēlošanu? Nekas neiznāks,» viņš pats sev sacīja. «No tevis vēl neviens atzīšanos nav dzirdējis.»

—  Cik reižu tu esi bijis ievainots galvā?— ārsts jautāja.

—       Tu taču zini,— pulkvedis atteica.— Divi simti pirmajā formā viss pierakstīts.

—   Bet cik reižu esi dabūjis pa galvu?

—       Ak kun?s!— Tad viņš pajautāja:— Vai tu par to interesējies kā armijas amatpersona vai kā mans personīgais ārsts?

—   Kā tavs ārsts. Tu taču nedomāsi, ka taisos rakt tev bedri?

—   Nē, Ves. Piedod. Ko tu īsti gribi zināt?

—   Par kontūzijām.

—   Nopietnām?

—       Par visām tām, kurām sekojis samaņas vai arī īslaicīgs atmiņas zudums.

—       Kādas desmit sanāks,— pulkvedis sacīja.— Ieskaitot polo. Bet varbūt arī trīs šurp vai turp.

Ak tu, nabaga vecais sakārni,— ārsts sacīja.— Es gribēju teikt: sci pulkvedi,— viņš piebilda.

Vai tagad varu iet?— pulkvedis jautāja.

—  Jā, ser,— ārsts sacīja.— Jūs esat labā formā.

—       Paldies,— pulkvedis teica.— Vai nebrauksi man līdzi uz pīlēm purvājos pie Taljamento grīvas? Medīšana tur varena. Tas apvidus pieder dažiem jaukiem itāliešu puišiem, ar kuriem iepazinos Kortinā.

—   Vai tā ir tā vieta, kur medī ūdensvistas?

—       Nē. Tur šauj īstas pīles. Puiši ir labi. Medīšana laba. Pīles īstas. Mērcas, garkakles, baltvēderes. Gadās arī pa zosij. Ne sliktāk kā toreiz bērnu dienās pie mums.

—   Manas bērnu dienas bija ap divdesmit devīto trīsdesmito gadu.

—   Šī ir pirmā reize, kad dzirdu no tevis kaut ko zemisku.

—       Tas nebija tā domāts. Gribēju tikai pateikt, ka neatceros, kad pīļu medības būtu bijušas labas. Bez tam esmu pilsētas zēns.

—       Tad tur jau ir tas suns aprakts. Jūs visi, pilsētnieki, neesat ne plika graša vērti.

—   Vai tu patiešām tā domā?

—   Protams, ne. Un tu to sasodīti labi zini.

—       Jūs, pulkvedi, esat teicamā formā,— ārsts teica.— Žēl, ka nevaru braukt līdzi medībās. Es jau nemāku pat šaut.

—       Pie velna!— pulkvedis iesaucās.— Kāda tam nozīme? Šajā armijā to neprot neviens. Man patiktos, ja tu būtu tuvumā.

—       Es tev iedošu līdzekli, kas pastiprinās to zāļu iedarbību, ko tu jau lieto.

—   Vai tad tāds ir?

—  Taisnību sakot, vēl nav. Taču pie tā strādā.

—   Lai tik strādā,— pulkvedis sacīja.

—   Jūsu nostāja, ser, ir slavējama.

—   Ej tu ellē,— pulkvedis atcirta.— Tātad nebrauksi līdzi?

—       Man pietiek ar tām pīlēm, kas dabūjamas pie Longchamps Medisona avēnijā,— ārsts sacīja.— Vasarā tur ir kondicionēts gaiss, ziemā silti, un nav nekādas vajadzības celties nielnā naktī un stiept kājās garās apakšbikses.

—   Nu labi, pilsētas sprukstiņ. Paliec vien nezināšanā.

—       Es nemaz negribu zināt,— ārsts sacīja.— Bet jūs, ser pulkvedi, esat teicamā formā.

—   Paldies,— sacīja pulkvedis un izgāja ārā.

TREŠĀ NODAĻA

Tas bija noticis aizvakar. Vakar viņš bija braucis no Triestas uz Venēciju pa veco ceļu, kas veda no Monfalkones uz Latizanu un tālāk

pāri līdzenumam. Viņam bija labs šoferis, un, mierīgi atzvēlies mašīnas priekšējā sēdeklī, viņš vēroja apkārtni, kuru bija iepazinis vēl gluži jauniņš.

«Tagad te izskatās pavisam citādi,» viņš domāja. «Varbūt tāpēc, ka man mainījusies attāluma izjūta. Uz vecumu viss kļūst mazāks. Bez tam ceļi tagad labāki un nav vairs putekļu. Braucis te esmu tikai pāris reižu un arī tad ar smago mašīnu. Pa lielākajai daļai soļojām kājām. Toreiz gan es laikam ar acīm visvairāk meklēju paēnu, kur patverties atpūtas brīdī, un akas zemnieku pagalmos. Un grāvjus arī,» viņš nodomāja. «Grāvjus esmu meklējis sasodīti bieži.»

Viņi apmeta loku un pa pagaidu tiltu pārbrauca pāri Taljamento. Tās krasti zaļoja, un otrā malā, kur bija dziļāks, vīri makšķerēja. Uzspridzināto tiltu patlaban atjaunoja — tur sīca kniedējamie āmuri, un astoņi simti jardu tālāk rēgojās drupas, kas bija palikušas pāri no Longenas celtās dzīvojamās mājas un saimniecības ēkām, norādīdamas, kur vidējā svara bumbvedēji nometuši savu kravu.

—  Nudien,— šoferis sacīja.— Vajag tikai šajā pusē ieraudzīt kādu tiltu vai dzelzceļa staciju, un var jau droši teikt — pusjūdzes rādiusā būs redzama tieši šāda aina.

—  Un ko mēs no tā mācāmies?— pulkvedis sacīja.— Astoņi simti jardu attālumā no tilta nedrīkst celt ne māju, ne baznīcu, bet, ja nu baznīca tur jau ir, tad vismaz neaiciniet Džoto gleznot tajā freskas.

—  Es jau domāju, ser, ka no tā var kaut ko mācīties,— šoferis sacīja.

Sagrautā villa palika aiz muguras, un viņi izbrauca uz taisna ceļa,

gar kuru stiepās vītoliem apauguši, vēl kopš ziemas samelnējuši grāvji un aiz tiem lauki ar zīdkokiem. Pa priekšu brauca kāds velosipēdists, kurš rokās neturēja vis stūri, bet avīzi.

—   Rēķinoties ar smagajiem bumbvedējiem, attālumam vajadzētu būt ne mazākam par jūdzi,— šoferis sacīja.— Vai jūs tā nedomājat, ser?

—   Bet ja nu tie ir vadāmie šāviņi?— pulkvedis atjautāja.— Labāk jau tad lai iet visas divi simti piecdesmit jūdzes. Uztaurējiet nu tam velosipēdistam.

Šoferis uztaurēja, un velosipēdists nobrauca ceļa rnalā, acis uz augšu nepacēlis un stūrei nepieskāries. Garām braucot, pulkvedis mēģināja saskatīt, kādu avīzi viņš lasa, bet tā bija salocīta.

—  Mūsu laikos prātīgāk laikam ir necelt sev ne skaistu māju, ne baznīcu, ne ari par fresku gleznotāju pieaicināt to … nu, kā jūs teicāt?

—   Džoto. Bet tikpat labi varētu nosaukt ari Pjero della Frančesku vai Manteņju. Vai ari Mikelandželo.

—  Jūs, ser, gan laikam labi pazīstat gleznotājus?— šoferis sacīja.

Viņi patlaban atradās taisnā ceļa posmā un piedeva gāzi, tā ka viena

lauku māja sekoja otrai, gandrīz saplūzdamas, un skaidri varēja saskatīt tikai to, kas atradās tālu priekšā un it kā virzījās pretī. Viss, kas

skrēja garām mašīnas sānu logam, saplūda zema, lēzena apvidus ziemigajā panorāmā. «Lielie ātrumi tomēr laikam nav priekš manis,» pulkvedis nodomāja. «Ko gan būtu uzgleznojis Breigels, ja uz pasauli lam būtu vajadzējis skatīties caur mašīnas logu?»

—  Gleznotājus?— viņš pievērsās šoferim.— Nevarētu teikt, ka pārak labi tos pazīstu, Bernhem.

—   Mani sauc Džeksons, ser. Bernhems aizbrauca atpūsties uz Kortinu. Ļoti jauka vieta, ser.

—   Laikam jau sāku prātu izkūkot,— pulkvedis sacīja.— Piedodiet, Džekson. Tā patiešām ir jauka vieta. Baro labi. Apkalpo labi. Var dzīvot vienā mierā.

—   Jā, ser,— Džeksons piekrita.— Par gleznotājiem es jums iejautājos madonnu dēļ. Nolēmu, ka jāapskata arī man kāda glezna, tāpēc aizgāju uz to lielo muzeju Florencē.

—   Uz Ufici? Vai Pili?

—   Kas to var atcerēties. Uz pašu lielāko. Skatījos uz gleznām, kamēr man no visām tām madonnām raibs sametās gar acīm. Es jums teikšu, ser pulkvedi, cilvēks, kam par glezniecību nav lielas jēgas, nekā vairāk tur ari nesaskata kā tikai veselu lērumu madonnu un nesaprot, ko lai domā. Vai zināt, kāda ir mana teorija? Būsiet jau ievērojuši, ka viņi te visi ir gluži kā ķerti uz saviem bambini un, jo mazāk viņiem ko grauzt, jo vairāk bambini tie laiž pasaulē. Nu un šie gleznotāji droši vien bijuši tādi paši bambini piekritēji kā visi pārējie itālieši. Tos, kurus jūs nupat nosaucāt, es nepazīstu, tāpēc uz tiem savu teoriju neattiecinu, un vispār jūs man pasakiet, ja šauju greizi. Bet man šķiet, ka šitās madonnas, kuru tur patiešām bija pamatīgs birums, ser, vai ari visi šitie madonnu gleznotāji patiesībā to pašu vien apliecina: ka ap tiem pašiem bambini vien viss grozās … ja jūs saprotat, kā es to domāju.

—   Bez tam vēl jāatceras, ka viņus ierobežoja reliģiskie sižeti.

—   Pareizi, ser. Tātad jūs domājat, ka mana teorija nav gluži zemē metama?

—   Nepavisam. Kaut ari jūs visu mazliet vienkāršojat.

—   Pats par sevi saprotams, ser. Šis jau ir tikai manas teorijas pirmais variants.

—   Vai jums, Džekson, ir ari vēl citas teorijas mākslas jomā?

—   Nē, ser. Tālāk par šo bambini teoriju neesmu ticis. Bet viena vēlēšanās gan man ir — kaut viņi uzgleznotu vairāk skaistu gleznu, kurās būtu attēlots kalnainais Kortinas apvidus.

—   Tur esot Ticiāna dzimtene,— pulkvedis sacīja.— Tā vismaz stāsta. Esmu bijis taiā ielejā un redzējis māju, kurā viņš esot nācis pasaulē.

—   Vai bija ar kas sevišķs, ser?

—   Nevarētu teikt.

—       Nu, ja viņš gleznojis to apvidu tur augšā ar visām tām saulrieta krāsas klintīm un priedēm, un sniegu, un smailajiem tornīšiem …

—       Campaniles,— pulkvedis sacīja.— Tādi paši kā tas tur priekšā pie Čedžas. Tas nozīmē — zvanu tornis.

—       Ja viņš patiešām labi uzgleznojis to apvidu, es, goda vārds, atpirktu no viņa kādu pārīti.

—   Viņš lieliski gleznoja sievietes,— pulkvedis sacīja.

—       Būtu man krodziņš vai viesnīca, vai, vienalga, kāds ūķis, varētu noderēt arī sieviete,— šoferis sacīja.— Bet, ja es pārradīšos mājās ar kaut kādas sievietes bildi, vecene man sakurinās tādu pirti, ka nezināšu, kur sprukt. Labi vēl, ja vispār izdodas izsprukt.

—  Jūs varētu to atdāvināt vietējam muzejam.

—       Mūsu vietējā muzejā nav nekā cita kā tikai bultu uzgaļi, bruņu cepures, skalpējamie naži, dažādi skalpi, pārakmeņojušās zivis, miera pīpes, Aknu Ēdāja Džonstona fotogrāfijas un kaut kāda noziedznieka āda — vispirms šo pakāruši, un vēlāk kāds dakteris šim novilcis ādu. Sievietes bilde tur nepavisam neiederētos.

—       Vai redzat to campanile tur, līdzenuma otrā malā?— pulkvedis vaicāja.— Kad nonāksim tur, es jums parādīšu vietu, kur mēs karojām, kad biju jauns zeņķis.

—   Vai tad jūs, ser, arī te esat karojis?

—  Jā,— pulkvedis sacīja.

—   Kas tajā karā saimniekoja Triestā?

—   Friči. Tas ir, austrieši.

—   Un mēs to neatdabūjām?

—  Tikai vēlāk, kad karš jau bija beidzies.

—   Un kā rokās bija Florence un Roma?

—   Mūsējās.

—   Nu, tad jau nu gan jums nebija ko gausties.

—«Ser»,— pulkvedis rāmi piemetināja.

—       Piedodiet, ser,— šoferis aši noteica.— Es biju trīsdesmit sestajā divīzijā, ser.

—   Redzēju jūsu uzšuves.

—       Es domāju par Rapido, ser. Es nemaz negribēju jūs apvainot vai izrādīt necieņu.

—       Jūs to ari nedarījāt,— pulkvedis sacīja.— Jūs tikai domājāt par Rapido. Paklausieties, Džekson, katram, kurš ilgi karojis, ir bijusi sava Rapido un ne jau viena vien.

—   Es vairāk par vienu nebūtu izturējis, ser.

Mašīna iebrauca līksmajā Sait Dona di Piave pilsētiņā. Tā bija pēc kara atjaunota, bet neizskatījās nemaz neglītāka par kuru katru Savienoto Vaislu centrālo rietumu apgabalu pilsētu. «Tā ir tikpat pārtikusi un līksma, cik Fosalta tepat upes augštecē nožēlojama un drūma,» pulkvedis nodomāja. «Vai tiešām Fosalta tā ari nav atkopusies

pēc pirmā kara? Netiku redzējis, kāda tā izskatījās pirms sabombardēr ..mas,» viņš domāja. «Pirms lielās piecpadsmitā jūnija ofensīvas astoņpadsmitajā gadā viņi to pamatīgi apšaudīja. Un vēlāk, iekams tā atkal nāca mūsu rokās, mēs to apšaudījām vēl pamatīgāk.» Viņš atcerējās, ka uzbrukums bija sācies Monastjē un virzījies uz priekšu cauri Fornečai, un šajā ziemas dienā viņš skaidri atcerējās to vasaru.

Pirms dažām nedēļām viņš bija braucis cauri Fosaltai un pa rakto ceļu aizgājis līdz upei sameklēt vietu, kur bija ticis ievainots. Atrast to nebija grūti, jo upe tur meta līkumu un šāviņa izrautā bedre tajā vietā, kur toreiz stāvēja smagie ložmetēji, bija biezi noaugusi ar zāli. Aitas vai kazas to bija tik gludi nograuzušas, ka tā izskatījās pēc cilvēka rokas veidotas iedobes golfa laukumā. Upe te plūda gausi un bija netīri zila, niedrēm noaugušiem krastiem, un, tā kā tuvumā neviena nebija, pulkvedis zemu pietupās un, skatīdamies pāri upei no krasta, kur toreiz dienas laikā nedrīkstēja i galvu pacelt, nokārtojās tieši tajā vietā, kur pēc viņa aprēķiniem pirms trīsdesmit gadiem bija ticis smagi ievainots.

—  Visai necils veikums,— viņš skaļi teica upei un krastam, kas bija rudens klusuma un lietus piesūcies.— Toties paša darbs.

Viņš piecēlās un paskatījās apkārt. Neviena neredzēja, un mašīnu viņš bija atstājis lejāk uz ceļa pie pašas pēdējās un drūmākās no atjaunotajām Fosaltas mājām.

—  Tagad es nobeigšu pieminekli,— viņš sacīja kritušajiem, jo nevienas dzīvas dvēseles tuvumā nebija, un izvilka no kabatas vecu Zolingena firmas saliecamo nazi, kādus mēdz lietot vācu malu mednieki. Atvāzto asmeni tam nostiprina atspere, un, griezdams nazi uz riņķi, viņš izurbināja mitrajā zemē glītu bedrīti. Tad notīrīja nazi gar savu labās kājas zābaku, ielika bedrītē brūnganu desmittūkstoš liru banknoti, piemina ar kāju un uzlika virsū izgriezto zāles kumšķi.

—   Divdesmit gadi pa piecsimt lirām gadā par Medaglia (TArgento al Valore Militare'. Viktorijas krusts laikam būs kādas desmit ginejas vērts. Medaļai «Par teicamu dienestu» nav nekādas vērtības. Sudraba Zvaigznei ari ne. Starpību paturu sev,— viņš sacīja.

«Tagad ir viss, kā vajag,» viņš domāja. «Tajā ir mēsli, nauda un asinis; skat, kā aug zāle; un līdz ar metālu tur ir arī Džino kāja un abas Randolfo kājas, un skriemelis no manas labās kājas ceļgala. Lielisks piemineklis. Tajā ir viss. Auglības ķīla, nauda, asinis un metāls. Cik tur trūkst no veselas nācijas? Kur auglība, nauda, asinis un metāls, tur tēvzeme. Bet kā ar oglēm? Bez oglēm mēs tomēr neiztiksim.»

Tad viņš paskatījās pāri upei uz atjaunoto balto ēku, kas reiz bija gulējusi gruvešos, un iespļāva upē. Tas bija slaiks spļāviens, kaut arī tikko sasniedza mērķi.

1 Sudraba medaļa par varonību kaujas laukā (it.).

—   Ne tajā naktī, ne ari vēl ilgi pēc tam es nevarēju pat pār lūpū pārspļaut,— viņš sacīja.— Bet tagad spļauju gluži labi, kaut arī nekošļāju gumiju.

Lēnām viņš soļoja atpakaļ pie mašīnas. Šoferis bija aizmidzis.

—   Laiks mosties, dēls,— viņš sacīja.— Griez apkārt, un brauksim pa to ceļu uz Trevizo. Karte mums šajā pusē nebūs vajadzīga. Es pateikšu, kur jānogriežas.

CETURTĀ NODAĻA

Tagad — ceļā uz Venēciju viņš nomāca sevī nepacietību un nedomāja par to, cik nepieciešami viņam tur nokļūt, un lielais buiks jau pameta aiz sevis pēdējās San-Donas mājas un uzbrauca uz tilta pār Pjavi.

Viņi šķērsoja upi un bija itāliešu pusē, un viņš atkal redzēja veco, neuzbērto ceļu. Tas bija tikpat gluds un vienmuļš kā visgarām upei. Bet viņš redtēja vecās pozīcijas. Un tagad gar abām pusēm taisnajam, līdzenajam ceļam, pa kuru mašīna varēja attīstīt vislielāko ātrumu, aizstiepās vītoliem apstādītie kanāli, kuros toreiz bija peldējuši līķi. Pēdējā uzbrukumā bija daudz kritušo, un, tā kā laiks bija karsts un vajadzēja ātrāk attīrīt krasta ierakumus un ceļu, kāds bija pavēlējis sasviest līķus kanālos. Diemžēl kanāla slūžas upes lejtecē vēl atradās austriešu rokās un bija aizvērtas.

Tā nu ūdens stāvēja gandrīz uz vietas, un līķi tur peldēja ilgi gan ar ģīmjiem uz augšu, gan uz leja bez kādas tautību izšķirības, uzpūzdamies un uzblīzdami līdz neiedomājamiem apmēriem. Vēlāk, kad atkal nodibināja kārtību, darba komandas pa naktīm vilka tos ārā un turpat ceļmalā apraka. Pulkvedis skatījās, vai zāle kaut kur gar ceļmalām nav kuplāk sazēlusi, bet nekādu atšķirību nemanīja. Toties kanālos redzēja daudz pīļu un zosu, un visgarām bija daudz makšķernieku.

«Tos taču visus izraka,» pulkvedis atcerējās, «un apglabāja lielajā ossario' pie Nervesas.»

—   Mēs te karojām, kad es vēl biju jauns,— pulkvedis sacīja šoferim.

—  Briesmīgi grūti karot tik līdzenā vietā,— šoferis teica.— Vai upi noturējāt?

—  Jā,— pulkvedis atteica.— Gan noturējām, gan zaudējām, gan atkal atkarojām.

—  Cik tāluvien acs sniedz,— neviena p.mguriņa.

—  Tur jau bija tā nelaime,— pulkvedis sacīja.— Vajadzēja iztikt ar gandri/, neesošiem pauguriņiēm un grāvjiem, un mājārr, un kanālu

krustiem, un dzīvžogiem. Tikpat kā otra Normandija, tikai vēl līdzenāka. Apmēram tā laikam karoja Holandē.

Ar Rapido šito upi nevar ne salīdzināt.

—       Par upi toreiz nebija ko gausties,— pulkvedis sacīja.— Augštecē udeņiem bagāta, kamēr nebija saceltas visas tās hidroelektrostacijas. Bet, kad ūdens kritās, atklājās visādi dziļi un viltīgi atvari. Ir tāda vieta, ko sauca par Gravē de Papadopoli, tur tā bija sevišķi viltīga.

Viņš zināja, cik garlaicīgi ir klausīties, kā cits karojis, un apklusa. «Karu cilvēki arvien saista ar personīgajiem pārdzīvojumiem,» viņš nodomāja. «Neviens par to neprot domāt abstrakti, varbūt vienīgi īsti karavīri, un tādu nav daudz. Tu viņus izaudzini, un labākos nogalina, un tie tur augšā pastāvīgi dzenas gan pēc šā, gan tā un tevi ne redz, ne dzird. Visi tikai prāto par to, ko paši redzējuši, un, kamēr tu runā, gudro, ko paši teiks un kā tas varētu sekmēt karjeru un kādu labumu nest. Kālab gan garlaikot šo puisi, kurš ar visām savām aktīvās armijas ierindnieka zīmotnēm, savu medaļu par ievainojumu un visu pārējo nekādā ziņā nav karavīrs, bet tikai cilvēks, kurš pret paša gribu ietērpts uniformā un tagad palicis armijā kādu personisku apsvērumu dēļ.

—  Ko jūs, Džekson, darījāt pirms kara?— viņš jautāja.

—^ Mums kopā ar brāli piederēja garāža Rolinsā, Vaiomingas štatā, ser.

—  Vai dosieties uz turieni atpakaļ?

—       Mans brālis krita Klusajā okeānā, un zellis, kura ziņā palika garāža, izrādījās nekam nederīgs,— šoferis sacīja.— Zaudējām visu, ko bijām tur ieguldījuši.

—  Slikti gan,— pulkvedis sacīja.

—       Sasodīti slikti, kas ir, tas ir,— šoferis sacīja un tad piebilda:

—  Ser.

Pulkvedis skatījās uz priekšu.

Viņš zināja, ka, braucot pa šo ceļu, drīz vien ieraudzīs gaidīto pagriezienu, un tomēr kļuva nepacietīgs.

—       Turiet acis vaļā un nogriezieties pirmajā ceļā, kas atzarosies pa kreisi,— viņš teica šoferim.

—       Vai jūs, ser, domājat, ka mēs ar savu lielo mašīnu varēsim izbraukt pa tādu zemesceļu?

—       Paskatīsimies,— pulkvedis sacīja.— Lietus tak nav lijis veselas trīs nedēļas.

—  Tādā zemienē kā šī es lauku ceļiem neuzticos.

—  Ja iestigsim, es jūs izvilkšu ar vēršiem.

—   Es tikai domāju nar mašīnu, ser.

—       Labāk domājiet par to, ko jums teicu, un nogriezieties pirmajā ceļā pa kreisi, ja vien tas ir izbraucams.

—  Spriežot pēc dzīvžoga, mēs tam jau tuvojamies,— šoferis sacīja.

—       Aizmugurē neviena nav. Apturiet pie paša pagrieziena, un es iešu apskatīties.

Viņš izkāpa no mašīnas, pārgāja pāri platajai, asfaltētajai šosejai un paskatījās uz šauro zemesceļu, gar kuru plūda straujš kanāls ar biezu dzīvžogu gar malu. Aiz dzīvžoga varēja saskatīt zemu, sarkanu lauku māju ar lielu šķūni. Ceļš bija sauss. Tajā nebija pat grambu. Viņš iekāpa atpakaļ mašīnā.

—  Tas jau tīrais bulvāris,— viņš sacīja.— Varat neraizēties.

—   Labi, ser. Tā taču jūsu mašīna, ser.

—       Zinu,— pulkvedis sacīja.— Neesmu vēl to pat nomaksājis. Klau, Džekson, vai jūs vienmēr tā nervozējat, kad no šosejas jānogriežas uz zemesceļa?

—       Nē, ser. Bet starp džīpu un tik zemu mašīnu kā šī ir liela atšķirība. Vai jūs zināt, cik augstu tai atrodas diferenciālis un rāmis?

—       Bagāžniekā es ieliku lāpstu, un ķēdes mums arī ir. Ko tad jūs teiksiet par tām vietām, kur dosimies pēc Venēcijas?

—   Vai visu ceļu brauksim šajā mašīnā?

—   Nezinu. Redzēsim.

—   Padomājiet par spārniem, ser.

—       Spārnus mēs apgriezīsim tāpat kā indiāņi Oklahomā. Spārni tai tagad ir par lieliem. Viss tai ir par lielu, vienīgi motors ne. Motors, Džekson, ir uz goda. Simt piecdesmit poniju jaudas.

—       Taisnība, ser. Braukt ar šo mašīnu pa labiem ceļiem ir tīrā bauda. Tāpēc jau es negribu, lai tai kas atgadītos.

—   Ļoti laipni no jums, Džekson. Bet nu beidziet nervozēt.

—   Es nemaz nenervozēju, ser.

—  Jauki,— sacīja pulkvedis.

Arī viņš par to vairs nedomāja, jo tajā mirklī aiz brūnganu koku pudura priekša pamanīja slīdam buru. Tā bija liela, sārta bura, kas veidoja asu trīsstūri un lēni slīdēja uz priekšu.

«Kāpēc gan tāda garām slīdoša bura mani vienmēr saviļņo?» pulkvedis domāja. «Un ar ko mani saviļņo lielie, gausie, palsie vērši? Laikam gan ar savu gaitu un izskatu, un milzīgo augumu, un krāsu.

Taču mani saviļņo arī liels, skaists mūlis tāpat kā vesels bars spēcīgu nastu nesēju mūļu. Un koijots, kad vien pagadās to redzēt, un vilks ar savu gaitu, kādas nav nevienam citam dzīvniekam, pelēks un pašpārliecināts, ar lielu, smagnēju galvu un naidpilnām acīm.»

—  Vai Rclinsas apkārtnē vilkus vēl mana, Džekson?

—       Nē, ser. Manā laikā neviens vilks vairs nav manīts; tie jau iznīdēti. Koijotu gan netrūkst.

—   Vai jums patīk koijoti?

—   Man patīk naktīs viņos klausīties.

—       Man tāpat. Vairāk par to man patīk vienīgi gar krastiem slīdošas buras.

Redz, kur priekšā viena tāda rēgojas, ser.

Ta ir Siles kanālā,— pulkvedis sacīja.— Buru liellaiva, kas dodas 11/ Venēciju. Vējš tagad pūš no kalniem, un tai ir krietns ātrums. Ja šis vējš pieturēsies, naktī iespējams pamatīgs sals, un pīles tad nāks bariem. Tagad grieziet pa kreisi, un mēs brauksim gar kanālu. Tur ir labs ceļš.

—   Mūsu pusē nemēdza šaut pīles. Bet Nebraskā gar Platu gan pastāvīgi rīko medības.

—  Vai gribat pamedīt tur, uz kurieni braucam?

—  Nav lielas vēlēšanās, ser. Nekāds teicamais šāvējs neesmu un labāk pavāļāšos ilgāk guļammaisā. Svētdienas rīts, ziniet. ..

—  Zinu,— pulkvedis sacīja.— Ja vēlaties, varat gulēt kaut līdz pusdienai.

—  Man ir līdzi insekticīds. Jācer, ka gulēšu labi.

—  Šaubos, vai jums tas būs vajadzīgs,— pulkvedis sacīja.— Vai kādus konservus no savas pārtikas devas arī paķērāt līdz? Tur droši vien būs tikai itāliešu ēdieni.

—  Paņēmu vairākas kārbas un arī šo to pacienāšanai.

—  Tas labi,— pulkvedis noteica.

Tagad viņš raudzījās uz priekšu, ar acīm meklēdams vietu, kur kanālmalas ceļš atkal uzies uz šosejas. Viņš zināja, ka tādā skaidrā dienā kā šī no turienes jau varēs to saskatīt. Pāri spēcīgā ziemeļu vēja noliektajām niedrēm un purviem, kas bija tikpat rūsgani kā ziemu Misisipi deltā ap Pailottaunu, viņš ieraudzīja Torčello baznīcas četrstūraino torni un aiz tā augsto Burano campanile. Jūra bija pelēcīgi zila, un viņš saskaitīja divpadsmit lielas buru laivas, kuras vējš dzina uz Venēciju.

«Jāpagaida, kamēr pārbrauksim pāri Dezes upei augšpus Nogeras, tad redzēšu to kā uz delnas,» viņš domāja. «Ir dīvaini atcerēties, kā tajā ziemā mēs te, gar šo kanālu, cīnījāmies, aizstāvēdami pilsētu, kuru paši nebijām redzējuši. Tad kādu dienu man vajadzēja doties uz aizmuguri līdz pašai Nogerai, un bija skaidrs un auksts tāpat kā šodien, un pāri ūdeņiem es to ieraudzīju. Taču pats tajā nenokļuvu. Tomēr tā ir mana pilsēta, jo es par to cīnījos, vēl jauns būdams, un tagad, kad man uz muguras jau pussimts, viņi to zina un kaut kas te pieder arī man, un visi pret mani ir laipni.»

—  Vai tu domā, ka tāpēc viņi ir tik laipni pret tevi?— viņš pats sev jautāja.

«Var jau būt,» viņš nodomāja. «Bet varbūt ari tāpēc, ka tu esi uzvarētāju armijas pulkvedis. Negribas tomēr ticēt. Ceru, ka tā nav. Šī jau nav Francija,» viņš nodomāja.

«Tur tu atkaro kādu pilsētu, kuru mīli, un centies kā mācēdams, lai tikai kaut ko nesagrautu, bet pēc tam, ja vien tev ir tik daudz prāta, tu centies tur savu kāju vairs nespert, jo citādi noteikti uzdursies kādam militāram darbonim, kurš nevar tev piedot, ka tu šo pilsētu esi atbrīvojis. Vive la France et Ies pommes de terre ļrites! Liberte, Venalitē et Stupidite!' Franču stratēģiskās domas lielā clariē2 ! Kopš di Pika viņiem nav bijis neviena īsta stratēģa. Un arī tas bija tikai tāds pats nožēlojams pulkvedis kā es. Maužēns, Maži no un Gatnelēns. Izvēlieties, kungi. Trīs dažādas teorijas. Pirmā: jāgāž tikai pa purnu. Otrā: jāpaslēpjas aiz nocietinājumu līnijas, kaut ari kreisais flangs paliek neaizsargāts. Trešā: nezaudējot ticību Francijas militārajai varenībai, jāpaslēpj galva smiltīs kā strausam un pēc tam jādod kājām vaļa.

«Jādod kājām vaļa — tas vēl ir ļoti maigi un saudzīgi teikts. Starp citu,» viņš nodomāja, «ja visu pālāk vienkāršo, ātri var kļiit neobjektīvs. Atceries lieliskos puišus no pretošanās kustības, atceries Fošu, kurš ne tikai kāvās, bet arī saliedēja armiju, atceries, kas tie bija par lieliskiem cilvēkiem. Atceries savus labākos draugus, un atceries kritušos. Atceries daudz ko, it īpaši savus labākos draugus un lieliskākos cilvēkus, ar kādiem tev nācies sastapties. Neglabā rūgtumu un neesi muļķis. Un kāds tam visam sakars ar kara mākslu kā profesiju? Izbeidz,» viņš pats sc\ teica. «Tagad taču tu brauc baudīt dzīvi.»

—  Džekson,— viņš ierunājās,— vai esat apmierināts?

—  Jā, ser.

—  Jauki. Drīz vien te pavērsies skats, ko gribu jums parādīt. Vajadzēs uzmest tam tikai vienu pašu mirkli. Visa ši operācija noritēs pilnīgi bez sāpēm.

«Kāda velna pēc viņš man ir tā uzsēdies,» šoferis domāja. «Reiz bijis brigādes ģenerālis un nu tēlo visgudro. Tāds, kam galva īstajā vietā, būtu bijis ģenerālis vēl šodien. Sedzams, šis karā tik smagi nestrādāts, ka nav vaiis par pilnu ņemams.»

—  Šī nu ir tā vieta, Džekson,— pulkvedis sacīja.— Nobrauciet ceļmalā, un mēs parkatīsimies.

Pulkvedis un šoferis pārgāja pāri šosejai un skatījās uz aukstā, spēcīgā kalnu vēja sakultās lagūnas otru krastu, kur ēku kontūras šķita saasinātas gandrīz kā zīmējumā.

—  Tieši mums pretī ir Toičello,— pulkvedis rādīja.— Tar dzīvojuši ļaudis, kurus vestgoti padzina no cietzemes. Viņi arī uzcēluši baznīcu ar četrstūraino torni, ko tur redzat. Reiz te mituši trīsdesmit nīkstoši cilvēku, un baznīca uzcelta, slavējot un pielūdzot to kungu. Vēlāk, ksd baznīca jau bija uzcelta, Siles upes grīva aizsērēja vai ari upe lielos pa.'os mainīja gultni un viss šis apgabals, kuram mēs nuoat braucam cauri, applūda, tur saviesās odi un izveidojās malārijas perēklis.! Iedzīvotāji sāka apmirt, tāpēc vadoni sanāca kopā un nolem», l:a

’ Lai dzīvo Francija un cepti kaiSupeļi! Brīvība, jx.karvba un nuļVibat (Fr.) s Skaidrība (/r.).

jāpārvācas uz citu vietu, kur būtu veselīgāks klimats un kuru varētu apsargat no jūras, tā ka vestgoti un lombardieši, un citi uzbrucēji noliktu viņiem klāt, jo šiem bandītiem flotes nebija. Visi Torčello vīri

bija krietni kuģotāji. Un tā nu viņi nojauca savas mājas un akmeņus sakrāva liellaivās, tādās pašās kā tā, kuru tikko redzējām, un uzcēla Venēciju.

Viņš apklusa.— Varbūt jums garlaicīgi, Džekson?

—  Nekādā ziņā, ser. Man nebija ne jausmas, kas Venēciju cēlis.

—  Tie bija vīri no Torčello. Sīksti ļaudis ar teicamu gaumi celtniecībā. Viņu senči nākuši no neliela piekrastes ciemata Kaorles. Kad sākās vestgotu uzbrukumi, tur saplūduši iedzīvotāji ari no attālākiem ciemiem un sētām. Kāds Torčello puisis, kurš vedis uz Aleksandriju ieročus, atradis tur svētā Marka mirstīgās atliekas, paslēpis tās zem tikko kautu cūku liemeņiem, lai musulmaņu muitnieki neatrastu, un slepus aizgādājis uz Venēciju. Svētais Marks kopš tā laika kļuvis par Venēciešu aizgādni, un viņi tam uzcēluši katedrāli. Bet tolaik viņu tirdznieciskie sakari jau bija izvērsušies tik tālu uz austrumiem, ka arhitektūrā, manuprāt, pārāk stipri sāk izpausties bizantiešu ietekme. Viņi nekad nav cēluši tik labi kā pašā sākumā Torčello. Un tur nu ir Torčello.

Tur tā patiešām bija.

—  Svētā Marka laukums ir tas ar tiem baložiem un lielo katedrāli, kas izskatās pēc eleganta kinoteātra, vai ne?

—   Pareizi, Džekson. Jūs esat acīgs puisis. Un uz pasauli skatāties no sava viedokļa. Tagad paraugieties tālāk, aiz Torčello, tur tas burvīgais campanile atrodas Burano un ir gandrīz tikpat stipri sasvēries kā Pizas tornis. Burano ir maza, pārapdzīvota saliņa, kur sievietes darina brīnišķīgas mežģīnes, bet vīrieši taisa bambini un pa dienu strādā stikla fabrikas, kas atrodas uz nākošās salas — Murano, lūk, tur, kur paceļas otrs campanile. Viņi tur ražo lielisku stiklu šīs pasaules bagātajiem un vakaros ar mazo vaporetto1 atgriežas mājās uz ražo bambini. Bet ne jau katru nakti viņi guļ ar sievām. Reizēm viņi ar lielām bisēm šauj pīles gar šīs pašas lagūnas purvainajiem krastiem. Mēness naktīs šāvienus var dzirdēt līdz pašam rītam.— Viņš apklusa.

—  Un tur aiz Murano var redzēt Venēciju. Tā ir mana pilsēta. Es varētu jums vēl daudz ko parādīt, bet domāju, ka laiks braukt tālāk. Paskatieties vēl pēdējo reizi. No šīs vietas vislabāk redzams, kā te viss radies. Tikai no šejienes parasti neviens neskatās.

—  Tas ir skaists skats. Paldies, ser.

—  Nu labi,— pulkvedis noteica.— Laidīsim tālāk.

PIEKTĀ NODAĻA

Bet viņš vēl joprojām skatījās, un viss bija tikpat lielisks un aizkustināja viņu tāpat kā toreiz, kad viņam bija astoņpadsmit un viņš to skatīja pirmo reizi, neko neizprazdams, bet skaidri apzinādamies, cik tas skaisti. Togad bija uznākusi auksta ziema un visi kalni otrpus līdzenumam bija balti. Austrieši cerēja izlauzties apvidū, kur Siles upe un Pjavcs vecā gultne veidoja vienīgo aizsegu aizsardzībai.

Ja varēja noturēties Pjaves gultnē, tad aiz muguras vēl bija Sile, uz kuru atkapties, ja pirmā līnija neizturētu. Aiz Siles vairs nebija nekā, tikai pliks līdzenums un labi ceļi, kas veda uz Veneto ieplaku un Lombardijas līdzenumu, un austrieši uzbruka atkal un atkal visu cauru ziemu, mēģinādami dabūt savās rokās šo skaisto ceļu, pa kuru viņi tagad brauca un kurš veda taisni uz Venēciju. Tajā ziemā pulkvedim, kurš tolaik bija leitnants un dienēja svešā armijā, tādējādi nebūt nesekmēdams savu karjeru un panākdams to, ka vēlāk paša armijā uz viņu skatījās diezgan šķībi, visu laiku sāpēja kakls. Kakls viņam sāpēja aiz tā iemesla, ka pastāvīgi vajadzēja mirkt ūdenī. Nekad nevarēja īsti izžāvēties, tāpēc bija labāk samirkt uzreiz un samirkušam arī palikt.

Austriešu uzbrukumi nebija saskaņoti, toties tie bija neatlaidīgi un nikni, un tos ievadīja smagā artilērija, kurai vajadzēja paralizēt aizsardzību, un, kad apšaude beidzās, varēja tikai ātri pārlūkot pozīcijas un saskaitīt cilvēkus. Rūpēties par ievainotajiem nebija laika, jo tūlīt sākās uzbrukums un vajadzēja šaut uz vīriem, kas brida pār purvājiem, šautenes virs ūdens turēdami un kustēdamies lēni, kā jau brienot līdz krūtīm ūdenī.

«Ja, uzbrukumam sākoties, viņi nepārtrauktu apšaudi,» pulkvedis, kurš toreiz bija leitnants, bieži domāja, «es nemaz nezinu, ko mēs iesāktu.» Taču viņi to vienmēr partrauca un pavirzīja tālāk uz aizmuguri. Tāda bija tradicionālā taktika.

«Ja mēs būtu zaudējuši Pjavi un atietu uz Sili, viņi pārceltu uguni uz otro un trešo līniju, lai gan tur nemaz nebija kur turēties, un viņiem būtu vajadzējis dot pa pirmajām līnijām visu uzbrukuma laiku, līdz mēs vairs neizturētu. Bet, paldies dievam, priekšgalā arvien ir kāds augsti stāvošs stulbenis,» pulkvedis nodomāja, «kas neredz tālāk par savu degungalu.»

Visu to ziemu, mocīdamies ar nejaukām kakla sāpēm, viņš bija šāvis uz vīriem, kas nāca virsū, ar rokas granātām apkrāvušies, smagām teļādas somām plecos un spaiņiem līdzīgās bruņu cepurēs. Tie bija ienaidnieki.

Taču viņš tos nekad nebija ienīdis; viņš vispār pret tiem nekā nejuta. Viņš komandēja savu daļu, aptinis ap kaklu vecu terpentīnā samērcētu zeķi, un viņi atsita uzbrukumus ar šauteņu uguni un ar ložmetējiem, ja tādi vēl bija un ja pēc artilērijas apšaudes tos vēl varēja lietot. Viņš pa īstam apmācīja savus vīrus šaušanā, jo Eiropas armijās šo mākslu pieprot tikai retais, viņš iemācīja tiem skatīties uz ienaidnieku, kad tas nāca uzbrukumā, un, tā kā vienmēr gadījās atelpas brīži, kad varēja pavingrināties, viņi gluži labi iemanījās.

Bet pēc artilērijas uguns vienmēr vajadzēja skaitīt, pie tam skaitīt airi, lai zinātu, cik šāvēju vēl palicis. Tajā ziemā viņu ievainoja trīs reizes, bet tās visas bija tikai tādas skrambas, sīki ievainojumi muskulī, neskarot kaulu, un viņš jau bija sācis ticēt, ka nāve iet viņam garām, jo zināja, ka smagās artilērijas ugunī, kas sagatavoja uzbrukumus, viņam bija visas iespējas tikt nogalinātam. Galu galā arī viņu smagi sakropļoja. Neviens no agrākajiem ievainojumiem nebija nodarījis viņam to, ko šis pirmais smagais. «Tātad nāve tomēr neiet garām,» viņš domāja. Jā, pie šīs atziņas nonākt nemaz nebija tik viegli.

Šī zeme viņam nozīmēja ļoti daudz, vairāk, nekā viņš spētu vai vēlētos kādam atzīties, un tagad viņš sēdēja mašīnā laimīgs, ka pēc pusstundas būs Venēcijā. Viņš ieņēma divas nitroglicerīna tabletes; kopš tūkstoš deviņi simti astoņpadsmitā gada viņam nekad nebija trūcis siekalu krietnam spļāvienam, tāpēc viņš norija tabletes sausas un jautāja;

—   Kā sviežas, Džekson?

—  Lieliski, ser.

—  Kad Mestres ceļš sazarosies, nogriezieties sānceļā pa kreisi, tad mēs redzēsim laivas kanālā, un arī satiksme tur nebūs tik dzīva.

—   Labi, ser,— šoferis sacīja.— Vai jūs krustcelēs man vēl atgādināsiet?

—  Protams,— pulkvedis sacīja.

Viņi strauji tuvojās Mestrei, un sajūta bija tāda pati, kā pirmo reizi iebraucot Ņujorka toreiz, kad tā vēl bija balta, spodra un skaista. «Šos epitetus esmu patapinājis,» viņš sev sacīja. «Bet toreiz vēl nebija dūmu. Drīz būsim manā pilsētā,» viņš domāja. «Ak dievs, kas par lielisku pilsētu!»

Viņi nogriezās pa kreisi un brauca gar kanālu, kurā stāvēja noenkurotas zvejnieku laivas, un pulkvedis skatījās uz tām, un viņam bija silti ap sirdi, redzot brūnos tīklus un pītos murdus, un laivu asās, skaistās kontūras. Nevarētu teikt, ka tās izskatītos gleznainas. Pie velna gleznainību! Tās gluži vienkārši bija skaistas.

Viņi pabrauca garām garajai laivu rindai kanālā, kura rāmie ūdeņi plūda šurp no Brentas, un viņš domāja par Brentas krastiem, kuros pacēlās lielas villas ar plašiem zālājiem un dārziem, platānām un cipresēm. «Man gribētos, lai mani tur apglabā,» viņš domāja. «Es šīs vietas tik labi pazīstu. Bet maz ticams, ka to var izkārtot. Nezinu. Es pazīstu dažus cilvēkus, kuri varbūt atļautu apbedīt mani savā zemē. Aprunāšos ar Alberto. Bet viņš droši vien domās, ka tās ir slimīgas iedomas.»

Viņš jau sen domāja par tām jaukajām vietām, kur viņam tiktos gulēt, un zemes stūrīšiem, par kuru daļu viņš vēlētos kļūt. «Visa tā smirdošā, pūstošā daļa jau iznīks ātri,» viņš domāja, «un galu galā mēslojums vien jau mēs esam, un pat no kauliem kādreiz būs savs labums. Man patiktos gulēt kādā klusā nostūrī, bet lai no turienes varētu redzēt vecu, skaistu māju un lielus, kuplus kokus. Man liekas, es tur nevienu pārāk netraucētu. Es kļūtu par zemes daļu tur, kur vakaros spēlējas bērni un kur no rītiem varbūt vēl izjāj zirgus, liekot tiem lēkt pār šķēršļiem, un to pakavi dim zālienā, un kur virs dīķa izšaujas foreles, kad pāri sijājas mušu bars.»

Tagad viņi pa uzbērto Mestres—Venēcijas ceļu brauca garām neglītajai Bredas rūpnīcai, kas tikpat labi varētu atrasties Hamondā, Indiānas štatā.

—   Ko tur ražo, ser?— Džeksons jautāja.

—       Milānā šī kompānija ražo lokomotīves,— pulkvedis sacīja.

—  Šeit — pa druskai no visa, kam sakars ar metalurģiju.

Skats uz Venēciju te nebija pievilcīgs, un viņam nekad nebija paticis šis uzbērtais ceļš, taču pa to visātrāk varēja tikt pilsētā un no tā bija redzamas bojas un kanāli.

—   Šī pilsēta pati sevi uztur,— viņš sacīja Džeksonam.— Reiz tā bijusi jūru valdniece, un tādus ļaudis kā tur jūs citur neatradīsiet — tie ne paša velna nebēdā. Tā ir baigāka pilsēta nekā Šaijena, ja to tā īsti iepazīst, kaut cilvēki tur pieklājīgi.

—   Es neteiktu, ka Šaijena ir baiga pilsēta, ser.

—   Bet tā ir baigāka par Kasperu.

—   Vai jūs domājat, ka Kaspera ir baiga, ser?

• *—Tā ir naftas pilsēta. Jauka pilsēta.

—   Bet, manuprāt, tā nav baiga, ser. Un nekad tāda nav bijusi… .

—   Ir jau labi, Džekson. Varbūt mēs apgrozāmies dažādās aprindās. Varbūt ari šo vārdu saprotam katrs savādāk. Bet Venēcija, kur visi ir tik pieklājīgi un ar tik labām manierēm, ir tikpat baiga kā Kuksitija Montanas štatā, kad veči tur svin savu kārtējo zaļumballi.

—   Manā izpratnē par baigu pilsētu varētu saukt Memfisu.

—   Salīdzinājumā ar Čikāgu tas nav nekas, Džekson. Memfisa ir baiga tikai nēģeriem. Bet Čikāga ir baiga katram, vai nu tas atrastos pilsētas ziemeļos, dienvidos vai rietumos, austrumu tai nav. Uzvesties tur neprot neviens. Bet, ja gribat iepazīt īsti baigu pilsētu šajā zemē, tad aizbrauciet uz Boloņu, kur piedevām var vēl lieliski paēst.

—   Neesmu tur nekad bijis.

—   Tā, klāt arī Fiata garāža, kur novietosim mašīnu,— pulkvedis sacīja.— Atslēgu varat atstāt kantorī. Šeit nezog. Kamēr jūs uzbrauksiet augšā, es ieiešu bārā. Par somām te parūpēsies.

—   Vai jūsu bisi un medību piederumus var tik droši atstāt mašīnā, ser?

—   Pavisam droši. Šeit nezog. Es jau teicu.

—  Gribēju tikai būt nomodā par jūsu vērtīgo bagāžu, ser.

—  Jūs esat tik sasodīti apzinīgs, ka reizēm taisni pretīgi,— pulkvedis sacīja. — Izmazgājiet ausis, lai man nevajadzētu neko atkārtot divas reizes.

—  Es dzirdēju, ser,— Džeksons sacīja. Pulkvedis uzmeta viņam domīgu, iznīcinošu skatienu.

«Tas un gan ir draņķis,» Džeksons nodomāja, «kaut arī reizēm prot būt tik sasodīti mīlīgs.»

—  Izņemiet mūsu somas, novietojiet mašīnu augšā, pārbaudiet benzīnu, ūdeni un riepas,— pulkvedis sacīja un pa eļļām nolieto, riepu nopēdoto cementa pagalmu devās uz bāru.

SESTĀ NODAĻA

Bārā pie paša pirmā galdiņa kopā ar greznu un ārkārtīgi pavedinošu mīļāko sēdēja kāds pēckara jaunbagātnieks no Milānas, resns un ciets kā krams — īsts milānietis. Viņi dzēra nfigronis, kas sastāv no divām daļām saldā vermuta un vienas daļas zeltera, un pulkvedis prātoja, par cik lielu summu gan milānietis apvedis ap stūri valsti, lai nopirktu šo smalko dāmu garajā ūdeļādas kažokā un vaļējo mašīnu, kuru šoferis tikko bija uzbraucis augšā pa estakādi uz garāžu. Pārītis blenza uz viņu, kā to no šsda t: pa cilvēkiem varēja sagaidīt, un viņš, garām ejot, pielika roku pie cepures un itāliski sacīja:

—   Atvainojiet, ka esmu uniformā. Bet tā ir īs'a uniforma. Nevis kostīms.

Tad viņš pagrieza tiem muguru, negaidīdams, kādu iespaidu atstās piezīme, un devās pie bāra letes. No turienes varēja uzmanīt savu bagāžu, kā to jau darīja abi pescecani1 .

«Viņš droši vien ir commmdatore2 ,» pulkvedis nodomāja. «Viņa — skaists, bezsirdīgs radījums. Bet skaista viņa nudien ir. Interesanti, kā tas būtu bijis, ja es kādreiz būtu varējis alļauties sev tādu iegādāt un ietērpt ūdeļādās. Bet es labāk palikšu pie tā, kas man ir,» viņš nodomāja, «un tādas kā šī lai iet pie velna.»

Bārmenis paspieda viņam roku. Šis bārmenis bija anarhists, bet viņam nepavisam nebija iebildumu pret to, ka pulkvedis ir pulkvedis. Tas viņu pat sajūsmināja un darīja lepnu, it kā arī anarhistiem nu būtu savs pulkvedis, un kaut kādā veidā pa šiem pāris mēnešiem, kopš viņi bija palīstami, bārmenim bija radusies rajūta, ka viņš pats ir izdomājis

1 Spekulanti (ii.).

2 Š;it: iiv.vir?

vai vismaz iecēlis amatā pulkvedi, un viņš izjuta tādu pašu apmierinājumu, kādu izjustu cilvēks, kurš piedalījies campanile vai pat vecās Torčello baznīcas celtniecībā.

Bārmenis bija dzirdējis sarunu, pareizāk sakot, strupo piezīmi pie galdiņa, un jutās ļoti apmierināts.

Viņš jau bija nolaidis lejā rokas liftu pēc džina un campari un sacīja:

—  Tūlīt tie būs klāt. Kā iet pa Triestu?

—   Apmēram tā, kā pats varat iedomāties.

—   Nespēju pat iedomāties.

—       Tad nepūlieties ari,— pulkvedis sacīja,— no piepūles var dabūt hemoroīdus.

—   Es par to neko neteiktu, ja būtu pulkvedis.

—   Es jau ari neko nesaku.

—  Jūs dabūtu paskraidīt tikpat kā no rīcineļļas,— bārmenis teica.

—   Tikai nesakiet to godājamam Pačardi,— pulkvedis teica.

Tas viņiem ar bārmeni bija vecs joks, jo godājamais Pačardi ieņēma Itālijas republikas aizsardzības ministra posteni. Būdams vienos gados ar pulkvedi, viņš bija drosmīgi cīnījies pirmajā pasaules karā un komandējis bataljonu Spānijā, un pulkvedis, uzturēdamies tur kā novērotājs, bija ar viņu toreiz iepazinies. Nopietnība, ar kādu godājamais Pačardi veica aizsargāties nespējīgas valsts aizsardzības ministra pienākumus, uzjautrināja kā pulkvedi, tā bārmeni. Abi bija praktiski cilvēki, un doma par godājamo Pačardi Itālijas republikas aizstāvja lomā rosināja viņu fantāziju.

—       Mums tur iet gluži jautri,— pulkvedis sacīja,— un es nevaru žēloties.

—       Godājamo Pačardi vajadzētu apgādāt ar jaunāko tehniku,— bārmenis teica.— Piespēlēt viņam atombumbu.

—       Man mašīnā ir veselas trīs,— pulkvedis sacīja.— Gluži jauns modelis ar visu, kā stāv. Patiešām nevar viņu atstāt neapbruņotu. Mums jāapgādā viņš ar baktērijām un Sibīrijas mēri.

—       Jā, godājamo Pačardi mēs nedrīkstam pievilt,— bārmenis sacīja.— Labāk nodzīvot vienu dienu kā lauvam nekā simts gadus kā jēram.

—   Labāk mirt stāvus nekā dzīvot uz ceļiem,— pulkvedis sacīja.

—   Lai gan daudzreiz prātīgāk ir mesties uz vēdera, ja gribi palikt dzīvs.

—   Pulkvedi, šādas musinošas runas ir jāatmet.

—   Mēs 1os nožņaugsim ar kailām rokām,— pulkvedis teica.

—   Vienā naktī veselu miljonu liela armija ķersies pie ieročiem.

—   Bet kur mēs rausim tos ieročus?— bārmenis jautāja.

—       Par visu tiks gādāts,— pulkvedis sacīja.— Tas ir tikai viens punkts ģenerālajā plānā.

Tajā brīdi pa durvīm ienāca šoferis. Pulkvedis atskārta, ka, jokodamies ar bārmeni, nebija paturējis acīs durvis, un katrs modrības trūkums un neuzmanība viņu kaitināja.

—   Ko jūs tik ilgi piņķerējāties, Džekson? Nāciet iedzert.

—   Nē, paldies, ser.

«Ak tu liekulīgais ķēms,» pulkvedis nodomāja. «Bet ko es viņam tik daudz piesienos,» viņš pats sevi norāja.

—      Tūlīt iesim,— pulkvedis sacīja.— Es te no sava drauga mēģinu mācīties itāliešu valodu.

Viņš pagrieza galvu, lai paskatītos uz Milānas spekulantiem, bet tie jau bija aizgājuši.

«Esmu kļuvis briesmīgi gauss,» viņš nodomāja. «Mani tagad kurš katrs var paņemt aiz dziesmas. Varbūt pat godājamais Pačardi.»

—   Cik man jārnaksā?— viņš strupi noprasīja bārmenim.

Bārmenis nosauca summu un noskatījās viņā ar savām gudrajām

itālieša acīm, kuras vairs nesmējās, kaut arī no acu kaktiņiem izstaroja smieklu krunciņas. «Cerams, ka viņam nekas nekaiš,» bārmenis nodomāja. «Nedod dievs vai kā nu to sauc, ka viņam tiešām piemestos kas nopietns.»

—  Uz redzēšanos, pulkveža kungs,— viņš sacīja.

—       Ciao!— pulkvedis uzsauca.— Džekson, mēs tagad iesim lejā pa garo uzbrauktuvi un tieši uz ziemeļiem, kur pietauvojas mazās motorlaivas. Tās nolakotās. Tur nāk nesējs ar abām somām. Ir jāļauj viņam tās nest, te šāda kārtība.

—   Labi, ser,— Džeksons sacīja.

Abi neatskatījušies izgāja no bāra.

Pie imbareadero' pulkvedis iedeva somu nesējam dzeramnaudu un tad sāka lūkoties apkārt pēc pazīstama laivinieka.

Vīru, kas atradās vistuvākajā laivā, viņš nepazina, taču laivinieks viņu sveicināja:

—   Sveicināti, pulkveža kungs. Tagad mana kārta.

—  Cik prasāt līdz Griti viesnīcai?

—       Jūs to zināt tikpat labi kā es, pulkveža kungs. Mēs te nekaulējamies. Mums ir noteikts tarifs.

—   Kāds tad tas ir?

—  Trīs tūkstoši pieci simti.

—   Ar vaporetto mēs varētu aizbraukt par sešdesmit.

—       Neviens jums to neliedz,— atteica pavecais vīrs ar sarkanu, labsirdīgu seju.— Līdz pašai viesnīcai tas jūs neaizvedīs, bet pieturēs pie imbareadero aiz Harija bāra, no turienes varat piezvanīt uz Griti, lai kāds atnāk pēc jūsu somām.

«Ko gan es pirkšu par tām nolāpītajām trīs tūkstoši pieci simti-lirām? Un večuks izskatās tik lādzīgs.»

—       Ja gribat, aizsūtīšu jums līdzi to vīru,— laivinieks norādīja uz noplukušo vecīti, kurš piestātnē pelnījās ar gadījuma pakalpojumiem un bija vienmēr gatavs pasažieriem iekāpjot un izkāpjot piedāvāt savu nevienam nevajadzīgo roku, vienmēr gatavs palīdzēt, kad nekāda palīdzība nebija vajadzīga, un pēc tam stāvēja, klanīdamies ar vecu filca cepuri izstieptajā rokā.— Viņš aizvedīs jūs uz vaporetto. Nākošais atiet pēc divdesmit minūtēm.

—  Pie velna,— pulkvedis sacīja.— Vediet mūs uz Griti pats.

—  Con piacere',— laivinieks atbildēja.

Pulkvedis un Džeksons nokāpa braucamajā, kas izskatījās pēc ātrlaivas. Tā bija spoži nolakota un rūpīgi uzturēta, un par dzinēju tai bija pielāgots mazītiņš Fiata motors, kas savu laiku jau bija nokalpojis kāda provinces ārsta mašīnā, nopirkts automobiļu kapsētā — šajā mehānisko ziloņu kapu vietā, bez kuras mūsu dienās vairs nav iedomājama neviena biezāk apdzīvota vieta,— un tagad pārtaisīts un pārveidots, lai sāktu atkal jaunu dzīvi šīs pilsētas kanālos.

—       Vai motors strādā labi?— pulkvedis jautāja. Viņš dzirdēja, ka tas pukšķ gluži kā tāds sašauts tanks vai pašgājējs, tikai daudz vārgāk, jo spēciņa tam bija maz.

—  Tā ne visai,— laivinieks atbildēja, atmezdams ar roku.

—       Jums derētu iegādāties vismazāko modeli, kādu tagad izlaiž firma «Universal». Tas ir vislabākais un vieglākais no mazajiem laivu motoriem, kādus vien es zinu.

—  Jā,— laivinieks atteica.— Vai nu mazums ko vajadzētu iegādāt.

—  Varbūt būs ienesīgs gads.

—       Var jau būt. No Milānas te ierodas daudzi pcscecani, lai Lido spēlētu ruleti. Taču neviens aiz laba prāta otrreiz ar mani nebrauks. Laiva jau ir laba. Pamatīgi būvēta, ērta. Kaut ari ne tik skaista kā gondola. Bet tai vajadzīgs motors.

—       Iespējams, ka man izdodas sameklēt kādu džipa motoru. Tādu, kas jau norakstīts, un jūs pats varētu to pārtaisīt.

—       Lai nu tādas runas paliek,— laivinieks sacīja.— Nekas tur nesanāks. Negribu nemaz par to domāt.

—  Domājiet droši,— pulkvedis sacīja.— Es runāju nopietni.

—  Nopietni?

—       Protams. Galvot jau nevaru. Bet noteikti painteresēšos. Cik bērnu jums ir?

—  Seši. Divi puikas un četras meitenes.

Redz, ka, lātad neesat vis pārāk uzticējušies fašistu režīmam. tikai seši.

Es patiešām tam neuzticējos.

—  Labi jau, labi,— pulkvedis atteica.— Bet mani tas nemaz nepārsteigtu, ja jūs būtu tam uzticējies. Vai gan domājat, ka tagad, pēc mūsu uzvaras, es jums vēl kaut ko pārmestu?

Vienmuļākais kanāla posms no Piazzale Roma līdz Ca’Foscari jau bija aiz muguras, lai gan ari tas pulkvedim nešķita vienmuļš.

«Vai tad nu visur jābūt pilīm un baznīcām. Un šo te nekādi nevar saukt par vienmuļu.» Pulkvedis paskatījās pa labi. «Pār labo bortu,» viņš nodomāja. «Esmu taču uz ūdens.» Tur stiepās gara, zema, pievilcīga celtne, un blakus tai atradās trattoria'.

«Nebūtu slikti te dzīvot. To es ar savu pensiju varētu atļauties. Nekādu Gritti Palace. Tikai istabu šādā mājā, no kuras var vērot paisumu un bēgumu, un garāmslīdošas laivas. No rītiem es varētu lasīt, priekšpusdienā pastaigāties pa pilsētu un katru dienu iet uz Accademia skatīties Tintoreto gleznās un uz Scuola San Rocco, varētu ēst labos, lētos restorāniņos aiz tirgus vai ari sarunāt ar saimnieci, lai tā gatavo vakariņas.

Pusdienas laikam būtu prātīgāk ēst ārpus mājas un pie reizes ari izstaigāties. ŠI pilsēta ir kā radīta pastaigām. Vairāk nekā jebkura cita. Nekad neesmu te klaiņojis, neizjuzdams baudu. Es varētu to iepazīt pa īstam, viņš domāja. Un tas būtu ieguvums.

Tā ir dīvaina, viltīga pilsēta, un mēģināt tajā atrast kādu konkrētu vietu ir aizraujošāk nekā risināt krustvārdu mīklas. Nav daudz tāda, ar ko mēs varētu lepoties, taču šo pilsētu mēs ne reizes netikām bombardējuši, un arī viņi, gods kam gods, to respektēja.

«Es to mīlu, nudien,» viņš domāja, «un esmu laimīgs, ka palīdzēju to aizstāvēt jau tad, kad biju vēl zaļš zeņķis un slikti zināju valodu, un nebiju to pat kārtīgi redzējis līdz tai skaidrajai ziemas dienai, kad devos uz aizmuguri pārsiet nelielu ievainojumu un ieraudzīju to paceļamies no jūras. Velna milti,» viņš atcerējās, «tajā ziemā pie krustojuma mēs turējāmies itin braši.

Kaut varētu to karu vēlreiz pārkarot,» viņš domāja. «Ar manu tagadējo pieredzi un visu to, kas mums patlaban ir. Bet ari viņiem būtu tas pats, un starpība vienīgi tā, ka abas puses censtos iegūt pārsvaru gaisā.»

Un visu laiku viņš vēroja, kā skaisti nolakotās, šaurām, spoži nospodrinātām misiņa sloksnītēm apsistās laivas strupais priekšgals šķeļ brūno ūdeni un kā laivinieks apiet visus šķēršļus.

Viņi izbrauca pa apakšu baltajam tiltam un vēl nepabeigtajam koka tiltam. Sarkanais tilts palika pa labi, un tad viņi paslīdēja zem pirmā augstā tilta baltajām arkām. Tad nāca melnais, skulptūrām rotātais dzelzs tilts pari kanālam, kas veda uz Rio Nuovo, un viņi pabrauca garām diviem stabiem, kas bija saķēdēti kopā un tomēr nesaskārās. «Gluži kā mēs,» pulkvedis nodomāja. Viņš skatījās, kā pret tiem šķīst paisuma viļņi, un ievēroja, cik stipri ķēdes sadeldejušas koku kopš tā laika, kad viņš tos bija redzējis pirmo reizi. Tie esam mēs, viņš domāja. Tas ir piemineklis mums. Cik daudz tādu gan neatradīsies šīs pilsētas kanālos?

Tad viņi lēnā gaitā turpināja ceļu līdz milzīgajai laternai, kas atradās labajā pusē pie ieejas Lielajā kanālā, kur motors sāka spurkšķēt kā agonijā un ātrums nedaudz pieauga.

Tagad viņi paslīdēja zem Accademia un starp pāļiem tikko nesaskārās ar melnu, smagi piekrautu dīzeļlaivu, pilnu ar īsi sazāģētiem malkas klučiem, kurus izkurinās piejūras pilsētas mitrajos mājokļos.

—  Tas ir skābardis, vai ne?— pulkvedis vaicāja laiviniekam.

—  Skābardis un vēl viens cits, lētāks koks, tikai pašreiz nevaru atcerēties, kā to sauc.

—   Skābardis kamīnam ir tas pats, kas antracīts krāsnij. No kurienes šos skābaržus ved?

—  Kalnos neesmu dzīvojis. Bet man liekas, tos cērt vēl aiz Basano, otrpus Grapai. Pie Grapas es biju, lai redzētu vietu, kur krita mans brālis. No Basano rīkoja ekskursiju, un mēs devāmies uz lielo ossario. Bet atgriezāmies caur Feltri. Toreiz redzēju, ka tur, otrā pusē, kur kalni nolaižas ielejā, ir vareni meži. Mēs braucām lejā pa kara ceļu, un tur baļķus veda vienā vešanā.

—  Kurā gadā tas bija, kad jūsu brālis krita pie Grapas?

—  Astoņpadsmitajā. Viņš bija patriots, un viņu aizrāva d’Annuncio runas, un viņš aizgāja brīvprātīgajos, kad viņa gads vēl nemaz nebija iesaukts. Mēs par viņu tik maz ko zinājām, jo viņš jau tik agri aizgāja.

—  Cik jūsu pavisam bija ģimenē?

—  Seši. Divi krita aiz Izonco, viens pie Bainzicas un viens pie Karso. Kad vēl pie Grapas zaudējām to, par kuru stāstīju, paliku es viens pats.

—  To džīpa motoru es jums noteikti dabūšu,— visu, tā, kā stāv,— pulkvedis sacīja.— Bet tagad drūmās domas pie malas un labāk paskatīsimies uz tām vietām, kur dzīvo mani draugi.

Viņi virzījās augšup pa Lielo kanālu, un no šejienes labi varēja redzēt, kur dzīvo draugi.

—  Tā ir grāfienes Dandolo māja,— pulkvedis sacīja.

Un domās piemetināja: «Viņai jau pāri astoņdesmit, bet viņa ir tikpat līksma kā jaunībā un nemaz nebaidās nāves. Matus krāso sarkanus, un tie viņai lieliski piestāv. Viņa ir labs sarunu biedrs un apbrīnojama sieviete.»

Viņas pievilcīgā pils atradās padziļi dārzā, un tai bija pašai sava Iiiivu piestātne, kur savā laikā bija piestājušas daudzas gondolas, iitvczdamas gan sirsnīgus, gan jautrus, gan skumjus un vIluSos viesus. Taču visvairāk bija jautro, jo viņi taču brauca pie grāfienes Dandolo.

Tagad, cīnoties augšup pa kanālu pret auksto vēju, kas pūta no kalniem, un namu kontūrām iezīmējoties asi un reljefi, kā jau ziemas <licnā, viņi no jauna izjuta šis pilsētas burvību un skaistumu. It sevišķi pulkvedis, kurš pazina daudzus no tiem, kuri dzīvoja pilis, un, ja ari kadā šobrīd neviens vairs nedzīvoja, viņš vismaz zināja, kas tur tagad atrodas.

«Tā ir Alvarito mātes māja,» viņš nodomāja, taču klusēja.

Te viņa nekad ilgi neuzturas un parasti dzīvo savā lauku mājā pie Trevizo, kur ir daudz koku. Viņai nepatīk, ka Venēcijā nav koku. Viņa ir zaudējusi lielisku vīru, un vienīgais, kas viņu vēl spēj ieinteresēt, ir prasmīga saimniekošana.

Kādreiz ģimene šo māju bija nodevusi Džordža Gordona — lorda Bairona rīcībā, un kopš tā laika ne Bairona gultā, ne ari tajā otrā gultā divus kāpņu posmus lejāk, kur viņš mēdza pavadīt naktis pie gondoljera sievas, neviens vairs nebija gulējis. Tās neuzskatīja ne par svētumiem, ne relikvijām. Tās gluži vienkārši bija liekas gultas, kas vēlāk netika lietotas dažādu iemeslu dēļ vai varbūt ari aiz cieņas pret lordu Baironu, kuru šajā pilsētā ļoti mīlēja, par spīti visiem viņa grēkiem. «Jābūt velna pulverim, lai iemantotu šīs pilsētas mīlestību,» pulkvedis domāja. «Te nebija visai augstās domās ne par Robertu Brauningu, ne misis Brauningu un viņu suni. Tie nekad nebija kļuvuši par īstiem venēciešiem, lai Braunings par to rakstīja ko rakstīdams. Un kāds īsti ir velna pulveris?» viņš pats sev jautāja. «Ja tu šo apzīmējumu lieto katra vārda galā, tad tev vajadzētu ari zināt, ko tas nozīmē. Manuprāt, tas ir cilvēks, kas visu liek uz spēles un nekad neapstājas pusceļā. Tāds, kas spēlē līdz galam. Tikai tam nav nekāda sakara ar teātra spēlēšanu,» viņš domāja. «Lai kā ari es mīlētu teātri.»

«Un tomēr,» viņš nodomāja, ieraudzīdams mazu villu pašā ūdens malā, tikpat neglītu kā kuru katru mājeli Parīzes priekšpilsētā, ko var ieraudzīt pa vilciena logu, braucot no Havras vai Šerbūras. Dārzs bija aizaudzis un nekopts, un no laba prāta neviens tādā nedzīvotu. Bet tur dzīvoja viņš.

«Viņi to mīlēja viņa talanta, viņa netikumu un viņa drosmes dēļ. Būdams nabadzīgs ebreju zēns, viņš savaldzināja visu zemi ar savu talantu un savu daiļrunību. Neesmu sastapis nožēlojamāku tipu un zemiskāku ari ne. Tas cilvēks, ar kuru es viņu varētu salīdzināt, nekad nemaksāja savus parādus un aizgāja karā,» pulkvedis nodomāja, «bet Gabriēle d’Annuncio (vienmēr esmu gribējis zināt viņa īsto vārdu, jo neticu, ka tādā praktiskā zemē kā šī cilvēku varētu nosaukt par d’Annuncio, un varbūt viņš nemaz nav žīds, un kāda tam galu galā

nozīme)— jā, d’Annuncio bija tikai viesis dažādās armijas daļās tāpat kā dažādu sieviešu gultās.

Nevienā no šīm armijas daļām, izņemot kājniekus, dienests d’Annuncio kaulus nelauza. Viņš viegli un ātri tika galā ar savu misiju. Pulkvedis atcerējās, kā d’Annuncio bija zaudējis aci, kad nogāzās lidmašīna, kurā viņš kā novērotājs bija lidojis virs Triestas vai varbūt virs Polas, un kā vēlāk viņš vienmēr valkāja pār aci melnu saiti, un cilvēki, kas nezināja — un toreiz neviens īsti nezināja,— domāja, ka viņam tā izšauta pie Veliki vai Sanmikelas, vai citā tādā vietā aiz Karso, kur visi vai nu krita, vai tika ievainoti. Bet d’Annuncio karošana bija tikai varonīgi žesti. Kājnieka dienests ir pavisam īpašs,» pulkvedis domāja, «tas nav pielīdzināms nevienam citam. Viņš, Gabriēle, lidoja, taču nebija lidotājs. Viņš dienēja kājnieku daļā, taču nebija nekāds kājnieks, viss viņam bija viena vienīga izlikšanās.»

Un pulkvedis atcerējās, kā reiz, kad viņš komandēja triecienvienību kādā no tām nebeidzamajām ziemām, kad pastāvīgi lija — vismaz katru reizi, kad vajadzēja iet parādē vai klausīties uzrunas,— d'Annuncio ar savu saiti uz acs un bālo seju — tikpat bālu kā bute, kas tirgū pagriezta ar gaišo pusi uz augšu,— izskatīdamies pēc tāda, kas jau otro dienu kā beigts, kliedza: «Morire non & basta,'»— un pulkvedis, kas toreiz bija leitnants, domāja: «Ko, velns, vēl viņi no mums negribēs?»

Bet viņš klausījās runu, un beigās, kad pulkvežleitnants d’Annuncio — rakstnieks un tautas tribūns, un visu atzīts varonis, ja jau varoņi ir nepieciešami, kaut pulkvedis varoņiem neticēja,— aicināja ar klusuma brīdi godināt kritušo piemiņu, viņš sastinga pamatstājā. Bet viņa kareivji, kas nebija sekojuši runai, jo toreiz nebija skaļruņu un viņi slikti varēja sadzirdēt runātāju, tajā mirklī, kad ar klusuma brīdi vajadzēja godināt kritušo varoņu piemiņu, visi kā viens atbildēja ar saskanīgu un skaņu: «Evviva d’Annunziol»2

D’Annuncio viņus jau agrāk bija uzrunājis gan pēc uzvarām, gan pirms sakāvēm, un viņi zināja, kas jākliedz, kad runātājs apklusis.

Pulkvedis, kas toreiz bija leitnants un mīlēja savu vadu, pievienojās kareivjiem un tikpat kā pavēli izkliedza: «Evviva dAnnunzio'.»— tā glābdams tos, kuri nebija klausījušies šajā runā, aicinājumā vai uzsaukumā, un cenzdamies neuzkrītoši, kā tas leitnantam pienākas (ja nav runa par nenoturamu pozīciju aizsargāšanu vai personīgo piemēru uzbrukumā), daļu vainas uzņemties uz sevi.

Bet tagad laiva slīdēja garam mājai, kurā šis nabaga zellis bija dzīvojis kopā ar savu lielo, skumjo un nekad īsti nemīlēto aktrisi, un pulkvedis atcerējās viņas brīnišķās rokas un seju, kas nebija skaista, bet

' Mirt — tas vēl nav viss (//.).

2 Lai dzīvo d'Annuncio! (It.)

\|>cja neticami pārveidoties un izstaroja visas pasaules mīlestību, triumfu, sajūsmu un sāpes; atcerējās viņas rokas izliekumu, kas spēja aizgrābt līdz sirds dziļumiem, un domāja: ak dievs, abi jau miruši, un

i s pat nezinu, vai tie, kā nākas, apglabāti. Bet gribas cerēt, ka šajā mājā tiem klājies labi.

—  Džekson,— viņš sacīja.— Tā mazā villa tur pa kreisi piederēja Gabriēlem d’Annuncio, viņš bija ievērojams rakstnieks.

—  Klausos, ser,— Džeksons sacīja.— Paldies, ka jūs man pateicāt. Nekad nebiju par viņu dzirdējis.

—  Varu jums pastāstīt, ko viņš uzrakstījis, ja kādreiz sadomāsiet palasīt,— pulkvedis sacīja,— dažiem darbiem ir itin labi angļu tulkojumi.

—  Paldies, ser,— Džeksons teica.— Es labprāt kaut ko palasītu, kad būs laiks. Māja viņam patiešām ērta. Kā jūs teicāt, kā viņu sauca?

—   D’Annuncio,— pulkvedis atkārtoja.— Rakstnieks.

Un, nevēlēdamies Džeksonu mulsināt, ne ari likties augstprātīgs, kāds tajā dienā jau vairākas reizes bija izrādījies, viņš tikai domās piemetināja: rakstnieks, dzejnieks, tautas tribūns, fašisma ideologs, savtīgs nāves apdziedātājs, aviators, komandieris vai vienkārši pasažieris pirmajās ātrajās torpēdlaivās, kājnieku pulkvežleitnants, kurš lāgā neprata komandēt ne rotu, ne vadu. «Notturno» lielais brīnišķais autors, kuru mēs cienām, un pēdējais ķēms.

Priekšā jau varēja redzēt divu kanālu krustceles pie Santa Maria del Giglio un aiz tām no koka būvēto Griti viesnīcas laivu piestātni.

—  Tajā viesnīcā mēs apmetīsimies, Džekson.

Pulkvedis norādīja uz nelielo, sārto, jauko trīsstāvu pili, kas pacēlās pašā kanālmalā. Agrāk tā bija Grandhoteļa filiāle, bet tagad atsevišķa viesnīca, pie tam ļoti laba. Laikam gan pati labākā šajā teicamu viesnīcu pilsētā, ja vien cilvēks negrib, lai ap to luncinās, tam izdabā un to appuišo, un pulkvedim šeit ļoti patika.

—   No ārpuses tīri glīta, ser,— Džeksons sacīja.

—  Iekšpusē tāpat,— pulkvedis atbildēja.

Motorlaiva ar slaidu loku piebrauca pie steķiem. «Katrs šis laivas manevrs,» pulkvedis nodomāja, «ir savdabīgs sagrabējušā mehānisma diženuma pierādījums. Mums vairs nav tādu kara zirgu kā slavenais Ceļotājs vai ģenerāļa Marbo Lizete, kas līdz ar citiem cīnījās pie Elo. Mēs varain runāt vienīgi par diženumu, kāds piemīt sadilušam virzulim, kas brīnumainā kārtā nav vēl salūzis, vai cilindram, kurš neeksplodē, kaut pēc taisnības to sen varētu sagaidīt, un tamlīdzīgi.»

—   Esam pietauvojušies pie piestātnes, ser,— Džeksons sacīja.

—  Kur gan vēl citur mēs varētu pietauvoties, cilvēk mīļais? Leciet laukā, kamēr es nokārtošu rēķinus ar šo goda vīru.

Viņš pagriezās pret laivinieku un sacīja:— Tātad trīs tūkstoši pieci simti, vai ne?

—  Tā ir, pulkveža kungs.

—       Par to veco džipa motoru es neaizmirsīšu. Ņemiet ciet un nopērciet savam zirgam auzas.

Šveicars, kurš ņēma no Džeksona pretī somas, to dzirdēdams, iesmējās.

—   Nav tāda veterināra, kas varētu līdzēt viņa zirgam.

—   Bet tas vēl arvien rikšo,— laivinieks sacīja.

—       Taču sacīkstēs vairs neuzvar,— šveicars noteica.— Kā jūtaties, pulkveža kungs?

—       Labāk nevar vēlēties,— pulkvedis atbildēja.— Kā klājas mūsu ordeņa brāļiem?

—   Visi ir sveiki un veseli.

—       Labi,— pulkvedis sacīja.— Iešu iekšā un apsveicināšos ar lielmestru.

—   Viņš jūs jau gaida, pulkveža kungs.

—       Tad neliksim viņam gaidīt, Džekson,— pulkvedis sacīja.— Ejiet šim džentlmenim līdz uz halli un palūdziet, lai mani reģistrē. Parūpējieties par istabu seržantam,— viņš teica šveicaram.— Mēs paliksim šeit tikai vienu nakti.

—  Jūs meklēja barons Alvarito.

—   Es viņu sastapšu Harija bārā.

—   Labi, pulkveža kungs.

—   Kur ir lielmestrs?

—  Tūlīt viņu sameklēšu.

—   Sakiet viņam, ka būšu bārā.

SEPTĪTĀ NODAĻA

Griti bārā varēja iekļūt tieši no halles, lai gan halle, pulkvedis nodomāja, nebija īstais vārds, lai apzīmētu tik lielisku telpu. Vai tas bija Džolo, kas deva apļa definīciju? Nē, laikam gan kāds matemātiķis. No anekdotēm par gleznotāju viņam vislabāk palika šī. «Tas ir ļoti vienkārši,» teicis Džoto, uzvilkdams nevainojamu apli. Kas gan viņam to bija stāstījis un kur?

—       Labvakar, slepenpadomniek,— viņš sacīja bārmenim, kurš vēl nebija pilntiesīgs ordeņa loceklis, bet kuru viņš negribēja apvainot.— Ko varu jūsu labā darīt?

—   Iedzert, pulkveža kungs.

Pa bāra logiem un durvīm pulkvedis noraudzījās uz Lielā kanāla ūdeņiem. Viņš varēja saskatīt lielo, melno stabu, pie kura pietauvojās gondolas, un ziemas novakara saules atblāzmu vēja sakultajos ūdeņos. Kanāla otrā krastā stāvēja vecā pils, un augšup pa kanālu peldēja melna, masīva koka barka, ar savu strupo priekšgalu uzsizdama augstu vilni, kaut ari vējš bija no muguras.

—  Dodiet man vienu sausu martīni,— pulkvedis sacīja.— Lielo.

Tajā brīdī bārā ienāca lielmestrs, ģērbies frakā, kā jau metrdotelam pienākas. Viņš bija apveltīts ar patiesi vīrišķīgu skaistumu, kas staroja no iekšienes, tā ka smaids šķita nākam no sirds — vai kur nu tā pati slēptākā vieta būtu, un tikai tad vaļsirdīgs un jauks atplauka virspusē, tas ir — sejā.

Viņam bija smalka seja ar garu, taisnu degunu, kāds raksturīgs viņa dzimtajā pusē Veneto, laipns, jautrs, atklāts skatiens un balti mati, kas modināja cienību pret viņa gadiem, kuru tam bija par diviem vairāk nekā pulkvedim.

Viņš tuvojās, sirsnīgi un reizē noslēpumaini smaidīdams, jo abiem bija daudz kopīgu noslēpumu, un sniedza roku — lielu, slaiku, spēcīgu, ar plakaniem pirkstiem un labi koptu, kā tas viņa amatā pienākas, un pulkvedis sniedza pretī savējo, kas bija divas reizes cauršauta un kopš tā laika nedaudz kropla. Tā sastapās divi veci Veneto patrioti, abi īsti vīri un brāļi tajā brālībā, ko sauc par cilvēku cilti, vienīgo klubu, kurā abi maksāja biedru naudu, un brāļi arī savā mīlestībā uz šo seno zemi, kurā bieži lijušas asinis, bet kura pratusi triumfēt pat sakāvē un kuru viņi abi savā jaunībā bija aizstāvējuši.

Rokas spiediens bija īss, tikai tik ilgs, lai ļautu izjust tuvību un atkalredzēšanās prieku, un tad metrdotels sacīja:

—  Pulkveža kungsl

Un pulkvedis atsaucās:— Gran Maestro1

Tad pulkvedis uzaicināja Gran Maestro kopā ar viņu tukšot glāzi, bet metrdotels atteica, ka pildot dienesta pienākumus. Šādos apstākļos tas neesot pieņemts, pat aizliegts.

—  Lai viņi iet. .. ar visiem saviem aizliegumiem,— pulkvedis sacīja.

—    Protams,-— Gran Maestro piekrita.— Bet savi pienākumi jāpilda katram, un noteikumi pie mums ir pieņemami, tie jāievēro visiem, it sevišķi man, lai rādītu priekšzīmi pārējiem.

—   Ne jau velti jūs esat Gran Maestro,— pulkvedis noteica.

—    Dodiet man vienu mazu carpano punto e mezzo,— Gran Maestro teica bārmenim, kurš kāda sīka, neskaidra, nezināma iemesla dēļ vēl nebija uzņemts ordeņa brāļu pulkā.— Lai varu uzdzert par ordeni.

Tā, pārkāpdami noteikumus un priekšzīmes un parauga principu, pulkvedis un Gran Maestro izmeta pa glāzītei. Viņi nesteidzās, un Gran Maestro bija pavisam mierīgs. Viņi gluži vienkārši nevilka to garumā.

—   Tātad apspriedīsim ordeņa lietas,— pulkvedis sacīja.— Vai mēs atrodamies slepenajā zālē?

—  Jā,— Gran Maestro atbildēja.— Es to pasludinu par tādu.

—  Turpiniet,— pulkvedis teica.

Ordeni, kurš bija tīrs fantāzijas auglis, savās sarunās bija nodibinājuši pulkvedis un Gran Maestro. Tas saucās: El Ordinē Militar, Nobile Y Espirituoso de los Caballeros de BrusadelU.1 Kā pulkvedis, lā metrdotels prata spāņu valodu, un, tā kā šī valoda ir vispiemērotākā ordeņu dibināšanai, viņi arī šoreiz to izmantoja, nosaukdami savu ordeni kāda bēdīgi slavena Milānas spekulanta, nodokļu nemaksātāja un multimiljonāra vārda, kurš laulības šķiršanas prāvā, nevarēdams panākt sev labvēlīgu īpašuma sadali, publiski apvainoja savu jauno sievu, ka tā ar neparasti kaislīgu temperamentu laupījusi viņam saprašanu.

—       Gran Maestro,— pulkvedis jautāja,— vai jums ir kādas ziņas no mūsu patrona, lai viņam gods un slava?

—   Ne vārda. Pēdējā laikā viņš klusē.

—   Droši vien domā.

—   Droši vien.

—   Varbūt iecer jaunas—vēl izcilākas nelietības.

—   Varbūt. Mani viņš nav informējis.

—   Bet uz viņu mēs varam droši paļauties.

—       Līdz kapam,— Gran Maestro sacīja.— Pēc tam lai cepinās ellē, un mēs godināsim viņa piemiņu.

—       Džordžo,— pulkvedis sacīja.— Ielejiet Gran Maestro vēl vienu glāzīti carpano.

—       Ja tā ir jūsu pavēle,— Gran Maestro sacīja,— man atliek tikai paklausīt.

Viņi saskandināja.

—       Džekson,— pulkvedis uzsauca.— Pilsēta ir jūsu rīcībā. Proviantu saņemsiet šeit, parakstiet tikai rēķinus. Rīt vienpadsmitos nulle nulle esiet hallē, bet līdz tam nerādieties man acīs. Ceru, ka nekādās nepatikšanās neiekulsieties. Vai nauda ir?

—       Jā, ser,— Džeksons atbildēja un klusībā nodomāja: «Cilvēkiem taisnība, vecais āzis nudien ir jucis. Būtu taču varējis mani pasaukt pieklājīgi, nevis tā rēkt.»

—   Pazūdiet no manām acīm,— pulkvedis atkārtoja.

Džeksons bija ienācis iekšā un šķietamā godbijībā ieņēmis miera stāju.

—       Jūs man esat apriebies, jo pastāvīgi par kaut ko raizējaties un neprotat priecāties. Dieva dēļ, ejiet taču un baudiet dzīvi!

—   Labi, ser.

—   Vai sapratāt, ko es sacīju?

—  Jā, ser.

—   Atkārtojiet!

1 Militārs, aristokrātisks un reliģisks Brusadeli kavalieru ordenis (sp.).

Ronaldam Džeksonam ar personīgo numuru T 5 simts tūkstoš M-ši simti septiņdesmit astoņi jāierodas Griti viesnīcas vestibilā rit, piedodiet, ser, datumu nezinu, vienpadsmitos nulle nulle un tagad jāpazūd no pulkveža kunga acīm un jābauda dzīve. Vai vismaz,— viņš piemetināja,— jādara viss iespējamais, lai šo pavēli izpildītu.

—   Piedodiet, Džekson,— pulkvedis sacīja.— Esmu draņķis.

—  Lūdzu at|auju pulkveža kungam nepiekrist,— Džeksons sacīja.

—   Paldies Džekson,— pulkvedis teica.— Varbūt ari neesmu. Cerēsim, ka jums taisnība. Bet tagad laidieties. Istaba jums jau ir, bet, ja nav, tad būs, par proviantu vajag tikai parakstīties. Tagad ejiet un baudiet dzīvi.

—   Klausos, ser,— Džeksons sacīja.

Kad viņš bija aizgājis, Gran Maestro jautāja pulkvedim:— Kas ir šis puisis? Viens no tiem drūmajiem amerikāņiem?

—  Jā,— pulkvedis atbildēja.— Mī|ais dievs, cik daudz tādu mums tagad saradies. Drūmi, paštaisni, pārbarojušies un pusizglltoti. Pie tās pusizglītības ir daļa manas vainas. Bet mums ir ari krietni puiši.

—  Vai jūs domājat, ka pie Grapas, Pasubio un Pjaves viņi būtu cīnījušies tikpat labi kā mēs?

—  Krietnie būtu gan. Varbūt pat labāk. Bet jūs taču zināt, mūsu armijā pat par pašievainošanu neliek pie sienas.

—   Ak dievs,— Gran Maestro noteica. Abi ar pulkvedi atcerējās puišus, kuri gribēja izbēgt no nāves, neapjēgdami, ka tam, kurš nomirst ceturtdien, piektdien vairs nebūs jāmirst, atcerējās, kā viens zaldāts bija apsaitējis otra zaldāta autos iemīto kāju ar smilšu maisiņu, lai nebūtu redzami apdegumi no pulvera, tad atkāpies tik tālu, lai droši varētu ietrāpīt otram ikros, neskarot kaulu, un vālējis virsū, pēc tam vēl pāris reižu izšaujot gaisā, lai izklausītos pēc apšaudīšanās. Šīs atmiņas viņiem abiem bija kopīgas, un gan šī iemesla dēļ, gan aiz patiesa, dziļa naida pret visiem tiem, kas no kara tikai iedzīvojās, viņi bija nodibinājuši savu ordeni.

Abi šie vīri, kas mīlēja un cienīja viens otru, labi atcerējās, kā nabaga zaldātiņi, kas negribēja mirt, sadalīja savā starpā sērkociņu kastīti ar gonorejas slimnieka strutainajiem izdalījumiem, lai inficētos un nebūtu jāiet nākamajā asiņainajā uzbrukumā.

Viņi atcerējās puišus, kas bāza sev padusēs lielās desmitsantlmu monētas, lai izraisītu dzelteno slimību. Viņi atcerējās ari, kā tie, kam bija vairāk naudas, dažādās pilsētās lika sev injicēt parafīnu zem ceļa skriemeļa, lai tikai nebūtu jāiet karā.

Viņi zināja, kā jālieto ķiploki, lai izsauktu zināmus simptomus, uz kuru pamata varēja nepiedalīties uzbrukumā, tāpat kā zināja visus — vai gandrīz visus — citus trikus, jo viens bija bijis kājnieku seržants, otrs — leitnants un abi cīnījušies visos trijos izšķirošajos rajonos: pie Pasubio, Grapas un Pjaves, kur tam visam bija savs attaisnojums.

Vēl pirms tam viņi bija piedalījušies bezjēdzīgajā slaktiņā pie Izonco un Karso. Bet abi izjuta kaunu par tiem, kuri to bija sarīkojuši, un atcerējās šo slaktiņu kā kaut ko kaunpilnu un nejēdzīgu, kas jāizmet no prāta, un pulkvedis to atminējās tikai kā negatīvu piemēru, kuram nedrīkst sekot. Tā nu viņi bija nodibinājuši Brusadeli ordeni — aristokrātisku, militāru un reliģisku, un tajā bija tikai pieci locek|i.

—   Kas dzirdams ordenī?— pulkvedis jautāja Gran Maestro.

—       Restorāna «Magnificent» šefpavāru esam paaugstinājuši par komandoru. Savā piecdesmitajā dzimšanas dienā viņš sevi trīs reizes apliecinājis par īstu vīrieti. Viņa ziņojumu es pieņēmu un uzskatu, ka fakti nav jāpārbauda. Viņš nekad nemelo.

—       Nē, viņš nekad nemelo. Bet šajā jautājumā es cilvēkiem pārāk neuzticētos.

—   Es viņam noticēju. Viņš izskatījās galīgi nomocījies.

—       Atceros vēl, kas tas kādreiz bija par velna pulveri, nevienu meitu nelaida garām.

—  Anchio.'

—   Vai esat plānojis ordeņa darbību ziemas periodā?

—   Nē, virsmestr.

—       Vai nedomājat, ka vajadzētu sarīkot manifestāciju par godu viņa gaišībai Pačardi?

—   Kā vēlaties.

—       Pagaidām šo jautājumu atliksim,— pulkvedis sacīja. Viņš brīdi padomāja un tad pamāja, lai viņam ielej vēl vienu sauso martīni.

—       Kā būtu, ja par godu mūsu lielajam patronam viņa gaišībai Brusadeli mēs sarīkotu manifestāciju un gājienu kādā vēsturiskā vietā, piemēram, Svētā Marka laukumā vai pie vecās Torčello baznīcas?

—       Šaubos, vai pašreizējā momentā reliģiskās varas orgāni dos mums savu piekrišanu.

—       Tādā gadījumā šoziem atteiksimies no domas par publiskām manifestācijām un darbosimies ordeņa labā paši savā vidū.

—       Manuprāt, tas būs vispareizākais,— Gran Maestro sacīja.— Pārkārtosim savas rindas.

—   Un kā jūs pats jūtaties?

—       Nelādzīgi,— Gran Maestro atbildēja.— Man ir pazemināts asinsspiediens, kuņģa čūla un parādi.

—   Bet jūs nežēlojaties?

—       It nekad,— Gran Maestro teica.— Man ļoti patīk mans darbs, un es satiekos ar savdabīgiem un interesantiem cilvēkiem, arī ar daudziem beļģiem. Šogad viņu mums te tikpat kā siseņu. Citiem gadiem bija daudz vāciešu. Kā Cēzars par viņiem teica? «Un visdrosmīgākie no licm ir beļģi.» Bet nevarētu sacīt, ka viselegantākie. Vai tā nav?

Briselē, kā pats redzēju, tie ģērbjas gluži labi,— pulkvedis sacīja.— Labi paēdusi, jautra galvaspilsēta. Vienalga, vai spēle vinnēta, zaudēta vai neizšķirta. Es gan nekad neesmu redzējis viņus karojam, kaut ari visi apgalvo, ka viņi to protot.

—  Mums būtu derējis pakarot Flandrijā tajos vecajos laikos.

—  Tajos vecajos laikos mēs vēl nebijām piedzimuši,— pulkvedis sacīja.— Un karot nekādi nebūtu varējuši.

—  Man gribētos, lai mēs būtu karojuši kondotjeru laikos, kad vajadzēja tikai pārspēt ienaidnieku viltībā — un tas padevās. Jūs tad izdomātu visādus viltīgus gājienus, bet es nodotu tālāk jūsu pavēles.

—  Vispirms mums vajadzētu ieņemt pāris pilsētu, lai iedzītu tiem bijību pret mūsu viltīgajiem gājieniem.

—  Bet, ja pilsētas sadomātu aizstāvēties, mēs tās aplenktu,— Gran Maestro sacīja.— Kuras pilsētas jūs gribētu ieņemt?

—  Šo ne,— pulkvedis sacīja.— Es ieņemtu Vičencu, Bergamo un Veronu. Nav svarīgi, kādā secībā.

—  Derētu ieņemt vēl kādas divas.

—  Zinu,— pulkvedis sacīja. Viņš atkal bija ģenerālis un jutās laimīgs. — Brešiju es laikam apietu. Tā padotos pati.

—  Un kā jums, virsmestr, ar veselību?— Gran Maestro jautāja, jo šī pilsētu ieņemšana sāka viņam kļūt pat sarežģītu.

Kā mājās viņš jutās savā mazajā namiņā Trevizo, straujās upes krastā, veco cietokšņa mūru aizvējā. Straume šūpoja ūdenszāles, un to paēnā slēpās zivis, un, kad krēslā pa ūdens virsmu lēkāja kukaiņi, tās pacēlās virspusē. Kā mājās viņš jutās arī tad, ja nevajadzēja komandēt vairāk par rotu, tad viņam operācija bija tikpat skaidra kā galda klāšana mazā vai arī lielā ēdamzālē.

Bet, kad pulkvedis atkal kļuva par ģenerāli un sāka operēt ar terminiem, kas viņam bija tikpat sveši kā pirmklasniekam integrāļi, viņš vairs nemaz nejutās kā mājās, viņu attiecības vairs nebija tik brīvas un viņš ilgojās, kaut pulkvedis atkal atgrieztos tajos laikos, kad viens no viņiem bija leitnants, otrs — seržants.

—  Ko jūs iesāktu ar Mantuju?— pulkvedis jautāja.

—  Nezinu, pulkveža kungs. Es nezinu, pret ko jūs cīnāties, kādi ir ienaidnieka spēki un cik daudz karaspēka ir jūsu rīcībā.

—  Man liekas, jūs teicāt, ka esam kondotjeri. Un mūsu izejas punkts ir šī pilsēta vai arī Paduja.

—  Pulkveža kungs,— Gran Maestro sacīja, nezaudēdams nekā no savas cienības,— īstenībā es par kondotjeriem nekā nezinu. Nezinu ari, kā viņi toreiz karoja. Es tikai sacīju, ka man būtu paticis tajos laikos cīnīties jūsu vadībā.

—  Tie laiki sen pagājuši,— pulkvedis sacīja, un ilūzija izgaisa.

«Pie velna, varbūt nekādas ilūzijas vispār nebija,» pulkvedis domāja. «Tevi pašu jāsūta pie velna,» viņš sev sacīja. «Ja uz pleciem jau pussimts, tad jābeidz ākstīties un jāuzvedas kā cilvēkam.»

—   Vēl glāzīti carpano,— viņš piedāvāja Gran Maestro.

—   Varbūt pulkveža kungs neņems ļaunā, ja atteikšos — čūlas dēļ.

—       Ja, jā, protams. Ei, puis,— kā tak tevi sauca — Džordžo? Vēl vienu sausu martīni. Secco, molto, secco e doppio.'

«Postīt ilūzijas,» viņš domāja, «neietilpst manos pienākumos. Mans pienākums ir cīnīties ar bruņotiem vīriem. Ari ilūzijai vajadzētu būt bruņotai, ja man tā jāizposta. Bet mēs taču esam nogalinājuši ari daudz tādu, kas nemaz nebija apbruņoti. Nu labi, ilūziju postītāj, izbeidz!»

—       Gran Maestro,— viņš sacīja.— Jūs tomēr esat Gran Maestro, un lai velns rauj visus kondotjerus.

—   Viņš tos jau sen parāvis, virsmestr.

—  Gluži pareizi,— pulkvedis sacīja.

Bet ilūzija bija izgaisusi.

—   Satiksimies pusdienās,— pulkvedis sacīja.— Kas jums būs?

—   Viss, ko vien jūs vēlaties, un to, kā mums nebūs, es pagādāšu.

—   Vai jums ir svaigi sparģeļi?

—       Jūs zināt, ka tiem vēl par agru. Tos mēs dabūsim tikai aprīli no Basano.

—       Nu tad vajadzēs vien taisīt to pašu parasto smaku,— pulkvedis sacīja.— Izdomājiet kaut ko, un gan jau būs labi.

—   Cik personām klāt galdu?— metrdotels jautāja.

—   Divām,— pulkvedis atbildēja.— Cikos jūs slēdzat savu bistro2 ?

—       Mēs jūs gaidīsim ar pusdienām, vienalga, lai cik vēlu jūs ari neierastos.

—       Pacentīšos ierasties laikā,— pulkvedis sacīja.— Uz redzēšanos, Gran Maestro,— viņš piebilda un pasmaidīja, izstiepdams sakropļoto roku.

—       Uz redzēšanos, virsmestr,— atbildēja Gran Maestro,— un ilūzija atkal atgriezās un bija gandrīz pilnīga.

Taču ne gluži pilnīga, un pulkvedis to juta un domāja: «Kāpēc gan es vienmēr esmu tāds draņķis, kāpēc nevaru izmest no galvas savas kara būšanas un kļūt laipns un labs, kāds esmu vēlējies būt?

Es vienmēr cenšos būt taisnīgs, bet esmu skarbs un rupjš, un nevēlēšanās pielaizīties ne priekšniecībai, ne kādam citam nav nekāds attaisnojums. Man jākļūst labākam, jāiegrožo savs nejaukais raksturs, jo laika vairs nav atlicis daudz. Jāpamēģina jau šovakar pat,» viņš

1 Sausu, ļoti sausu un dubultporciju 07.).

2 Krodziņš (fr.).

apņēmās. «Bet ar ko gan un kur,» viņš prātoja, «un lai dievs palīdz, ka man tas izdotos.»

—       Džordžo,— viņš uzrunāja bārmeni, kuram bija tik bāla seja kā spitālīgajam, tikai bez uzpampumiem un sudrabainā spīduma.

Džordžo pret pulkvedi nekādas lielās simpātijas nejuta — varbūt vienkārši tādēļ, ka viņš, kā jau pjemontietis, pret visiem bija vienaldzīgs; un ko gan citu var sagaidīt no piesardzīgajiem pierobežas apgabala iedzīvotajiem? Uzticēties nav viņu dabā, to pulkvedis zināja un no tā, kam nav ko dot, nekā arī negaidīja.

—       Džordžo,— viņš teica bālajam bārmenim.— Lūdzu, pierakstiet to uz mana rēķina.

Viņš devās ārā no bāra, soļodams uzsvērti pašpārliecinātā gaitā, kādā gāja pat tad, ja nebija nekādas vajadzības šo pašpārliecību pierādīt, un savā atkal atjaunotajā apņēmībā būt laipnam, pieklājīgam un labam viņš sasveicinājās ar savu draugu šveicaru un ar pārvaldnieka palīgu, Kenijas kara gūstekņu nometnes bijušo iemītnieku, kurš prata svahili valodu un bija ļoti patīkams, jauns, izskatīgs, spara pilns cilvēks ar lielu pieredzi, kaut gan ordeņa rindās laikam vēl nebija uzņemts.

—  Un kur pārvaldnieks?— viņš jautāja.— Mans draugs.

—  Viņa šeit nav,— palīgs atbildēja.— Protams, tikai šobrīd.

—       Pasveiciniet viņu no manis,— pulkvedis sacīja.— Un lai kāds man parāda manu istabu.

—  Jums ir tā pati istaba. Vai būsiet apmierināts?

—  Protams. Vai par seržantu parūpējāties?

—   Viss ir labākajā kārtībā.

—  Jauki,— pulkvedis sacīja.

Pulkvedis devās uz savu istabu kopā ar zēnu, kurš nesa somu.

—       Šeit, pulkveža kungs,— zēns aicināja, kad lifts ne visai precīzi apstājās pēdējā stāvā.

—       Vai tad tu nevari uzbraukt liftu, kā pienākas?— pulkvedis jautāja.

—  Nē, pulkveža kungs,— zēns atbildēja.— Spriegums nav stabils.

ASTOTĀ NODAĻA

Pulkvedis neko neteica un pirmais aizsoļoja pa gaiteni. Tas bija liels, plašs un ar augstiem gtiestiem, un atstarpes starp durvīm Lielā kanāla pusē bija prāvas — kā jau pilī. Pats par sevi saprotams, ka, izņemot kalpotāju telpas, šeit nebija tādu istabu, no kurām nepavērtos lielisks skats.

Pulkvedim ceļš likās garš, lai gan nemaz nebija jāiet tālu, un, kad parādījās stāva dežurants — pamazs, melnīgsnējs, ar spīdīgu stikla aci kreisajā dobumā, kas neļāva īsti atplaukt viņa platajam smaidam,— un sāka nodarboties ar lielo atslēgu, pulkvedis no sirds vēlējās, kaut durvis ātrāk atvērtos.

—   Slēdziet vaļā,— viņš sacīja.

—       Tūlīt, pulkvedi,— kalpotājs atbildēja.— Jūs taču zināt, kādas te atslēgas.

«Jā,» pulkvedis domāja. «Zinu gan, bet kaut viņš tās ātrāk dabūtu vaļā.»

—       Kā klājas jūsu ģimenei?— viņš apvaicājās kalpotājam, kad tas bija plaši atvēris durvis un pulkvedis atradās istabā ar augsto, tumšo, spoguļoto skapi, divām ērtām gultām, lielo lustru un vēja kultajiem Lielā kanāla ūdeņiem aiz vēl neatvērtā loga.

Atri dziestošajā ziemas novakara gaismā kanāls izskatījās tēraudpelēks, un pulkvedis sacīja:— Arnoldo, atveriet logus.

—       Ir ļoti vējains, pulkveža kungs, un istaba pavēsa, tāpēc ka trūkst strāvas.

—       Un strāvas trūkst tāpēc, ka nav lietus,— pulkvedis sacīja.— Atveriet logus. Visus.

—   Kā vēlaties, pulkveža kungs.

Kalpotājs atvēra logus, un istabā iebrāzās ziemeļu vējš.

—       Esiet tik laipns, piezvaniet portjē un palūdziet, lai viņš izsauc šo numuru.— Kalpotājs dabūja savienojumu, kamēr pulkvedis bija vannas istabā.

—       Pulkveža kungs, grāfienes nav mājā,— viņš sacīja.— Bet tur izteica cerību, ka jūs viņu atradīšot Harija bārā.

—   Nav nekā tāda, ko Harija bārā nevarētu atrast.

—   Tā ir, pulkveža kungs. Varbūt vienīgi laimi ne.

—       Bet es, velns lai parauj, atradīšu ari laimi,— pulkvedis sacīja.— Laimei, kā jūs zināt, nav pastāvīgas adreses.

—       Tur jums taisnība,— kalpotājs piekrita.— Esmu pagādājis rūgto campari un pudeli džina. Vai sagatavot jums glāzi campari ar džinu un sodas ūdeni?

—       Jūs esat prātīgs zēns,— pulkvedis sacīja.— No kurienes jūs tos atstiepāt? No bāra?

—       Nē. Nopirku jau jūsu prombūtnes laikā, lai jums nevajadzētu bārā pārmaksāt. Tur viss ir tik briesmīgi dārgs.

—       Tā jau ir,— pulkvedis piekrita.— Bet jums nevajadzētu šādā pasākumā ieguldīt pašam savu naudu.

—       Šoreiz noriskēju. Mēs abi esam riskējuši ne vienreiz vien. Džins maksāja trīs tūkstoši divi simti liru un iegūts likumīgā ceļā. Par campari samaksāju astoņus simtus.

—       Jūs esat reti prātīgs zēns,— pulkvedis viņu uzslavēja.— Kā garšoja pīles?

—   Mana sieva tās vēl nevar aizmirst. Nekad agrāk nebijām ēduši meža pīles, jo tās ir tik dārgas, ka nav mums pa kabatai. Bet kāds kaimiņš pamācīja sievu, kā tās sagatavot, un mēs šos pašus kaimiņus uzaicinājām pusdienās. Nekad nebiju ēdis kaut ko tik brīnišķīgu. Tāda gaļa jau pati kūst mutē.

—  Es arī tā domāju. Nav nekā garšīgāka par tām treknajām pīlēm no dzelzs priekškara viņas puses. Zināt, šo pīļu galvenais ceļš ved pāri plašajiem Donavas labības laukiem. Uz mūsu pusi nogriežas tikai maza daļa, bet tās vienmēr lido pa vienu un to pašu ceļu jau kopš tiem laikiem, kad šaujamie vēl nebija izgudroti.

—       Par medību sportu man nav nekādas jēgas,— kalpotājs sacīja.

—   Mēs tam bijām par nabagiem.

—   Bet Veneto medī ari daudz tādu, kuriem nav naudas.

—  Jā. Protams. Blīkšķina tur cauru nakti. Bet mēs bijām vēl nabagāki par tiem. Jūs pat nevarat iedomāties, pulkveža kungs, cik nabadzīgi mēs bijām.

—   Man šķiet, ka varu gan iedomāties.

—  Varbūt,— kalpotājs sacīja. Mana sieva savākusi arī visas spalvas un lūdza, lai pasakot jums paldies.

—  Ja parīt mums kaut cik laimēsies, vajadzētu dabūt krietni vien. Lielās pīles ar zaļajām galvām. Sakiet savai sievai — ja laime mūs nepametīs, viņa var taisīties uz pīļu ēšanu, pie krieviem tās nobarojušās treknas kā sivēni, un spalvas arī tām skaistas.

—   Ko jūs domājat par krieviem, pulkveža kungs, ja drīkst jautāt?

—  Tie ir mūsu varbūtējie ienaidnieki. Tāpēc kā karavīram man jābūt gatavam ar tiem cīnīties. Bet personiski man viņi ļoti patīk, neesmu nekad sastapis jaukāku tautu, tautu, kas būtu tik līdzīga mums.

—  Man nekad nav laimējies ar tiem iepazīties.

—  Gan jau, manu zēn. Gan jau. Ja vien cienījamais Pačardi neapturēs tos pie Pjaves, kaut ari šobrīd tā ir upe bez ūdens. Visu aizsūkušas hidroelektrostacijas. Iespējams, ka cienījamais Pačardi tur mēģinās noturēties. Bet es nedomāju, ka viņš noturēsies ilgi.

—  Man nav tas gods pazīt cienījamo Pačardi.

—  Toties man ir,— pulkvedis sacīja.

—  Tagad palūdziet, lai piezvana uz Harija bāru un pajautā, vai grāfiene tur ir. Ja nav, lai zvana vēlreiz uz māju.

Pulkvedis paņēma glāzi, ko vienacis Arnoldo bija sagatavojis. Viņš nejuta nekādu vēlēšanos dzert un zināja, ka tas viņam kaitīgi. Un tomēr dzēra ar to pašu meža kuiļa ietiepību, ar kādu bija darījis itin visu savā mūžā, un piegāja pie vaļējā loga, kustēdamies veikli kā kaķis, kaut nu jau pavecs kaķis, un noraudzījās uz Lielo kanālu, kurš bija kļuvis tik pelēks, it kā Degā to būtu gleznojis kādā no savām vispelēkākajām dienām.

—       Liels paldies, Arnoldo,— pulkvedis sacīja, un Arnoldo, kurš runāja pa telefonu, pamāja un pasmaidīja savu stiklacaino smaidu.

«Nebūtu viņam tā stikla acs,» pulkvedis domāja. Un pats saprata, ka mīl tikai tos, kuri bijuši karā vai tikuši sakropļoti.

Citi cilvēki arī bija jauki, un viņam tie patika, un ar tiem varēja draudzēties, bet patiesu maigumu un mīlestību viņš izjuta tikai pret tiem, kuri bijuši tur un saņēmuši to mācību, kuru saņem katrs, kam tur kādu laiku jāpaliek.

«Un tā nu esmu ķerts uz kropliem,» viņš domāja, dzerdams džinu, pēc kura nejuta nekādu kāri. «Un uz katru maitasgabalu, kas krietnāk dabūjis pa ādu, un dabūjuši visi, kas vien tur bijuši, un tādus es mīlu.»

«Jā,» teica viņa otra — labākā puse. «Tādus tu mīli.»

«Prātīgāk būtu nevienu nemīlēt,» pulkvedis domāja. «Prātīgāk būtu baudīt dzīvi.»

«Un baudīt dzīvi,»—teica viņa otra — labākā puse, «baudīt dzīvi nav iespējams, ja nevienu nemīl.»

«Nu labi, labi. Un šajā saulē nav otra suņabēma, kas mīlētu vairāk par mani,» pulkvedis — gan tikai domās — noteica.

Ska[i viņš sacīja:— Cik tālu esat ticis ar zvanīšanu, Arnoldo?

—      Čipriani vēl nav atnācis,— kalpotājs atbildēja.— Bet kuru katru mirkli viņu gaida ierodamies, un es gribu palikt vadā, kamēr viņš atnāk.

—       Diezgan dārga procedūra,— pulkvedis sacīja.— Dabūjiet zināt, kas tur pašlaik ir, lai mēs velti netērētu laiku. Gribu zināt konkrēti, kas tur par publiku.

Arnoldo pusbalsī kaut ko runāja telefona klausulē. Tad aizklāja klausuli ar roku un teica:— Es runāju ar Etori, barona Alvarito tur neesot. Grāfs Andrea gan esot un jau krietni iesilis, bet, kā saka Etore, ne tik ļoti, lai jums ar viņu nebūtu jautri. Vēl esot tās dāmas, kas ierodoties katru pēcpusdienu, un kāda jums pazīstama grieķu aristokrāte, un vēl daži ļaudis, kurus jūs nepazīstot. Un šādi tādi diedelnieki no amerikāņu konsulāta, kas tur sēžot jau kopš pusdienas.

—  Saki, lai piezvana, kad diedelnieki būs aizvākušies, tad es aiziešu.

Arnoldo runāja klausulē, tad pagriezās pret pulkvedi, kurš skatījās pa logu uz Doganas kupolu.

—       Etore saka, viņš varētu tos dabūt prom, bet Čipriani varbūt dusmošoties…

—       Saki viņam, lai prom nevienu nemēģina dabūt. Viņiem šodien brīvdiena, kāpēc lai tie nepiedzertos tāpat kā visi citi? Es tikai negribu ar tiem satikties.

—       Etore solās piezvanīt. Viņš lūdza mani jums pateikt, ka pēc viņa domām, drīz vien pozīcijas tikšot atdotas bez cīņas.

—   Pasaki viņam paldies,— pulkvedis sacīja.

Viņš skatījās, kā pa kanālu pret vēju cīnījās kāda gondola, un domāja: kamēr tur pļēguros amerikāņi, es neiešu. Es zinu, ka viņiem

garlaicīgi. Arī šajā pilsētā. Viņiem ir garlaicīgi šajā pilsētā. Es saprotu, k,i te ir auksts un viņi maz nopelna, un kurināmais ir dārgs. Es npbrīnoju viņu sievu varonīgos pūliņus šeit, Venēcijā, turēties pie tā paša dzīves veida, kādu tās apguvušas Kiokatā, Aiovas štatā, kaut viņu berili jau runā itāliski kā mazi venēcieši. Bet šodien, Džek, ģimenes albums lai paliek. Šodien iztiksim bez ģimenes albuma, bez mēģinājumiem ar stīvu mēli izkratīt sirdi, bez uzmākšanās ar glāzīti un apnicīgajām gaudām par konsulāta dienestu.

—      Šodien negribu redzēt ne otro, ne trešo, ne ceturto vicekonsulu, Arnoldo!

—   Bet konsulātā ir ari daži ļoti patīkami cilvēki.

—       Ja,— pulkvedis sacīja,— te bija ellīgi jauks konsuls tūkstoš deviņi simti astoņpadsmitajā gadā. Visiem viņš patika. Tūlīt atcerēšos vārdu.

—  Jūs, pulkveža kungs, meklējat piemērus ļoti tālā pagātnē.

—  Tik sasodīti tālā pagātnē, ka taisni riebjas.

—   Vai jūs atceraties visu, kas tajos laikos notika?

—   Visu,— pulkvedis atbildēja.— Viņa vārds bija Kerols.

—   Esmu par viņu dzirdējis.

—  Tu toreiz vēl nebiji pat piedzimis.

—       Vai jūs domājat, ka tikai tie, kuri tajā laikā dzīvojuši, zina, kas šajā pilsētā noticis?

—      Tev taisnība. Saki man — vai tiešām ikviens te zina visu, kas šajā pilsētā notiek?

—       Nē, bet gandrīz ikviens,— kalpotājs atbildēja.— Galu gala palagi paliek palagi, un kādam tie jānomaina, un kādam tie jāmazgā. Es, protams, nerunāju par palagiem tādā hotelī kā šis.

—   Man dažu labu reizi ir gājis sasodīti labi ari bez visiem palagiem.

—       Protams. Bet gondoljeri, kaut arī tie ir visatsaucīgākie un, varu no sevis teikt, visjaukākie cilvēki pie mums, savā starpā tomēr mīl papļāpā!.

—   Nu dabiski.

—       Un tad garīdznieki. Kaut arī viņi neparko neizpaudīs grēksūdzes noslēpumus, savā starpā viņi aprunājas.

—  To vnr domāt.

—   Un viņu saimniecības vadītājas arī patērgā.

—  To viņām neviens nevar aizliegt.

—       Un viesmīļi,— Arnoldo sacīja.— Ļaudis pie galda sarunājas tā, it kā viesmīlis būtu kurls. Viesmīlis, kā tas viņa amatā pienākas, nekad nemēģina noklausīties sarunas. Bet ausis taču neaizbāzīsi. Dabiski, arī mēs savā starpā šo to pārspriežam. Protams, ne jau šajā hotelī. Un tā es varētu vēl turpināt.

—   Sāku saprast.

—   Nemaz jau nerunājot par frizieriem un frizierēm.

—  Un kas jauns dzirdams no Rialto?

—       Gan jau pie Harija jūs uzzināsiet itin visu, izņemot, to, kas attiecas uz jums.

—   Vai tad uz mani ari kaut kas attiecas?

—  Te taču visu zina.

—   Nu, par to var tikai priecāties.

—   Daži īsti nesaprot, kas toreiz notika Torčello.

—   Reizēm es pats ar ne velna nesaprotu.

—   Cik jums ir gadu, pulkveža kungs, ja drīkstu vaicāt?

—       Piecdesmit un vēl viens. Kāpēc nepajautāji portjē? Es taču tur vienmēr izpildu blanku policijas vajadzībām.

—   Es gribēju to dzirdēt no jums paša un jūs apsveikt.

—   Nesaprotu, ko tu runā.

—  Atļaujiet tomēr man jūs apsveikt.

—   Nevaru to pieņemt.

—   Mūsu pilsētā jūs esat ļoti ieredzēts.

—   Paldies. Tas ir liels pagodinājums.

Tajā bridi iezvanījās telefons.

—       Es paņemšu klausuli,— pulkvedis sacīja un izdzirda Etores balsi jautājam:— Kas runā?

—   Pulkvedis Kentvels.

—   Pozīcijas pamestas, pulkveža kungs.

—   Kādā virzienā viņi aizgāja?

—  Uz Svētā Marka laukuma pusi.

—  Labi. Tūlīt būšu klāt.

—   Vai rezervēt galdiņu?

—       Stūri,— pulkvedis sacīja un nolika klausuli.— Es aizeju uz Harija bāru.

—   Labas medības!

—       Pīles es medīšu tikai parīt, jau mazā gaismiņā sēdēdams purva vidū ieraktā mucā.

—  Jūs tur pamatīgi salsiet.

—       Droši vien,— pulkvedis noteica, uzvilka savu formas mēteli un, likdams galvā cepuri, paskatījās lielajā spogulī.

—       Pretīgs ģīmis,— viņš sacīja spogulim.— Vai esi redzējis vēl pretīgāku ģīmi?

—  Jā,— Arnoldo atteica.— Manējo. Katru rītu, kad dzenu bārdu.

—       Mums abiem vajadzētu dzīt bārdu tumsā,— pulkvedis sacīja un izgāja pa durvīm.

devītā nodaļa

Kad pulkvedis Kentvels izgāja pa Gritti Palace durvīm, saule jau tuvojās apvārsnim. Laukuma otra puse vēl bija saules apspīdēta, bet gondoljeri labāk slēpās no aukstā vēja Griti pils pavēnī, nekā izmantoja pēdējo saules siltumu tajā laukuma pusē, kur staigāja vējš.

To ievērojis, pulkvedis pagriezās pa labi un devās pāri laukumam uz bruģēto ielu, kas nogriezās tajā pašā virzienā. Tur viņš brīdi apstājās un noraudzījās uz Santa Maria del Giglio baznīcu.

«Cik skaista celtne, kompakta un tomēr tik viegla, it kā kuru katru brīdi varētu pacelties mākoņos,» viņš domāja. «Man nekad nenāca prātā, ka maza baznīca varētu izskatīties pēc P-471 . Jāpainteresējas, kas to cēlis un kad. Sasodīts, kaut es varētu klaiņot pa šo pilsētu visu mūžu! Visu mūžu,» viņš domāja. «Kāds māns! Māns, ar ko sevi apmānīt. Migla, ko pūst sev acis. Ak, liecies nu mierā, zēn,» viņš pats sev teica. «Ar klibu zirgu vēl neviens nav sacīkstēs uzvarējis.»

«Starp citu,» viņš domāja, ielūkodamies dažādajos skatlogos, kuriem gāja garām,— gan charchuterie2 ar Parmas sieriem, šķiņķiem no Sandāniēlas, desiņām alla cacciatora3 un laba skotu viskija un Gordona džina pudelēm, gan nažu veikalā, antikvariātā ar dažām retām lietām, vecām kartēm un gravīrām, otrās šķiras restorānā, kura spožais ārējais noformējums bija tikai acu apmānīšanai,— un tad, tuvodamies pirmajam tiltam pār kādu no mazajiem kanāliem, uz kuru veda kāpnes,—«starp citu, es nemaz tik slikti nejūtos. Man tikai dūc ausīs. Atceros, kad tas sākās un es domāju, ka tie ir tikai tie paši bībcles siseņi, un, kaut arī man negribējās jautāt jaunajam Laurijam, es tomēr pajautāju. Un viņš atbildēja: «Nē, ģenerāl, nevaru saklausīt ne sienāžus, ne siseņus. Nakts ir pavisam klusa, un dzirdami tikai parastie sīkie troksnīši.»

Tad, kāpjot augšā pa pakāpieniem, viņš sajuta sāpes, un otrā pusē, ejot lejā, redzēja divas pievilcīgas meitenes. Tās bija skaistas, kailām galvām, vienkārši un tomēr eleganti ģērbušās, abas aizrautīgi kaut ko runāja, un vējš purināja tām matus, kad tās kāpa augšup ar savām slaikajām, vingrajām kājām, kādas ir visām venēcietēm, un pulkvedis nodomāja, ka jāizbeidz skatlogu aplūkošana šajā ielā un jāiet taisni uz nākošo tiltu, pēc tam vēl pāri diviem laukumiem, tad jāpagriežas pa labi un jāiet taisni vien līdz pašam Harija bāram.

Tā viņš arī darīja, uz tilta vēl arvien juzdams sāpes, taču soļodams tajā pašā ierastajā gaitā un garāmgājējiem tikai uz mirkli uzmezdams

1 Lidmašīnas rnarka.

2 Gaļas izstrādājumu veikals (fr.).

3 Mednieku gaumē (it.).

acis. «Gaisa ir daudz skābekļa,» viņš domaja, pagriezis seju pret vēju un dziļi elpodams.

Un tad viņš jau vēra vaļā durvis un atradās bārā, un atkal viņš bija sasniedzis mērķi un pārnācis mājās.

Stāvēdams pie bāra, viņu sveicināja garš, ļoti garš cilvēks ar aristokrātisku, nodzīvotu seju, jautrām, zilām acīm un slaiku, lunkanu ķermeni kā prēriju vilkam.

—  Mans vecvecais palaidņa pulkvedi!

—   Mans nejaukais Andrea!

Viņi apskāvās, un pulkvedis sajuta Andrea glītās tvīda žaketes raupjo audumu, kas bija kalpojis jau vismaz gadus divdesmit.

—  Jūs labi izskatāties, Andrea,— pulkvedis sacīja.

Tie bija meli, un viņi abi to zināja.

—       Kā gan citādi,— Andrea tāpat atbildēja.— Nekad neesmu bijis labākā formā. Bet jūs pats ari lieliski izskatāties.

—       Paldies, Andrea. Mēs, sīkstie sātani, vēl paliksim par šīs pasaules pēdējiem mantiniekiem.

—       Nav slikta doma. Kaut ko mantot es, jāatzīstas, būtu ar mieru kaut vai tūlīt.

—   Varat būt mierīgs. Jūs mantosiet pat vairāk nekā sešas pēdas.

—       Man vajadzīgas septiņas,— Andrea sacīja.— Ak, jūs, vecais nelieti! Vai vēl arvien vergojat savā la vie militaire'?

—       Pārāk centīgi vis vairs nevergoju,— pulkvedis sacīja.— Atbraucu šurp pamedīt pie San Relajo.

—       Zinu. Bet spāņu anekdotēm vēl pārāk agra stunda. Jūs meklēja Alvarito. Lūdza jums pateikt, ka atnākšot vēlreiz.

—   Labi. Vai jūsu burvīgā sieva un bērni veseli?

—       Kā rutki, lūdza, lai es jūs no viņiem pasveicinot, kad satiekot. Viņi visi ir Romā. Tur nāk jūsu meitene. Vai ari viena no jūsu meitenēm.— Viņš bija tik garš, ka varēja saskatīt arī to, kas notika jau gandrīz satumsušaja ielā, taču šī bija tāda meitene, kuru varētu pazīt arī vēl lielākā tumsā.

—       Uzaiciniet viņu iedzert kādu glāzi tepat kopā ar mums, iekams aizvedat viņu pie sava stūra galdiņa. Vai nav burvīga meitene?

—  Tiesa gan.

Un tad viņa ienāca, starodama savā jaunībā un slaikajā skaistumā, un mīļajā nekārtībā, kādā vējš bija atstājis viņas matus. Viņai bija bāla, gandrīz olīvkrāsas āda, profils, kurš spēj salauzt jebkuru sirdi, un tumši, dzīvīgi mati, kas brīvi krita pār pleciem.

—   Sveika, mana visdaiļā!— pulkvedis sacīja.

—       A, sveiks, sveiks,— viņa atsaucās.— Es jau baidījos, ka tu būsi aizgājis. Piedod, ka esmu tā novēlojusies.

Balss viņai bija zema un samtaina, un angliski viņa rūpīgi izrunāja katru vārdu.

—  Ciao, Andrea,— viņa sacīja.— Kā klājas Emīlijai un bērniem?

—       Droši vien tāpat kā pusdienas laikā, kad es jums uz šo jautājumu atbildēju.

—       Piedodiet,— viņa teica un nosarka.— Esmu tik satraukta un vienmēr pasaku to, ko nevajadzētu. Kas man būtu jāsaka? Vai jums te šodien gāja jautri?

—       Jā,— Andrea atbildēja.— Biju kopā ar savu veco draugu un visbargāko kritiķi.

—   Kurš tas ir?

—   Skotu viskijs ar sodu.

—       Ja nu viņš citādi nevar, tad lai ķircina vien mani,— viņa sacīja pulkvedim.— Bet tu taču mani neķircināsi, vai ne?

—       Vediet viņu prom pie tā stūra galdiņa un runājiet tur. Jūs abi man esat apnikuši.

—       Jūs man nemaz neesat apnicis,— pulkvedis viņam sacīja.— Taču doma nav slikta. Renāta, varbūt apsēdīsimies tur un tad izdzersim pa glāzei?

—   Ar lielāko prieku, ja Andrea nedusmosies.

—   Es nekad nedusmojos.

—   Vai piebiedrosieties mums, Andrea?

—       Nē,— Andrea atbildēja.— Ejiet prom pie sava galdiņa. Man jau apriebies redzēt to tukšu.

—       Uz redzēšanos, caro'. Paldies par kompāniju, kaut arī jūs jau aizejat.

—   Ciao, Rikardo,— bija viss, ko Andrea atbildēja.

Viņš pagrieza viņiem savu taisno, garo, stalto muguru un ielūkojās spogulī, kāds atrodams aiz visiem bāriem, lai apmeklētāji paši redzētu, kurā brīdī dzeršana jāpārtrauc, un nolēma, ka redzētais viņu nemaz neapmierina.

—   Etore,— viņš sacīja.— Lūdzu, ierakstiet šo nieku manā rēķinā.

Mierīgi nogaidījis, kamēr viņam pasniegs mēteli, ar strauju kustību uzrāvis to plecos un pasniedzis garderobistam dzeramnaudu, kas bija par divdesmit procentiem lielāka, nekā šādos gadījumos pienāktos, viņš izgāja ārā.

Apsēdusies pie stūra galdiņa, Renāta jautāja:— Kā tev šķiet, vai mēs viņu neaizvainojām?

—   Nē, tevi viņš mīl, un es viņam patīku.

—   Andrea ir tik jauks. Un tu esi tik jauks.

—       Viesmīl,— pulkvedis uzsauca, tad pajautāja Renātai:— Vai tu ari dzersi sauso martīni?

—  Jā,— viņa piekrita.— Labprāt.

—       Divus (oti sausus martīni,— pulkvedis pasūtīja.— Montgomeriju. Piecpadsmit pret vienu.

Oficiants, kurš kādreiz bija karojis tuksnesī, pasmaidīja un aizsteidzās, un pulkvedis pievērsās Renātai.

—       Tu esi jauka,— viņš sacīja,— un arī skaista un burvīga, un es tevi mīlu.

—       Tu vienmēr tā saki, un es nemaz īsti nesaprotu, ko tas nozīmē, taču dzirdēt to man ir patīkami.

—   Cik tev tagad gadu?

—   Gandrīz deviņpadsmit. Kas tad ir?

—   Un tu nesaproti, ko tas nozīmē?

—       Nē. Kāpēc man būtu jāsaprot? Pirms šķiršanās tā saka visi amerikāņi. Viņiem laikam tā parasts. Bet es tevi arī [oti mīlu, lai ko šis vārds nozīmētu.

—       Tagad papriecāsimies,— pulkvedis sacīja.—Tagad nedomāsim itin ne par ko.

—   Ļoti labprāt. Jo domāšana man šajā stundā tikpat vairs nevedas.

—       Redzi, kur nāk mūsu koktei|i,— pulkvedis teica.— Atceries, ka nav jāsaka «prozit».

—       Esmu jau iegaumējusi. Nav jāsaka ne «prozit», ne «priekā», ne «pekiņu gaisā».

—   Mēs tikai pacelsim glāzes un, ja vēlies, saskandināsim.

—   Vēlos gan,— viņa sacīja.

Martīni bija auksts kā ledus, īsts montgomerijs, un saskandinājuši viņi juta, ka krūtīs ielīst kvēlošs siltums.

—   Ko tu darīji pa šo laiku?— pulkvedis jautāja.

—   Neko. Vēl arvien gaidu, kad būs jābrauc uz skolu.

—   Uz kurieni šoreiz?

—   Dievs vien zin. Uz tādu vietu, kur var iemācīties angļu valodu.

—   Esi tik laba, pagriez galvu un pacel zodu.

—   Vai tu par mani zobojies?

—   Nē. Es it nemaz nezobojos.

Viņa pagrieza galvu un pacēla zodu bez kādas iedomības vai koķetērijas, un pulkvedis juta, ka sirds viņam krūtīs sakustas, it kā tur savā migā uz otriem sāniem būtu apvēlies kāds zvērs, pēkšņi nobiedēdams otru, sev līdzās guļošu zvēru.

—       Ak tu,— viņš sacīja.— Vai tu negribētu kandidēt uz debesu valdnieces vietu?

—  Tā būtu svētuma zaimošana.

Jā,—viņš piekrita.— Tā laikam būtu gan, tāpēc ņemu savus vtirdus atpakaļ.

Ričard,— viņa iesāka.— Nē, es nevaru to pateikt.

—   Saki!

—   Nē.

«Es pavēlu tev teikt!» pulkvedis domās sacīja. Un viņa pateica:

•— Tā, lūdzu, uz mani nekad vairs neskaties.

—       Piedod,— pulkvedis sacīja.— Pats nemanīju, kā atkal biju kļuvis par sava amata vergu.

—       Un ja nu tā notiktu un mēs apprecētos — vai tu arī mājās piekoptu savu amatu?

—   Nē. Varu to apzvērēt. Nekad to nedaru. Vismaz sirdī ne.

—   Ne ar vienu?

—   Ne ar vienu no tava dzimuma.

—       Man nepatīk vārdi: tavs dzimums. Tie skan tā, it kā tu atkal domātu par savu amatu.

—   Šo sasodīto amatu es izsviedīšu pa logu Lielajā kanālā.

—       Redzi nu,— viņa sacīja.— Vai nu tu jūti, cik viegli tu tajā ieslīgsti?

—       Nu labi,— viņš sacīja.— Es mīlu tevi, un mans amats lai pacietīgi pagaida pie durvīm.

—       Dod man savu roku,— viņa sacīja.— Labi. Vari to atkal uzlikt uz galda.

—   Paldies,— pulkvedis teica.

—       Tā nevajag,— viņa sacīja.— Gribēju to sajust savējā, jo visu pagājušo nedēļu katru nakti vai gandrīz katru nakti es redzēju to sapņos, un tie bija dīvaini, juceklīgi sapņi, un es sapņoju, ka tā ir dieva tā kunga roka.

—  Tas nav labi. Tā nevajag.

—   Es zinu. Bet ko lai daru, ja man tādi rādās?

—   Tu taču nebūsi sākusi lietot kaut kādu draņķi?

—       Es nesaprotu, ko tu domā, un, lūdzu, nezobojies, kad stāstu tev kaut ko nopietnu. Sapnis bija tieši tāds, kā teicu.

—   Ko tad roka darīja?

—   Neko. Nu, varbūt ne gluži tā. Bet galvenais, ka tā bija roka.

—       Tāda kā šī?— pulkvedis jautāja, ar nepatiku lūkodamies uz savu sakropļoto roku un atcerēdamies abas tās reizes, kas šo roku tādu bija padarījušas.

—   Nevis tāda kā šī, bet tieši 5. Vai drīkstu to aizskart, ja tev nesāp?

—       Nē, roka nesāp. Sāpes es jūtu tikai galvā un kājās. Roka, man liekas, vispār nekā nejūt.

—   Nav taisnība, Ričard,— viņa sacīja. Roka ir ļoti jutīga.

—       Man ne visai patīk uz to skatīties. Vai mēs nevarētu runāt par kaut ko citu?

—   Protams. Bet vai tev tā sapņos nerādās?

—   Nē. Man ir citādi sapņi.

—       Jā. Varu iedomāties. Bet es pēdējā laikā sapņoju tikai par šo roku. Nu, kad esmu tai pieskārusies, varam, ja vēlies, runāt par kaut ko jautrāku. Kas tas lai būtu?

—  Skatīsimies uz cilvēkiem un pēc tam tos aprunāsim.

—       Lieliski,— viņa iesaucās.— Un darīsim to bez ļaunuma. Tikai ar humoru. Tā, kā mēs abi to protam.

—  Labi,— pulkvedis noteica.— Viesmīl, ancora due martini'l

Viņam negribējās skaļi nosaukt tos par montgomerijiem, jo abi pie

blakus galdiņa sēdošie viesi acīm redzami bija angļi.

«Iespējams, ka vīrietis bijis arī ievainots,» pulkvedis nodomāja, «lai gan, pēc izskata spriežot, tā neliekas. Bet lai dievs mati palīdz nekļūt rupjam. Skaties uz Renātas acīm,» viņš domāja. «Tās laikam gan ir visskaistākais no visa tā skaistuma, kas viņā slēpjas, ar visgarākajām skropstām, kādas jebkad redzētas, un viņa nekad ar tām nekoķetē, bet vienmēr raugās atklāti un tieši. Sasodīti jauka meitene, un kas gan te būtu meklējams man? Tas taču nav godīgi. Viņa ir tava pēdējā un īstenā, un vienīgā milestība,» viņš domāja, «un tur nav nekā negodīga. Mums tikai nav laimējies. Nē,» viņš domāja, «mums ir sasodīti laimējies, un tev pašam ir briesmīgi laimējies.»

Viņi sēdēja pie maza galdiņa bāra stūrī, un pa labi no viņiem pie lielāka galda sēdēja četras sievietes. Viena no tām bija tērpusies sērās; viņas sēru tērps izskatījās tik teatrāls, ka pulkvedim atgādināja Diānas Menersas tēloto mūķeni Makša Reinharta lugā «Brīnums». Šai sievietei bija pievilcīga, patukla, jau no dabas jautra seja, un sēru tērps ar to nekādi nesaderēja.

Pie tā paša galdiņa sēdēja vēl kāda dāma ar trīs reizes tik baltiem matiem, ka tas dabiski būtu iespējams. «Arī viņai ir patīkama seja,» pulkvedis nodomāja. Pārējo divu sieviešu sejas viņam šķita neizteiksmīgas.

—   Vai tās nav lezbietes?— viņš jautāja meitenei.

—  Nezinu,— viņa atbildēja.— Man viņas visas šķiet jaukas sievietes.

—       Es gan domāju, ka lezbietes. Bet varbūt tikai labas draudzenes. Un varbūt kā vienas, tā otras. Galu galā tas nav svarīgi, un es nedomāju nevienu nosodīt.

—  Tu man patīc, kad esi lēnprātīgs.

—   Kā tu domā, vai lēnprātīgs ir tāds, kas lēni prāto?

—       Nezinu,— meitene sacīja un ar pirkstiem viegli noglāstīja sakropļoto roku.— Bet es mīlu tevi, kad esi lēnprātīgs.

1 Vēl divus martīnil (It.)

—  Tad es visiem spēkiem centīšos būt lēnprātīgs,— pulkvedis sacīja.

—   Un kā tu domā, kas varētu būt tas preteklis tur tālāk aiz viņām?

—  Visai ilgam laikam tavas lēnprātības nepietiek,— meitene noteica.

—   Pajautāsim Etorem.

Viņi vēroja vīrieti, kas sēdēja pie trešā galdiņa. Tam bija dīvaina seja, kas atgadināja pievilta seska vai zebiekstes purnu palielinājumā. Tā izskatījās tikpat rētaina un bedraina kā mēness virsma, kad to aplūko lētā teleskopā, un, pulkvedis nodomāja, tā izskatītos Herr Goebbels, ja tam nebūtu izdevies laikus izlēkt no degošas lidmašīnas.

Virs šīs sejas, kas nepārtraukti blenza, it kā viss būtu noskaidrojams ar krietnu porciju neatlaidīgu un pētošu skatienu, bija melni mati, kas gan nemaz neatgādināja cilvēka matus. Likās, it kā viņš būtu noskalpēts un mati pēc tam atlikti atpakaļ. «Interesanti,» pulkvedis nodomāja. «Vai tas varētu būt mans tautietis? Jā, tā izskatās gan.»

Kad šis vīrietis, tāpat caur pieri blenzdams, sarunājās ar pavecu, bet vēl ziedošu dāmu, kas bija atnākusi kopā ar viņu, no mutes kaktiņiem tam tecēja siekalas. «Šī sieviete izskatās kā tipiska amerikāņu māte, viena no tām, kuru attēlus ievieto «The Lādies’ Home Journal», pulkvedis nodomāja. «The Lādies’ Home Journal» bija žurnāls, kurš regulāri pienāca Triestas Virsnieku klubā, un pulkvedis to mēdza pāršķirstīt. «Lielisks žurnāls,» viņš domāja, «iztirzā gan dzimumdzīves, gan kulinārijas problēmas. Un ierosina apetīti abos virzienos.

Bet kas tas varētu būt par tipu? Izskatās pēc tāda amerikāņa karikatūras, kas līdz pusei ielaists gaļas mašīnā un pēc tam viegli apcepts eļļā. Diez cik lēnprātīgs gan es neesmu,» viņš nodomāja.

Pienāca Etore — izdilušu seju, vienmēr gatavs uz jokiem un jau no dabas kritiski noskaņots pret autoritātēm,— un pulkvedis viņam pajautāja:

—   Kas ir tas apgarotais tips?

Etore pakratīja galvu.

Vīrietis bija pamaza auguma, melnīgsnējs, ar spīdīgiem, melniem matiem, kas nesaderēja ar viņa dīvaino seju. «Viņš izskatās tā,» domāja pulkvedis, «it kā tagad, vecumā, vēl arvien valkātu to pašu parūku, ko jaunībā. Taču seja viņam vienreizēja. Apmēram tāda kā pakalni ap Verdenu. Bet Gebelss tas tomēr nav, un šo seju viņš nebūs vis iegādājies tajās pēdējās dienās, kad tie visi spēlēja «Gotterdāmmerung»'. Komm, sūsscr Tod,? » viņš domāja. «Jā, galu galā tie sev dabūja krietnu kumosu no sūsser Tod.».

—   Mis Renāta, vai nevēlaties sviestmaizīti ar «Siisser Tod»?

1 Dievu mijkrēslis (vāc.)—Vāgnera opera.

2 Nāc, saldā nāve (vāc.)— Baha dziesmas nosaukums.

—       Nevēlos vis,— meitene atbildēja.— Lai gan mīlu Bahu un esmu pārliecināta, ka Čipriani prastu pagatavot ari tādu.

—   Vai tad es ko iebilstu pret Bahu,— pulkvedis sacīja.

—   Zinu.

—       Velns ar ārā,— pulkvedis sacīja.— Bahs taču būtībā bija mūsu sabiedrotais. Tāpat kā tu,— viņš piebilda.

—   Mani nu labāk atstāj mierā.

—       Meitiņ,— pulkvedis sacīja.— Kad tu reiz sapratīsi, ka mīlu tevi un tāpēc drīkstu kādreiz pavilkt uz zoba.

—   Esmu jau sapratusi,— viņa sacīja.— Bet jokiem ir sava robeža.

—   Labi. Arī es esmu sapratis.

—   Cik reizes šajā nedēļā tu par mani domāji?

—   Visu laiku.

—   Nē. Saki taisnību.

—   Visu laiku. Tā ir taisnība.

—   Kā tu domā, vai visi cilvēki to pārdzīvo tikpat dziļi kā mēs?

—       Kā lai zinu,— pulkvedis sacīja.— Tas nu ir jautājums, uz kuru nevaru atbildēt.

—       Ceru, ka visus tas tik dziļi neskar. Man nebija ne jausmas, ka var būt tā.

—   Bet tagad tu zini.

—       Jā,— meitene sacīja.— Tagad zinu. Tagad, vienmēr un mūžīgi mūžam. Vai es pareizi pateicu?

—       Pilnīgi pietiek ar tagad,— pulkvedis atteica.— Etore, tas tips ar apgaroto seju, un patīkamā dāma, kas ir kopā ar viņu, taču nedzīvo Griti viesnīcā?

—       Nē,— Etore atbildēja.— Viņš dzīvo tepat blakus, bet dažreiz iet uz Griti pusdienās.

—       Jauki,— pulkvedis sacīja.— Ja kādreiz būšu nelāgā omā, varēšu uz viņu paskatīties. Un kas ir tā sieviete? Viņa sieva? Mate? Meita?

—       To nu es nezinu,— Etore atteica.— Neesam te Venēcijā par viņu interesējušies. Nevienā viņš nav izraisījis ne mīlestību, ne naidu, ne antipātijas, bailes vai aizdomas. Vai jūs tiešām vēlaties par viņu kaut ko uzzināt? Varu pajautāt Čipriani.

—   Miers viņa pīšļiem,— meitene teica.— Tā laikam jūs sakāt.

—   Lai notiek: miers viņa pīšļiem,— pulkvedis piekrita.

—   Mums taču ir tik maz laika, Ričard. Kādēļ gan to velti izniekot?

—   Es skatījos uz viņu kā uz Goijas zīmējumu. Arī sejas ir gleznas.

—       Tad skaties uz manējo, un es skatīšos uz tavējo. Atstāj to cilvēku mierā. Viņš taču nevienam nekā ļauna nedara.

—   Es raudzīšos tavā sejā, bet tu manējā gan neskaties.

—       Nē,— viņa protestēja.— Tas nav godīgi. Man taču tavējā jāatceras veselu nedēļu.

—   Un kā tad ir ar mani?— pulkvedis jautāja.

Pienāca Etore, kurš nebija varējis pārvarēt kārdinājumu piedalīties sazvērestībā un ātri, kā jau venēcietis, bija ievācis informāciju.

—       Mans kolēģis no tās viesnīcas stāsta, ka viņš izdzerot trīs četras glāzes viskija un pēc tam līdz pat vēlai naktij daudz un dikti rakstot.

—   Varu iedomāties, kas tā būs par aizraujošu lasāmvielu.

—       Es ari,— Etore piebilda.— Lai gan Dante strādāja pēc citas metodes.

—       Dante jau ari bija vieux con',— pulkvedis sacīja.— Kā vīrietis, protams. Ne kā rakstnieks.

—       Piekrītu,— Etore teica.— Domāju, ka starp cilvēkiem, kas pētījuši viņa dzīvi, neatradīsies neviena, kas apgalvotu pretējo. Par Florenci es nerunāju.

—   Nospļauties man uz Florenci,— pulkvedis sacīja.

—       Pagrūta operācija,— Etore teica.— Daudzi mēģinājuši, bet tikai retajam paveicies. Kāpēc jums nepatīk Florence, pulkveža kungs?

—       Nav tik viegli to izskaidrot. Bet, kad biju vēl zēns, tur atradās mana vecā pulka galvenā mītne.— Viņš lietoja itāliešu vārdu — deposito.

—       Tad es saprotu. Arī man ir pašam savi iemesli, kādēļ to neieredzu. Vai varat nosaukt kādu labu pilsētu?

—       Jā,— pulkvedis sacīja.— Sī pati. Daļēji Milāna. Boloņa. Un Bergamo.

—       Čipriani ir lieli krājumi vodkas gadījumā, ja atnāktu krievi,— sacīja Etore, kuram patika parupji joki.

—  Tiem būs pašiem sava vodka bez kādas muitas.

—   Un tomēr man liekas, Čipriani ir gatavs tos sagaidīt.

—       Tad viņš ir vienīgais, par kuru to var teikt,— pulkvedis sacīja.— Brīdiniet viņu, lai nepieņem no jaunākajiem virsniekiem čekus uz Odesas banku, un paldies, ka ievācāt informāciju par manu tautieti. Ilgāk jūs neaizkavēšu.

Etore aizgāja, un meitene pagriezās pret viņu un ielūkojās viņa vecajās, tēraudainajās acīs, uzlika abas plaukstas uz viņa sakropļotās rokas un sacīja:— Tu biji gluži lēnprātīgs.

—   Un tu esi ļoti skaista, un es tevi mīlu.

—  To dzirdēt tomēr ir patīkami.

—   Ko darīsim ar pusdienām?

—   Man jāpiezvana uz mājām un jāuzzina, vai varu palikt.

—   Kāpēc tu pēkšņi izskaties tik noskumusi?

—   Vai es tāda izskatos?

—   Jā.

—       Bet īstenībā nemaz neesmu. Esmu tikpat priecīga kā arvien. Nudien. Lūdzu, tici man, Ričard! Bet padomā pats, ka var justies deviņpadsmitgadīga meitene, kas iemīlējusies cilvēkā, kuram jau pāri piecdesmit un kuram drīz jāmirst.

—       Nevajag jau uzreiz tik tieši,— pulkvedis sacīja.— Bet tu izskatījies ļoti skaista, to teikdama.

—       Es nekad neraudu,— meitene sacīja.— Nekad. Esmu apņēmusies, ka nedrīkst. Bet tagad raudāšu.

—       Neraudi,— pulkvedis sacīja.— Esmu taču lēnprātīgs, un viss cits var iet pie velna.

—   Saki vēlreiz, ka mani mīli.

—   Es mīlu tevi, mīlu tevi, mīlu tevi.

—  Vai tu darīsi visu, kas tavos spēkos, lai ilgāk dzīvotu?

—  Jā.

—   Ko ārsts teica?

—   Neko sevišķu.

—   Sliktāk nav?

—   Nē,— viņš meloja.

—       Tad iedzersim vēl pa glāzei martīni,— meitene sacīja.— Vai zini, kamēr mēs nebijām pazīstami, es nekad nedzēru martīni.

—   Zinu. Bet tagad dzer labprāt.

—   Vai tad nebūtu laiks ieņemt zāles?

—   Jā,— pulkvedis sacīja.— Būtu gan.

—   Vai varu tev tās iedot?

—   Lai notiek,— pulkvedis piekrita.— Vari man tās iedot.

Viņi vēl arvien sēdēja pie stūra galdiņa, un daži apmeklētāji aizgāja, un citi nāca to vietā. Pulkvedim no zālēm mazliet reiba galva, un viņš gaidīja, kamēr tas pāries. «Vienmēr viens un tas pats,» viņš domāja. «Kaut velns to būtu rāvis.»

Viņš redzēja, ka meitene viņu vēro, un uzsmaidīja viņai. Savu veco smaidu, kuru smaidīja jau piecdesmit gadus — kopš tās dienas, kad smaidīja pirmo reizi,— un uz kuru varēja paļauties tikpat droši kā uz vectēva bisi. «Tā laikam palika manam vecākajam brālim,» viņš nodomāja. «Lai ir, viņš vienmēr šāva labāk par mani un ir to pelnījis.»

—   Paklausies, meitiņ,— viņš sacīja.— Nevajag mani žēlot.

—   Es nemaz nežēloju. Nepavisam. Es tikai mīlu tevi.

—       Nav jau nekāda prātīgā nodarbošanās, vai ne?— Viņš teica oficio, nevis «nodarbošanās», jo dažreiz viņi runāja ari spāniski, kad franču valoda bija apnikusi, bet angliski citu klātbūtnē negribējās runāt. «Spāņu valoda ir raupja,» pulkvedis nodomāja, «reizēm vēl raupjāka nekā kukurūzas vālīte. Bet tajā var labi izteikties, un teiktais paliek atmiņā.»

—  Es un oficio bastante malo,— viņš atkārtoja,— mīlēt mani.

—  Jā. Bet citas man nav.

—   Vai dzejoļus tu vairs neraksti?

—       Tie bija tikai pusaugu meitenes dzejoļi. Gluži tāpat kā gleznošana. Tajā vecumā visi ir talantīgi.

«Un kādā vecumā cilvēki šajā zemē noveco?» pulkvedis domāja. «Venēcieši nekad nekļūst veci, bet tie ļoti ātri nobriest. Arī es pats toreiz Veneto ļoti strauji nobriedu un nekad vēlāk neesmu bijis tik pieaudzis kā divdesmit viena gada vecumā.»

—   Kā tavai mātei ar veselību?— viņš sirsnīgi apjautājās.

—       Ļoti labi. Viņa gan nevienu nepieņem un tikpat kā nesatiekas ar cilvēkiem pēc tām lielajām bēdām.

—   Kā tu domā, vai viņa ļoti uztrauktos, ja mums būtu bērns?

—       Nezinu. Viņa ir ļoti prātīga. Bet man tādā gadījumā laikam vajadzētu kādu apprecēt. Un to es negribu.

—   Mēs varētu salaulāties.

—       Nē,— viņa sacīja.— Esmu pārdomājusi un nolēmusi, ka ne. Tā ir cieša apņemšanās tāpat kā par neraudāšanu.

—       Bet varbūt tava apņemšanās ir aplama. Dievs zina, ka es tā esmu kļūdījies ne vienreiz vien, un manas aplamās apņēmības dēļ daudzi ir zaudējuši dzīvības.

—  Tu droši vien pārspīlē. Neticu, ka tu būtu bieži kļūdījies.

—       Ne pārāk bieži,— pulkvedis sacīja.— Bet pietiekoši. Manā branžā trīs reizes jau ir daudz, un man bijušas visas trīs.

—   Es gribētu, lai tu man pastāsti par tām.

—       Tev būs garlaicīgi,— pulkvedis sacīja.— Man jau pašam kļūst nelabi, to atceroties. Un kur nu vēl kādam citam no malas.

—   Vai tad es esmu «no malas»7

—       Nē. Tu esi mana īstenā mīlestība. Mana pēdējā un vienīgā, un īstenā mīlestība.

—       Vai tas bija sen atpakaļ vai pēdējā laikā, kad tu tos pieņēmi? Tos aplamos lēmumus.

—   Sen. Un ne tik sen. Un pēdējā laikā.

—       Vai tu nevarētu man par tiem pastāstīt? Es labprāt dalītos ar tevi tavā bēdīgajā amatā.

—       Kaut velns tos būtu rāvis,— pulkvedis sacīja.— Es tos pieņēmu un par visiem arī dabūju maksāt. Taču samaksāt visu nav iespējams.

—   Vai tad tu nevari man par to pastāstīt un paskaidrot — kāpēc?

—   Nē,— pulkvedis atteica. Un līdz ar to jautājums bija izsmelts.

—   Nu tad papriecāsimies.

—       Lai notiek,— pulkvedis piekrita.— Dzīve taču mums ir tikai viena vienīga.

—   Varbūt ir vēl citas. Citas dzīves.

—       Nedomāju vis,— pulkvedis sacīja.— Pagriez galvu sāņus, mana daiļā.

—   Vai tā?

—  Jā, tā,— pulkvedis teica.— Tieši tā.

«Un tā nu ir sācies pēdējais raunds,» pulkvedis domāja, «un es pat nezinu, kurš pēc skaita tas ir. Esmu mīlējis tikai trīs sievietes un visas trīs zaudējis.

Sievieti zaudē tāpat kā bataljonu — pieļaujot kļūdas aprēķinos, dodot pavēles, kuras nav iespējams izpildīt, un nelaimīgi sagadoties apstākļiem. Arī aiz cietsirdības.

Savā dzīvē esmu pazaudējis trīs bataljonus un trīs sievietes, un tagad man ir ceturtā un visskaistākā, un kādas tam visam būs beigas?

Paskaidrojiet man, ģenerāl, un, reiz nu mēs par to runājam un te nav nekāda kara padome, bet brīva domu apmaiņa par pašreizējo situāciju, atbildiet, ģenerāl, uz jautājumu, kuru pats mēdzāt uzdot: ģenerāl, kur ir jūsu kavalērija?

Tā jau domāju,» viņš pats sev teica. «Komandierim nav ne jausmas, kur palikusi viņa kavalērija, un kavalērijai nav skaidrs, kur tā atrodas un kādi ir tās uzdevumi, un krietna daļa laižas lapās, kā kavalērija to vienmēr darījusi visos karos, kopš tie, tas ir, kavalēristi, tikuši zirgos.»

—       Mana daiļā,— viņš sacīja,— Ma tres ch'ere et bien aimie.1 Es tevi garlaikoju un lūdzu piedošanu.

—       Mani tu nekad negarlaiko, un es tevi mīlu un vēlos vienīgi to, lai mums šovakar būtu jautri.

—       Mums noteikti būs jautri,— pulkvedis sacīja.— Vai tev ir padomā kas īpašs, par ko papriecāties?

—       Mēs varētu priecāties paši par sevi vai par mūsu pilsētu. Tu bieži esi bijis jautrs.

—  Jā,— pulkvedis piekrita.— Esmu gan.

—  Vai tad mēs nevarētu pamēģināt vēlreiz?

—   Varam. Noteikti. Kāpēc ne?

—       Vai tu redzi to jaunekli ar viļņainajiem matiem — tās ir dabīgas sprogas, viņš tikai tās prasmīgi paveido, lai izskatītos vēl skaistāks.

—   Redzu,— pulkvedis atteica.

—       Viņš ir ļoti labs gleznotājs, bet priekšzobi viņam ir mākslīgi, jo kādreiz agrāk viņš bija drusciņ pēdēraste, un kādā pilnmēness naktī citi ped'erastes viņam uz Lido uzbrukuši.

—   Cik tev ir gadu?

—   Drīz būs deviņpadsmit.

—   Kā tad tu to zini?

—       Gondoljers stāstīja. Pēc mūsdienu mērogiem šis jauneklis ir ļoti labs gleznotājs. īsti labu gleznotāju tagad vairs nav. Bet divdesmit piecu gadu vecumā jau liekie zobi — nu, vai zini!

—   Es mīlu tevi no visas sirds,— pulkvedis sacīja.

1 Mana visdārgākā un vismīļākā (fr.).

—       Es arī mīlu tevi no visas sirds. Vienalga, ko tas amerikāņu valodā nozīmētu. Bet itāliski es tevi mīlu gluži tāpat, par spīti veselajam saprātam un visām manām vēlmēm.

—       Nevajadzētu tik sasodīti daudz vēlēties,— pulkvedis sacīja.— Jo vienmēr var gadīties, ka vēlēšanās piepildās.

—       Tā ir,— viņa piekrita.— Taču es labprāt gribētu, lai tas, ko vēlos pašreiz, piepildītos.

Kādu brīdi abi klusēja, un tad meitene ierunājās:— Šis jauneklis — tagad viņš, protams, ir jau vīrietis un saietas ar ļoti daudzām sievietēm, lai slēptu, kāds īstenībā ir,— šis jauneklis reiz uzgleznoja manu portretu. Ja vēlies, varu tev to uzdāvināt.

—   Paldies,— pulkvedis sacīja.— Tas būtu lieliski.

—       Glezna ir ļoti romantiska. Mati man tur divreiz garāki, nekā dzīvē jebkad bijuši, un es izskatos tā, it kā tikko būtu iznirusi no jūras, bet mati palikuši sausi. Patiesībā, iznirstot no jūras, mati ir pavisam pieplakuši galvai un kopā salipuši. Gandrīz kā tādai beigtai žurkai. Tētiņš viņam par gleznu labi samaksāja, un, lai gan īstenībā tā neesmu es, tev patiktos mani tādu iedomāties.

—   Es tevi iedomājos arī tādu, kāda tu nāc ārā no jūras.

—       Protams. Briesmīgi neglīta. Bet varbūt tu gribētu paturēt šo portretu par piemiņu.

—   Vai tavai jaukajai māmiņai iebildumu nebūs?

—       Nē, māmiņai iebildumu nebūs. Man šķiet, viņa priecāsies, ka tiek no tā vaļā. Mums mājās ir labākas gleznas.

—   Es ļoti mīlu kā tevi, tā tavu māmiņu.

—  To es viņai pateikšu,— meitene sacīja.

—   Kā tu domā, vai tas bakurētainais ķēms patiešām ir rakstnieks?

—       Jā. Etore taču tā teica. Viņš labprāt pajoko, bet nekad nemelo. Ričard, ko tu īsti saproti ar vārdu «ķēms»? Lūdzu, izskaidro.

—       To nav tik viegli formulēt. Taču, pēc manām domām, tas ir cilvēks, kurš savā darbā — oficio — nekad nav ielicis sirdi un ar savu uzpūtību krīt citiem uz nerviem.

—   Man jāiemācās šo vārdu pareizi lietot.

—  Tev tas nav jālieto,— pulkvedis sacīja.

Pēc tam pajautāja:— Kad tu man portretu iedosi?

—       Ja vēlies, šovakar pat. Likšu, lai kāds to iesaiņo un atsūta šurp. Kur tu to novietosi?

—   Savā istabā.

—  Un neviens tur nenāks un nesmiesies par mani, un nekritizēs?

—       Nē. Lai tikai pamēģina. Bez tam es viņiem teikšu, ka tā ir manas meitas ģīmetne.

—   Vai tev kādreiz ir bijusi meita?

—   Nē. Es pēc tās vienmēr esmu ilgojies.

—  Es tev vienlaikus varu būt ari meita.

—  Tas būtu asinsgrēks.

—       Nedomāju, ka pilsētā, kas ir tik veca un tik daudz pieredzējusi kā šī, tas kādu satrieks.

—   Paklausies, meitiņ .. .

—  Jauki,— viņa sacīja.— Tas skan skaisti. Man patīk.

—       Labi,— pulkvedis sacīja, un balss viņam bija mazliet piesmakuši.— Man arī patīk.

—       Vai tagad tu saproti, kāpēc es tevi mīlu, lai gan pati zinu, ka tā nevajadzētu?

—  Paklausies, meitiņ! Kur ēdīsim pusdienas?

—   Kur vien tu vēlies.

—  Vai Griti tevi apmierinātu?

—   Protams.

—  Tad piezvani uz mājām un palūdz at)auju.

—       Nē. Esmu nolēmusi nelūgt at]auju, bet vienkārši pateikt, kur pusdienošu. Lai viņi neraizētos.

—   Bet vai Griti tev patiešām patiks?

—       Patiešām. Jo tas ir jauks restorāns un tu tur dzīvo, un visi, kas vēlas, varēs mūs apskatīt.

—   Kopš kura laika tu esi kļuvusi tāda?

—       Vienmēr tāda esmu bijusi. Nekad neesmu bēdājusi par to, ko cili domā. Nekad arī neesmu darījusi nekā tāda, par ko vajadzētu kaunēties, vienīgi bērnībā kādreiz samelojusi vai bijusi nepieklājīga.

—       Es vēlos, kaut mēs varētu apprecēties un mums būtu pieci dēli,— pulkvedis sacīja.

—       Es tāpat,— meitene piebalsoja.— Tad mēs tos aizsūtītu uz visām piecām debess pusēm.

—   Vai tad debesīm ir piecas puses?

—       Es nezinu,— viņa atteica.— Kad es tā sacīju, man likās, it kā būtu. Un tagad mums atkal ir jautri, vai nav tiesa?

—  Jā, meitiņ,— pulkvedis atbildēja.

—   Pasaki to vēlreiz. Tieši tāpat.

—  Jā, meitiņ.

—       Ak,— viņa sacīja.— Cik sarežģīts radījums gan ir cilvēks. Lūdzu, vai es drīkstu saņemt tavu roku?

—  Tā ir tik sasodīti neglīta, un man netīk to uzlūkot.

—  Tu no savas rokas neko nesaproti.

—       Kā nu to ņem,— viņš sacīja.— Bet tev, meitiņ, tomēr nav taisnība.

—       Var jau būt. Bet mums atkal ir jautri un visas drūmās domas pagaisušas.

—       Pagaisušas kā migla ielejā, kad parādās saule,— pulkvedis sacīja.— Un šī saule esi tu.

—   Es gribētu būt ari mēness.

—       Tu jau tas esi,— pulkvedis teica.— Tāpat kā jebkura planēla, par ko tev iegribētos būt, un es tev precīzi pateikšu, kur lā atrodas. Ak dievs, meitiņ, ja vien tu vēlies, vari būt kaut vesels zvaigznājs. Tikai tad jālido pa gaisu.

—   Labāk būšu mēness. Arī tam ir savas nedienas.

—       Jā. Tās iestājas ļoti regulāri. Bet mēness sāk dilt tikai pēc tam, kad bijis pilns.

—       Reizēm tas izskatās tik skumjš, kad raugās manī pāri kanālam, ka taisni sirds sažņaudzas.

—   Ir jau ar diezgan ilgi spīdējis,— pulkvedis sacīja.

—       Kā tu domā, vai mēs varētu izdzert vēl katrs pa montgomerijam?— meitene jautāja, un pulkvedis pamanīja, ka angļi aizgājuši.

Viņš nebija redzējis neko citu kā vien viņas burvīgo seju. «Kādreiz tevi vēl tā ņems un nokniebs,» viņš nodomāja. «Lai gan savā ziņā to var uzskatīt arī par spēju koncentrēties. Tomēr sasodīts modribas trūkums.»

—   Jā,— viņš sacīja.— Kādēļ ne?

—   Mani tie ļoti pacilā,— meitene sacīja.

—  Tādā veidā, kā Čipriani tos gatavo, tie iedarbojas pat uz mani.

—   Čipriani ir ļoti saprātīgs.

—   Ne tikai saprātīgs vien. Viņš ir talantīgs.

—   Kādā jaukā dienā viņam piederēs visa Venēcija.

—       Ne gluži visa,— pulkvedis protestēja.— Tu viņam nekad nepiederēsi.

—   Nē,— viņa sacīja.— Ne arī kādam citam, ja vien tu mani gribēsi.

—   Es gribu tevi, meitiņ. Bet es negribu, lai tu būtu mans īpašums.

—   Zinu,— meitene sacīja.— Un tāpēc mīlu tevi vēl vairāk.

—       Pasauksim Etori un palūgsim, lai piezvana uz tavām mājām. Tu varētu pateikt arī par portretu.

—       Tev taisnība. Ja gribi portretu jau šovakar, man jāpasaka sulainim, lai to iesaiņo un at.sūta šurp. Pasaukšu arī māmiņu un pateikšu, kur ēdīsim pusdienas, un, ja vēlies, palūgšu viņas atļauju.

—       Nē, nevajag,— pulkvedis sacīja.— Etore, divus montgomerijus, augstākā labuma, ar mazajām olīvām, un, lūdzu, piezvaniet uz lēdijas mājām un pasauciet viņu, kad dabūsiet savienojumu. Un dariet to, cik iespējams ātri.

—   Klausos, pulkveža kungs.

—   Un tagad, meitiņ, būsim atkal jautri.

—   Mēs jau esam — kopš tā brīža, kad tu par !o ieminējies.

DESMITA NODAĻA

Turēdamies gar labo pusi, viņi soļoja pa ielu, kas veda uz Griti viesnīcu. Vējš pūta no muguras, plivinādams meitenei inatus. Vējš tos uz pakauša pāršķīra un plivināja viņai gar vaigiem. Viņi ielūkojās skatlogos, un meitene apstājās pie apgaismota juvelieru veikala loga.

Tur bija daudz labu vecu vērtslietu, un viņi stāvēja un skatījās uz tām, rādīdami viens otram skaistākās un, lai to varētu izdarīt, uz mirkli atlaizdami viens otra roku.

—       Vai te ir kaut kas tāds, ko tu patiesi vēlētos? No rīta es to varētu nopirkt. Čipriani man aizdotu naudu.

—       Nē,— viņa sacīja.— Es neko nevēlos, bet man ienāca prātā, ka tu man nekad neko neesi dāvinājis.

—       Tu esi daudz bagātāka par mani. Es vedu tev nieciņus no mūsu armijas veikala un izmaksāju tev bāros un restorānos.

—   Un vizini mani gondolās un ved uz dažādām jaukām vietām.

—   Man nekad neienāca prātā, ka tu gribi, lai dāvinu tev akmeņus.

—       Ne jau tāpēc, ka tie ir akmeņi. Bet pašas dāvināšanas dēļ, un tad var uz tiem skatīties un atcerēties.

—       Tas man jāņem vērā,— pulkvedis sacīja.— Bet vai gan es par savu armijas algu varu nopirkt kaut ko tādu, kas līdzinātos taviem četrstūrainajiem smaragdiem?

—       Kā tu nesaproti! Tie man ir mantojumā. Es tos saņēmu no savas vecmāmiņas, un viņa tos mantojusi no mātes, kura tos savukārt mantojusi no savas mātes. Nēsāt no mirušiem mantotas rotas taču ir pavisam kas cits.

—  Nekad neesmu par to domājis.

—       Tu vari tos dabūt, ja tev patīk akmeņi. Man tie ir tikai kaut kas valkājams tāpat kā tērps no Parīzes. Tev taču nepatīk valkāt parādes uniformu, vai ne?

—   Nē.

—   Un nēsāt zobenu arī ne?

—   Nē, protams, ne.

—       Tu neesi tāds karavīrs, un es neesmu tāda meitene. Bet kādreiz uzdāvini man kaut ko paliekošu, lai es varētu to valkāt un būt laimīga katru reizi, kad to valkāju.

—   Saprotu,— pulkvedis sacīja.— Uzdāvināšu.

—       Tu visu ļoti ātri aptver,— meitene sacīja.— Un bez kādas gudrošanas pieņem lēmumus. Es gribētu tev atdot šos smaragdus, un tu varētu glabāt tos kabatā kā talismanu un aptaustīt, kad jutīsies vientuļš.

—       Darba laikā es reti bāžu rokas kabatās. Parasti es vicinu nūjiņu vai arī kaut ko rādu ar zīmuli.

—   Bet paretam tu tomēr varētu iebāzt roku kabatā un tos aptaustīt.

—       Darbā es nekad nejūtos vientuļš. Kad tik intensīvi jāstrādā ar galvu, tad nav laika būt vientuļam.

—   Bet tagad tu neesi darbā.

—   Nē. Es tikai gatavojos, lai godam varētu sagaidīt sakāvi.

—       Un tomēr es tev tos atdošu. Esmu pilnīgi pārliecināta, ka māmiņa sapratis. Un tik drīz tas viņai nemaz nav jāsaka. Viņa manas lietas nepārbauda. Un mana kalpone viņai nekādā gadījumā neies stāstīt.

—   Es gan domāju, ka nedrīkstu tos pieņemt.

—  Tev tie jāpieņem, es lūdzu, man par prieku.

—   Neesmu pārliecināts, vai tā pieklājas.

—       Es tikpat labi varētu teikt, ka neesmu pārliecināta par savu jaunavību. Ja kaut ko dara par prieku mīļotajam cilvēkam, tad katrā ziņā tā arī pieklājas.

—       Labi,— pulkvedis sacīja.— Es tos pioņemšu, lai notiek kas notikdams.

—       Un tagad saki paldies,— meitene teica un ieslidināja akmeņus viņam kabatā tikpat aši un veikli kā kabatas zaglis.— Es tos paņēmu līdzi, tāpēc ka jau visu nedēļu domāju par to.

—   Un es biju tajā pārliecībā, ka tu domā par manu roku.

—       Lūdzu, Ričard, nepiesienies. Tev gan vajadzētu būt apķērīgākam. Ar šo pašu roku taču tu tos aizskarsi. Vai par to tu nemaz nepadomāji?

—   Nē. Un es tiešām biju neapķērīgs. Ko tu vēlētos no šī skatloga?

—       Man patiktu tas mazais nēģerēns ar melnkoka seju un no dimanta šķembām izveidoto turbānu ar mazu rubīnu vidū. Es to valkātu kā piespraudi. Agrāk Venēcijā visi tādus nēsājuši un pēc sejas tie līdzinājušies pašam uzticamākajam kalpam. Es jau sen tādu kāroju, bet vēlos, lai tu man to uzdāvinātu.

—   Rit no rīta es tev to aizsūtīšu.

—       Nē. Uzdāvini man to pirms aizbraukšanas, kad ēdīsim pēdējās pusdienas.

—   Labi,— pulkvedis piekrita.

—  Tagad mums jāiet, citādi nokavēsim pusdienas.

Roku rokā viņi soļoja tālāk, un uz pirmā tilta viņiem atkal uzklupa vējš.

Kad uznāca sāpes, pulkvedis tās klusībā sūtīja pie velna.

—       Ričard,— meitene teica.— Ieliec roku kabatā un aptausti tos man par prieku.

—   Lieliska sajūta,— viņš sacīja.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Atstādami vēju un aukstumu aiz muguras, viņi pa galvenajām durvīm iegāja Critti Palace gaišajā un siltajā vestibilā.

—       Labvakar, grāfien,— šveicars sveicināja.— Labvakar, pulkveža kungs. Arā laikam auksts.

—       Salst gan,— pulkvedis apstiprināja, nepapildinādams teikto ar parupjiem vai piedauzīgiem salīdzinājumiem par to, cik stiprs īsti bija sals un cik spēcīgs vējž, kādus abiem par uzjautrinājumu būtu lietojis divatā ar šveicaru.

Kad viņi iegāja garajā hallē, kuras galā atradās lielās kāpnes un lifts, bet labajā pusē durvis uz bāru un ēdamzāli, kā ari izeja uz Lielo kanālu, no bāra iznāca Gran Maestro.

Viņš bija tērpies savā oficiālajā baltajā smokingā un, sveikdams viņus ar smaidu, sacīja:— Labvakar, grāfienes jaunkundzi Labvakar, pulkveža kungs.

—  Gran Maestro,— pulkvedis sveicināja.

Gran Maestro smaidīja un, vēl arvien klanīdamies, teica:

—       Pusdienas mēs pasniedzam bārā, viņā galā. Tagad, ziemā, te maz viesu, un ēdamzāle ir pārāk liela. Jūsu galdiņu jau esmu rezervējis. Sākumam varu piedāvāt ļoti labu omāru.

—   Bet vai tas patiešām ir svaigs?

—       Redzēju, kā šorīt to groziņā atnesa no tirgus. Tas vēl bija dzīvs, tumši zajš un visai naidīgi noskaņots.

—  Vai tu gribētu sākt pusdienas ar otnāru, meitiņ?

Pulkvedis pats apķērās, ko pateicis, un to ievēroja ari Gran Maestro un meitene. Taču ikvienam no viņiem šis vārds izteica kaut ko citu.

—       Es gribēju to pataupīt jums, baidīdamies, ka varētu ierasties pescecani. Tie tagad dzīvo pa Lido spēju zālēm. Bet es nekādā gadījumā nevēlos jums to uzspiest.

—       Es labprāt nobaudītu omāru,— meitene sacīja.— Aukstu, ar majonēzi. Pie tam diezgan pikanta majonēzi.— To viņa pateica itāliski.

—       Vai tas neinaksā.s pārāk dārgi?— viņa nopietni vaicāja pulkvedim.

—  Ay hija inia,'— pulkvedis sacīja.

—   Patausti, kas tev ir jabajā kabatā,— viņa teica.

—       Es parūpējos, lai tas nebūtu pārmērīgi dārgs,— Gran Maestro sacīja.— Vai arī nopirkšu to pats. Ar nedē|as algu pietiks atlikām.

—       Pārdots Trestam,— pulkvedis teica, lietodams nosacīto vārdu, ar kādu armijā apzīmēja speciālo uzdevumu vienības, kas bija okupējušas Triestu.— Man tas izmaksās tikai dienas algu.

' Ak, maņa meita (sp,).

Iebāz roku labajā kabatā, un tu jutīsies bagāts.

Gran Maestro noprata, ka šis joks domāts tikai viņiem abiem, un klusi aizgāja. Viņam bija prieks par meiteni, kuru viņš cienīja un apbrīnoja, un viņam bija prieks par savu pulkvedi.

—       Es esmu bagāts,— pulkvedis sacīja.— Bet, ja tu mani ķircināsi, es atdošu tev tos atpakaļ, visiem redzot, nolikšu uz šī linu galdauta.

Šoreiz viņš bija tas, kurš ķircinājās, pie tam parupji, bez apdomāšanās dodamies pretuzbrukumā.

—  Nē, tā tu nedarīsi,— viņa sacīja.— Jo esi tos jau iemīļojis.

—       Es varētu jebkuru iemīļotu lietu nosviest no visaugstākās klints un aiziet, nesagaidījis, kamēr tā lejā atsitas pret zemi.

—       Nē, nav taisnība,— meitene sacīja.— Mani tu vis nenosviestu ne no kādas augstas klints.

—       Nē,— pulkvedis piekrita.— Un piedod man, ka tik neglīti izrunājos.

—       Nekā tik neglīta tur nebija, un es jau tev tāpat nenoticēju,— meitene sacīja.— Vai lai tagad eju uz dāmu istabu sasukāties un uzposties vai arī drīkstu uzkāpt tavā istabā?

—  Kā tu vēlētos?

—  Tavā istabā, protams, lai redzētu, kā tu dzīvo un kā esi iekārtojies.

—   Un ko runās viesnīcā?

—       Venēcijā jau tāpat visu zina. Bet te arī pazīst manu ģimeni un zina, ka esmu laba meitene. Un zina, ka tas esi tu un tā esmu es. Šajā ziņā mums abiem ir kredīts.

—   Labi,— pulkvedis sacīja.— Kājām vai ar liftu?

—       Ar liftu,— viņa sacīja, un viņš dzirdēja, kā izmainās viņas balss.— Pasauc lifta zēnu, bet varam arī uzbraukt paši.

—       Uzbrauksim paši,— pulkvedis sacīja.— Ar liftu jau sen esmu iemācījies apieties.

Viņi uzbrauca labi, tikai sākumā lifts nedaudz salēcās, vēlāk izlīdzinādams gaitu, un pulkvedis nodomāja: «Iemācījies, ko neteiksi. Nebūtu par sliktu vēl pamācīties.»

Gaitenis viņam tagad vairs nelikās tikai skaists vien, bet arī satraucošs, un durvju slēgšana vairs nebija tikai vienkārša darbība, bet rituāls.

—       Te nu tā ir,— pulkvedis teica, atvērdams durvis.— Nav nekā daudz, ko redzēt.

—       Burvīga istaba,— meitene sacīja.— Tikai briesmīgi auksta, tāpēc, ka logi vaļā.

—   Es aizvēršu.

—  Nē, nevajag. Lai paliek vaļā, ja tev tā patīk.

Pulkvedis noskūpstīja viņu un sajuta viņas lielisko, s'.aido, jauno, lokano un labi veidoto augumu piekļaujamies savam slāvam, kas bija

stiegrains un spēcīgs, bet iedragats, un, skūpstīdams meiteni, viņš aizmirsa itin visu.

Tā viņi stāvēja ilgi, saplūzdami skūpstā, un caur atvērtajiem logiem, pa kuriem varēja redzēt Lielo kanālu, vēlās iekšā aukstums.

—   Ai!— viņa izdvesa. Tad vēlreiz:— Ai!

—   Ko tu aijā,— pulkvedis sacīja.— Mums nav ko aijāt.

—   Vai mēs precēsimies un mums būs pieci dēli?

—   Jā! Jā!

—   Bet vai tu to vēlies?

—   Protams.

—       Noskūpsti mani vēlreiz un tā, lai es justu, ka man spiež tavas pogas, tikai ne pārāk stipri.

Viņi stāvēja un skūpstījās.

—       Man vajadzēs tevi sarūgtināt, Ričard,— viņa sacīja.— Esmu visā vīlusies.

Viņa to pateica kā vienkāršu konstatējumu, un pulkvedis to uzklausīja tāpat kā bataljona komandiera ziņojumu par likteni, kāds piemeklējis vienu no viņa trim bataljoniem, un tajā nekas nebija noklusēts, un viņš uzzināja visļaunāko.

—   Vai tiešām?

—  Jā.

—   Mana nabaga meitiņa!— viņš sacīja.

Tagad šim vārdam vairs nebija nekāda zemteksta un tā patiešām bija viņa Meita, un viņš mīlēja un žēloja to.

—       Nekas,— viņš sacīja.— Sasukājies, uzkrāso lūpas — vai kas nu vēl tev jādara, un tad krietni paēdīsim.

—       Vispirms atkārto vēlreiz, ka mani mīli, un apskauj tā, lai jūtu tavas pogas.

—   Es jūs mīlu,— pulkvedis oficiāli teica.

Tad iečukstēja viņai ausī tik maigi, cik vien prata un kā čukstēja toreiz, kad, būdams jauns leitnantiņš, gāja patruļā un ienaidnieks atradās likai piecpadsmit pēdu attālumā:— Es mīlu tikai tevi, mana lielākā un pēdējā, un vienīgā, un īstenā mīlestība.

—       Labi,— viņa sacīja un noskūpstīja viņu tik cieži, ka viņš sajuta uz lūpām sāju asiņu garšu. «Un arī tas man patīk,» viņš domāja.

—   Tagad sasukāšu matus un uzkrāsošu lūpas, un tu vari skatīties.

—   Vai gribi, lai aizveru logus?

—   Nē,— viņa sacīja.— To visu mēs varam izdarīt arī aukstumā.

—   Kuru tu mīli?

—       Tevi,— viņa sacīja.— Un nevar teikt, ka mums abiem būtu pārāk laimējies, vai ne?

—   Nezinu,— pulkvedis sacīja.— Sasukā nu matus.

Pulkvedis iegāja vannas istabā, lai pirms pusdienām nomazgātos. Vannas istaba bija šī numura vienīgais trūkums. Griti bija celta kā pils,

un tajos laikos vannas istabas neprojektēja, tāpēc vēlāk tās iebūvēja gaiteņu galos, un tiem, kas vēlējās tās lietot, vajadzēja pieteikties iepriekš, lai varētu sasildīt ūdeni un uzlikt tīrus dvieļus.

ŠI vannas istaba bija iekārtota, atdalot no istabas vienu stūri, un pulkvedim drīzāk atgādināja aizstāvēšanās, nevis uzbrukuma pozīcijas. Mazgādamies viņš paskatījās spogulī, lai pārbaudītu, vai nav kur palikušas lūpu zīmuļa pēdas, un aplūkoja savu seju.

«Izskatās kā tāda viduvēja amatnieka kokgriezums,» viņš nodomāja.

Viņš aplūkoja dažādas rievas un paaugstinājumus, kas bija palikuši no tiem laikiem, kad vēl neprata izdarīt plastiskās operācijas, un tikko jaušamās, vienīgi zinātājam pamanāmās pēdas, ko bija atstājusi teicamā plastiskā operācija pēc ievainojumiem galvā.

«Jā, tas nu ir viss, ko varu piedāvāt, kā gueule1 vai faĢade2 ,» viņš nodomāja. «Diezgan nožēlojami. Labi vēl, ka iedegums kaut nedaudz glābj stāvokli. Ak dievs, kas par neglītu ģīmi!»

Viņš neredzēja ne savas tēraudpelēkās acis, ne sīkās smieklu krunciņas, kas izstaroja no acu kaktiņiem, ne arī ielauzto, kā no senas gladiatora statujas patapināto degunu. Tāpat neievērota palika pēc dabas laipnā mute, kas prata būt ari ļoti nežēlīga.

«Kaut velns tevi rāvis,» viņš sacīja spogulim. «Tu, nožēlojamais, kropli. Vai nebūtu laiks atgriezties pie dāmām?»

Viņš iznāca no vannas istabas un bija tikpat jauns kā toreiz, kad devās pirmajā uzbrukumā. Viss nederīgais bija palicis vannas istabā. «Kā arvien,» viņš domāja. «Tur tam arī īstā vieta.»

«Oit son! Ies neiges d'antan? Oii sont Ies neiges d'autrefois? Dans le pissoir toute la chose comme fa.»3

Meitene, kuru sauca par Renātu, bija atvērusi lielā drēbju skapja durvis. Tām iekšpusē bija spoguļi, un viņa sukāja savus matus.

Viņa tos nesukāja dižodamās, ne arī tāpēc, lai iekairinātu pulkvedi, kaut zināja, ka tieši tādu iespaidu tas uz viņu varētu atstāt un ari atstās. Izsukāt viņa tos varēja tikai ar grūtībām un darīja to bez kādas saudzības, un, tā kā mati viņai bija ļoti biezi un tikpat nepaklausīgi kā zemniecei vai augstdzimušai skaistulei, tie nepakļāvās sukai.

—   Vējš tos ļoti samudžinājis,— viņa sacīja.— Vai tu mani vēl mīli?

—  Jā,— pulkvedis sacīja.— Vai drīkstu tev palīdzēt?

—  Nē, es to vienmēr daru pati.

—  Tu nu gan varētu pagriezties profilā.

1 Purns (fr.).

2 Fasāde, āriene (fr.t.

3 Kur esat, aizgājušās ziemas sniegi? Kur esat, pagājības sniegi? Viss pisuārā.» (Fr.) (No franču dzejnieka Fransuā Vijona (1431 —1463) «Balāde par dāmām.)

—       Nē. Visi izciļņi domāti tikai mūsu pieciem dēliem un tavai galvai, kur atdusēties.

—       Es gan šoreiz domāju par seju,— pulkvedis sacīja.— Taču paldies, ka aizrādīji. Atkal esmu bijis nevērīgs.

—   Esmu par daudz pārdroša.

—       Nē,— pulkvedis sacīja.— Amerikā tādas lietas taisa no stieples un porainās gumijas, kādu izmanto tanku sēdekļos. Un nekad nevar zināt, kas ir īsts un kas nav, ja vien tu cilvēks neesi tāds nekauņa kā es.

—       Pie mums tā nav,— viņa sacīja un ar suku pārsvieda jau izšķirtos matus uz priekšu, tā ka tie krita pār vaigiem un nokarājās uz pleciem.

—  Vai tev patīk gludi sasukāti mati?

—   Pašreiz tie nav nekādi gludie, taču sasodīti skaisti.

—       Es varētu tos uzspraust augšā, ja tev patīk gludas frizūras. Bet man pastāvīgi zūd matadatas, un tas ir tik muļķīgi.

Meitenes balss viņam vienmēr atgādināja Pablo Kazalsa čellu un bija tik skaista, ka darīja neciešamas sāpes — tikpat kā ievainojums. «Taču viss ir izciešams,» viņš domāja.

—       Es ļoti mīlu tevi tādu, kāda tu esi,— pulkvedis sacīja.— Un tu esi visskaistākā sieviete, kādu jebkad esmu pazinis vai redzējis — pat slavenu meistaru gleznās.

—   Diez kāpēc portrets vēl nav atnests.

—       Ir jau ļoti patīkami iegūt portretu,— pulkvedis sacīja un, pats to nemanīdams, kļuva atkal par ģenerāli.— Bet ieguvums nav lielāks, kā nodīrājot beigtu zirgu.

—       Lūdzu, neesi rupjš,— meitene sacīja.— Man šovakar nepavisam negribas dzirdēt rupjības.

—  Es neviļus atkal ieslīdēju sava sale mitier' žargonā.

—       Nedari tā,— viņa sacīja.— Lūdzu, apskauj rnani. Maigi, bet cieši. Lūdzu! Un tavs amats remaz nav netīrs. Tas ir visvecākais un vislabākais amats, lai gan lielākā daļa cilvēku, kas ar to nodarbojas, nav tā cienīgi.

Viņš apskāva meiteni, cik cieši vien varēja, nenodarot sāpes, un viņa sacīja:

—       Es negribētu, ka tu būtu advokāts vai mācītājs. Vai arī tirgotājs. Ne arī ka tu taisītu karjeru. Man patīk tavs amats, un es tevi mīlu. Lūdzu, iečuksti man kaut ko ausī, ja vēlies.

Pulkvedis čukstēja, cieši piekļāvis viņu sev klāt, sāpošu sirdi, godīgi un atklāti, un tik klusiņām, kā svelpj suņa elpa, ja tain pieliecas pavisam tuvu:

—       Es mīlu tevi, velnēn. Un tu esi arī mana Meita. Un es nebēdāju pur to, kas mums jāzaudē, jo mēness ir mūsu tēvs un mūsu māte. Un tagad iesim lejā pusdienās.

Pēdējos vārdus viņš izrunāja tik klusi, ka tos sadzirdēt spēja tikai mīloša cilvēka auss.

—  Labi,— meitene sacīja.— Bet vispirms noskūpsti mani vēlreiz.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

Viņi sēdēja pie galdiņa bāra pašā tālākajā stūrī, tā ka abi flangi pulkvedim bija nosegti un viņš savās pozīcijās varēja justies pavisam drošs. Tā bija iekārtojis Gran Maestro, kādreiz teicams seržants labā kājnieku izlases pulka rotā, un viņš nekad nesēdinātu savu pulkvedi telpas vidū, gluži tāpat kā pats nekad neizvēlētos neizdevīgas aizsardzības pozīcijas.

—  Omārs,— paziņoja Gran Maestro.

Omārs izskatījās iespaidīgs. Tas bija divreiz tik liels, kā parasti mēdz būl omāri, viss naidīgums tam bija novārījies, un ar savām izvalbītajām acīm un garajiem jutīgajiem taustekļiem, kas ļāva izpētīt to, ko diezgan stulbās acis nesaredzēja, tas izskatījās kā piemineklis sev pašam.

«Tas mazliet atgādina Džordžiju Patonu,» pulkvedis nodomāja. < Bet no aizkustinājuma droši vien savā dzīvē nekad nav asaras lējis.»

—   Kā tu domā, vai tas nebūs sīksts?— viņš vaicāja meitenei itāliski.

—       Nē,— Gran Maestro apgalvoja, vēl arvien pakalpīgi pieliecies ar omāru rokās.— Tas noteikti nav sīksts. Tikai liels. Jūs pazīstat šo sugu.

—   Labi,— pulkvedis sacīja.— Lieciet grīdā.

—  Un ko jūs dzersiet?

—   Ko tu vēlies, meitiņ?

—  To pašu, ko tu.

—   Capri liianco,— pulkvedis sacīja.— Secco' un labi vēsu.

—   Esmu jau sagatavojis,— Gran Maestro teica.

—       Mums ir jautri,— meitene sacīja.— Mums atkal ir jautri, un skumju vairs nav. Tas 11u gan ir iespaidīgs omārs, vai ne?

—   Ļoti. Bet lai tik viņš pielūko, ja nebūs mīksts.

—       Noteikti būs,— meitene apgalvoja.— Gran Maestro nemelo. Vai nav brīnišķīgi, ka cilvēks nemelo?

—       Tiešām brīnišķīgi un gaužām neparasti,— pulkvedis sacīja.— Es nupat domāju par kādu cilvēku — Džordžiju Patonu, kurš laikam gan nekad savā mūžā nerunāja taisnību.

—  Vai tu kādreiz melo?

—       Esmu melojis četras reizes. Un visas četras biju |oti pārguris. Bet tas, bez šaubām, nav nekāds attaisnojums,— viņš piebilda.

—       Es daudz meloju, kad biju maza. Taču tā pa lielākajai daļai bija fantazēšana. Vai tā vismaz man liekas. Bet nekad neesmu melojusi, pašlabumu meklēdama.

—   Es gan esmu,— pulkvedis sacīja.— Četras reizes.

—   Vai tu būtu kļuvis par ģenerāli, ja nebūtu melojis?

—  Ja es būtu melojis tā kā citi, man būtu jau trīs ģenerāļa zvaigznes.

—   Vai tu justos laimīgāks ar šīm trim zvaigznēm?

—   Nē,— pulkvedis sacīja.— It nemaz.

—       Ieliec kabatā savu labo roku — savu īsteno roku un izstāsti, kā tu jūties.

Pulkvedis paklausīja.

—   Lieliski,— viņš teica.— Bet man tie jādod tev atpakaļ.

—   Nē, lūdzu, nē.

—   Par to tagad nestrīdēsimies.

Tajā brīdī pasniedza omāru.

Tas bija maigs, ar savdabīgi glurnenu astes muskuli un skaistām spīlēm, ne par liesu, ne treknu.

—       Omārs barojas tikai augošā mēnesi,— pulkvedis stāstīja meitenei.— Vecā mēnesī to nemaz nav vērts ēst.

—  To es nezināju.

—       Laikam gan tāpēc, ka pilnā mēnesī tas var baroties visu nakti. Jeb varbūt tad ir vairāk barības.

—  Tie nāk no Dalmācijas krastiem, vai ne?

—       Jā,— pulkvedis sacīja.— Tas krasts jums ir zivīm bagāts. Varbūt man vajadzētu teikt «mums».

—       Saki tā,— meitene lūdza.— Tu nemaz nezini, kādu svaru iegūst domas, ja tās izteic vārdos.

—  Uz papīra tās iegūst vēl desmitreiz lielāku svaru.

—       Nē,— meitene sacīja.— Tam es nepiekrītu. Papīram nav nekādas nozīmes, ja vārdi nenāk no sirds.

—   Bet ja nu sirds nemaz nav vai arī tā ir nekam nederīga?

—  Tev ir sirds, un tā nav nekam nederīga.

«Es būtu gatavs to kaut uz vietas iemainīt pret citu,» pulkvedis nodomāja. «Nesaprotu, kāpēc no visiem maniem muskuļiem tieši šim vajadzēja iziet no ierindas.» Taču viņš nebilda ne vārda un iebāza roku kabatā.

—  Tie ir lieliski,— viņš sacīja.— Un tu izskaties lieliski.

—   Paldies,— viņa sacīja.— To es atcerēšos visu nedēļu.

—  Tu taču vari katrā laikā paskatīties spogulī.

—       Tas ir ļoti neinteresanti,— viņa sacīja.— Uzlikt lūpu pomādi un sakniebt lūpas tā, lai krāsa izdalītos vienmērīgi, un sukāt matus, kas ir pārmērīgi biezi,— tā vēl nav nekāda dzīve sievietei vai meitenei, kura

iml, bet ir viena. Kāds gan var būt prieks skatīties spogulī un noņemties ar savu ārieni, kad gribas būt mēnesim un daždažādām zvuigznēm un dzīvot ar savu izredzēto, un dāvāt tam piecus dēlus.

—   Nu tad apprecēsimies tūlīt pat.

—       Nē,— viņa sacīja.— Šajā, tāpat kā dažos citos jautājumos, esmu pieņēmusi lēmumu. Manā rīcībā taču ir vesela gara nedēļa, kad pieņemt lēmumus.

—       Es arī pieņemu lēmumus,— pulkvedis sacīja.— Bet šis tavējais mani skar ļoti vārīgā vietā.

—       Nu tad nerunāsim par to. Kādēļ sevi mocīt? Labāk pajautāsim Gran Maestro, ko viņš dos mums otrajā ēdienā. Dzer, lūdzu, vīnu. Tu to neesi pat nogaršojis.

—       Tūlīt nogaršošu,— pulkvedis sacīja. Viņš pielika vīnu pie lūpām, un tas bija gaišs un vēss kā Grieķijas vīni, tikai bez sveķainās piegaršas, un ar savu aromātu reibināja tāpat kā Renāta.

—  Tas ir ļoti līdzīgs tev.

—   Jā. Es zinu. Tāpēc gribēju, lai tu to nogaršo.

—       Es to jau daru,— pulkvedis sacīja.— Un tagad iztukšošu visu glāzi.

—  Tu esi labs.

—       Pateicos,— pulkvedis sacīja.— Atcerēšos to visu nedēļu un mēģināšu tāds būt.— Tad viņš pasauca Gran Maestro.

Kad gluži kā sazvērnieks pienāca Gran Maestro, pacilāts, vairs nedomādams par savu čūlu, pulkvedis viņam jautāja:

—   Kādu gaļas ēdienu jūs varētu mums ieteikt?

—       Jāpadomā,— Gran Maestro sacīja.— Es uzzināšu. Jūsu tautietis ir tepat tuvumā, tur viss dzirdams. Viņš neparko negribēja sēdēt otrā stūrī.

—       Labi,— pulkvedis sacīja.— Mēs parūpēsimies, lai viņam būtu par ko rakstīt.

—       Viņš, ziniet, rakstot katru nakti. Tā stāsta mans kolēģis, kurš tajā viesnīcā strādā.

—       Labi,— pulkvedis sacīja.— Tas rāda, ka viņš ir centīgs, kaut ari savu talantu jau būtu pārdzīvojis.

—   Mēs visi esam centīgi,— Gran Maestro sacīja.

—   Bet katrs savā veidā.

—   Iešu noskaidrot, kā ir ar gaļu.

—   Noskaidrojiet gan pamatīgi.

—   Esmu taču centīgs.

—   Un bez tam vēl sasodīti apķērīgs.

Gran Maestro aizgāja, un meitene sacīja:— Jauks cilvēks, un man patīk, kā viņš tev pieķēries.

—       Mēs esam labi draugi,— pulkvedis sacīja.— Ceru, ka viņš tev sameklēs kādu labu bifšteku.

—       Var dabūt vienu ļoti labu bifšteku,— sacīja Gran Maestro atgriezdamies.

—       Ņem to, meitiņ. Es tādus varu pastāvīgi dabūt mūsu ēdnīcā. Vai viegli apceptu?

—  Pavisam viegli apceptu, lūdzu.

—       AI santjue'— kā teica Džons, kad viņš runāja ar viesmīli franciski. Crudo2 , blcu3 vai gluži vienkārši — vidū sārtu,— pulkvedis sacīja.

—       Tas ir vidū sārts,— Gran Maestro sacīja.— Un jums, pulkveža kungs?

—       Eskalopu vīna mērcē un puķu kāpostus ar sviestu. Bez tam vēl artišokus etiķī, ja ir. Ko tu, meitiņ, ēdīsi pie gaļas?

—   Kartupeļu biezeni un salātus.

—  Tev taču vēl jāaug.

—  Jā. Bet ne pārāk daudz un ne tur, kur nevajag.

—       Tas, liekas, ir viss,— pulkvedis teica.— Kā būtu ar vienu divlitrigo valpoličellu?

—       Divlitrīgo mums nav. Šis, kā zināt, ir pirmās šķiras hotelis, un valpoličellu mēs saņemam tikai mazajās pudelēs.

—       Biju aizmirsis,— pulkvedis sacīja.— Bet vai atceraties laikus, kad tas maksāja trīsdesmit čentezimus litrā?

—       Un ar tukšajām pudelēm mēs no vagoniem sviedām stacijas apsardzei.

—       Un, braucot no Grapas, izsviedām visas palikušās granātas, lai ripo lejā no kalna.

—       Un, ieraudzījuši sprādzienus, šie domāja, ka ir pārrāvums; un kā jūs toreiz neskuvāties, un mēs valkājām pelēkus svīterus un vaļējas žaketes ar fiamme nere\

—   Un es dzēru vīnogu degvīnu, kamēr vairs nejutu, kāda tam garša?

—   Bijām gan laikam toreiz velna pilni,— pulkvedis sacīja.

—       Ko nu par to,— Gran Maestro noteica.— īstie zibenszeļļi, un jūs bijāt pats zibenīgākais no visiem.

—      Jā,— pulkvedis sacīja.— Nekādi labiņie neesam vis bijuši. Vai tu, meitiņ, mums to neņemsi ļaunā?

—  Vai tev nav kāda fotogrāfija no tiem laikiem?

—       Nē. Tajos taikos zaldātus fotografēja tikai tad, kad viņu vidū bija misters d’Annuncio. Bez tam vairums puišu ņēma bēdīgu galu.

1 Asiņains (it.).

2 Pusjēls (it.).

8 Zils (fr.).

* Melnss zīmotnes (it.).

—       Bet mēs abi izturējām,— Gran Maestro sacīja.— Nu man jāiet paskatīties, kas notiek bifšteku frontē.

Pulkvedis, kurš atkal bija jaunākais leitnants un brauca kravas mašīnā, un bija tā noputējis, ka pazīt to varēja tikai pēc tēraudpelēkajām acīm, kas bija sarkanas un iekaisušas, sēdēja, domās nogrimis.

«Trīs mezgla punkti,» viņš domāja. «Grapas masīvs ar Asaloni un Pērtiķu, un kalnu, kura vārdu es neatceros, labajā pusē. Tajā vietā es no jaunekļa kļuvu par vīru,» viņš domāja, «visās tajās naktīs, kad es pamodos, svīzdams baiļu sviedrus, jo sapnī bija l.cies, ka nedabūšu savus vīrus ārā no mašīnām. Un labāk, protams, būtu bijis, ja viņi no tām nebūtu izkāpuši. Ir 11u gan suņa amats!»

—       Mūsu armijā,— viņš stāstīja meitenei,— nav gandrīz neviena ģenerāļa, kurš būtu cīnījies frontē. Tas ir diezgan dīvaini, un mūsu vadība ne visai ieredz tos, kas tur ir cīnījušies.

—   Vai tad ģenerāļiem arī jākaro?

—       Kā gan citādi? Kamēr tie ir kapteiņi un leitnanti. Vēlāk tas, protams, izskatītos muļķīgi, un tāda vajadzība varētu rasties, vienīgi atkāpjoties.

—   Vai tu esi daudz karojis?-Es zinu, ka esi, bet pastāsti man par to.

—       Esmu karojis pietiekami daudz, lai mūsu lielie, teorētiķi mani uzskatītu par muļķi.

—   Pastāsti.

—       Kad biju vēl jauns zeņķis, es cīnījos pret Ervīnu Rommelu pusceļā starp Kortinu un Grapu, kur mēs bijām nocietinājušies. Viņš toreiz bija kapteinis, uti es izpildīju kapteiņa pienākumus, kaut ari biju tikai jaunākais leitnants.

—  Vai tu viņu pazini?

—       Nē. Mēs iepazināmies tikai pēc kara, kad varējām aprunāties. Viņš izrādījās jauks cilvēks un man gluži labi palika. Mēs kopā slēpojām.

—   Vai tev daudzi vācieši patika?

—   Ļoti daudzi. Vislabāk man patika Ernsts Udets.

—   Bet viņi taču rīkojās nepareizi.

—   Protams. Bet viņi šajā ziņā nav nekāds izņēmums.

—       Man viņi nekad nav patikuši, un es nevaru būt tik iecietīga kā tu, kopš viņi nogalināja manu tēvu un nodedzināja mūsu villu pie Brentas un kopš es redzēju, kā vācu virsnieks Svētā Marka laukumā ar bisi šauj baložus.

—       Es saprotu,— pulkvedis sacīja.— Bet, lūdzu, meitiņ, mēģini saprast arī mani. Kad nogalināti tik daudzi, var sev atļauties ari laipnību..

—  Cik daudzus tu esi nogalinājis?

-Simt divdesmit divus pavisam droši. Neskaitot tādus, par kuriem neesmu īsti pārliecināts.

—  Un sirdsapziņa tevi nemoka?

—  Nekad.

—   Un slikti sapņi ari nerādās?

—       Nē, slikti nerādās. Bet dīvaini gan. Kara sapņi. Pēc kaujām es vēl labu laiku karoju pa sapņiem. Bet parasti es redzu dīvainus sapņus par dažādām vietām. Tu jau zini, karavīra dzīvē daudz kas atkarīgs no reljefa. Un tieši tas arī visdziļāk iespiežas zemapziņā.

—  Vai par mani tu nekad nesapņo?

—   Mēģinu. Bet nekas neiznāk.

—   Varbūt portrets palīdzēs.

—       Es ceru,— pulkvedis sacīja.— Lūdzu, neaizmirsti man atgādināt, lai atdodu tev smaragdus.

—   Lūdzu, nesāpini mani.

—       Bez mūsu lielās, bezgalīgās mīlestības man ir arī vēl šādi tādi principi. Ja nebūtu to, nebūtu ari mīlestības.

—   Bet vai es nedrīkstētu būt izņēmums?

—       Tu tāds jau esi,— pulkvedis sacīja.— Akmeņi taču atrodas man kabatā.

Tad ieradās Gran Maestro ar bifšteku un eskalopu, un saknēm. Tos atnesa gludi sasukājies jauneklis, kurš neticēja ne dievam, ne velnam, taču pūlējās, cik spēja, lai kļūtu par labu viesmīļa palīgu. Viņš bija ordeņa loceklis. Gran Maestro servēja pusdienas ļoti veikli un ar lielu cieņu gan pret ēdienu, gan ēdējiem.

—   Labu apetīti,— viņš sacīja.

—       Atkorķē valpoličellas pudeli,— viņš teica jauneklim, kuram bija neuzticības pilna spaniela acis.

—       Kas jums ir pret to tipu?— pulkvedis jautāja Gran Maestro, norādīdams uz savu bakurētaino tautieti, kurš cītīgi gremoja un kura pavecā pavadone ēda ar provinciālu grāciju.

—  To es varētu jautāt jums. Ne jūs man.

—       Neesmu viņu nekad agrāk redzējis,— pulkvedis sacīja.— Viņš man bojā apetīti.

—       Uz mani viņš skatās no augšas uz leju. Par katru cenu grib runāt itāliski, kaut iet kā pa celmiem. Ceļo tikai pa Bedekeru un neko nesaprot ne no ēdieniem, ne vīniem. Sieviete ir jauka. Varētu būt viņa krustmāte. Bet skaidri es nezinu.

—   Man šķiet, mēs bez viņa varētu gluži labi iztikt.

—   Domāju gan. Vismaz ļaunākajā gadījumā.

—   Vai par mums viņš ir interesējies?

—       Jautāja, kas jūs esot. Grāfienes vārdu jau bija dzirdējis un ceļvedī iepazinies ar vairākām pilīm, kas piederējušas viņas dzimtai. Jūsu vārds, milēdij, uz viņu atstāja ārkārtīgu iespaidu, un tieši tādēļ es to arī nosaucu.

—   Vai jūs domājat, ka mēs iekļūsim kādā no viņa grāmatām?

—  Noteikti. Viņš apraksta visu pēc kārtas.

—       Mums arī pienāktos iekļūt grāmatā,— pulkvedis sacīja.— Tu, meitiņ, taču neiebildīsi?

—       Protams, ne,-^ meitene sacīja. Man tikai labāk patiktos, ja to būtu sarakstījis Dante.

—   Dantes pašreiz nav pa rokai,— pulkvedis sacīja.

—       Vai tu nevarētu man pastāstīt kaut ko par karu?— meitene lūdza.— Kaut ko tādu, ko es drīkstētu zināt.

—   Protams. Ko vien vēlies.

—   Kāds bija ģenerālis Eizenhauers?

—       īsts epvortietis. Bet iespējams, ka es viņam nodaru pāri. Nevar ignorēt arī dažādas citas ietekmes. Teicams politiķis. Politisks ģenerālis. Ļoti spējīgs.

—  Un citi jūsu vadoņi?

—       Par tiem nerunāsim. Tie jau paši par sevi diezgan izrunājušies savos memuāros. Lielākā daļa pat ļoti ticami, iedvesdami pārliecību, ka pieder pie tā saucamā Rotarija kluba, par kuru tu gan nebūsi nekā dzirdējusi. Šī kluba biedri nēsā emaljas žetonus ar savu vārdu, un tur jāmaksā sods, ja kādu nosauc uzvārdā. Karojuši viņi nav. Nekad.

—   Vai tad nebija neviena paša laba karotāja?

—       Bija gan. Daudzi. Skolotājs Bredlijs, piemēram, un daudz citu. Zibenīgais Džo arī bija labs. Pat ļoti.

—  Kas viņš bija?

—       Komandēja septīto korpusu, kurā ietilpa mana daļa. Vīrs uz goda. Nekad netūļājās. Precīzs. Tagad štāba priekšnieks.

—       Nu un lielie karavadoņi, par kuriem tik daudz dzirdēts, ģenerālis Montgonierijs un Patons?

—       Aizmirsti tos, meitiņ. Montijs iedrošinājās kustēties uz priekšu tikai tad, ja viņam bija piecpadsmitkārtigs pārsvars, un arī tad vēl gāja gausi.

—  Es viņu vienmēr uzskatīju par ievērojamu ģenerāli.

—       Tāds viņš nebija,— pulkvedis sacīja.— Ļaunākais tas, ka viņš pats to zināja. Reiz redzēju, kā viņš atbrauca uz viesnīcu un savu parasto uniformu apmainīja pret spožu parādes mundieri, lai vakarā piesaistītu sev pūļa uzmanību.

—   Vai tu viņu neieredzi?

—       Nē. Es tikai domāju, ka viņš ir tipisks angļu ģenerālis. Ar visātn šai skolai raksturīgajām īpašībām. Un cildinoši epiteti te nav vietā.

—   Bet ģenerāli Rommelu taču viņš sakāva.

—       Jā. Un vai tu domā, ka bez viņa tur neviena cita nebija? Un kurš gan neuzvarētu ar piecpadumitkārtīgu pārsvaru? Kad mēs ar Gran Maestro, vēl jauni būdami, te karojām, mēs veselu gadu uzvarējām katrā kaujā, kaut ari uz vienu mūsējo bija trīs un pat četri ienaidnieki. Izturējām trīs smagas kaujas. Tāpēc tagad varam pajokot un netaisām

svinīgus ģīmjus. Tajā gadā mums bija pāri par simt četrdesmit tūkstošu kritušo. Tāpēc tagad varam dzīt velnu un runāt bez cildenām frāzēm.

—       Cik drūma zinātne, ja to vispār var saukt par zinātni,— meitene sacīja.— Es ienīstu kara pieminekļus, kaut arī jūtu pret 1iem bijību.

—       Man tie arī nepatīk. Gluži tāpat kā process, kura rezultātā lie jāceļ. Vai esi kādreiz padomājusi par šo medaļas pusi?

—   Nē. Bet es labprāt par to kaut ko uzzinātu.

—       To labāk nezināt,— pulkvedis sacīja.— Ed savu bifšteku, pirms nav vēl atdzisis, un piedod, ka sāku runāt par savu amatu.

—   Es to ienīstu un reizē mīlu.

—       Mūsu izjūtas šajā ziņā laikam ir līdzīgas,— pulkvedis sacīja.

—   Bet par ko gan domā mans bakurētainais tautietis pie trešā galdiņa?

—   Par savu nākamo grāmatu vai par to, ko izlasījis Bedekerā.

—   Kā būtu, ja pēc pusdienām mēs pa vēju pavizinātos gondolā?

—  Tas būtu lieliski.

—       Vai bakurētainajam teiksim, kurp mēs dodamies? Man liekas, bedraina viņam ir ne tikai seja, bet ari sirds un dvēsele, un varbūt ari ziņkārība.

—       Mēs viņam neko neteiksim,— meitene sacīja.— Gran Maestro pēc mūsu norādījuma var piegādāt viņam visu vajadzīgo informāciju.

Tad viņa enerģiski ķērās pie bifšteka un pēc brīža teica:

—       Kā tu domā, vai tā ir taisnība, ka pēc piecdesmit gadiem cilvēks pats veido savu seju?

—   Ceru, ka ne. Jo es gan negribētu uzdoties par savējās autoru.

—   Tu,— viņa sacīja.— Tu …

—   Vai bifšteks ir labs?— pulkvedis vaicāja.

—   Lielisks. Un tavs eskalops?

—   Ļoti mīksts, un mērce ari nav pliekana. Vai saknes ir garšīgas?

—   Puķu kāposti gandrīz kraukšķ gluži kā selerijas.

—       Mums vajadzēja pasūtīt selerijas. Bet maz ticams, ka tās šeit dabūjamas, citādi Gran Maestro būtu mums piedāvājis.

—       Vai šīs nav jautras pusdienas? Cik jauki būtu, ja mēs vienmēr varētu ēst kopā.

—   Es jau tev to piedāvāju.

—   Nerunāsim par to.

—       Labi,— pulkvedis sacīja.— Es ari esmu pieņēmis lēmumu. Pametīšu armiju un dzīvošu Venēcijā, dzīvošu ļoti pieticīgi, no savas pensijas.

—   Tas ir brīnišķīgi. Kā tu izskatīsies privātās drēbēs?

—   Tu jau esi mani redzējusi.

—       Zinu, dārgais. Es tikai pajokoju. Tu taču ari dažreiz ne pārāk izmeklēti joko.

—       Izskatīšos pieklājīgi. Tas ir — ja šeit ir drēbnieks, kas prot uzvalku piegriezt.

—      Šeit nav, bet Romā gan. Varbūt mēs varētu kopā aizbraukt uz Romu pasūtīt-drēbes?

—       Jā. Un dzīvosim ārpus pilsētas — Viterbo un pilsētā iebrauksim tikai uz pielaikošanu un vakaros uz pusdienām. Un naktī brauksim atkal atpakaļ.

—       Un varbūt satiksimies ar kinoļaudlm un teiksim atklāti, ko par viņiem domājam, un varbūt pat iedzersim kopā?

—  Tos mēs satiksim tik, cik uziet.

—       Un varbūt redzēsim, kā tie precas otro un trešo reizi un kā pāvests tos svētī?

—  Ja tas tev patīk.

—       Nē, nepatīk,— meitene sacīja.— Tas ir viens no iemesliem, kādēļ nevaru tevi precēt.

—  Saprotu,— pulkvedis sacīja.— Paldies.

—       Bet es tevi mīlēšu, lai ko šis vārds nozīmētu, un mēs abi ļoti labi zinām, ko tas nozīmē, es tevi mīlēšu, kamēr vien dzīvosim, un arī pēc tam.

—       Nezinu vis, vai pēc nāves vēl varēšu kādu mīlēt,— pulkvedis sacīja.

Viņš ķērās pie artišoka, lauzdams lapu pēc lapas un mērcēdams tās ar gaļīgo pusi uz leju trauciņā ar sauce vinaigrette'.

—       Es arī nezinu,— meitene sacīja.— Bet es mēģināšu. Vai tad tu nejūties labāk, apzinoties, ka tevi mīl?

—       Jā,— pulkvedis sacīja.— Es jūtos kā cilvēks, kurš ilgi tupējis uz pavisam plika kalngala, kur visapkārt tikai klintis vien un ierakties nav iespējams, un nav arī ne izciļņa, ne iedobītes, kur paslēpties, un kurš pēkšņi mana, ka nav vairs neaizsargāts, bet sēž tankā. Sēž tankā, un prettanku lielgabalu tuvumā nav.

—       To tev vajadzētu pastāstīt mūsu draugam rakstniekam ar mēness virsmai līdzīgo seju, viņš šovakar pat varētu to izmantot savā grāmatā.

—       Man vajadzētu pastāstīt to Dantem, žēl, ka viņa nav tuvumā,— sacīja pulkvedis, pēkšņi kļūdams skarbs kā jūra, kad uzvirmo bangas.

—  Es viņam pastāstīšu, kā jūtas cilvēks, kuru šādos apstākļos pēkšņi uzņem tanks.

Tieši tad ēdamzālē ienāca barons Alvarito. Viņš palūkojās apkārt un ar savu mednieka aci tos tūlīt pamanīja.

Viņš pienāca pie galda ur. noskūpstīja Renātai roku, sacīdams:

—  Ciao, Renāta!— Viņš bija diezgan garš un stalts, tērpies elegantā uzvalkā, taču biklākais cilvēks, kādu pulkvedis jebkad bija pazinis. Viņš nebija bikJs tādēļ, ka tam trūktu zināšanu vai izveicības, vai ari kāda fiziska defekta dēļ. Viņš bija bikls jau pēc dabas — tādi mēdz būt

ari daži dzīvnieki, piemēram, bongo, kuru džungļos nekad nedabū redzēt un nomedīt var tikai ar suņiem.

—       Sveicināti, pulkveža kungs,— viņš sacīja un pasmaidīja tā, kā tikai patiesi biklie prot smaidīt.

Tas nebija ne pašpārliecinātā apmierinātais splīns, ne ari biezādainā vai ļaunā steidzīgais, dzedrais smīns. Tam nebija nekā kopīga ar galminieka vai politikāņa māksloto, uzspēlēto smaidu. Šis dīvainais, neparastais smaids iznira no visdziļākajām dvēseles dzīlēm, kas ir dziļākas par aku, dziļākas par visdziļāko šahtu.

—       Varu uzkavēties tikai brīdi. Atnācu pateikt, ka izredzes uz medībām ir labas. Pīles no ziemeļiem nāk bariem vien. Ir arī daudz lielo. Tās, kuras jums patīk.— Viņš atkal pasmaidīja.

—  Apsēdieties, Alvarito. Lūdzu.

—       Nē,— barons Alvarito atteica.— Ja jums tā ir ērti, satiksimies pustrijos garāžā. Vai esat atbraucis ar mašīnu?

—  Jā.

—  Tas ir ļoti labi. Ja laikus izbrauksim, pagūsim pamedīt jau vakarā.

—   Lieliski,— pulkvedis sacīja.

—       Nu tad ciao, Renātai Uz redzēšanos, pulkveža kungs! Līdz pustrijiem.

—       Mēs esam pazīstami kopš bērnu dienām,— meitene sacīja.

—   Viņš ir kādus trīs gadus par mani vecāks. Bet jau no dzimšanas bijis vecs.

—  Jā. Zinu. Mēs esam labi draugi.

—   Kā tu domā, vai tavs tautietis būs sameklējis Bedekerā ari viņu?

—       Kā lai zinu?— pulkvedis teica.— Gran Maestro, vai mans cildenais tautietis jau paguvis sameklēt barona vārdu Bedekerā?

—       Taisnību sakot, pulkveža kungs, neesmu manījis, ka maltītes laikā viņš būtu šķirstījis Bedekeru.

—       Tad viņš pelnījis visaugstāko atzīmi,— pulkvedis sacīja.— Bet, ziniet, manuprāt, šo vīnu labāk dzert, kamēr tas vēl jauns. Valpoličella jau nav nekāds grand vin\ un, ja to iepilda pudelēs un gadiem ilgi tur, tas kļūst tikai duļķains. Kā jums šķiet?

—  Gluži manas domas.

—   Ko tad lai izgudro?

—       Pulkveža kungs, jūs jau zināt, ka labās viesnīcās ari vīns maksā labu naudu. Ričā, piemēram, jūs lētu vīnu nedabūsiet. Bet es ieteiktu pašiem nopirkt vairākas divlitrigās. Varat teikt, ka tas atsūtīts no grāfienes Renātas muižām kā dāvana. Tad es to iepildīšu karafē. Šādā veidā tiksim pie labāka vīna un ari krietni ietaupīsim naudu. Ja vēlaties, es to visu izskaidrošu pārvaldniekam. Viņš ir lāga vīrs.

—       Izskaidrojiet gan,— pulkvedis sacīja.— Ari viņš nav no tiem, kam visu nosaka skaista etiķete.

—  Norunāts. Bet pagaidām jūs varētu dzert šo. Tas ir gluži labs.

—  Tā ir,— pulkvedis sacīja.— Bet šambertens tas tomēr nav.

—   Ko mēs kādreiz nedzērām!

—       Visu ko,— pulkvedis sacīja.— Bet tagad es meklēju pilnību. Vai, pareizāk sakot, nevis absolūtu pilnību, bet pilnību, kas man ir pa kabatai.

—       Arī es tādu meklēju,— Gran Maestro sacīja.— Bet diezgan nesekmīgi. Ar ko pabeigsiet maltīti?

—  Ar sieru,— pulkvedis sacīja.— Ko tu, meitiņ, vēlētos?

Kopš satikšanās ar Alvarito meitene sēdēja klusa un tāda kā sevī ierāvusies. Kaut kas nodarbināja viņas prātu, un prāts viņai bija gaišs. Šajā mirklī viņa atradās kaut kur tālu prom.

—  Sieru, lūdzu,— viņa sacīja.

—  Kādu?

—       Atnesiet no visiem kādi jums ir, un mēs paskatīsimies,— pulkvedis teica.

Gran Maestro aizgāja, un pulkvedis sacīja:

—  Kas ir, meitiņ?

—  Nekas. Itin nekas. Gluži nekas.

—  Tad nolaidies no mākoņiem. Mums nav laika tādai greznībai.

—  Jā. Tev taisnība. Mums jāķeras pie siera.

—  Vai tas m*n jāsaprot kā maigs mājiens ar slotas kātu?

—       Nē,— viņa atteica, ļoti labi saprazdama, ko šis teiciens nozīmē, kaut arī dzirdēja to pirmo reizi.— Ieliec labo roku kabatā.

—  Labi,— pulkvedis sacīja.— Ielikšu.

Viņš ielika labo roku kabatā un aptaustīja tās saturu vispirms ar pirkstu galiem, tad ar visiem pieciem pirkstiem un beidzot ar plaukstu — savu sakropļoto plaukstu.

—       Piedod,— viņa sacīja.— Un tagad būsim atkal jautri. Ar visu sirdi nodosimies siera ēšanai.

—  Lieliski,— pulkvedis sacīja.— Interesanti, kādi sieri viņam būs.

—       Pastāsti man par pēdējo karu,— meitene lūdza.— Un pēc tam mēs aukstajā vējā iesim vizināties ar gondolu.

—       Tas nebija visai interesants,— pulkvedis sacīja.— Mās, karavīrus, tādas lietas, protams, interesē vienmēr. Bet tajā bija tikai kādas trīs, varbūt četras fāzes, kas man tiešām likās interesantas.

—  Kādēļ?

—       Mēs cīnījāmies ar jau sakautu ienaidnieku, kura komunikācijas bija iznīcinātas. Uz papīra mēs likvidējām daudzas divīzijas, bet tās bija tikai rēgu divīzijas. Nevis īstas. īstās likvidēja mūsu taktiskā aviācija, pirms tās bija paguvušas sagatavoties kaujai. Patiešām grūti gāja tikai Normandijā, jo tur ir nejēdzīgs apvidus, un toreiz, kad

izdarījām pārrāvumu, lai izlaisti: cauri Džordžija Patona tankus, un pārrāvumu vajadzēja abās pusēs ari noturēt.

—   Kā izdara šādu pārrāvumu? Pastāsti, lūdzu.

—  Vispirms jāieņem pilsēta, kurā satek daudzas satiksmes maģistrāles. Nosauksim to par Senlo. Tad, lai varētu kontrolēt ceļus, jāieņem vēl citas pilsētas un ciemi. Pretinieka galvenā aizsardzības līnija nav salauzta, bet viņš nevar sakoncentrēt savas divīzijas pretuzbrukumam, tāpēc ka aviācija tās pa ceļam izklīdina. Vai tev nav apnicis? Man gan jau līdz kaklam.

—  Nē, nav apnicis. Agrāk man to neviens tik saprotami nav izskaidrojis.

—  Pateicos,— pulkvedis sacīja.— Vai tu paliesām gribi dzirdēt vēl kaut ko par šo drūmo zinātni?

—  Lūdzu,— viņa sacīja.— Es taču tevi mīlu un gribu visā ar tevi dalīties.

—  Šajā suņa amatā ne ar vienu nevar dalīties,— pulkvedis teica.— Es tev tikai pastāstu, kā tas notiek. Varu iestarpināt arī pa anekdotei, lai mans stāstījums būtu interesantāks un ticamāks.

—  Lūdzu, dari to.

—  Parīzes ieņemšana bija tīrais nieks,— pulkvedis sacīja.— Tas bija tikai satraucošs notikums, nevis militāra operācija. Mēs noSāvāin pa kādam rakstvedim un tos, kuri, kā parast;-, bija atstāti, lai segtu pārējo atkāpšanos. Man liekas, viņi bija apsvēruši, ka diez cik daudz štāba darbinieku viņiem vis vairs nevajadzēs, un sadevuši visiem rokās šautenes.

—  Vai tad Parīzes ieņemšana nebija liela uzvara?

—  Leklerka puiši — tas bija vēl viens trešās vai ceturtās šķiras ķēms, kura nāvi es nosvinēju ar pudeli «Perricr-Jouel Brut» no tūkstoš deviņi simti četrdesmit otrā gada,— gar. šāva atspērušies, lai izskatītos iespaidīgāk un tāpēc, ka rr ēs tos bijām apgādājuši ar šaujamo. Bet nekā iespaidīga nebija.

—  Vai tu arī tur piedalījies?

—  Jā,— pulkvedis sacīja.— Liekas, es droši varu teikt, ka piedalījos.

—  Un tas neatstāja uz tevi neizdzēšamu iespaidu? Galu galā tā taču ir Parīze un ne katram bijusi izdevība to ieņemt.

—  Franči paši to bija ieņēmuši jau četras dienas pirms mums. Pēc grandiozā plāna, kuru bija izstrādājis sabiedroto ekspedīcijas karaspēka augstākās (iegaumē!) virspavēlniecības štābs, kurā ietilpa visi aizmugures militārie politikāņi, kuru pazīšanas vai. pareizāk sakot, kauna zīrne bija kaut kas liesmai līdzīgs (mums uz zīmotnēm bija laimes zīme — četrlapains āboliņš),— pēc :ii ģeniālā plāna pilsētu vajadzēja aplenkt. Vienkārši ieņemt roes to ner.'As'ti, rt.

Bez tain mums vajadzēja gaidīt ģenerāla vai feldmaršala Bernarda Lo Montgomerija ierašanos, kurš nespēja likvidēt pat pārrāvumu pie Falēzas, vilkās uz priekšu kā pa mušpapīru un nepaguva ierasties laikā.

—  Jūs, jādomā, bijāt pēc viņa ļoti noilgojušies,— meitene teica.

—   Kā tad,— pulkvedis sacīja.— Šausmīgi.

—   Bel vai tur'nebija itin nekā patiesi cēla, pacilājoša?

—       Kā nu ne,— pulkvedis sacīja.— Mēs virzījāmies uz priekšu no Bamedonas cauri Senklū vārtiem, pa ielām, kuras es pazinu un mīlēju, un mums nebija kritušo, un rnēs centāmies nodarīt tik maz postījumu, cik vien iespējams. Zvaigznes laukumā es saņēmu gūstā Elzas Maksvelas virssulaini. Tā bija ārkārtīgi komplicēta operācija. Mums pienāca ziņa, ka viņš esot japāņu snaiperis. Kaut kas traks! Esot jau nogalinājis vairākus parīziešus. Tā nu mēs aizsūtījām trīs vīrus uz to jumtu, kur viņš bija paslēpies, un izrādījās, ka tas ir puišelis no Indoķīnas.

—   Es sāku kaut ko saprast. Bet tas ir tik apbēdinoši.

—       Tas vienmēr ir sasodīti apbēdinoši. Bet reglaments bēdāšanos neparedz.

—  Vai tu domā, ka kondotjeru laikos bija tāpat?

—   Esmu pārliecināts, ka vēl ļaunāk.

—   Bet roku taču tev ievainoja godīgā kaujā?

—  Jā. Pavisam godīgā. Uz plika, klinšaina kalna muguras.

—   Lūdzu, ļauj man to aptaustīt,— viņa sacīja.

—       Tikai te, pašā vidū, lūdzu, uzmanīgi,— pulkvedis sacīja.— Tur tā bija pārplēsta pušu, un rēta reizēm vēl atveras.

—       Tev vajadzētu rakstīt,— meitene sacīja.— Es nejokoju. Lai cilvēki zinātu, kā tas īstenībā bija.

—       Nē,— pulkvedis nepiekrita.— Rakstnieka talanta man nav, un es zinu pārāk daudz. Dažs labs melis uzrakstīs pārliecinošāk par aculiecinieku.

—   Bet citi karavīri taču ir rakstījuši.

—   Jā. Sakšu Morics. Fridrihs Lielais. Sun-czi.

—   Bet mūsu laikos tāpat.

—       Vārdiņš «mūsu» tev ļoti viegli nāk pār lūpām. Un tomēr man tas patīk.

—   Bet raksta taču arī daudzi šo laiku karavīri!

—   Raksta gan. Bet vai esi kādu no tiem lasījusi?

—       Nē. Es lielākoties lasu klasiķus un dažādu skandālu aprakstus ilustrētajos žurnālos. Bez tam es vēl lasu tavas vēstules.

—   Sadedzini tās,— pulkvedis sacīja.— Tām nav nekādas vērtības.

—   Lūdzu, tā nevajag.

—   Labi, labi. Ko es varētu pastāstīt, lai tevi negarlaikotu?

—   Pastāsti inan par to laiku, kad biji ģenerālis.

—  Ak to,— viņš noteica un pamāja Gran Maestro, lai atnes šampanieti. Tas bija četrdesmit otrā gada «Roederer Brut», kas pulkvedim garšoja.

—   Kad cilvēks ir ģenerālis, viņš dzīvo piekabē, un štāba komandieris arī dzīvo piekabē, un ģenerālis dzer burbonu viskiju, kad nevienam citam tā nav. Nodaļu vadītāji dzīvo K. P. Es varētu pastāstīt, ko tas nozīmē, bet tas tevi garlaikos. Es varētu tev pastāstīt par visām piecām ģenerālštāba nodaļām, un fričiem to bija veselas sešas. Bet tas nebūs interesanti Tad vēl ģenerālim ir karte, kas pārklāta ar plastikātu, un uz tās ir izvietoti trīs pulki, katrs sastāvošs no trim bataljoniem. Tas viss ir atzīmēts ar krāsainiem zīmuļiem.

Kartē katram bataljonam ir novilktas robežlīnijas, lai tie nesāktu cīnīties savā starpā. Katrs bataljons sastāv no piecām rotām. Tām visām vajadzētu būt labām, bet dažas ir labas un dažas ne visai labas. Bez tam ģenerāļa rīcībā ir divīzijas artilērija un tanku bataljons, un krietni daudz rezerves daļu. Ģenerāļa dzīve — tās ir koordinātas.

Viņš apklusa, kamēr Gran Maestro ielēja četrdesmit otrā gada redereru.

—  No korpusa — cuerpo d'Armata,— viņš īgni pārtulkoja,— ģenerālis saņem pavēles, kas jādara, un pēc tam pats izlemj, kā to darīt. Savas pavēles viņš vai nu nodiktē, vai nodod pa telefonu. Viņš izspiež pēdējo sulu no cilvēkiem, kurus ciena, dodams tiem gandrīz neizpildāmus rīkojumus, jo pavēles jāpilda. Viņš visu laiku lauza galvu, ceļas ar gaismiņu un pie miera dodas vēlu naktī.

—  Un tu negribi par to uzrakstīt? Pat man par prieku ne?

—  Nē,— pulkvedis sacīja.— Grāmatas raksta jūtīgi, drusku ķerti jaunekļi, kuri spilgti saglabājuši atmiņā iespaidus par pirmo vai pirmajām trim četrām kauju dienām. Tās ir labas grāmatas, bet var likties garlaicīgas tiem, kas paši tur bijuši. Citi raksta, lai iedzīvotos no kara, kurā paši nekad nav cīnījušies. No kura aizlaidušies, lai pirmie klāstītu frontes jaunumus. Un šie jaunumi reti kad ir jauni. Kaut arī tie laidušies, cik kājas nes. Profesionāli rakstnieki, kuri iekārtojās siltās aizmugures vietiņās, arī rakstīja par frontes dzīvi tā, it kā paši uz savas ādas (o būtu izbaudījuši, kaut arī ne velna no tā visa nesaprata. Nezinu, kādā grēku kategorijā to lai ierindo.

Ari kāds glums jūras kara flotes kapteinis, kurš netiktu galā pat ar buru laivu, rakstīja par visu patiesi Lielo Notikumu aizkulisēm. Agrāk vai vēlāk katrs ķersies pie savas grāmatas. Varbūt mums palaimēsies sagaidīt arī kādu labu. Bet es, meitiņ, grāmatas nerakstu.

Viņš pamāja Gran Maestro, lai piepilda glāzes.

—  Gran Maestro,— viņš jautāja.— Vai jums patīk karot?

—  Nē.

—   Bet mēs taču karojam!

—  Jā. Pārāk daudz.

—   Kā jums ar veselību?

—   Lieliski, par spīti čūlai un nelieliem sirdsdarbības traucējumiem.

—       Nevar būt,— pulkvedis sacīja un juta, ka sirds salecas un pietrūkst elpas.— Jūs man stāstījāt tikai par čūlu.

—       Tagad jūs zināt.. .— Gran Maestro iesāka un, nepabeigdams teikumu, pasmaidīja savu jaukāko, gaišāko smaidu, kas atplauka viņa sejā kā lecoša saule.

—   Cik reižu jau?

Gran Maestro pacēla divus pirkstus, it kā viņš būtu zirgu skriešanās sacīkstēs un dotu zīmi savam bukmeikeram, gaidīdams tā galvas mājienu, kas apstiprinātu darījumu.

—       Esmu jūs apsteidzis,— pulkvedis sacīja.— Bet metīsim prom drūmās domas. Pajautājiet donnai Renātai, vai viņa nevēlas vēl iebaudīt šo lielisko vīnu.

—       Tu man neesi teicis, ka tev atkal bijis slikti,— meitene sacīja.— Tavs pienākums ir man to pateikt.

—   Kopš mūsu pēdējās tikšanās taču man itin nekas nav kaitējis.

—       Varbūt tā sāp manis dēļ? Tādā gadījumā es braukšu un palikšu tur, un rūpēšos par tevi.

—       Sirds ir tikai muskulis,— pulkvedis sacīja.— Kaut arī pats galvenais muskulis. Tā strādā tikpat precīzi kā vissmalkākais mehānisms. Nelaime tikai tā, ka kļūmes gadījumā garantijas remontā to nodot nevar. Un, kad tā apstāsies, tu vairs nezināsi, cikos tas noticis. Tu būsi beigts.

—   Lūdzu, nerunā par to.

—   Es tikai atbildēju uz tavu jautājumu,— pulkvedis sacīja.

—   Un tam bakurētainajam ar smieklīgo seju? Tam nekait nekas!

—       Protams, ne,— pulkvedis sacīja.— Ja viņš ir viduvējs rakstnieks, tad dzīvos mūžīgi.

—   Bet tu neesi rakstnieks. Kā tu to zini?

—       Nē,— pulkvedis sacīja.— Paldies dievam, neesmu. Bet esmu lasījis dažu labu grāmatu. Mums, neprecētajiem, atliek daudz laika lasīšanai. Ne jau nu gluži tik daudz, cik tirdzniecības flotes jūrniekiem, taču pietiekami. Protu atšķirt vienu rakstnieku no otra, un tu vari man ticēt, ka viduvējiem rakstniekiem ir ilgs mūžs. Tiem visiem vajadzētu piešķirt vecuma pensiju.

—       Pastāsti man labāk kādu anekdoti, un nerunāsim vairs par to, kas man sagādā tādas ciešanas.

—   Varu tev stāstīt simtiem. Un neviena nebūs izdomāta.

—       Izstāsti tikai vienu. Tad izdzersim vīnu un iesim vizināties ar gondolu.

—   Bet vai tev nebūs auksti?

—   Noteikti nebūs.

—       Nezinu, ko lai tev stāstu,— pulkvedis sacīja.— Tos, kuri nav karojuši, kara stāsti garlaiko. Tiem patīk tikai izdomājumi.

—   Pastāsti man vel par Parīzes ieņemšanu.

—       Kāpēc? Vai tāpēc, ka salīdzināju tevi ar Mariju Antuaneti soda ratos?

—       Nē. Tas man glaimoja, un es zinu, ka profilā esam mazliet līdzīgas. Bet soda ratos nekad neesmu sēdējusi un labprāt gribētu dzirdēt par Parīzi. Ja kādu mīl un pielūdz, tad patīk dzirdēt, kur viņš bijis un ko darījis.

—       Lūdzu, pagriez galvu,— pulkvedis sacīja,— un es tev pastāstīšu. Gran Maestro, vai tajā nolāpītajā pudelē vēl kaut kas ir palicis?

—   Nē,— Gran Maestro atbildēja.

—  Tad atnesiet citu.

—   Viena man ir jau atdzesēta.

—       Labi. Nesiet šurp. Tā, meitiņ, no ģenerāļa Leklerka kolonnas mēs nošķīrāmies Klamarā. Viņi virzījās uz Monrūžu un Orleānas vārtiem, bet mēs devāmies taisnā ceļā uz Bamedonu un ieņēmām tiltu pie Senklū vārtiem. Vai es nestāstu pārāk sīki, un vai tev nav garlaicīgi?

—   Nē.

—   Žēl, ka nav kartes.

—   Turpini.

—       Mēs ieņēmām tiltu un nocietinājāmies priekštilta pozīcijās upes otra krastā, un visus vāciešus, kas tiltu aizsargāja, gan dzīvos, gan kritušos, sametām Sčnā.— Viņš apklusa.— Protams, tiltu viņi mums tikpat kā uzdāvināja. To būtu vajadzējis uzspridzināt. Tātad visus vāciešus sametām Sēnā. Bet tur laikam rakstveži vien bija.

—  T urpini.

—       Nākamajā rītā mums ziņoja, ka vācieši vairākās vietās esot nocietinājušies un Valerjēna kalnā savilkuši artilēriju, bet pa ielām patrulējot tanki. Daļēji tā bija patiesība. Bez tam mums bija norādījums nevirzīties uz priekšu pārāk strauji, jo pilsētu ieņemt vajadzēja ģenerālim Leklerkam. Es paklausīju norādījumam un virzījos uz pritkSu, cik lēni vien varēju.

—   Kā tas iespējams?

—       Novilcina uzbrukumu par divām stundām un dzer šampanieti ar katru, kas to piedāvā,— patriotu, kolaboracionistu vai vienkārši līdzjutēju.

—   Bet vai tur nebija nekā brīnišķīga un liela, kā raksta grāmatās?

—       Protams. Pati pilsēta. Cilvēki bija ļoti laimīgi. Veci virsnieki staigāja apkārt pēc naftalīna smaržojošās uniformās. Ari mēs bijām laimīgi, ka nav jācīnās.

—  Vai tad vispār nemaz nebija jācīnās?

—  Tikai trīs reizes. Un arī tad ne pārāk nopietni.

—  Tikai trīs reizes, lai ieņemtu tādu lielu pilsētu?

—       Meitiņ, ceļā no Rambujē mēs cīnījāmies divpadsmit reizes, lai piekļūtu pilsētai. Bet tikai divas no šīm sadursmēm var nosaukt par kaujām. Pie Tusilenoblas un pie Lebikas. Pārējās bija vienīgi piedevas pie pusdienām. Izņemot šīs divas reizes, man patiesībā nebija nekādas vajadzības cīnīties.

—   Saki man — kā īsti norisinās kauja?

—   Saki man, ka tu mani mīli.

—       Es tevi mīlu,— meitene sacīja.— Ja vēlies, vari ielikt paziņojumu «Gazzeltino». Es mīlu tavu kalsno, stiegraino ķermeni un tavas dīvainās acis, kas mani biedē, kad skatiens apmācas. Es mīlu tavu roku un visas tavas rētas.

—       Nu man jāpastāsta tev kaut kas ļoti interesants,— pulkvedis sacīja.— Sākšu ar to, ka tevi mīlu. Punkts.

—       Kāpēc tu nenopērc sev labu kristālu?— meitene pēkšņi jautāja.

—   Mēs varētu kopā aizbraukt uz Murano.

—   Man par kristāliem nav nekādas jēgas.

—  Es tevi pamācītu. Tas būtu tik jauki.

—   Kas dzīvo tādu klaidoņa dzīvi kā mēs, tas kristālus nevar pirkt.

—   Bet kad tu aiziesi pensijā un dzīvosi šeit?

—  Gan tad arī nopirksim.

—   Es gribētu, lai tas notiktu jau tagad.

—       Es arī, tikai neaizmirsti, ka rit es braucu pīļu medībās un ka šodiena ir šodiena.

—   Vai es varu braukt tev līdzi pīļu medībās?

—  Tikai tad, ja Alvarito tevi uzaicina.

—   To es varu izkārtot.

—   Šaubos gan.

—       Nav pieklājīgi šaubīties par savas meitas vārdiem, ja viņa jau sasniegusi tādu vecumu, kad vairs nemelo.

—   Labi, meitiņ. Es vairs nešaubīšos.

—       Paldies. Tādā gadījumā es nebraukšu līdzi un nemaisīšos jums pa kājām. Palikšu Venēcijā un iešu uz mesu kopā ar māti, krustmāti un mātes krustmāti un pēc tam apciemošu savus trūkumcietējus. Esmu vienīgā meita, tāpēc man daudz pienākumu.

—   Es vienmēr esmu gudrojis, ko tu visu dienu dari.

—       Nu tu zini. Pēc tam kalpone man izmazgās inatus un iztaisīs manikīru un pedikīru.

—   Bet tā taču būs svētdiena.

—       Tad es atstāšu to uz pirmdienu. Svētdien izlasīšu visus ilustrētos žurnālus, ari nepieklājīgos.

—       Varbūt tur būs mis Bergrr.anes attēli. Vai tu vēl arvien vēlies līdzināties viņai?

—       Vairs ne,— meitene atteica.— Vēlos līdzināties pati sev, bet kļūt daudz, daudz labāka, un vēlos, lai tu mani mīlētu. Un vēl,— viņa

pēkšņi pavisam tieši sacīja,— gribu būt tāda kā tu. Vai šovakar uz kādu brīiiņu es varu būt tāda kā tu?

—   Protams,— pulkvedis sacīja.— Kādā pilsētā mēs atrodamies?

—   Venēcija,— viņa sacīja.— Man liekas, vislabākajā pilsētā.

—       Gluži manas domas. Un paldies, ka tu mani vairs nelūdz stāstīt par karu.

—  O, par to tev vajadzēs man pastāstīt vēlāk.

—       Vajadzēs?— pulkvedis atkārtoja, un viņa dīvainajās acis bija tikpat daudz nežēlības un nenovēršamības kā ienaidnieka tanka lielgabalā, kad tas pievērš savu stobru mērķim.

—   Vai tu teici vajadzēs, meitiņ?

—       Teicu gan. Bet tas nebija tā domāts. Lūdzu, piedod, ja iznāca nelāgi. Gribēju teikt: vai tu nevarētu man vēlāk pastāstīt vēl kādu patiesu notikumu no kara laikiem? Un paskaidrot to, ko es nesaprotu?

—  Ja vēlies, meitiņ,— vari teikt arī vajadzēs. Velns viņu rāvis!

Viņš pasmaidīja, un viņa acis atkal kļuva tikpat laipnas kā agrāk,

taču viņš pats zināja, ka par ļoti laipnām tās gan nevarētu saukt. Bet nekā cita viņš vairs nespēja darīt kā vien būt laipns pret savu pēdējo un īsteno, un vienīgo mīlestību.

—       Man, meitiņ, nudien vienalga. Goda vārds. Es pazīstu cilvēka dabu, un tavā vecumā man pašam sagadāja prieku apziņa, ka varu pavēlēt.

—       Bet es nemaz negribu pavēlēt,— meitene sacīja. Par spīti apņēmībai neraudāt, viņai acīs bija asaras.— Es gribu tev pakļauties.

—       Zinu. Bet tu gribi arī pavēlēt. Kas gan tur slikts? Tādiem cilvēkiem kā mums tas ir raksturīgi.

—   Paldies par «tādiem kā mums».

—       To pateikt nemaz nebija grūti,— pulkvedis sacīja. Un piemetināja:— Meitiņ.

—       Tajā brīdī pie galdiņa pienāca šveicars un sacīja:— Piedodiet, pulkveža kungs. Tur gaida kāds cilvēks, laikam viens no jūsu kalpotājiem, milēdij, kurš atnests pulkveža kungam diezgan lielu saini. Vai lai atstāju to glabātavā vai uzsūtu jūsu istabā?

—   Uzsūtiet manā istabā,— pulkvedis sacīja.

—       Lūdzu!— meitene iesaucās.— Vai nevaram paskatīties uz to šeit pat? Mums taču nav svarīgi, ko citi domā, vai ne?

—   Lieciet, lai to izsaiņo un atnes šurp.

—   Labi.

—       Bet vēlāk lai uzmanīgi nogādā manā istabā un rūpīgi iesaiņo, jo pusdienas laikā, braukdams prom, ņemšu to līdzi.

—   Klausos, pulkveža kungs.

—   Vai vēlies drīzāk to ieraudzīt?— meitene jautāja.

—       Ļoti. Gran Maestro, lūdzu, atnesiet vēl redereru un novietojiet krēslu tā, lai mēs varētu apskatīt uz tā uzliktu portretu. Mēs esam lieli gleznu cienītāji.

—       Atdzesēta rederera vairs nav,— Gran Maestro sacīja.— Bet varbūt jūs vēlētos «Perrier-Jouet»7

—   Nesiet šurp,— pulkvedis sacīja un tad piebilda:— Lūdzu.

—       Es nerunāju ar cilvēkiem tā kā Džordžijs Patons,— pulkvedis teica meitenei.— Man tas nav vajadzīgs. Starp citu, viņš ir miris.

—   Nabadziņš.

—       Jā. Visu mūžu nabadziņš. Kaut gan naudas tam bija diezgan un tanku arī.

—   Vai tev tanki nepatīk?

—       Man nepatīk tie, kas tajos sēž. Bruņas cilvēkus padara par nekauņām, un tas ir pirmais solis ce|ā uz gļēvulību, uz īstu gļēvulību. Sava loma tur laikam ir ari klaustrofobijai — bailēm no slēgtas telpas.

Tad viņš paskatījās uz meiteni un pasmaidīja, nožēlodams, ka aizrunājies par lietām, kuras viņai nebija saprotamas: viņa tagad jutās kā iesācējs peldētājs, kas no seklas piekrastes iekļuvis dziļumā, un viņš mēģināja meiteni uzmundrināt.

—       Piedod man, meitiņ. Es bieži vien esmu netaisns. Un tomēr manos vārdos ir daudz vairāk patiesības nekā daža laba ģenerāļa memuāros, kurus tu varbūt lasīsi. Kad cilvēks uzkalpojies līdz vienai vai pat vairākām zvaigznēm, patiesība viņam kļūst tikpat neaizsniedzama kā sensenos laikos svētais grāls.

—   Bet tu taču arī biji ģenerālis.

—       Ne pārāk ilgi,— pulkvedis sacīja.— Tie, kas vislabāk zina patiesību un nebaidās par to arī runāt, ir kapteiņi. Ja viņi to nedara, viņus vajag degradēt.

—   Vai tu arī mani degradētu, ja es melotu?

—  Atkarībā no tā, par ko tu melotu.

—       Es ne par ko nemelošu. Es nevēlos, ka mani degradē. Tas izklausās briesmīgi.

—       Un arī ir briesmīgi,— pulkvedis sacīja.— Lai to izdarītu, tevi nosūta uz aizmuguri ar raportu vienpadsmit eksemplāros, kurā izklāstīts, kāpēc tas jādara, un visi vienpadsmit tev jāparaksfa.

—   Vai tu daudzus esi degradējis?

—  Diezgan.

Ienāca šveicars, nesdams portretu lielā ietvarā un virzīdamies uz priekšu starp galdiņiem kā jahta, kurai par daudz buru.

—       Atnesiet divus krēslus,— pulkvedis sacīja jaunākajam viesmīlim,— un novietojiet šeit. Uzmanieties, lai audekls nespiežas pret krēsliem. Un pieturiet, lai neslīd.— Tad, pievērsies meitenei, viņš sacīja:— Ietvaru gan vajadzēs citu.

—       Zinu,— viņa atteica.— To neizvēlējos es. Rīt vari ņemt līdzi portretu bez ietvara, un nākamajā nedēļa mēs izraudzīsim kaut ko piemērotu. Bet tagad skaties uz portretu, nevis uz ietvaru. Un saki, cik tur ir no manis un cik nav.

Portrets bija labs — ne pārāk atturīgs, ne pretenciozs, ne arī stilizēts vai pārmodcrns. Ja mīļotās meitenes portretu varētu pasūtīt pie Tintoreto vai ļaunākajā gadījumā pie Velaskēza, tad katrs vēlētos, lai to glezno tieši šādā veidā. Taču tā nebija ne Tintoreto, ne Velaskēza maniere. Tas gluži vienkārši bija lielisks portrets, kādus dažkārt gadās sastapt arī mūsu laikos.

—   Brīnišķīgs,— pulkvedis sacīja.— Patiešām lielisks.

Portjē un viesmīļa palīgs turēja portretu un skatījās uz to no sāniem. Gran Maestro apbrīnoja to pretskatā. Divus galdiņus tālāk sēdošais amerikānis nopētīja to ar žurnālista aci, prātodams, kas to gleznojis. Pret pārējiem viesiem bija pavērsta portreta mugurpuse.

—       Tas ir brīnišķīgs,— pulkvedis jūsmoja.— Bet tu taču nevari to dāvināt man.

—       Esmu jau atdāvinājusi,— meitene sacīja.— Mali gan man nekad nav bijuši tik gari, lai tā apņemtu plecus.

—  Bet es domāju, ka droši vien bijuši.

—  Es varētu pamēģināt tādus izaudzēt, ja tu vēlies.

—       Pamēģini,— pulkvedis sacīja.— Tu, mana daiļā. Es tevi ļoti mīlu. Tevi un tavu attēlu uz audekla.

—       Tu vari to teikt arī skaļi. Nedomāju, ka viesmīļi būs pārāk pārsteigti.

—       Uznesiet gleznu manā istabā,— pulkvedis teica portjē.— Paldies par jūsu pūlēm. Ja cena būs pieņemama, es to pirkšu.

—       Cena ir pieņemama,— meitene sacīja.— Bet vai nevajadzētu pavirzīt krēslus ar visu portretu mazliet tālāk, lai nodemonstrētu to tavam tautietim? Gran Maestro pateiktu viņam gleznotāja adresi, un viņš varētu apmeklēt tā darbnīcu.

—       Portrets ir ļoti skaists,— Gran Maestro sacīja.— Bet tas jānogādā jūsu istabā. Nevar pieļaut, lai par noteicējiem kļūtu rederers un Perrier-Jouet.

—  Tad uznesiet to manā istabā, lūdzu.

—  Šoreiz tu pateici «lūdzu» bez mazākās vilcināšanās.

—       Pateicos,— pulkvedis sacīja.— Portrets mani tā saviļņojis, ka es vairs nevaru uzņemties atbildību par saviem vārdiem.

—   Neuzņemsimies atbildību ne par ko.

—       Norunāts,— pulkvedis sacīja.— Bet Gran Maestro gan ir ļoti izteikta atbildības sajūta. Tāda viņam bijusi vienmēr.

—       Nē,— meitene sacīja.— Man šķiet, ka viņš to nedarīja tikai aiz atbildības sajūtas vien, bet ari aiz skaudības. Mums visiem šajā pilsētā

piemīt šāds vai tāds Jaunums. Man liekas, ka viņš negribēja, lai šis cilvēks pat ar žurnālista aci ieskatītos laimē.

—  Lai tā būtu kāda būdama.

—       Es šo teicienu iemācījos no tevis, un tagad tu to esi patapinājis no manis.

—       Tā jau tas pasaulē iekārtots,— pulkvedis sacīja.— Ko Bostonā vinnē, to Čikāgā paspēlē.

—   Es nesaprotu, ko tas nozīmē.

—       To nevar izskaidrot,— pulkvedis sacija. Tad turpināja:— Pie velna. Bet kādēļ gan ne? Izskaidrošana taču ietilpst manos tiešajos pienākumos. Nekā tik traki sarežģīta tur nav. Tas ir tāpat kā profesionālajā futbolā, calcio. Cik Milānā vinnē, tik Turīnā paspēlē.

—  Futbols man nepatīk.

—       Man arī ne,— pulkvedis sacīja.— It sevišķi, ja spēlē armijas un flotes komandas un ja mūsu lielie priekšnieki sāk runāt amerikāņu futbola žargonā, lai viens otru saprastu.

—   Man liekas, mums šovakar būs jautri. Par spīti visam.

—   Varbūt paņemsim šo pudeli līdzi gondolā?

—       Jā,— meitene sacīja.— Un augstās glāzes. Es pateikšu Gran Maestro. Paņemsim mēteļus un iesim.

—   Labi. Es iedzeršu savas zāles, parakstīšos par rēķinu, un tad iesim.

—   Žēl, ka nevaru izdzert šīs zāles tava vietā…

—       Esmu sasodīti priecīgs, ka tu to nevari,— pulkvedis sacīja.— Vai izvēlēsimies gondolu paši vai ari palūgsim, lai sameklē kādu un piebrauc pie steķiem?

—       Riskēsim un gaidīsim, lai piebrauc pie steķiem. Ko mēs varam zaudēt?

—  Man liekas, neko. Droši vien neko.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

Viņi izgāja pa hoteļa sānu durvīm uz iīnbarcadero, un sejā iesitās vējš. Gaismā, kas krita no hoteļa, vizēja melna gondola un ūdens šķita zaļš. «Tā izskatās tikpat skaista kā labs zirgs vai sacīkšu laiva,» pulkvedis nodomāja. «Kāpēc es nekad agrāk neesmu ielūkojies gondolās? Kas tā par roku un aci, kas uzbūrusi so melno simetrijul»

—   Kurp dosimies?— meitene jautāja.

Vējā plīvojošiem matiem viņa stāvēja uz steķiem blakus melnajai gondolai un gaismā, kas krita no hoteļa durvīm un loga, izskatījās kā figūra galeras priekšgalā. «Un ne jau matu dēļ vien,» pulkvedis nodomāja.

—       Pavizināsimies pa parku,— pulkvedis sacīja.— Vai arī vaļējā ekipāžā pa Buloņas mežu. Viņš varētu mūs aizvest uz Armenonvilu.'

—  Vai uz Parīzi brauksim?

—       Noteikti,— pulkvedis atbildēja.— Saki viņam, lai kādu stundu pabraukā tur, kur visvieglāk tikt uz priekšu. Negribu viņu šajā vējā pārāk nomocīt.

—       Vējš sadzinis kanālos daudz ūdens,— meitene sacīja.— Ne visur varēs tikt cauri tiltiem. Vai drīkstu viņam pateikt, kur lai brauc?

—   Protams, meitiņ.

—       Ieceliet šo spaini ar ledu gondolā,— pulkvedis sacīja viesmīļa palīgam, kas bija iznācis viņiem līdzi.

—       Gran Maestro lūdza jums pateikt, ka vīna pudele esot dāvana no viņa.

—   Nododiet viņam sirsnīgu paldies un sakiet, ka tā nevajag darīt.

—       Sākumā lai kādu gabaliņu pacīnās pret vēju,— meitene sacīja.— Tālāk es pateikšu, kur braukt.

—  Gran Maestro sūta arī šo te,— viesmīļa palīgs sacīja.

Tā bija veca salocīta armijas sega. Renāta, matiem plīvojot, sarunājās ar gondoljeru. Tam mugurā bija biezs, zils jūrnieka vamzis, bet galva, tāpat kā Renātai, kaila.

—   Pasakiet viņam paldies,— pulkvedis teica.

Viņš iespieda viesmīļa palīgam saujā naudas zīmi. Viesmīļa palīgs to atdeva atpakaļ.— Manu daļu jūs jau pierakstījāt uz čeka. Ne jūs, ne es, ne Gran Maestro taču badā nemirstam.

—   Bet kā ir ar moglie1 un bambini?

—       Man to nav. Jūsu vidējā svara bumbvedēji sagrāva mūsu māju Trevizo.

—   Man ļoti žēl.

—       Uz jums tas neattiecas,— viesmīļa palīgs sacīja.— Jūs bijāt kājniekos tāpat kā es.

—  Tomēr atļaujiet izteikt nožēlu.

—       Kā vēlaties,— viesmīļa palīgs sacīja.— Kāda gan tam nozīme? Esiet laimigs, pulkvedi, esiet laimīga, milēdij!

Viņi iekāpa gondolā un atkal izjuta seno burvību, ko radīja tās vieglais korpuss, pēkšņā sašūpošanās pie katras kustības, intīmā tumsa, apsēšanās, mēģinot saglabāt līdzsvaru, un jauna pārvietošanās, kad gondoljers atgrūdās no krasta, sasvērdams gondolu uz sāniem, lai vieglāk varētu to vadīt.

—       Tā,— meitene sacīja.— Nu mēs esam savās mājās, un es tevi mīlu. Lūdzu, noskūpsti mani tā, lai es justu, cik liela ir tava mīlestība.

Meitene atmeta galvu, un pulkvedis viņu cieši apskāva un skūpstīja tik ilgi, līdz uz lūpām vairs bija palicis tikai izmisums.

—   Es mīlu tevi.

—   Kaut dievs vien zina, ko tas nozīmē,— viņa izmeta.

—       Es mīlu tevi un zinu, ko tas nozīmē. Portrets ir brīnišķīgs. Bet nav vārda, lai izteiktu, kāda esi tu.

—   Mežonīga?— viņa iejautājās.— Varbūt vieglprātīga vai nevīžīga?

—   Nē.

—      «Nevīžīga» ir viens no pirmajiem vārdiem, kurus iemācījos no savas guvernantes. Tāda es biju, kad pietiekami rūpīgi nesasukāju matus. Būt «nolaidīgai» nozīmēja vakaros laist suku pār matiem mazāk nekā simt reižu.

—       Es tūlīt izbraukšu tiem cauri ar roku, un tu izskatīsies vēl nevīžīgāka.

—   Ar ievainoto roku?

—  Jā.

—   Bet no tās puses tu nevarēsi. Pārmainīsimies vietām.

—       Labi. Saprātīga pavēle izteikta vienkāršā valodā un viegli saprotama.

Bija ļoti jautri tā mainīties, mēģinot noturēt gondolu līdzsvarā un pēc tam atkal atrast īsto vietu.

—  Tā,— viņa sacija.— Bet apskauj mani ciešāk ar otru roku.

—   Vai tu pati zini, ko vēlies?

—       Pavisam droši. Vai jaunavai tas nepiedien? Arī šo teicienu es iemācījos no guvernantes.

—       Nē,— viņš sacīja.— Tas ir lieliski. Savelc segu augstāk, vai jūti, kāds vējš?

—  Tas pūš no kalniem.

—  Jā. Un kalnos tas pūš no kādas vēl tālākas vietas.

Pulkvedis dzirdēja vi|ņu šļakstus, sajuta vēja cirtienus un sen

pazīstamo raupjās segas pieskārienu, un tad viņš sajuta meitenes augumu, reizē siltu un vēsu, un burvīgu, un stingrās krūtis, kam glāstot pieskārās viņa kreisā roka. Sakropļotajai rokai viņš ļāva slīdēt caur meitenes matiem vienu, otru, trešo reizi un tad noskūpstīja viņu, pārdzīvodams kaut ko vēl ļaunāku nekā izmisums.

—       Lūdzu,— viņa sacīja, gandrīz pilnīgi paslēpusies zem segas.— Tagad atļauj man skūpstīt.

—   Nē,— viņš sacīja.— Vispirms es.

Vējš bija ledains un cirtās viņiem sejā, bet zem segas nebija vēja, nebija nekā; tikai viņa sakropļotā roka, kas meklēja salu lielajā upē ar augstajiem, stāvajiem krastiem.

—  Jā,— viņa čukstēja.

Tad viņš noskūpstīja meiteni un no jauna meklēja salu, te atrazdams, te atkal pazaudēdams to, līdz beidzot atrada, lai nekad vairs nepazaudētu. «Nekad un nemūžam», viņš domāja. «Nekad un neparko.»

—   Mana dārgā,— viņš teica.— Mana mīļotā. Lūdzu.

—   Nē. Tikai turi mani cieši un ieņemto augstieni arī.

Pulkvedis neko neatbildēja, jo bija kļuvis par līdzdalībnieku lajā vienīgajā mistērijā, kurai ticēja tāpat kā varonības brīnumam, uz kādu cilvēks reizēm spējīgs.

—   Lūdzu, paliec tā,— meitene teica.— Nu vari turpināt.

Un pulkvedis gulēja aizvējā zem segas, apzinādamies, ka bez tā, ko vīrietis darījis tēvzemes vai dzimtenes labā — apzīmējums nav svarīgs,— paliekoša vērtība ir vienīgi tam, ko viņš darījis sievietes labā.

—       Lūdzu, mīļais,— meitene čukstēja.— Es baidos, ka tas iet pāri maniem spēkiem.

—   Nebaidies. Nebaidies itin ne no kā.

—   Nē.

—   Nebaidies.

—   Ak, lūdzu, nerunāsim.

—   Vai tev ir labi?

—  Tu zini.

—   Pavisam?

—   Ak, lūdzu, nerunā. Lūdzu.

—   Jā,— viņš domāja. «Lūdzu» un atkal «lūdzu».

Viņa klusēja, un arī viņš klusēja, un, kad lielais putns pazuda aiz gondolas aizvērtā loga, aizlidoja un izgaisa, neviens no viņiem neteica ne vārda. Ar savu veselo roku viņš viegli balstīja meitenes galvu, un otra roka sargāja ieņemto augstieni.

—   Lūdzu, noliec to, kur pienākas,— viņa sacīja.— Savu roku.

—   Vēlreiz?

—   Nē. Tikai turi mani cieši un mīli no sirds.

—       Es mīlu tevi no sirds,— viņš sacīja, un tieši tobrīd gondola strauji pagriezās pa kreisi, un viņš sajuta vēju uz labā vaiga un, pagriezienā ar savām vecajām acīm samanījis pils apveidus, teica:

—   Tagad tu esi aizvējā, meitiņ.

—   Nesteidzies. Vai tad tu nezini, ko sieviete izjūt?

—   Nē. Tikai, cik tu man stāsti.

—   Paldies par šo «tu». Bet vai tu patiešām nezini?

—   Nē. Nekad neesmu jautājis, mēģinu uzminēt.

—       Tad dari to,— viņa sacīja.— Un, lūdzu, pagaidi, kamēr būsim izbraukuši cauri vēl diviem tiltiem.

—       Iedzer glāzi no šī te,— pulkvedis sacīja, tumsā nemaldīgi atrazdams spainīti ar ledu un attaisīdams pudeli, kuru Gran Maestro jau bija atkorķējis un pēc tam aizbāzis ar parastu vīna pudeles korķi.

—       Tas tev noderēs, meitiņ. Tas līdz pret visām kaitēm, kādas vien mēdz būt, un pret skumjām un šaubām arī.

—       Bet man tādu nav,— viņa sacīja, veidodama teikumus tieši tā, kā guvernante viņai bija mācījusi.— Esmu tikai sieviete vai meitene, vai, kā 11u lo lai saka, kura dara to, ko tai nevajadzētu darīt. Un nu, kad esmu aizvējā, darīsim to, lūdzu, vēlreiz.

—  Kur nu ir tā sala un kādā upē?

—  Tas jāatklāj tev. Es esmu tikai vēl neizpētīta zeme.

—  Nevarētu teikt, ka pārāk neizpētīta,— pulkvedis sacīja.

—       Lūdzu, neesi rupjš,— meitene sacīja.— Un, lūdzu, uzbrūc saudzīgi tāpat kā pirmīt.

—  Tas nav uzbrukums,— pulkvedis teica.— Tas ir pavisam kas cits.

—  Vienalga, kas, vienalga,— kamēr esmu vēl aizvējā.

—       Labi,— pulkvedis sacīja.— Labi, ja tu tā vēlies vai arī piekrīti aiz laipnības.

—  Jā, lūdzu.

«Viņa runā kā pieglaudīgs kaķēns, lai gan nabaga kaķi neprot runāt,» pulkvedis nodomāja. Bet tad domu pavediens pārtrūka, un ilgu laiku viņš nedomāja nekā.

Gondola tagad atradās kādā no Lielā kanāla atzarojumiem. Pagrieziena brīdī vējš to bija tā sasvēris uz sāniem, ka gondoljeram vajadzēja ar visu augumu uzgult otram bortam, un arī pulkvedis un meitene bija pārvietojušies zem savas segas, un pēkšņi tur ielauzās mežonīga vēja brāzma.

Ilgu laiku neviens nebilda ne vārda, un, braucot cauri pēdējam tiltam, pulkvedis ievēroja, ka atstatums starp gondolas jumtu un tiltu nav lielāks par dažām collām.

—  Kā jūties, meitiņ?

—   Itin labi.

—  Vai tu mani mīli?

—  Lūdzu, neuzstādi tādus muļķīgus jautājumus.

—       Ūdens līmenis ir ļoti augsts, un mēs tikko izspraucāmies cauri pēdējam tiltam.

—  Vai nu es nezināšu, kur jābrauc. Esmu taču šeit dzimusi.

—       Arī es savā dzimtajā pilsētā dažkārt esmu kļūdījies,— pulkvedis sacīja.— Tas, ka esi šeit dzimusi, vēl neko nenozīmē.

—       Tas nozītnē ļoti daudz,— meitene sacīja.— Tu pats labi zini. Lūdzu, apkamp mani cieši, cieši, lai kaut uz mirkli mēs justos kā viens vesels.

—   Pamēģināsim,— pulkvedis sacīja.

—   Vai es nevarētu būt tu?

—  Tas ir briesmīgi sarežģīti. Varam, protams, pamēģināt.

—  Tagad esmu tu,— viņa sacīja.— Un tikko ieņēmu Parīzi.

—       Šausmas, meitiņ,— viņš sacīja.— Tad nu gan tev kreņķu vairāk nekā saprašanas. Skaties tikai, tūlīt tai cauri maršēs divdesmit astotā divīzija.

—   Man vienalga.

—   Man gan ne.

—  Vai tad tā nebija laba?

—       Kā nu ne. Un komandieri ari bija teicami. Bet tā bija Nacionālā Gvarde un briesmīgi neveiksmīga. Tāda pelnījusi vienīgi CD medāli.

—   Es nekā no tā nesaprotu.

—  Tur ari nav ko saprast,— pulkvedis sacīja.

—       Vai tu man pastāstīsi, kā tev gāja Parīzē? Es tik ļoti mīlu šo pilsētu un, kad iedomājos, ka tu to esi atbrīvojis, jūtos tā, it kā brauktu šai gondolā kopā ar pašu maršalu Neiju.

—       Tas nebūtu nekāds prāta darbs,— pulkvedis teica.— It sevišķi pēc visām tām arjergarda kaujām, kuras viņš izcīnīja, atkāpdamies no lielās krievu pilsētas. Viņam nācās cīnīties desmit, divpadsmit, piecpadsmit reizes dienā. Varbūt ari vairāk. Pēc tam viņš pat cilvēkus vairs nepazina. Kopā ar viņu gan, lūdzama, nekāp nekādās gondolās.

—   Es viņu arvien uzskatīju par vienu no lielākajiem karavadoņiem.

—       Jā. Es ari. Līdz Katr-Brā. Jeb varbūt tas nebija Katr-Brā? Mana atmiņa nekam vairs neder. Nosauksim to vispārinoši par Vaterlo.

—   Vai viņam tur gāja slikti?

—       Briesmīgi,— pulkvedis sacīja.— Viņu tu aizmirsti. Pārāk daudz arjergarda kauju atceļā no Maskavas.

—   Bet viņu taču dēvēja par drosmīgāko no drosmīgākajiem.

—       Ar to vien nekas nav līdzēts. Tādam jābūt vienmēr — un bez tam ari gudrākajam no gudrajiem. Un piedevām vēl nepieciešama krietna materiālā bāze.

—   Pastāsti man, lūdzu, par Parīzi. Mīlēties vairāk nevajag, es zinu.

—   Es gan ne. Kas to saka?

—   Es to saku, tāpēc ka tevi mīlu.

—       Labi. Tu tā saki, un tu mani mīli! Tātad atliek tikai padoties, velns parāvis.

—   Vai tu domā, ka varētu vēlreiz, ka tas tev nekaitētu?

—       Man nekaitētu?— pulkvedis sacīja.— Sasodīts, vai tad man kādreiz kaut kas būtu kaitējis.

Četrpadsmitā nodaļa

—       Lūdzu, tā nevajag,— viņa sacīja, savilkdama augstāk segu.— Lūdzu, iedzer kopā ar mani. Tu labi zini, ka ir gan kaitējis.

—   Pilnīgi pareizi,— pulkvedis sacīja.— Aizmirsīsim to.

—       Lai notiek,— viņa sacīja.— Šo vārdu, pareizāk sakot, divus vārdus esmu iemācījusies no tevis. Esam jau aizmirsuši.

—       Kāpēc tev tā patīk šī roka?— pulkvedis jautāja, novietodams to tur, kur tai pienācās būt.

—       Lūdzu, netēlo vientiesi, un, lūdzu, nevajag domāt ne par ko, ne par ko, itin ne par ko.

—       Es esmu vientiesis,— pulkvedis sacīja.— Bet nedomāšu ne par ko, itin ne par ko, ari par neko un tā brāli rītdienu ne.

—  Lūdzu, esi labs un laipns.

—       Būšu. Un tagad izpaudīšu tev kara noslēpumu. «Pilnīgi slepeni» vui «vislielākajā slepenībā». Es mīlu tevi.

—  Tas ir jauki,— viņa teica.— Un tu to jauki pasacīji.

—       Es pats esmu jauks,— pulkvedis sacīja un domās aplēsa tā tilta augstumu, kuram gondola tuvojās, izlemdams, ka cauri tikt tomēr varēs.

—  Tā ir pirmā īpašība, ko cilvēki manī saskata.

—       Es nekad neprotu atrast pareizo vārdu,— meitene sacīja.— Tomēr mīli mani. Kaut es varētu mīlēt tevi.

—  Bet tu taču mīli.

—  Jā,— viņa sacīja.— No visas sirds.

Tagad vējš viņiem bija no muguras, un abi juta nogurumu.

—   Vai tu domā …

—  Es neko nedomāju,— meitene sacīja.

—  Nu tad pacenties padomāt.

—  Centīšos.

—   Iedzer glāzi vīna.

—   Labprāt. Tas ir ļoti garšīgs.

Tāds tas patiešām bija. Ledus spainīti vēl nebija izkusis, un vīns bija auksts un dzidrs.

—  Vai es varu palikt Griti?

—  Nē.

—   Kādēļ ne?

—  Tas nebūtu labi. Viņu dēļ. Arī tevis dēļ. Ar mani nebūtu ko

rēķināties.

—  Tādā gadījumā man laikam jādodas uz mājām.

—  Jā,— pulkvedis sacīja.— Tas ir gluži loģisks secinājums.

—       Kā tā var runāt par kaut ko skumju! Vai tad itin neko nevar izgudrot?

—       Nē. Es pavadīšu tevi uz mājām, un tu labi izgulēsies, un rit mēs satiksimies, kur un kad vien tu vēlēsies.

—   Vai drīkstu zvanīt uz Griti?

—   Protams. Es būšu nomodā. Vai zvanīsi, tiklīdz pamodīsies?

—  Jā. Kāpēc tu vienmēr tik agri celies?

—  Armijā tā ierasts.

—       Ak, kā es vēlos, kaut tu nebūtu tajā armijā un kaut tev nevajadzētu mirti

—   Es tāpat,— pulkvedis sacīja.— Bet armiju es drīz pametīšu.

—       Jā,— viņa sacīja miegainā, apmierinātā balsi.— Un tad mēs brauksim uz Romu pasūtīt tev drēbes.

—  Un dzīvosim laimīgi līdz mūža galam.

—       Lūdzu, nevajag,— viņa sacīja.— Lūdzu, lūdzu, nevajag. Tu zini, ka esmu apņēmusies neraudāt.

—   Bet tomēr raudi. Tātad nu vairs nav ko zaudēt.

—   Lūdzu, pavadi mani uz mājām.

—   Tieši to jau es piedāvājos darīt,— pulkvedis sacīja.

—   Bet vispirms esi atkal labs.

—   Būšu,— pulkvedis nosolījās.

Pēc tam kad viņi, vai, pareizāk sakot, pulkvedis bija samaksājis plecīgajam, dūšīgajam, goddevīgajam un uzticības cienīgajam gondoljēram, kurš nekā nezināja un tomēr zināja visu, viņi soļoja uz Piazzetta un tad pāri lielajam, saltajam, vēju plosītajam laukumam, kas nejūtīgs un mūžvecs gulēja zem viņu kājām. Savās bēdās un laimē viņi gāja, cieši viens otram piekļāvušies.

—   Šī ir tā vieta, kur vācietis šāva baložus,— meitene sacīja.

—       Un mēs droši vien nošāvām viņu pašu,— pulkvedis sacīja.— Vai arī viņa brāli. Varbūt mēs viņu pakārām. Kā lai zinu? Ar krimināllietām nenodarbojos.

—       Vai tu mīli mani arī šeit, uz šiem ūdeņu nogludinātajiem, aukstajiem, vecajiem akmeņiem?

—  Jā. Es labprāt te izklātu savu karavīra segu un to pierādītu.

—   Tas būtu vēl lielāks barbarisms nekā baložu šaušana.

—   Es taču esmu barbars,— pulkvedis sacīja.

—   Ne vienmēr.

—   Paldies par šo «ne vienmēr».

—   Te mums jānogriežas.

—       Tik daudz es, liekas, atceros. Kad beidzot nojauks šo sasodīto kinoteātri un uzcels īstu katedrāli? Apmēram tā nesen izteicās ierindnieks Džeksons.

—       Nākošo reizi, kad no Aleksandrijas kāds pārvedīs svēto Marku zem cūkgaļas kravas.

—  Toreiz to izdarīja Torčello zēns.

—  Tu pats esi Torčello zēns.

—       Jā. Esmu Baso-Pjaves un Grapas zēns, kurš šeit ieradies tieši no Pertikas. Un Pasubio zēns arī, ja vien tu zini, ko tas nozīmē. Tur bez visām kaujām bija briesmīgāk, nekā citā vietā kaujoties. Ja kāds no Skio sērkociņu kārbiņā pārveda gonokokus, tad tos vajadzēja sadalīt visam vadam. Katrs gribēja tos dabūt, lai varētu tikt projām, jo apstākļi tur bija nepanesami.

—   Bet tu paliki.

—       Protams,— pulkvedis sacīja.— Es no vakariem, tas ir, viesībām, arvien aizeju pēdējais. Kā jau tāds garlaicīgs viesis.

—   Vai man nu būtu jāiet?

—   Liekas, tu jau reiz izlēmi.

—  Jā. Bet, kad tu ieminējies par garlaicīgo viesi, es atkal atlēmu.

—   Lai paliek vien, kā izlēmi.

—  Tas nenozīmē, ka es neprastu turēt vārdu.

—       Zinu. Tu proti turēt ne tikai vārdu vien. Bet, meitiņ, dažreiz ar turēšanu nepietiek. Tā lai paliek muļķiem. Dažreiz vajag ātri pārorientēties.

—   Es pārorientēšos, ja tu vēlies.

—   Nē. Manuprāt, lēmums bija saprātīgs.

—   Bet vai līdz rītam nebūs briesmīgi ilgi jāgaida?

—   Viss atkarīgs no tā, kā palaimēsies.

—   Es droši vien gulēšu labi.

—       Nu protams,—pulkvedis sacīja.—Tādu, kas tavā vecumā jau mocītos ar bezmiegu, vajadzētu vienkārši pakārt.

—   Ak, lūdzu …

—   Piedod,— viņš sacīja.— Es gribēju teikt — nošaut.

—   Esmu gandrīz mājās, un tu varēji gan būt laipnāks pret mani.

—       Esmu jau tik laipns, ka pašam riebjas. Tagad varu nodot stafeti kādam citam.

Viņi jau soļoja gar pili, un tur nu tā bija — S pils. Atlika vairs tikai paraustīt zvana auklu vai atslēgt durvis ar atslēgu. «Šeit es reiz apmaldījos,» pulkvedis domāja, «lai gan nekad savā mūžā nebiju apmaldījies.»

—   Lūdzu, noskūpsti mani atvadoties, bet maigi.

Pulkvedis paklausīja un juta, ka mīl viņu līdz neprātam.

Viņa izņēma no somiņas atslēgu un atslēdza durvis. Tad pazuda, un pulkvedis palika viens ar izmīto bruģi, vēju, kas vēl arvien pūta no ziemeļiem, un ēnām logā, kurā bija iedegusies gaisma. Viņš soļoja uz mājām.

«Vienīgi tūristi un mīlētāji vizinās gondolās,» viņš domāja. «Pārējie tās izmanto, tikai lai šķērsotu kanālu tajās vietās, kur nav tiltu. Vajadzētu iegriezties pie Harija vai citā kādā ūķī. Bet es laikam tomēr došos uz mājām.»

PIECPADSMITĀ NODAĻA

Tās patiesi bija mājas, ja viesnīcas istabu tā var nosaukt. Uz gultas gaidīja pidžama. Blakus galda lampai stāvēja valpoličellas pudele un pie gultas minerālūdens pudele ledus spainītī un glāze uz sudraba paplātes. Portrets bija izņemts no ietvara un novietots uz diviem krēsliem tā, lai, gultā gulēdams, viņš to varētu redzēt.

Uz gultas blakus trim spilveniem atradās «New York Herald Tribune» Parīzes izdevums. Arnoldo zināja, ka viņš guļ uz trim spilveniem, un rezerves pudelīte ar zālēm — ne tā, kuru viņš pastāvīgi nēsāja kabatā,— bija nolikta blakus galda lampai. Spoguļotās skapja

durvis bija pavērtas ta, ka tajas portretu varēja redzet no sāniem. Pie gultas gaidīja viņa nomītās rīta kurpes.

«Es to pirkšu,» pulkvedis sacīja pats sev, jo neviena cita tur nebija, vienīgi portrets.

Viņš atvēra valpoličellas pudeli, kas jau bija atkorķēta, un pēc tam rūpīgi, kārtīgi un ar mīlestību atkal aiztaisīja, un pielēja glāzi, kura bija daudz skaistāka par tām, kādas mēdz lietot viesnīcās, kur trauki bieži plīst.

—       Uz tavu veselību, meitiņ,— viņš sacīja.— Tu skaistā un burvīgā. Vai tu zini, ka, starp citu, tu vienmēr jauki smaržo? Tu lieliski smaržo pat stiprā vējā un zem segas, un atvadu skūpstu sniedzot. Tas ir liels retums, bez tam tu nelieto smaržas.

Viņa paraudzījās viņam pretī no portreta un nekā neteica.

—   Pie velna,— viņš norūca.— Nesākšu jau sarunāties ar gleznu.

«Kas gan šovakar nebija tā, kā vajag?» viņš domāja. «Droši vien es

pats. Bet rīt visu dienu mēģināšu būt labs zēns, jau no paša agra rīta.»

—   Meitiņ,— viņš sacīja, uzrunādams tagad viņu, nevis portretu.

—       Tev jāzina, ka mīlu tevi un vēlos būt maigs un labs. Un, lūdzu, nekad vairs neaizej no manis.

Glezna joprojām klusēja.

Pulkvedis izņēma no kabatas smaragdus un skatījās, kā tie slīd no savainotās rokas veselajā vēsi un vienlaikus arī silti, jo uzsūc sevi siltumu un, kā visi dārgakmeņi, spēj to saglabāt.

«Vajadzēja ielikt aploksnē un ieslēgt seifā,» viņš nodomāja. «Bet vai gan ir tāda vieta, kur tie būtu vēl lielākā drošībā nekā pie manis? Steidzīgi jāatdod tev tie atpakaļ, meitiņ.

Un tomēr tie mani iepriecināja. Un nemaksā nemaz vairāk par kādu ceturto daļu miljona. Tik, cik es varētu nopelnīt četri simti gados. Vajadzēs vēlāk precīzi aprēķināt.»

Viņš ielika dārgakmeņus pidžamas kabatā un pārklāja ar mutautiņu. Tad aizpogāja kabatu. «Pirmā derīgā mācība, ko tu, cilvēks, apgūsti, ir: turēt kārtībā savu kabatu atlokus un pogas. Es gan laikam to apguvu jau pārāk agri.»

Bija patīkami sajust akmeņus kabatā. Cieti un silti tie gulēja uz viņa plakanajām, kalsnajām, vecajām un siltajām krūtīm, un viņš mirkli ieklausījās vējā aiz loga, paskatījās uz portretu, ielēja sev vēl vienu glāzi valpoličellas un tad sāka lasīt «New York Herald Tribune» Parīzes izdevumu.

«Vajadzētu iedzert zāles, kaut velns tās būtu rāvis,» viņš nodomāja.

Tad tomēr iedzēra tās un atkal ķērās pie «New York Herald». Viņš lasīja Redu Smitu, un tas viņam patika.

SEŠPADSMITA NODAĻA

Pulkvedis pamodas pirms ausmas un tūlīt sajuta, ka gulta guļ viens pats.

Vējš vēl arvien plosījās, un viņš piegāja pie atvērtā loga, lai palūkotos, kāds ārā laiks. Austrumu pamale aiz Lielā kanāla vēl bija lumša, bet viņš tomēr saskatīja, cik stipri viļņojas ūdens. «Šodien līmenis pamatīgi celsies,» viņš nodomāja. «Droši vien applūdīs laukums. Būs atkal varens skats. Vienīgi baloži nepriecāsies.»

Viņš devās uz vannas istabu, paķerdams līdzi glāzi valpoličellas un «Herald Tribune» ar Redu Smitu. «Būtu gan briesmīgi labi, ja Gran Maestro dabūtu divlitrīgās,» viņš nodomāja. «Šim vīnam apakšā vienmēr sakrājas nogulsnes.»

Viņš sēdēja ar avīzi rokā, domās plānodams savu dienu.

Jāgaida telefona zvans. Bet tas droši vien neatskanēs tik drīz, jo viņa gulēs ilgi. Jaunie ilgi guļ, viņš nodomāja, un skaistie guļ vēl ilgāk. Viņa noteikti nezvanīs agri, un arī veikalus neatver ātrāk par deviņiem, varbūt pat vēlāk.

«Velns ar ārā,» viņš domāja, «man kabatā taču vēl arvien ir tie sasodītie smaragdi. Kā gan cilvēks var darīt tādas muļķības?»

«Tu zini gan, kā,» viņš pats sev sacīja, lasīdams sludinājumus laikraksta pēdējā lappusē. «Pats esi tās darījis ne vienreiz vien. Tur nav nekā nesaprotama vai slimīga. Viņa gluži vienkārši gribēja taustāmi pierādīt savas jūtas. Labi vēl, ka objekts biju es. Tik vien jau ari no manis ir tā labuma,» viņš prātoja. «Bet pats no savas ādas neizlīdīsi, velns lai parauj. Jāņem vien par labu, kā ir. Kā tev patiktos sēdēt uz poda, kā esi sēdējis gandrīz katru savas draņķīgās dzīves ritu, ar šādu mantiņu kabatā?»

Šis jautājums nebija nevienam adresēts un varēja attiekties varbūt vienīgi uz nākamajām paaudzēm.

«Cik rītus gan nav tā sēdēts rindā ar visiem pārējiem? Tas bija pats ļaunākais. Tas un skūšanās. Tāpat arī reizes, kad gribas nolīst kaut kur un pabūt vienam, lai padomātu vai vispār nedomātu, un tu izraugies kādu klusu kaktiņu un redzi, ka tur priekšā jau divi sēž vai arī pampst kāds trešais.

Armijā ir tikpat neiespējami paslēpties no citu acīm kā profesionālā meitumājā. Nekad neesmu bijis tādā meitumājā, bet varu iedomāties, ka tā organizēta pēc līdzīgiem principiem. Es varētu viegli iemācīties tādu vadīt,» viņš nodomāja.

«Savus galvenos personāžus es tad ieceltu sūtņu godā, bet vārguļi varētu būt korpusu komandieri vai arī miera laikā pārzināt kara apgabalus. Nekārpies, vecīt,» viņš pats sev teica. «Vēl ir pārāk agrs, un savu darāmo tu vēl neesi padarījis.

Ko tu iesāktu ar viņu sievām? Sapirktu tām jaunas cepures vai noliktu pie sienas,» viņš pats atbildēja. «Kāda tur galu galā starpība?»

Viņš paskatījās spogulī, kas bija iestiprināts pusaizvērtajās durvīs. Attēls izskatījās šķībs. «Šāviens ar novirzi,» viņš nodomāja, «nav mani vēl diezgan dresējuši. Esi jau nu gan tu, vecīt, viens pamatīgi sagrabējis vecs sakārnis.

Un tagad tev jānoskujas un gribot negribot jāskatās šajā purnā. Tad jāiet apgriezt matus. Šajā pilsētā tā nav nekāda problēma. Tu taču esi kājnieku armijas pulkvedis. Tu nevari staigāt apkārt ar tādām pinkām kā Žannai d’Arkai vai ģenerālim Džordžam Armstrongam Kasteram. Tam skaistajam kavalēristam. Cilvēks, kuram ir tāda āriene, mīloša sieva un zāģu skaidas smadzeņu vietā, gan laikam jūtas kā septītajās debesīs. Bet toreiz, kad pakalnā virs Litlbighornas pienāca beigas un, saceldami putekju mākoņus, ap viņiem riņķoja poniji, un uzbrucēju zirgu pakavi šķaidīja salvijas, un no dzīves bija vairs palikusi pāri tikai vecā labā pulvera smaka, kad viņa vīri, baidīdamies krist indiāņu rokās, vai nu nošāvās paši, vai arī nošāva cits citu, viņš droši vien saprata, ka nav izvēlējies pareizo ceļu.

Šī pati avīze toreiz rakstīja, ka līķis bijis briesmīgi sakropļots. Un stāvēt vienam kalna galā un beidzot saprast, ka esi izdarījis lielu, briesmīgu, nelabojamu kļūdu un nekas vairs nav līdzams. Nabaga kavalērists,» viņš domāja. «Tā beidzās viņa sapņi. Kājniekam ir vismaz tā priekšrocība, ka nekādi sapņi tam galvu nejauc. Varbūt vienīgi slikti sapņi.

Tā,» viņš pats sev teica, «nu esam galā, un drīz būs pavisam gaišs un es varēšu saskatīt portretu. To jau nu gan es nedošu atpakaļ, lai tur vai kas. To es paturēšu.

Ak dievs,» viņš nodomāja, «kā gribētos redzēt, kāda viņa tagad guļot izskatās. Bet es zinu, kāda viņa izskatās,» viņš pats sev teica. «Brīnišķīga. Viņa guļ tā, it kā nemaz nebūtu aizmigusi. Tikai atlaidusies atpūsties. Ceru, ka tā ir,» viņš domāja. «Ceru, ka viņa labi atpūšas. Ak dievs, kā es viņu mīlu un kā negribētu viņai nekad nodarīt pāri.»

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

Kad sāka aust gaisma, pulkvedis ieraudzīja portretu. Viņš to ieraudzīja uzreiz — kā jau civilizēts cilvēks, kas pieradis lasīt un parakstīt visādas veidlapas, kuras pats neņem nopietni, un ar vienu acu uzmetienu visu aptver. «Jā,» viņš sev sacīja, «acis man vēl ir, pie tam diezgan asas, bet senāk tās bija ari godkārīgas. Savus puikas esmu vedis caur uguni un ūdeni. No divsimt piecdesmit palika dzīvi tikai trīs, un tiem pašiem līdz mūža beigām jālūdz ubagu dāvanas kaut kādā nomalē.»

—       Tas ir Šekspīrs,— viņš paskaidroja portretam.— Uzvarētājs un vēl arvien nepārspēts čempions.

Varbūt uz īsu brīdi kādam arī izdosies nospiest to uz lāpstiņām. Bet es gan bijībā atkāptos. Vai esi kādreiz lasījusi «Karali Līru», meitiņ? Misters Džins Tanijs gan izlasīja, un viņš bija pasaules čempions boksā. Es arī esmu lasījis. Tas var likties dīvaini, bet karavīri misteru Šekspīru mīl. Tāpēc ka viņš raksta kā īsts karavīrs.

—       Vai tu vari ari kaut kā aizstāvēt savu viedokli vai proti tikai atmest galvu?— viņš jautāja portretam.— Varbūt pastāstīt tev vēl kaut ko par Šekspīru?

Tev nav jāaizstāvas. Atpūties vien, un tad jau redzēsim. Tāpat tas neko nedos. Ne tava aizstāvēšanās, ne manējā. Bet kas gan tev lika bāzt galvu cilpā, kura tagad žņaudz mūs abus?

—  Neviens,— viņš sacīja pats sev un portretam.— Un vismazāk jau

es.

Viņš pastiepa veselo roku un konstatēja, ka apkalpotājs blakus pirmajai valpoličellas pudelei nolicis otru.

«Ja tu kādu zemi mīli,» pulkvedis domāja, «tad nevajadzētu kautrēties to atzīt. Klāj tikai vaļā, veco zēn.

Esmu mīlējis trīs zemes un trīs reizes tās pazaudējis. Nu tu neesi taisnīgs. Divas taču mēs atguvām. Esam atguvuši,» viņš pats sevi izlaboja.

«Un atgūsim arī trešo, ģenerāli Resnā Pakaļa Franko, tu, kas pēc ārsta norādījuma tupi uz mednieka soliņa un pat mājas pīles šauj marokāņu kavalērijas aizsegā.

Jā,» viņš čukstēja meitenei, kura šajā pirmajā un vislabākajā gaismā raudzījās viņā jau pavisam cieši.

«Mēs to atgūsim, un jūs visi ar galvām uz leju karāsieties pie benzīna stacijām. Esmu jūs brīdinājis,» viņš piebilda.

—       Portret,— viņš sacīja,— kāpēc gan tu nevarētu nākt pie manis gultā? Kāpēc starp mums jābūt astoņpadsmit kvartāliem biezu mūra sienu? Varbūt pat vairāk. Neesmu vairs tik acīgs kā senāk.

—       Portret,— viņš sacīja meitenei un portretam, un abiem reizē, bet meitenes nebija, un portrets palika tāds pats kā uzgleznots.

—       Portret, pacel augstāk zodu, velns parāvis, lai vari galīgi salauzt man sirdil

«Tā patiesi ir lieliska dāvana,» pulkvedis domāja.

—       Vai tu proti manevrēt?— viņš jautāja portretam.— Atri un veikli?

Portrets neatbildēja, un pulkvedis sacīja:— Tu sasodīti labi zini, ka viņa to prot. Viņa tevi pārspēs pat tajās dienās, kad tev liksies, ka esi

dzimis zem laimīgas zvaigznes, un viņa paliks un cīnīsies ari tādās vietās, kur tu pa kluso būtu laidies lapās.

—  Portret,— viņš sacīja.— Dēls vai meitiņ, vai mana vienīgā īstā mīlestība, vai kā nu lai tevi nosauc; bet tu jau pats to zini, portret.

Portrets, tāpat kā vislaik, neatbildēja. Bet pulkvedis, kurš atkal bija ģenerālis, valpoličellas uzmundrināts, šajā agrajā rīta stundā, kas ir visskaidrāko atziņu laiks, zināja tikpat skaidri, kā trīs reizes pārbaudot pēc Vasermaņa, ka portrets nebija no tiem, kas laistos lapās, un viņš pats nokaunējās, ka sarunājis tādas rupjības.

—  Bet šodien es būšu tik sasodīti labs zēns, kādu tu savā mūžā vēl neesi redzējis. Un vari to pateikt savai saimniecei.

Portrets, kā jau paradis, cieta klusu.

«Kavalēristu ģenerālim tas gan droši vien atbildētu,» viņš domāja, jo plecus tam atkal nospieda divas zvaigznes, kas baloja arī uz netīri sarkanās, saskrāpētās plāksnītes džipa priekšgalā. Viņš nekad nebrauca ne ar štāba automobiļiem, ne ar smilšu maisiem izliktajām bruņu mašīnām.

—   Ej tu ellē, portret,— viņš sacīja.— Vai arī dabū grēku atlaišanas zīmi no tā visuvarenā kapelāna, kas savas avis nešķiro pēc reliģiskās piederības. Tev jau droši vien arī tas ir pa spēkam.

—   Pats tu ej ellē,— portrets sacīja, nepakustinādams lūpas.— Prastais zaldāti

—   Klausos,— pulkvedis teica, jo viņš atkal bija pulkvedis un visi senākie rangi jau bija aizmirsti.

—  Es tevi ļoti mīlu, portret. Bet iztiksim bez asumiem. Es tevi ļoti mīlu, tāpēc ka tu esi skaists. Bet meiteni es mīlu vairāk, miljoniem reižu vairāk, vai dzirdi?

Nekādas zīmes nerādīja, ka portrets būtu ko dzirdējis, un viņam šī spēlīte apnika.

—  Tu, portret, no savām pozīcijām prom netiec,— viņš sacīja.— Ne bez rāmja, ne ar to. Bet es vēl taisos manevrēt.

Portrets palika tikpat kluss kā visu laiku, kopš portjē, viesmīļa palīgam piepalīdzot, to bija parādījis pulkvedim un meitenei.

Pulkvedis paskatījās uz portretu un nu, kad bija pavisam vai gandrīz pavisam gaišs, redzēja, cik neaizsargāts tas ir. Un saprata, ka tas ir viņa paša īstenās mīlestības portrets, un tādēļ teica:— Piedod, ka sarunāju tik daudz muļķību. Es patiešām negribu būt rupjš. Varbūt liksimies abi kādu brītiņu uz auss un tā drīzāk sagaidīsim tavas kundzes telefona zvanu?

«Var pat gadīties, ka viņa atnāk pati,» viņš nodomāja.

ASTOŅPADSMITA NODAĻA

Izsūtāmais pa durvju apakšu iebīdīja «Gazzettino-», un pulkvedis to bez trokšņa pacēla, tiklīdz tā parādījās šķirbā.

Viņš to gandrīz vai izņēma izsūtāmajam no rokām. Šis cilvēks viņam nepatika, jo kādu dienu viņš to bija pieķēris, rakņājoties pa viņa somu, kad bija negaidīti atgriezies savā istabā pēc aizmirstās zāļu pudelītes; un izsūtāmais jau bija paguvis pārrevidēt lielāko daļu somas satura.

—  Šajā hoteli gan laikam nemēdz sacīt «rokas augšā»,— pulkvedis bija teicis.— Taču savai pilsētai jūs godu nedarāt.

Strīpainajā vestē ģērbtais tips ar fašista ģīmi nebilda ne vārda, un klusums ieilga, līdz pulkvedis ierunājās:— Turpiniet vien, pabeidziet savu revīziju. Nekādus dienesta noslēpumus es kopā ar tualetes piederumiem neglabāju.

Kopš tā laika abu attiecības nebija pārāk draudzīgas, un pulkvedis priecājās, ja viņam izdevās bez trokšņa izraut svītrainajam avīzi tikpat kā no rokas, tikko tā parādījās durvju spraugā.

—  Nu labi, mērkaķi, šoreiz tu uzvarēji,— viņš sacīja, tik precīzi atdarinādams venēciešu dialektu, cik vien tādā agrā stundā spēja.— Kaut velns tevi rāvis.

«Bet tādus jau pat velns nerauj,» viņš domāja. «Tie dzīvo tālāk un piegādā avīzes cilvēkiem, kas tos vairs pat neienīst. Tādam izbijušam fašistam gan laikam nemaz nav tik viegla dzīve. Bet ja nu viņš nav izbijis, bet pavisam īsts fašists? Kā tu vari zināt?

Es nespēju fašistus ienīst,» viņš domāja. «Arī fričus ne, jo diemžēl esmu karavīrs.»

—  Paklausies, portret,— viņš sacīja.— Vai tad man jāienīst friči tādēļ vien, ka mēs tos nogalinām? Vai man tie jāienīst kā karavīri un kā cilvēki? Man tas šķiet pārāk vienkāršots atrisinājums.

Labi, portret. Lai nu tas paliek. Lai paliek. Tu neesi pietiekami vecs, lai spētu dot man atbildi. Tu esi pat divus gadus jaunāks par savu prototipu, un viņa ir jaunāka un vecāka par pašu elli, kas nav nekāds jaunais iestādījums.

—   Paklausies, portret,— viņš sacīja un tajā brīdī saprata, ka tagad līdz pašām mūža beigām viņam būs kāds, ar ko parunāties agrajās rīta stundās, kad vairs nevar aizmigt.

—   Kā jau es teicu, portret, pie velna to visu! Tu arī tam esi par jaunu. Ir kāda lieta, par kuru nevar runāt, kaut arī tā būtu patiesāka par patiesu. Ir daudz lietu, par kurām es tev nekad nebildīšu ne vārda, un varbūt tas nāks man par labu. Ir jau ari pēdējais laiks. Kā tu domā, portret, kas man vēl varētu nākt par labu?

—  Kas ar tevi ir, portret?— viņš jautāja.— Vai sāk jau gribēties ēst? Man vismaz gribas.

Un viņš piezvanīja viesmīlim, lai atnes brokastis.

Viņš zināja: kaut ari bija jau tik gaišs, ka Lielajā kanālā varēja saskatīt katru svina pelēko, vēja uzbriedināto vilni un appludinātos piestātnes pakāpienus, kas veda uz pili kanāla otrā krastā, tieši pretī viņa logam, paies vēl vairākas stundas, iekams atskanēs telefona zvans.

«Jaunie gu] cieši,» viņš domāja. «Un tā ari vajag.»

—       Kāpēc gan mēs kļūstam veci?— viņš vaicāja viesmīlim ar stikla aci, kurš bija ienesis ēdienu karti.

—   Nezinu, pulkveža kungs. Tāds droši vien ir dabas likums.

—  Jā. Laikam jau tā ir. Vēršaci. Tēju un grauzdētu maizi.

—   Vai neko amerikānisku nevēlaties?

—       Viss amerikāniskais, izņemot mani pašu, var iet pie velna. Vai Gran Maestro jau ieradies?

—       Viņš dabūjis jums valpoličellu lielajās, divlitrīgajās pudelēs ar klūdziņu pinumu, un es te jau pielēju karafi.

—       Tas tik ir cilvēks,— pulkvedis sacīja.— Dievs vien zina, kā es vēlētos dot viņam komandēt pulku.

—  Nez vai viņš to maz gribētu.

—   Nē,— pulkvedis sacīja.— īstenībā es arī pats to negribētu.

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

Pulkvedis pabrokastoja bez steigas — kā cīkstonis, kurš pēc smaga blieziena, dzirdot saucienu «četri», prot vēl uz dažām sekundēm atslābināt visus muskuļus.

—       Portret,— viņš sacīja.— Arī tev derētu atslābināt muskuļus. Bet tas laikam ir vienīgais, kas tev nebūs pa spēkam, jo glezniecībā valda tā saucamais statiskais elements. Tā nu tas ir, portret, gandrīz nevienā gleznā, pareizāk sakot — eļļas gleznā, nav kustības. Dažās ir. Bet tādu nav daudz.

Žēl, ka tava kundze nav šeit, tad mēs tev parādītu, kas ir kustība. Kā gan jaunas meitenes — tādas kā tu un viņa — jau tik daudz zina un ir tik skaistas?

Ja pie mums kāda meitene ir patiešām skaista, tā ir no Teksasas un labākajā gadījumā zin pasacīt, kāds pašreiz mēnesis. Taču skaitīt visas prot labi.

Skaitīt tām iemāca, tāpat kā turēt ceļgalus kopā un uztīt uz rullīšiem matus. Kādreiz par grēkiem, portret, ja tev tādi ir, tev vajadzētu gulēt kopā ar meiteni, kura uztinusi matus uz rullīšiem, lai būtu skaista rīt. Ne šonakt. Šonakt tās nekad nav skaistas. Viss tikai rītdienai, kad jāsacenšas ar citām.

Bet meitene, vārdā Renāta, tātad tu pati, tagad guļ un savus matus nekad nav tinusi. Viņa guļ, un šie lieliskie, tumšie zīdainie mati, kuri viņai pašai nav nekas vairāk kā traucēklis un kurus neaizmirstas

izsukāt tikai tāpēc, ka guvernante to pastāvīgi atgādinājusi, klaidā izrisuši pār spilvenu.

Es redzu, kā viņa slaidā solī aizsoļo pa ielu, un vējš var darīt ar viņas matiem visu, kas vien tam ienāk prātā, un zem svītera iezīmējas īstas krūtis, un tad es atceros Teksasas naktis ar matu rullīšiem, naktis, kas bija tikpat samocītas kā uz rullīšiem uztītie mati.

—  Ar ruļļiem gan, dārgā, tu mani nekad nebaksti,— viņš sacīja ģīmetnei,— un es centīšos atmaksāt ar apaļiem, smagiem, cietiem sudraba dolāriem vai arī kā citādi.

«Atkal jau kļūstu rupjš,» viņš nodomāja.

Un pēkšņi uzrunāja portretu pavisam familiāri:— Tu esi tik sasodīti skaista, ka taisni riebjas. Un cietumā arī tevis dēļ var ātri tikt. Renāta tagad vismaz ir par diviem gadiem vecāka. Bet tev vēl nav ne septiņpadsmit.

Un kāpēc viņa nevarētu man piederēt, un kāpēc es nevarētu viņu mīlēt un lolot, un nebūt rupjš un ass, un dāvāt viņai piecus dēlus, kas aizklīstu uz visām piecām pasaules malām, lai tās būtu kur būdamas7 Nezinu. Bet laikam gan jāspēlē ar tām kārtīm, kas reiz iedalītas. Un pārdalīt tu, Dalītāj, droši vien negribēsi?

Nē. Kārtis dala tikai reizi, un tu tās pacel un sāc spēli. Spēlēt es prastu, ja vien kaut cik būtu palaimējies ar kārtīm,— viņš sacīja portretam, kurš neizrādīja ne mazāko interesi.

—   Portret,— viņš teica.— Tagad labāk skaties uz otru pusi, kā tas jaunavai pieklājas. Es iešu zem dušas un pēc tam noskūšos — tev tas nekad nebūs jādara,— tad uzģērbšu savu uniformu un iešu paklaiņot pa pilsētu, kaut arī vēl ir ļoti agrs.

Un viņš izkāpa no gultas, saudzīgi atbalstīdamies uz ievainotās kājas, kas pastāvīgi sāpēja. Un ar ievainoto roku nodzēsa galda lampu. Gaismas jau pietika, un viņš gandrīz veselu stundu bija nevajadzīgi tērējis elektrību.

Viņš to nožēloja gluži tāpat, kā nožēloja visas savas kļūdas. Tad viņš pagāja garām portretam, tikai pavirši uzmezdams tam acis, un sāka aplūkot sevi spogulī. Pidžamu viņš bija novilcis un nopētīja sevi kritiski un objektīvi.

—  Ak tu, vecais grausts,— viņš teica spogulim. Portrets jau piederēja pagātnei. No spoguļa pretī raudzījās īstenība un šodiena.

Vēdera nav, viņš domās teica. Krūtis pieņemamas, nebijis tikai tā vārgā muskuļa iekšpusē. Un pārējais — kā nu ir, tā ir, uz labu vai uz sliktu — kas lai zin.

Tev uz pleciem jau vesels pussimts, vecais sakārni. Tagad ej zem dušas un pamatīgi noberzies un pēc tam velc mugurā savas zaldāt^ drēbes. Sākusies vēl viena diena.

DIVDESMITA NODAĻA

Pulkvedis apstājās vestibilā pie reģistrācijas galda, bet portjē vēl nebija ieradies. Tur sēdēja tikai nakts dežurants.

—   Vai varu jūs palūgt kaut ko nolikt seifā?

—       Nē, pulkveža kungs. Neviens nedrīkst atvērt seifu, pirms nav atnācis pārvaldnieka vietnieks vai portjē. Bet jūs varat to mierīgi atstāt pie manis.

—       Paldies. Iztiksim tāpat,— un viņš aizpogāja formas svārku kreiso iekškabatu, kur atradās viņam pašam adresēta Griti viesnīcas aploksne ar dārgakmeņiem.

—       Nekādas nopietnākas zādzības te tagad nenotiek,— nakts dežurants teica. Aiz muguras bija gara nakts, un viņš priecājās, ka var ar kādu parunāties.— Patiesībā nekad arī nav notikušas, pulkveža kungs. Pie mums notiek tikai uzskatu un politisko pārliecību sadursmes.

—       Un kāda ir jūsu politiskā pārliecība?— pulkvedis jautāja, jo ari viņš jutās vientu[š.

—   Apmēram tāda, kā to varētu sagaidīt.

—   Saprotu. Un kā tad veicas?

—       Tīri labi. Varbūt ne gluži tik labi kā pagājušajā gadā. Taču apmierināties var. Mūs sakāva, un tagad esam spiesti nogaidīt.

—   Vai jūs pats arī kaut ko darāt lietas labā?

—       Ne pārāk daudz. Es politikai vairāk pieslienos tikai ar sirdi, nevis prātu. Tas nenozīmē, ka ar prātu es to neatzīstu, bet politiskās izglītības man tā pamaz.

—   Un, kad jūs to apgūsiet, cietīs sirds izglītība.

—   Varbūt. Vai armijā arī nodarbojas ar politiku?

—       Un kā vēl,— pulkvedis sacīja.— Bet ne tādā nozīmē, kā jūs to saprotat.

—  Tad labāk par to nerunāsim. Negribēju jūs izprašņāt.

—       Es taču pirmais izprašņāju jūs. Tāpat vien, runas pēc. Tā nebija nekāda nopratināšana.

—       Es jau arī tā nedomāju. Jūs nemaz neizskatāties pēc pratinātāja, pulkveža kungs, bez tam es zinu arī par ordeni, kaut gan neesmu tā loceklis.

—       Eventuāli jūs varētu kļūt arī par locekli. Es parunāšu ar Gran Maestro.

—   Mēs abi esam no vienas pilsētas, tikai no dažādiem rajoniem.

—   Pilsēta jums ir jauka.

—       Redzat, pulkveža kungs, es politiski esmu tik neizglītots, ka visus godājamus cilvēkus patiešām arī uzskatu par godājamiem.

—       Nekas, tas pāries,— pulkvedis viņu drošināja.— Neraizējieties. Jūsu partija vēl jauna. Nav brīnums, ja gadās pa kjūdai.

—   Lūdzu, nerunājiet tā.

—  Tas jau bija tikai tāds stiprāks joks, ar ko uzsākt dienu.

—  Sakiet, pulkveža kungs, kādas īsti ir jūsu domas par Tito?

—       Domas ir dažādas. Bet viņš ir mans tuvākais kaimiņš. Un esmu nācis pie slēdziena, ka par kaimiņiem labāk nerunāt.

—   Bet es gribētu no jums mācīties.

—       Mācieties vien pats no savas pieredzes. Vai tad jūs nezināt, ka uz šādiem jautājumiem nevar gaidīt atbildi?

—   Es tomēr gaidīju.

—       Un veltīgi,— pulkvedis sacīja.— Vismaz ne no cilvēkiem manā stāvoklī. Varu jums pateikt vienīgi to, ka misteram Tito jāatrisina milzums problēmu.

—       Jā, to es tagad saprotu,— sacīja nakts dežurants, kurš patiesībā vēl bija tikai zēns.

—       Es ceru,— pulkvedis teica.— Kaut arī nekāda pasaules gudrība tā nav. Bet tagad — uz redzēšanos, man jāiet pastaigāties, jo tas nāk par labu aknām un vēl kaut kam.

—   Uz redzēšanos, pulkveža kungs. Fa brutto tempo.1

—       Bruttissimo2 ,— pulkvedis sacīja un, ciešāk savilcis lietusmēteļa jostu, izslējis plecus un noraustījis mēteļa stūrus, izgāja ārā, kur plosījās vējš.

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Pulkvedis iekāpa gondolā, kas par desmit čentezimo veda pāri kanālam, samaksāja parasto netīro naudas zīmi un stāvēja pūlī kopā ar tiem, kam visu mūžu agri jāceļas.

Viņš paraudzījās atpakaļ uz Griti viesnīcu un redzēja savas istabas logus, tie vēl arvien bija vaļā. Pēc lietus neizskatījās, tikai no kalniem pūta tas pats stiprais, negantais, aukstais vējš. Visi gondolas pasažieri likās nosaluši, un pulkvedis domāja: «Kaut es varētu katram iedot pa šādam mētelim, kas nelaiž cauri vēju. Lai gan katrs virsnieks, kas tādu valkājis, zina, ka lietu tie neaiztur; interesanti gan, kas uz tā rēķina iedzīvojas?

īstam berberija mētelim lietus cauri netiek, bet mūsējie neturēja ne velna. Un kāds izmanīgs blēdis uz tā rēķina droši vien aizsūtīja savu dēliņu uz Grotonu vai Kenterberiju, kur mācās visu lielo mahinatoru

atvases.

Bet šajā darījumā savu daļu taču nopelnīja arī kāds no armijas vīriem. Interesanti gan, kura mūsu kājnieku daļās bijusi tā pērkamā

1 Nejauks laiks (it.).

2 Briesmīgi nejauks (it.).

dvēsele. Bet jādomā, ka nebija viena vien. Jādomā, ka tādu bija ļoti daudz. Tu laikam neesi vēl īsti atmodies, ja vari spriest tik naivi. Taču vēju tie aiztur. Sie lietusmēteļi. Sūdi, ne lietusmēteli.»

Gondola piestāja pie steķiem kanāla otrā krastā, un pulkvedis vēroja, kā melnās drānās tērpušies cilvēki kāpj ārā no melni krāsotā braucamā rīka. Bet vai to vispār var saukt par braucamo rīku? Ja tam nav ne riteņu, ne kāpurķēžu?

«Visas šīs tavas idejas nav ne plika graša vērtas,» viņš domāja. «Vismaz šodien ne. Bet toreiz, kad viss bija likts uz spēles, tās kotējās diezgan augstu.»

Viņš devās iekšā pilsētas attālākajā rajonā, kurš beidzas Adrijas jūras krastā un viņam patika vislabāk. Izvēlējies kādu loti šauru ieliņu, viņš nolēma neskaitīt, cik šķērsielu un tiltu paliks aiz muguras, un pēc tam mēģināt iziet uz tirgus laukuma tā, lai nenokjūtu nevienā strupce[ā.

Viņam tā bija spēle — gluži tāda pati kā citiem cilvēkiem pasjanss. Taču tai piemita savas priekšrocības: spēles laikā bija iespējams kustēties un aplūkot mājas, skatus, ko pavēra šaurās ieliņas, veikalus un trattorias, un Venēcijas vecās pilis. Tam, kurš Venēciju mīl, tā ir lieliska spēle.

Tas ir sava veida solitaire ambulante', kurš par atalgojumu sniedz prieku gan acīm, gan sirdij. Ja izdodas nok)ūt šī rajona tirgus laukumā, ne reizi nekļūdoties, spēle ir vinnēta. Taču nedrīkst atvieglot noteikumus, skaitot ieliņas un tiltus.

Pilsētas otrā malā spēles noteikumi bija citādi: izejot no Griti, vajadzēja bez maldīšanās sasniegt Rialto pie Fondamente Nuove.

Tad varēja uzkāpt augšā, pāriet pāri pa tiltu un nokļūt tirgū. Tirgus viņam patika vairāk par visu. Katrā pilsētā viņš vispirms apskatīja tirgu.

Tajā mirklī viņš izdzirdēja, ka aiz muguras divi jauni cilvēki viņu aprunā. Balsis liecināja, ka tie ir jauni, un viņš neatskatījās, bet pa gabalu ieklausījās un gaidīja nākamo pagriezienu, lai varētu uz tiem paraudzīties.

«Tie iet uz darbu,» viņš nodomāja. «Varbūt bijušie fašisti, varbūt kas cits, bet varbūt paraduši visus tā apriet. Taču nupat atļaujas tā kā par daudz. Un ne tikai tāpēc, ka esmu amerikānis; tos kaitinu es pats, mani sirmie mati, mana klibā kāja, karavīra zābaki (šādiem tipiem nepatīk praktiskie karavīra zābaki. Tiem patīk tādi, kas spīd un laistās, un skaļi klaudz uz ietves).

Mana uniforma tiem liekas neizskatīga. Bet nu tie pārspriež, kāpēc es staigāju apkārt tik agrā stundā, un tagad gatavi likt vai galvu ķīlā, ka mīlestībai es vairs neesmu derīgs.»

Uz nākamā stūra pulkvedis strauji nogriezās pa kreisi, ar acīm nomērīdams sekotājus un attālumu, kas tos šķīra, un, kad abi jaunie cilvēki sasniedza stūri, ko veidoja Frari baznīcas apsīda, pulkvedis jau bija pazudis. Viņš stāvēja ejā aiz senās baznīcas un, klausīdamies soļos un balsīs, iznāca no turienes tieši tajā mirklī, kad abi gāja garām; iznāca un, rokas pazemajās lietusmēteļa kabatās sabāzis, pagrieza tiem pretī gan pats sevi, gan lietusmēteli, gan abas kabatās paslēptās dūres.

Tie apstājās, un viņš paskatījās tiem acīs, savilkdams seju savā vecajā, stindzinošajā pēcnāves smaida. Tad viņa skatiens pievērsās abu kājām, kā tas, satiekot šādus cilvēkus, šķiet gluži dabiski, jo tie parasti valkā pārāk šaurus apavus un, novilkuši kurpes, lepoties var vienīgi ar varžacīm. Pulkvedis, ne vārda neteikdams, nospļāvās uz ietves.

Abi zeļļi, kuri patiešām bija fašisti, kā viņam jau sākumā bija licies, skatījās uz viņu ar naidu un vēl kādu citu nenosakāmu izjūtu. Un tad devās prom ar purva putnu naskumu, sperdami lielus soļus kā gārņi, un kaut kas viņu gaitā pulkvedim atgādināja ari ķikutu lidojumu, kad abi, mezdami pār plecu naidpilnus skatienus, centās nokļūt drošā attālumā, lai tad pateiktu pēdējo vārdu.

«Žēl, ka nebiju viens pret desmit,» pulkvedis nodomāja. «Varbūt tad tie kautos. Bet ko tur nu uzvarētos tik daudz tiesās.

Taču tā izturēties pret cilvēku manos gados un ar manu stāvokli nav pieklājīgi. Tāpat kā ir muļķīgi pieņemt, ka piecdesmitgadīgs pulkvedis nesapratīs viņu valodu. Un vēl muļķīgāk ir domāt, ka vecam kājniekam šī varētu būt pārāk agra stunda, lai cīnītos pret divkārtēju pārspēku.

Man ļoti negribētos kauties šajā pilsētā, kuras ļaudis es mīlu. Es censtos no tā izvairīties. Bet vai tad šie neaudzinātie zeņķi neaptvēra, ar kādu zvēru tiem darīšana? Vai tad viņi nezina, kā dabū klibu kāju? Vai neprata saskatīt visas tās pazīmes, pēc kurām frontinieku var pazīt tikpat droši kā zvejnieku pēc vīlēm, ko tam plaukstās iegriezušas auklas?

Taisnība, tie redzēja tikai manu muguru un pēcpusi, un kājas, un zābakus. Bet būtu jau varējuši uzminēt no gaitas vien. Jeb varbūt gaita man vairs nav tāda kā senāk? Bet, kad es uz tiem paskatījos un nodomāju, beigas jums abiem ir, man šķiet, tie saprata. Saprata ļoti labi.

Cik gan ir vērta cilvēka dzīvība? Mūsu armijā, ja tā apdrošināta,— desmittūkstoš dolārus. Bet kāda gan tam visam sakarība? Ak, pareizi, tieši par to jau es domāju, pirms tie ķēmi parādījās; cik valdība uz mana rēķina ietaupījusi, kamēr pie teikšanas bija visādi pašlabuma tīkotāji.

Jā,» viņš sev sacīja, «bet kādus zaudējumus tu pats tai sagādāji toreiz pie Šato, ja rēķina desmit taukšķus par dvēseli7 Bet to gan laikam neviens cits, izņemot mani pašu, nesaprata. Un tagad to cilāt nav vairs

nekādas vajadzības. Tava priekšniecība bieži vien mēdz visu izskaidrot ar kaujas veiksmi vai neveiksmi. Bet armijā katrs saprot, ka var visādi gadīties. Dari tik, kā pavēlēts, lai kritušo būtu cik būdams, un tu esi varonis.

Dievs zina, ka es nekad neesmu gribējis sūtīt cilvēkus tīšā nāvē,» viņš domāja. «Bet tev pavēl, un tu nevari nepaklausīt. Ļaunāk ir ar kļūdām — tās atminēties nav necik patīkami. Bet kāda velna pēc tās vajadzētu atminēties? Kāds no tā kādam labums? Un tomēr atmiņas prot atrast ceļu uz tavām domām. Tās atrod ceļu, un tu vairs netiec no tām vaļā.

Nav ko činkstēt, veco zēn,» viņš nodomāja. «Atceries, ka tev kabatā ir krietnas vērtības un tu gandrīz ielaidies kautiņā. Ja tu būtu zaudējis, tevi varēja pamatīgi aptīrīt. Ar šīm rokām tu vairs nevienu no kātiem nenolaistu, un ieroču tev klāt nebija.

Tāpēc nenokar galvu, veco zēn vai vecīt, vai pulkvedi, vai izbijušais ģenerāli. Tirgus jau tepat klāt, un tu gandrīz pat nepamanīji, ka tik daudz jau noiets.

Gandrīz nepamanīt kaut ko ir peļami,» viņš domās piemetināja.

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA

Viņš mīlēja tirgu. Cilvēku te bija, ka biezs, tie drūzmējās ari vairākās sānieliņās, un burzma bija tāda, ka gribot negribot vajadzēja kādam uzgrūzties, un katru reizi, kad tu, cilvēks, apstājies, lai kaut ko apskatītu, nopirktu vai par kaut ko papriecātos, tu kļuvi par īlot de rēsistance' agrīno pircēju uzbrukuma vilnim.

Pulkvedim patika pētīt gan uz letēm izliktos, gan augstās kaudzēs sakrautos sierus un resnās desas. Pie mums Amerikā cilvēki ieņēmuši galvā, ka mortadella ir cīsiņi, viņš nodomāja.

Pārdevējai tirgus būdā viņš sacīja:

—   Lūdzu, vai es varētu nogaršot šo desu? Pavisam mazu kumosiņu.

Ar niknu un reizē maigu kustību tā nogrieza viņam plānu plāniņu

šķēlīti, un, kad pulkvedis to pagaršoja, viņš juta dūmos žāvētās, piparotās cūkgaļas neatdarināmo garšu, kāda ir tikai vepriem, kas kalnos barojušies ar zīlēm.

—   Nosveriet ceturtdaļkilogramu.

Brokastis, ar kurām barons pacienāja medniekus, bija spartiskas, un pulkvedis cienīja šo paražu, jo zināja, ka medību laikā nav jāaizraujas ar ēšanu. Taču viņš juta, ka šī desa brokastis patīkami papildinātu un viņš varētu to piedāvāt laiviniekam un savam palīgam. Kādu šķēli

varētu iedot arī putnu sunim Bobijam, kurš ne vienreiz vien būs cauri slapjš un trīcēs pie visām miesām, taču savu pienākumu veiks ar tādu pašu dedzību.

—  Vai labākas desas par šo nav?— viņš jautāja sievietei.— Varbūt ir vēl kaut kas tāds, ko jūs neturat uz letes un glabājat saviem pastāvīgajiem pircējiem?

—  Šī pati jau ir tā labākā. Jūs jau redzat, ka pie manis var dabūt visvisādas šķirnes. Bet šitā ir vislabākā.

—  Tad dodiet man vēl astotdaļu kilograma tādas desas, kas būtu [oti sātīga, bet ne pārāk piparota.

—  To var,— viņa sacīja,— Tā gan nav vēl īsti nostāvējusies, toties ir tieši tāda, kā jūs vēlaties.

Šī desa bija domāta Bobijam.

Bet Itālijā, kur par lielāko grēku uzskata muļķību un kur ir tik daudz izsalkušu cilvēku, neviens neteiks, ka pērk desu sunim. Var izbarot dārgu desu sunim pat tāda cilvēka klātbūtnē, kurš savu maizes kumosu nopelna sūrā darbā, bet zina, ka arī sunim aukstumā nav viegli līst ūdeni. Taču pērkot neviens klaji nepaziņos, kam tā domāta, ja vien nebūs mu|ķis vai miljonārs, kas iedzīvojies kara laikā vai arī pēc tā.

Pulkvedis samaksāja par iesaiņoto pirkumu un devās tālāk, ieelpodams grauzdētas kafijas smaržu un ar acīm novērtēdams tauku slāņa biezumu uz miesnieka nodalījumā pakarinātajiem liemeņiem, kas viņam atgādināja holandiešu meistaru gleznas, kurās līdz pēdējam sīkumam attēloti gan visvisādi medījumi, gan viss pārējais, ko cilvēks ēd, bet kuru autoru vārdus neviens vairs neatceras.

Tirgum daudz līdzības ar labu muzeju, tādu kā Prado vai Accademia pašreiz, pulkvedis nodomāja.

Tad, izvēlēdamies visīsāko ceļu, viņš nonāca zivju tirgū.

Šeit, izlikti uz noglumējušā klona vai arī grozos un kastēs ar virves rokturiem, gulēja smagie, pelēcīgi zaļie omāri ar spilgti sarkanu vizmu, kas pareģoja tiem drīzu galu verdošā ūdenī. Tie visi noķerti ar viltību, pulkvedis nodomāja, un spīles tiem nosietas.

Tur bija mazās butes, un tur bija daži tunči un bonito. Šīs pēdējās, pulkvedis nodomāja, izskatās pēc torpēdām, acis lielas kā visām atklātās jūras zivīm, un pat beigtas tās vēl iedveš cienību.

Nebūtu šīs zivis bijušas tik rijīgas, neviens tās nenoķertu. Nabaga bute mitinās seklumā un tāpēc baro cilvēku. Bet šīs te, klīstošās torpēdas, dzīvo lielos baros atklātā jūrā un izceļo visus okeānu okeānus.

«Kādas blēņas tik man nelien galvā,» viņš domāja. «Paskatīsimies, kas te vēl labs ir.»

Redzēja daudz zušu, kuri gan bija vēl dzīvi, taču šķita zaudējuši ticību savai zutībai. Bija arī glīti vēzīši, no kuriem var pagatavot scampi brochetto un kurus cep uz rapieriem līdzīga iesma, kādu Bruklinā varētu izmantot ledus gabaliņu sadalīšanai. Bija arī vidēja

lieluma garneļvēži, pelēki un mirgojoši, kas tāpat gaidīja savu kārtu uz verdošā ūdens katlu un nemirstību, bet viņu tukšās čaulas pēc tam viegli aizpeldēs Lielā kanāla viļņos.

«Naskās garneles, kuru taustekļi ir garāki nekā vecā japāņu admirāļa ūsas, peld šurp un upurē mums savas dzīvības,» pulkvedis domāja. «Ak, kristīgā garnele, kurai nav līdzinieka atkāpšanās mākslā, šais divās mazajās pātadziņās taču tev paslēpts lielisks izlūkošanas aparāts; kāpēc gan tas tevi nebrīdināja no tīkliem un ugunīm?

Droši vien modrības trūkums,» viņš nodomāja.

Tad viņš pētīja kaudzes ar mazajiem moluskiem, kuru gliemežnīcām malas bija asas kā žiletes un kuri jāēd jēli, ja vien vēdertīfa pretpotes iedarbība vēl nav beigusies, kā arī visas citas sīkās delikatesēs.

Pagājis gabaliņu tālāk, viņš apstājās pie kāda pārdevēja un apjautājās, no kurienes nāk viņa prece. Tā nāca no labas vietas, kur neieplūst kanalizācijas ūdeņi, un pulkvedis palūdza, lai viņam atver sešus vākus. Nosūcis sulu, viņš izgrieza mīkstumu ar līko nazi, kuru pārdevējs viņam pasniedza. Pārdevējs ļāva viņam pašam rīkoties ar nazi, jo zināja no pieredzes, ka pulkvedis vākus iztīrīs labāk, nekā to prata viņš pats.

Pulkvedis samaksāja nožēlojamos grašus, ko pārdevējs prasīja, kaut ari tie droši vien vēl krietni pārsniedza tos grašus, ko saņēma zvejnieks, un nodomāja: tagad vēl jāapskata upju un kanālu zivis un tad jādodas atpakaļ uz viesnīcu.

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

Pulkvedis ienāca Gritti Palace vestibilā. Gondoljeriem viņš jau bija samaksājis un, ticis atkal viesnīcas sienās, atguvās no vēja.

Tikai divatā gondoljeri bija varējuši uzbraukt no tirgus augšup pa Lielo kanālu. Abi bija pamatīgi nostrādājušies, un viņš tiem samaksāja tik, cik pienācās, un vēl pa virsu.

—  Vai man kāds ir zvanījis?— viņš jautāja portjē, kurš tagad dežurēja.

Portjē bija kustīgs, izdarīgs, saprātīgs cilvēks ar smailu seju un vienmēr pieklājīgs, taču bez iztapības. Uz zilā formas tērpa atlokiem viņš bez kādas dižošanās valkāja sava amata zīmi — sakrustotas atslēgas. Viņš bija portjē. Pēc dienesta pakāpes kaut kas līdzīgs kapteinim, pulkvedis domāja. Virsnieks, bet ne sabiedrības cilvēks. Senāk būtu bijis virsseržants; taču darīšana viņam vienmēr ar pašu augstāko priekšniecību.

—   Milēdija zvanīja divas reizes,— portjē teica angļu valodā. Kā pieņemls saukt valodu, kurā mēs visi runājam, pulkvedis nodomāja. Nu, lai arī būtu angļu. Tas jau ir gandrīz vienīgais, kas viņam vēl

atlicis. Valoda tiem tomēr vajadzētu atļaut saukt savā vārdā. Lai gan Kripss droši vien arī to drīz izsniegs tikai uz kartītēm.

—   Lūdzu, savienojiet mūs tūlīt pat,— viņš teica portjē.

Portjē uzgrieza numuru.

—       Jūs varat runāt tur no tā telefona, pulkveža kungs,— viņš sacīja.— Savienojumu jau esmu dabūjis.

—  Jūs gan protat.

—  Tur, lūdzu,— portjē sacīja.

Iegājis kabīnē, pulkvedis pacēla klausuli un automātiski sacīja:

—   Pulkvedis Kentvels klausās.

—       Es zvanīju divas reizes, Ričard,— meitene sacīja.— Bet man sacīja, ka tu esot izgājis. Kur tu biji?

—  Tirgū. Kā jūties, mana visdaiļā?

—       Šādā agrumā manas sarunas vēl neviens nenoklausās. Esmu tava visdaiļā. Vienalga, ko tu ar to domā.

—  Tevi. Vai gulēji labi?

—       Slīdēju caur tumsu kā uz slēpēm. Varbūt ne gluži uz slēpēm, bet katrā ziņā caur tumsu.

—       Tā tam arī jābūt. Kāpēc tu tik agri pamodies? Mans portjē bija gluži sabijies.

—       Ja vien jaunavai pieklājas tā jautāt, saki — cik drīz varam satikties un kur?

—   Kur vien un kad vien tu vēlies.

—       Vai dārgakmeņi vēl ir pie tevis, un vai mis Ģīmetne tev labi pakavēja laiku?

—       Uz abiem jautājumiem varu atbildēt apstiprinoši. Dārgakmeņi ir iepogāti manā kreisajā krūšu kabatā. Ar mis Ģīmetni mēs aprunājāmies gan vēlu vakarā, gan agri no rīta, un tas mani krietni vien uzpurināja.

—   Vai tu viņu mīli vairāk par mani?

—       Neesmu jau vēl nenormāls. Jeb varbūt tā ir tikai lielība? Taču viņa ir ļoti jauka.

—   Kur mēs satiksimies?

—       Varbūt ēdīsim brokastis pie Floriāna, laukuma labajā pusē? Laukums droši vien ir applūdis, un būs interesanti uz to noskatīties.

—   Es būšu tur pēc divdesmit minūtēm, ja tu tā vēlies.

—   Jā, vēlos,— pulkvedis sacīja un nolika klausuli.

Iznākot no telefona kabīnes, viņam pēkšņi kļuva slikti un bija tāda sajūta, it kā pats velns būtu viņu iesprostojis dzelzs būrī, kas brīžiem līdzinājās dzelzs plaušām, brīžiem dzelzs meitenei, un gluži pelēku seju viņš aizvilkās līdz portjē pultij un itāliski sacīja:— Domeniko, lūdzu, vai jūs nevarētu man dabūt glāzi ūdens?

Portjē aizsteidzās, un viņš atbalstījās pret pulti. Viņš stāvēja tā atspiedies un neloloja nekādas ilūzijas. Tad atgriezās portjē ar ūdens

glāzi, un pulkvedis ieņēma četras tabletes, kaut normālā deva bija tikai divas, un palika tāpat stāvam, balstīdams savu svaru tikpat viegli kā vanags, kas nolaidies atpūsties.

—   Domeniko,— viņš sacīja.

—   Jā.

—       Man te šajā aploksnē ir kaut kas tāds, kas jānoliek seifā. Izsniedzams pēc personiska vai rakstiska pieprasījuma man pašam vai arī tai dāmai, kurai tikko zvanījāt. Vai man vajadzētu to visu izklāstīt uz papīra?

—   Nē. Nav nepieciešami.

—   Bet ja nu ar jums kas atgadās? Jūs taču ari neesat nemirstīgs.

—       Visādi var gadīties,— portjē atbildēja.— Bet tas viss būs uzrakstīts, un bez manis te vēl ir pārvaldnieks un pārvaldnieka palīgs.

—   Un uz abiem var pa|auties,— pulkvedis piekrita.

—   Vai jūs negribētu apsēsties, pulkveža kungs?

—       Nē. Ar sēdēšanu noņemas tikai dīkdieņi, kas klīst pa hoteļiem, pārmaiņas meklēdami. Vai jūs sēžat?

—   Nē.

—       Es varu atpūsties arī, kājās stāvot vai atspiedis plecu pret kuru katru koku. Mani tautieši gan to vien zin kā atsēsties vai atlaisties, vai atgāzties. Un, ja nesūkā tonizējošas konfektes, tad činkst vienā činkstēšanā.

Pulkvedis runāja vienā laidā, lai ātrāk pārvarētu vājumu.

—   Vai tur tiešām ražo tādas konfektes?

—       Protams. Tajās ir vielas, kas aizkavē erekciju. Tās ir kā atombumba ar pretēju iedarbību.

—   Neticami.

—       Mums ir visgraujošākie kara noslēpumi, kādus vien ģenerāļu sievas jebkad savā starpā apspriedušas. Tonizējošās konfektes ir pats nenozīmīgākais. Nākošreiz mēs no 56 000 pēdu augstuma nokaisīsim visu Venēciju ar baktērijām. Kas gan tur sevišķs?— pulkvedis piebilda.— Šie tev nomet uz galvas Sibīrijas mēri, bet tu šiem bacillus botulinus.

—   Bet tas taču būs šausmīgi.

—       Vēl vairāk nekā šausmīgi,— pulkvedis apliecināja.— Tam trūkst pat apzīmējuma. Presē viss jau publicēts. Un, kamēr risināsies šie notikumi, jūs pa radio varēsiet klausīties, kā princese Margarita dzied «Zvaigžņoto karogu»— mūsu himnu, ja vien uztrāpīsiet pareizo vilni. Man liekas, to noteikti varētu nokārtot. Es gan neteiktu, ka balss viņai kāda izcilā. Ne jau tāda, kādas mēs savā laikā bijām paraduši klausīties. Bet šodien taču itin viss balstās uz trikiem. Un radio var iztaisīt balsi gandrīz no nekā. Bet «Zvaigžņotais karogs» uzturēs jūsu garu možu līdz pašām beigām.

—   Vai jūs domājat, ka šeit patiešām varētu kaut ko nomest?

Nē. Tas vēl nekad nav darīts.

Savā niknumā, sāpēs un nevarībā pulkvedis atkal izturējās kā ģenerālis ar četrām zvaigznēm, taču norītās tabletes pamazām iedarbojas. Atguvies viņš uzsauca:— Ciao, Domeniko,— un atstāja Griti.

Viņš aprēķināja, ka būs vajadzīgas kādas divpadsmitarpus minūtes, lai nok|ūtu vietā, kur viņa īstenā mīlestība droši vien ieradīsies ar nelielu novēlošanos. Viņš soļoja piesardzīgi, vienmērīgā gaitā. Un tilti bija kā jau tilti.

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

Norunātajā laikā, kā solījusi, viņa īstenā mīlestība sēdēja pie galdiņa. Spilgtajā rīta saulē, kas spīdēja pār applūdušo laukumu, viņa izskatījās likpat skaista kā vienmēr.

—   Sēdies, Ričard,— viņa sacīja.— Vai tu slikti jūties? Stāsti!

—   Viss kārtībā,— pulkvedis atteica.— Tu, mana visdaiļā.

—   Vai tirgū tu apstaigāji visas mūsu vietas?

—  Tikai dažas. Pie meža pīlēm es nebiju.

—   Paldies.

—   Nav par ko,— pulkvedis sacīja.— Es bez tevis tur nekad neeju.

—   Vai tu nedomā, ka man vajadzētu braukt jums līdzi uz medībām?

—       Nē. Esmu par to pilnīgi pārliecināts. Alvarito būtu tevi uzaicinājis, ja to vēlētos.

—   Bet varbūt viņš to vēlas un tieši tāpēc arī neuzaicināja.

—       Iespējams,— pulkvedis sacīja un uz mirkli apklusa, jo šie vārdi lika viņam padomāt.— Ko tu ēdīsi brokastīs?

—       Šeit nav iespējams dabūt labas brokastis, un man nepatīk pārplūdušais laukums. Tas izskatās skumīgs, un baložiem nav kur palikt. Jautri šeit ir tikai vēlāk, kad ūdens sāk kristies un bērni sanāk spēlēties. Kā būtu, ja mēs brokastotu Griti?

—   Vai tev tur patiktu?

—  Jā.

—   Labi. Brokastosim tur. Kaut arī es jau esmu paēdis.

—  Tiešām?

—       Kafiju un siltas maizītes jau var vēl pasūtīt un kaut vai pirkstos paturēt. Vai tu esi briesmīgi izsalkusi?

—   Briesmīgi,— viņa atzinās.

—       Nu tad izņemsim pilnu kursu,— pulkvedis sacīja.— Un pēc tam tev brokastis pat pieminēt negribēsies.

Kamēr viņi tā soļoja un vējš, pūzdams no muguras, plivināja viņas matus vēl skaistāk nekā karogu, viņa, stingri turēdamās pie pulkveža

rokas, jautāja:— Vai šajā aukstajā, spilgtajā Venēcijas rīta gaismā tu mani vēl arvien mīli? Tā taču ir auksta un spilgta, vai ne?

—   Es tevi mīlu, un tā patiešām ir auksta un spilgta.

—       Es tevi mīlēju visu pagājušo nakti, kamēr slīdēju caur tumsu uz slēpēm.

—   Kā tad to dara?

—      Tāpat kā dienā, tikai apkārt ir tumsa un sniegs nav vis balts, bet melns. Bet kustības ir tās pašas — drošas un apvaldītas.

—       Un tu slēpoji visu nakti? Tad jau būsi noskrējusi pamatīgu distanci.

—       Nē, ne visu. Vēlāk es dusēju cieši un saldi un atmodos laimīga. Tu biji man blakām un gulēji kā bērns.

—  Es nebiju tev blakām un ari negulēju.

—       Bet tagad tu esi pie manis,— viņa sacīja, cieši viņam pieglauzdamās.

—  Un mēs esam jau gandrīz pie mērķa.

—  Jā.

—  Vai esmu tev, kā pienākas, pateicis, ka tevi mīlu?

—  Teici gan. Bet pasaki vēlreiz.

—       Es mīlu tevi,— viņš teica.— Saku tev to tieši acīs un pavisam oficiāli.

—  Vari teikt, kā tev tīk, ja vien tā ir patiesība.

—       Tā, lūk, ir teicama nostāja,— viņš sacīja.— Tu, labā, drosmīgā, burvīgā meitene. Kad būsim uz tilta, pagriez galvu sāņus, lai vējš pūš matus ieslīpi.

—  Tas ir pavisam viegli,— viņa sacīja.— Vai esi apmierināts?

Viņš palūkojās uz viņas profilu, vaigiem, kas sārtojās kā rītausma,

vingrajām krūtīm zem melnā svītera un vējā piemiegtajām acīm un sacīja:

—  Jā, esmu apmierināts.

—   Nu tad ir labi.

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Gran Maestro ierādīja viņiem galdiņu pie loga, no kura pavērās skats uz Lielo kanālu. Neviena cita ēdamzālē nebija.

Gran Maestro izskatījās svētdienīgs un možs. Par savu čūlu viņš daudz neprātoja un par sirdi arī ne. Ja kaites pašas sevi neatgādināja, viņš tās aizmirsa.

—       Kolēģis man stāstīja, ka jūsu bakurētainais tautietis brokastis ēdot gultā,— viņš pulkvedim pavēstīja:— Iespējams gan, ka ieradīsies daži beļģi. «Visdrošsirdīgākie no tiem bija beļģi,» viņš citēja.— Pie

mums uzturas ari divi pescecani, nav grūti iedomāties, no kurienes, liet tie ir pārmocījušies un droši vien ēdīs kā sivēni savā istabā.

—          Teicams situācijas novērtējums,— pulkvedis sacīja.— Grūtības, Gran Maestro, mums rada apstāklis, ka es jau pabrokastoju savā istabā, tapat kā to darījis bakurētainais un kā to vēl gatavojas darīt pescecani. Bet šī dāma …

—          Jaunā meitene,— izlaboja Gran Maestro, smaidīdams pār visu seju. Viņš jutās teicami, jo diena vēl tikai sākās.

—          Jaunā dāma vēlas tādas brokastis, lai nākotnē pie šīs maltītes vispār vairs nevajadzētu atgriezties.

—          Saprotu,— Gran Maestro sacīja un paskatījās uz Renātu, un sirds viņam apsviedās tikpat kā delfīns jūrā. Tā ir skaista kustība, un šajā saulē nav daudz cilvēku, kas spēj to dabūt gatavu un izbaudīt.

—          Ko tu vēlētos ēst, meitiņ?— pulkvedis jautāja, noraudzīdamies viņas skaistajā, svaigajā, melnīgsnējā sejā, kurai nekāda kosmētika nebija vajadzīga.

—    Visu pēc kārtas.

—    Un konkrēti?

—    Nevis kafiju, bet tēju un to, ko Gran Maestro var sagrabināt.

—    Tas nebūs sagrabināts, meitiņ,— sacīja Gran Maestro.

—    Tikai es viens pats saucu viņu par meitu.

—          Tas bija domāts no sirds,— Gran Maestro sacīja.— Mēs varam pagatavot vai fabricar restētas rognons ar šampinjoniem, kurus lasījuši zināmi (audis. Vai arī izaudzējuši mitros pagrabos. Varu piedāvāt omleti ar trife|iem, kurus sarakušas augslciltīgas cūkas. Un īstu Kanādas krūtiņu, kas varbūt tiešām nākusi no pašas Kanādas.

—          Lai tā būtu kur būdama,— sacīja meitene jautri un bez jebkādām ilūzijām.

—           Lai tā būtu kur būdama,— pulkvedis nopietni piebilda.— Un es sasodīti labi zinu, kur tā ir. Nu labi, tagad jokus pie malas, un domāsim par brokastīm.

—    Arī es atbalstu šo priekšlikumu, ja vien jaunavai tā pieklājas.

—    Man, lūdzu, karafi valpoličellas.

—    Vairāk neko?

—    Un vienu porciju tā sauktās Kanādas krūtiņas,— pulkvedis sacīja.

Kad Gran Maestro bija aizgājis, viņš palūkojās uz meiteni un

jautāja:— Kā jūties, mana visdārgā?

—          Pamatīgi izsalkusi, kā rādās. Bet paldies tev, ka tik ilgi esi bijis labiņš.

—    Tas nebija grūti,— pulkvedis atbildēja itāliski.

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

Viņi sēdēja pie galdiņa un vēroja nemierīgas rīta gaismas rotaļu virs kanāla. Tagad, saulē, ūdens vairs neizskatījās pelēks, bet gan pelēcīgi dzeltens, un viļņi cīnījās ar bēguma straumi.

—           Māmiņa apgalvo, ka nevarot te ilgi nodzīvot, jo te neesot koku,— meitene sacīja.— Un tāpēc viņa brauc uz laukiem.

—          Daudzi cilvēki tāpēc brauc uz laukiem,— pulkvedis sacīja.— Mēs varētu iedēstīt kokus, ja atrastos māja ar krietnāku zemes gabalu.

—          Man vislabāk patīk Lombardijas papeles un platānas, taču vispār es no kokiem neko lielu nesaprotu.

—          Man arī tie patīk un tad vēl cipreses un kastaņas. Gan tās, kurām ir ēdamie kastaņi, gan parastās. Bet īstus kokus tu, meitiņ, neredzēsi, kamēr nebūsim aizbraukuši uz Ameriku. Paskatīsimies, ko tu teiksi, kad ieraudzīsi Veimuta priedi vai dzelteno priedi.

—          Vai mēs tās redzēsim, kad brauksim lielajā ceļojumā un apstāsimies visādās benzīna stacijās un labierīcības stacijās — vai kā nu tās pie jums sauc.

—          Kempingos' un tūristu nometnēs,— pulkvedis izlaboja.— Tajos, ko tu pieminēji, tikai piestāj, pa nakti tur nepaliek.

—          Man briesmīgi gribētos piegriezt pie tādas labierīcības stacijas, lepni uzsviest galdā naudu un uzsaukt: «Mak, ielaid benzīnu un pārbaudi eļļu!»— kā to dara visās amerikāņu filmās un grāmatās.

—    To sauc par benzīna staciju.

—    Bet kas tad ir labierīcības?

—    Kur iet, nu zini…

—          Ak,— meitene teica un nosarka.— Piedod. Es tik ļoti gribu mācīties runāt amerikāniski. Bet droši vien sarunāšu visādas briesmu lietas — tāpat kā tu itāliski.

—          Mūsu valoda nav grūta. Un, jo tālāk uz rietumiem, jo tiešāka un vienkāršāka tā kļūst.

Gran Maestro ienesa brokastis, un, kaut arī šķīvjus klāja sudraba vāciņi un pa visu telpu smaržas neizplatījās, viņi tomēr sajuta ceptas cūkgaļas un nieru aromātu, kas jaucās ar sēņu tumšo, klusināto smaržu.

—           Izskatās burvīgi,— meitene sacīja.— Liels paldies, Gran Maestro. Varbūt pamēģināšu runāt amerikāniski?— viņa jautāja pulkvedim. Tad, kā rapieri pamezdama Gran Maestro vieglu un strauju žestu, teica:— Dod tik šurp, čallt! Pārākā ēsma!

—    Pateicos, milēdij,— Gran Maestro atbildēja.

—           Varbūt man vajadzēja teikt rijamais, nevis ēsma?— meitene jautāja pulkvedim.

—    Tas ir viens un tas pats.

Vai tad, kad tu vēl biji zēns, pie jums rietumos tā runāja? Un kas Initu jāsaka pie brokastu galda?

—          Brokastis pasniedza vai lika galdā pavārs. Viņš būtu teicis npinēram tā: «Nu, klesiet tik iekSā, suņabērni, citādi gāzīšu visu ārā!»

—          Man tas jāiegaumē, lai varu izmantot, kad būsim uz laukiem. Kādreiz, kad pusdienās ieradīsies angļu sūtnis un viņa garlaicīgā sieva, cs samācīšu sulaini, lai viņš saka: «Nu, klesiet tik iekšā, suņabērni, citādi gāzīšu visu ārā!»

—          Viņš būtu satriekts,— pulkvedis sacīja.— Katrā ziņā eksperiments iznāktu interesants.

—          Iemāci man kaut ko īsti amerikānisku, lai varu to pateikt bakurētainajam, ja viņš ienāks. Es viņam to iečukstēšu ausī, it kā satikšanos nolikdama, kā to senāk dāmas mēdza darīt.

—          Viss būs atkarīgs no tā, kā viņš izskatīsies. Ja viņš liksies ļoti nomākts, tu varētu viņam pačukstēt: «Ei, Mak, kā tad nu būs, tu taču solījies pataisīt visus mīkstus?»

—          Tas skan lieliski,— viņa sacīja un atkārtoja to, imitēdama Idas Lupino balsi.— Vai varu to pateikt Gran Maestro?

—    Protams. Kādēļ gan ne? Gran Maestro!

Gran Maestro pienāca un iztapīgi pieliecās.

—          Ei, Mak, kā tad nu būs, tu taču solījies pataisīt visus mīkstus?— meitene izšāva kā no ložmetēja.

—          Tiesa gan,— Gran Maestro atteica.— Paldies, ka jūs man to atgādinājāt.

—          Ja tas tips ienāks un tev pēc brokastīm sagribēsies viņam kaut ko pateikt, tad vari iečukstēt viņam ausī:— Noslauki olu no smakra, Džek, uzvelc buras un laidies!

—    Es to iegaumēšu un mājās pavingrināšos.

—    Ko darīsim pēc brokastīm?

—          Varbūt uziesim tavā istabā un paskatīsimies, vai dienas gaismā portretam ir kāda vērtība, es gribēju teikt — vai tas ir ko vērts.

—    Labi,— pulkvedis atbildēja.

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Augšā istaba jau bija uzkopta, un pulkvedis, kurš bažījās, ka atradīs notikumu vietu ne pārāk labā kārtībā, bija apmierināts.

—          Nostājies tam blakus,— viņš sacīja. Tad atcerējās un piebilda:— Lūdzu.

Viņa nostājās blakus portretam, un viņš ieņēma tās pašas pozīcijas, no kurām uz portretu bija raudzījies pagājušajā naktī.

—          Protams, nav nekāda salīdzinājuma,— viņš sacīja.— Es nerunāju par līdzību. Līdzība ir nenoliedzama.

—           Un tu domāji, ka šāds salīdzinājums būs?— meitene jautāja un, galvu atmetusi, stāvēja tur tādā pašā melnā svīterī, kāds bija redzams gleznā.

—          Protams, ne. Bet pagājušo nakti un arī šorīt mazā gaismiņā es sarunājos ar gleznu, it kā tā būtu tu.

—    Tas ir ļoti mīļi un rāda, ka portrets bijis noderīgs.

Viņi tagad gulēja gullā, un meitene jautāja:

—    Vai tu nekad neaizver logus?

—    Nē. Un tu?

—    Tikai tad, ja līst.

—    Vai mums ir daudz šādu līdzīgu īpašību?

—    Nezinu. Nekad nav bijis iespējas par to īsti pārliecināties.

—          Itin nekādas cilvēcīgas iespējas mums nekad nav bijis. Bet ar to pašu mazumiņu ir pieticis, lai es sāktu šo to apjaust.

—    Nu un vai tev no tā bijis kāds labums?— pulkvedis jautāja.

—    Nezinu. Kaut kas tomēr laikam ir vairāk nekā nekas.

—          Protams. Un tas mums jāatceras. Es gan principā esmu pret pieticīgiem mērķiem, taču reizēm apstākļi spiež ar tiem samierināties.

—    Kas tev dzīvē sagādā vislielākās ciešanas?

—    Citu cilvēku pavēles,— viņš sacīja.— Un tev?

—    Tu.

—          Es nevēlos sagādāt ciešanas. Daudzreiz esmu bijis neciešams draņķis. Taču ciešanas nevienam neesmu sagādājis.

—    Bet man tagad sagādā.

—    Neko darīt,— viņš sacīja.— Ja tu tā saki, tad jātic.

—          Tu esi ļoti mīļš, ka man tici. Tu šorīt esi tik labiņš. Man kauns, ka tā iznācis. Lūdzu, apskauj mani labi cieši, un nerunāsim un nedomāsim par tOi kā varēja būt.

—    Meitiņ, šī ir viena no tām nedaudzajām lietām, ko es protu.

—    Tu proti ļoti, ļoti daudz. Nevajag tā runāt.

—          Nu kā tad, protu ar kauju virzīties uz priekšu un ar kauju atkāpties, un ko vēl?

—    Tu proti spriest par gleznām un grāmatām, un dzīvi.

—          Tas jau ir viegli. Uz gleznām jāskatās bez aizspriedumiem, grāmatas lasot, jātur vaļā ne tikai acis vien, un dzīve jādzīvo.

—    Lūdzu, nevelc nost svārkus.

—    Labi.

—    Ja es saku «lūdzu», tu mani vienmēr paklausi, vai ne?

—    Esmu paklausījis arī bez tā.

—    Ne pārāk bieži.

—    Nē,— pulkvedis piekrita.—«Lūdzu» ir jauks vārdiņš.

—    Lūdzu, lūdzu, lūdzu!

—          Per piacere. Burtiski — par prieku. Žēl, ka mēs vienmēr nevaram runāt itāliski.

Tumsā varam. Lai gan ir sakāmie, kas angliski skan labāk.

-     Es tevi milu, mana pēdējā, īstenā un vienīgā mīlestība,— viņa atgādināja.— Vai: «Kad mūsu pagalms pēdējo reizi ceriņu kupenās [■rima», «Un no šūpļa nebeidzamām šūpām…», «Klesiet tik iekšā, .suņabērni, citādi gāzīšu visu ārā!». Šos tu negribi dzirdēt nevienā citā valodā, vai rte, Ričard?

—    Nē.

—    Noskūpsti mani vēlreiz, lūdzu.

—«Lūdzu» šoreiz ir lieks.

—          Galu galā es laikam arī pati būšu tikpat lieka kā šis «lūdzu». Domājot par tavu nāvi, mans vienīgais mierinājums ir apziņa, ka tu mani nevarēsi pamest.

—          Nu gan tu nebiji visai smalkjūtīga,— pulkvedis sacīja.— Mēģini drusku pievaldīt savu skaisto mutīti.

—          Es kļūstu rupja, kad tu esi rupjš,— viņa sacīja.— Tu taču negribētu, lai mēs būtu pilnīgi pretstati?

—          Es negribētu tevi redzēt ne par matu savādāku, kā tu esi, un mana mīlestība ir patiesa, galīga un negrozāma.

—          Dažreiz tev ar ļoti vienkāršiem vārdiem izdodas pateikt kaut ko skaistu. Kā tur īsti bija ar tavu sievu, ja drīkstu jautāt?

—          Viņa bija godkārīga sieviete, un es pārāk bieži biju prom no mājām.

—          Tu gribi teikt, ka pameti viņu vienu, apstākļu spiests, bet viņa pameta tevi aiz godkārības?

—          Tieši tā,— pulkvedis sacīja, cenzdamies domāt par pagātni bez sarūgtinājuma.— Godkārības viņai bija vairāk nekā Napoleonam un talanta apmēram tik daudz, cik vidusmēra abiturientam.

—          Lai nu tas būtu cik būdams,— meitene sacīja.— Bet nerunāsim par viņu. Es jau nožēloju, ka tev pajautāju. Viņa droši vien skumst bez tevis.

—           Nē. Viņa ir pārāk iedomīga, lai skumtu, un mani apprecēja tikai tādēļ, lai iekļūtu armijas aprindās un nodibinātu iespaidīgus sakarus, kas būtu noderīgi tam, ko viņa uzskatīja par savu profesiju vai mākslu. Viņa bija žurnāliste.

—    Bet žurnālistes taču ir šausmīgas,— meitene sacīja.

—    Piekrītu.

—          Bet kā tu varēji apprecēt žurnālisti un ļaut viņai tādā pašā garā turpināt?

—    Es tev jau teicu, ka esmu ne vienreiz vien kļūdījies.

—    Runāsim par kaut ko jautrāku.

—    Lai notiek.

—    Bet tas ir briesmīgi. Kā tu varēji kaut ko tādu izdarīt?

—    Nezinu. Es varētu tev pastāstīt sīkāk, bet labāk lai paliek.

—          Lai paliek, lūdzu. Man nebija ne jausmas, ka tas bijis kaut kas tik briesmīgs. Bet tagad tu tādu muļķību vairs nedarītu, vai ne?

—    Nekādā gadījumā, mana dārgā.

—    Vai tu viņai nekad neraksti?

—    Protams, ne.

—          Tu taču nestāsti viņai par mums, citādi viņa var vēl kaut ko uzrakstīt avīzēs.

—          Nē. Reiz es viņai kaut ko pastāstīju, un viņa par to tiešām uzrakstīja. Bet tas notika citā zemē, un bez tam šis sievišķis ir miris.

—    Vai tiešām?

—           Beigts un pagalam tikpat kā feniķiešu Febs. Tikai viņa pati to vēl nezin.

—           Ko tu darītu, ja mēs abi viņu pēkšņi satiktu Svētā Marka laukumā?

—    Skatītos viņai cauri un garām, lai saprot, ka ir pagalam.

—           Liels paldies tev,— meitene sacīja.— Tev jāsaprot, cik grūti ir jaunai meitenei bez kādas pieredzes cīnīties ar citu sievieti vai atmiņām par citu sievieti.

—           Nav taču nekādas citas sievietes,— pulkvedis sacīja, un viņa skatiens bija skarbs un pagātnē vērsts.— Ne arī atmiņu par šādu sievieti.

—           Esmu tev ļoti pateicīga,— meitene sacīja.— Raugoties tevi, es ticu, ka tā ir. Bet, lūdzu, nekad vairs tā neskaties — ne mani redzot, ne mani atceroties.

—           Varbūt dabūsim viņu rokā un pakārsim pie pirmās priedes?— pulkvedis uzmundrinoši teica.

—    Nē. Labāk mēģināsim aizmirst.

—           Esam jau aizmirsuši,— pulkvedis sacīja. Un dīvaini, bet tā tas tiešām bija. Dīvaini tāpēc, ka uz bridi šī sieviete tomēr bija iekļuvusi šajā istabā un gandrīz jau sacēlusi paniku; tas tiešām bija ārkārtīgi dīvaini. Ar paniku viņam ne vienreiz vien bija iznākusi darīšana.

Bet nu tā bija prom, pazudusi uz neatgriešanos; izsvēpināta, padzīta ar pavēli vienpadsmit eksemplāros, kam vēl pievienota oficiāla, pie notāra apstiprināta laulības šķiršanas apliecība ar divām kopijām.

—          Viņa ir aizmirsta,— pulkvedis atkārtoja. Un tā patiešām bija patiesība.

—          Es tā priecājos,— meitene sacīja.— Nesaprotu, kādēļ viņi to vispār ielaida viesnīcā.

—          Jā, mēs patiešām esam sasodīti līdzīgi,— pulkvedis sacīja.— Tāpēc labāk mēģināsim savu fantāziju drusku iegrožot.

—          Vari šo sievieti arī pakārt, ja vēlies, jo viņa ir vainīga pie tā, ka mēs nevaram apprecēties.

—          Viņa ir aizmirsta,— pulkvedis atgādināja.— Un varbūt viņa pakārsies pati, kad būs sevi tā pamatīgi apskatījusi spogulī.

—          Nu, kad viņas še vairs nav, nevajadzētu tai vēlēt neko ļaunu. Bet ku īsta venēciete es tomēr priecātos, ja viņa būtu mirusi.

—          Es tāpat,— pulkvedis sacīja.— Bet, tā kā viņa tomēr nav mirusi, (ad aizmirsīsim viņu uz visiem laikiem.

—          Uz visiem laikiem un uz mūžu mūžiem,— meitene sacīja.— Ceru, ka pareizi to pateicu. Vai arī spāniski: para siempre.

—    Para siempre ar visiem sinonīmiem,— pulkvedis noteica.

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

Viņi klusēdami gulēja blakus, un pulkvedis sajuta viņas sirds pukstus. Nav grūti sajust sirds pukstus zem melna svītera, ko adījis tuvs cilvēks, un viņas tumšie, garie mati smagi krita pār viņa veselo roku. Smagi nav īstais vārds, viņš nodomāja, tie taču ir vieglāki par vieglu. Viņa gulēja klusa un mīlas pilna, un kopējo izjūtu radītā tuvība bija pilnīga. Viņš uzspieda viņas lūpām maigu, alkatīgu skūpstu, un tad šķita, it kā laiks būtu apstājies, un nebija nekā cita kā vien šī pilnīgā tuvība.

—    Ričard,— viņa sacīja.— Cik žēl, ka tā iznācis.

—           Itin neko nevajag nožēlot,— pulkvedis teica.— Nekad nevajag gausties par zaudēto, meitiņ.

—    Saki to vēlreiz.

—    Meitiņ.

—           Pastāsti man kaut ko labu, par ko domāt visu nākamo nedēļu, un vēl pastāsti man kaut ko par karu.

—    Nerunāsim par karu.

—    Bet lūdzu. Man tas nepieciešams gara apvāršņa paplašināšanai.

—           Man tāpat,— pulkvedis sacīja.— Karš un nevis manevri. Zini, reiz kāds mūsu armijas ģenerālis visvisādu mahināciju ceļā bija dabūjis manevru plānu. Viņš jau iepriekš bija sagatavojies katram pretējās puses solim un operāciju vadīja tik spīdoši, ka izpelnījās paaugstinājumu, apsteigdams citus — daudz spējīgākus vīrus. Tāpēc jau vienu laiku mūs tik pamatīgi sita. Un arī tāpēc, ka pārāk centīgi ievērojam nedēļas nogales.

—    Arī mums tagad ir tāda nogale.

—    Zinu,— pulkvedis sacīja.— Līdz septiņi es vēl skaitīt protu.

—    Vai nav nekā tāda, par ko tu varētu runāt bez rūgtuma?

—          Nē. Bet neaizmirsti, ka esmu nodzīvojis pussimt gadu un savā mūžā šo to pieredzējis.

—           Pastāsti man vēl par Parīzi, jo man tā patīk visu nedēļu domāt par tevi un Parīzi.

—    Ko tu, meitiņ, neliec miera Parīzei?

—           Es taču esmu tur bijusi un braukšu atkal, tāpēc gribu daudz ko zināt. Tā ir pati burvīgākā pilsēta pasaulē, gandrīz tāda pati kā mūsējā, un es gribu to iepazīt pamatīgi.

—           Mēs kopā aizbrauksim uz turieni, un es tev uz vietas visu izstāstīšu.

—           Paldies. Bet tagad pastāsti tikai mazdrusciņ, lai pietiktu nākošajai nedēļai.

—           Es tev laikam teicu, ka Leklerks bija augstdzimtīgs ķēms. Ļoti drosmīgs, ļoti iedomīgs un ārkārtīgi godkārīgs. Un, kā minēju, tagad jau miris.

—    Jā, to tu man stāstīji.

—           Mēdz teikt, ka par mirušajiem nedrīkstot runāt sliktu. Bet man šķiet, ka tieši par mirušajiem jārunā tikai taisnība. Es ne par vienu mirušo neesmu teicis to, ko nebūtu gatavs teikt acīs dzīvajam. Pie tam vēl divtik asi,— viņš piemetināja.

—    Nerunāsim par viņu. Domās esmu viņu jau atvaļinājusi.

—    Ko tad tu gribētu dzirdēt? Kaut ko romantisku?

—           Jā, lūdzu. Ilustrētie žurnāli sabojājuši manu gaumi. Bet visu nākamo nedēļu, kamēr tu būsi prom, es lasīšu Danti. Un katru rītu iešu uz mesu. Tas, domājams, palīdzēs.

—     Bet pirms pusdienām iegriezies pie Harija.

—    Apsolu,— viņa sacīja.— Un tagad pastāsti kaut ko romantisku.

—     Vai tu nedomā, ka prātīgāk būtu drusciņ nogulēties?

—           Kā gan mēs varam gulēt, kad atlicis tik maz laika? Pamēģināsim tā,— viņa sacīja un pabāza galvu pulkvedim zem zoda, tā ka viņam savējo vajadzēja atliekt atpakaļ.

—     Nu labi, tad klausies.

—           Vispirms iedod man savu roku. Es to jutīšu savējā arī tad, kad lasīšu Danti vai darīšu ko citu.

—     Dante bija pretīgs tips. Vēl iedomīgāks nekā Leklerks.

—    Zinu. Bet tas, ko viņš ir uzrakstījis, nav pretīgs.

—     Nē. Arī Leklerks prata cīnīties. Un pat ļoti labi.

—    Tagad es klausos.

Viņas galva atdusējās uz pulkveža krūtīm, un viņš jautāja:

—     Kāpēc tu negribēji, lai novelku svārkus?

—     Man patīk sajust pogas. Vai tur kas slikts?

—           Neko priecīgu es tev nevaru pastāstīt,— pulkvedis sacīja.— Vai tavā ģimenē bijuši daudzi karavīri?

—           Visi,— viņa atbildēja.— Vienmēr. Bijuši arī tirgotāji, un daži, kā tu zini, pat kļuvuši par šīs pilsētas dodžiem.

—    Bet visi arī karojuši?

—    Visi,— viņa sacīja.— Cik man zināms.

—    Nu labi,— pulkvedis teica.— Tad stāstīšu tev visu, ko vien vēlies.

—    Es gribētu kaut ko romantisku. Kaut ko tādu kā ilustrētajos žurnālos vai pat ļaunāku.

—    Kā «Domenica Del Corriere» vai kā «Tribūna lllustrata»?

—    Vēl sliktāku, ja iespējams.

—    Vispirms noskūpsti mani.

Viņa skūpstīja to maigi, dedzīgi un izmisīgi, un pulkvedis vairs nespēja domāt ne par kaujām, ne romantiskiem vai dīvainiem atgadījumiem. Viņš domāja tikai par viņu un par to, cik viņa lieliska un cik tuvu kopā ir dzīvība un nāve svētlaimes brīžos. Un kas galu galā ir svētlaime, kāda ir tās dienesta pakāpe un kādā daļā tā dienē? Un kā var justies tādā melnā svīteri? Un kur viņa ņēmusi šo ādas gludumu, šo daiļumu un dīvaino lepnumu, un spēju uzupurēties, un bērna gudrību? Jā, tu būtu varējis te iepazīt svētlaimi, bet tās vietā tev kritusi kaulainā.

Nāve ir riebīga, viņš domāja. Tā atnāk pie tevis ar pāris mazām šķembām, un tu nevari pat īsti saskatīt vietu, pa kuru tā ielīdusi. Tā prot atnākt arī briesmīgā izskatā. Tā slēpjas nevārītā ūdenī, pavirši uzvilktā moskītu zābakā vai ierodas ar to vareno, apdullinošo dārdoņu, pie kuras ikdienā esam jau pieraduši. Tā piesteidzas ar tikko sadzirdamu klakšķi, kam seko automāta rejošās kārtas. Tā atlido pa kūpošas granātas trasi vai pēkšņi nokrīt kopā ar sprāgstošu mīnu.

Esmu redzējis, kā, atbrīvojusies no bumbtura, tā krīt lejup, gaisā aprakstīdama dīvainu loku. Tā slēpjas metāliskajā zlarkšķī, ar kādu saduras automašīnas, vai uzglūn no slidena ceļa, kad bremzes atsakās klausīt.

Tomēr visbiežāk tā ierodas pie cilvēkiem gultā kā mīlestības pretmets. Man tā gandrīz visu mūžu dzīvojusi kaimiņos, un mans pienākums ir bijis izdāļāt to citiem. Bet ko gan lai aukstā, vējainā ritā te, Grifi viesnīcā, stāstu šai meitenei?

—    Par ko lai tev stāstu, meitiņ?— viņš jautāja.

—    Par visu ko.

—    Labi,— pulkvedis sacīja.— Nu tad klausies.

DIVDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

Viņi gulēja uz patīkami cietās, tikko uzklātās gultas, cieši viens otram piekļāvušies, un meitenes galva atdusējās viņam uz krūtīm, bet mati bija klaidā izrisuši pār viņa veco, stiegraino kaklu; un viņš sāka stāstīt.

—     Mēs izsēdāmies krastā, nopietnu pretestību ncsastapuši. Sagaidīt mūs bija gatavojušies citā vietā. Tad mums vajadzēja savienoties ar gaisa desanta spēkiem, ieņemt vairākas pilsētas un nocietināties tajās, un tad mēs ieņēmām Šerbūru. Tas bija grūts uzdevums, un izpildīt to

vajadzēja ļoti īsā laikā; operāciju vadija ģenerālis ar iesauku Zibenīgais Džo, par kuru tu gan nekā nebūsi dzirdējusi. Labs ģenerālis.

—    Lūdzu, turpini. Par Zibenīgo Džo tu man jau esi stāstījis.

—    Pēc Šerbūras ieņemšanas mums bija viss, ko vien sirds var kārot. Es paņēmu vienīgi kāda admirāļa kompasu, jo man tolaik Čizapikas līcī bija neliela laiva. Mūsu rokās palika visi vērmahta konjaka krājumi, un dažs labs pievāca pa sešiem miljoniem vāciešu izlaisto franku. Tos izņēma no apgrozības tikai pagājušajā gadā, un toreiz to vērtība salīdzinājumā ar dolāru bija piecdesmit pret vienu. Ne viens vien veikls vīrs, kurš laikus pamanījās tos aizsūtīt uz mājām, mūli tagad varēja nomainīt pret traktoru.

Vienīgais, ko es nozagu, bija kompass, jo domāju, ka nevajadzīga zagšana karā atnes tikai nelaimi. Taču konjaku es dzēru un vaļas brīžos mācījos nolasīt sarežģīto kompasu. Šis kompass bija mans vienīgais draugs un telefons — visa mana dzīve. Vadu mums bija savilkts vairāk nekā Teksasā slampu.

—    Stāsti, lūdzu, tālāk un, ja vien vari, mēģini iztikt bez rupjībām. Šo vārdu es nesaprotu un arī nevēlos saprast!

—    Teksasa ir liels štats,— pulkvedis sacīja.— Tikai tāpēc es salīdzinājumam izvēlējos to tui tās sieviešu kārtas pārstāves. Es nevarētu teikt — vairāk slampu nekā Vaiomingā, jo tur nav ne trīsdesmit, nu — labākajā gadījumā — piecdesmit tūkstošu, bet vadu mums bija lērums, un mēs tos vilkām un tinām, un atkal vilkām.

—    Turpini.

—    Tagad pāriešu tieši pie pārrāvuma,— pulkvedis sacīja.— Bet tu man saki, ja kļūst garlaicīgi.

—    Labi, labi.

—    Un tā nu mēs izdarījām to nolāpīto pārrāvumu,— pulkvedis sacīja, pagriezis galvu tieši pret meiteni, un tas vairs nebija nekāds priekšlasījums, drīzāk grēksūdze.

—    Pirmajā dienā šie mums uzlidoja un nometa visvisādas eglīšu mantiņas, tā ka mūsu radars vairs nedarbojās un uzbrukumu atcēla. Bijām pilnīgā gatavībā, un tomēr lo atcēla. Priekšniecība jau, protams, zina, ko dara. Ak, kā es mīlu šo mūsu augsto priekšniecību — kā tādu rūgtu nāvi.

—    Stāsti vien tālāk, un skaisties nevajag.

—    Apstākļi, lūk, neesot bijuši labvēlīgi,— pulkvedis turpināja.— Tā 11u mums vajadzēja ķerties vērsim pie ragiem nākošajā dienā, kā saka mūsu brālēni angļi, kuri gan paši saviem spēkiem nevarētu izķepuroties pat no slapja dvieļa, un gaisā sāka parādīties šie varenie ērgļi no bezgalīgajām, zilajām tālēm.

Kad mēs ieraudzījām pirmos, pēdējie vēl nebija pacēlušies no zaļu zālīti apaugušā lidmašīnu bāzes kuģa, kuru viņi dēvē par Angliju. Tie bija spoži, mirdzoši un skaisti, jo aizsargkrāsu jau bija paguvuši nokasīt,

jeb varbūt nebija to nemaz uztriepuši. Iespējams, ka šinī jautājumā atmiņa mani viļ.

L,ai nu tas būtu kā būdams, meitiņ, bet lidmašīnu virtene, kas lidoja ii/. austrumiem, bija tik gara, ka abus galus tai nemaz nevarēja saredzēt. Kā tāds milzīgs vilciens. Viņi lidoja augstu, un aina bija debešķīga. Es vēl teicu savam izlūkošanas daļas priekšniekam, ka tos vajadzētu nosaukt par Valhallas ekspresi. Vai tev nav jau apnicis?

—    Nē. Es pašreiz skatos uz Valhallas ekspresi. Tik lielā skaitā mēs lidmašīnas nekad neesam redzējuši. Taču redzēt redzējām. Ne vienreiz vien.

—    Mēs atradāmies divi tūkstoši jardu attālumā no tās vietas, kur vajadzēja iet uzbrukumā. Vai tu vari iedomāties, meit, ko nozīmē divi tūkstoši jardu karā pirms uzbrukuma?

—    Nē. Kā lai es to varētu?

—    Tad Valhallas ekspreša pirmais posms nometa dūmu bumbas, apgriezās un devās mājās. Dūmu bumbas bija nomestas precīzi un skaidri norādīja mērķi — friču pozīcijas. Pozīcijas viņiem bija labas, un iespējams, ka bez šīs iespaidīgās un aizgrābjošās priekšspēles mums nemaz neizdotos viņus no tām izkustināt.

Bet pēc tam, meitiņ, Valhallas ekspreša nākamais posms sāka gāzt fričiem uz galvas dzīvu piķi un zēveli — tieši tur, kur tie bija ierakušies un gatavojušies mūs apturēt. Vēlāk tur izskatījās kā pēc vulkāna izvirduma, un gūstekņi, kurus saņēmām, trīcēja pie visām miesām kā malārijas lēkmē. Tie visi bija braši puiši no sestās izpletņu lēcēju divīzijas un tomēr trīcēja kā apšu lapas, lai kā pūlējās saņemties.

Kā redzi, bombardētāji strādāja pēc labākās sirdsapziņas. Tieši tā, kā tas vajadzīgs, kad jāpārrauj fronte. Un jāliek ienaidniekiem bailēs drebēt mūsu varenības priekšā.

Vārdu sakot, meitiņ, vējš pūta no austrumiem un sāka dzīt dūmus atpakaļ uz mūsu pusi. Smagie bumbvedēji savu kravu nometa virs dūmu joslas, un dūmu josla tagad atradās virs mums. Un tā nu viņi bombardēja mūs tāpat, kā bija bombardējuši fričus. Vispirms nāca smagie bumbvedēji, un tam, kas toreiz bija tur apakšā, no elles vairs nav ko baidīties. Pēc tam, lai sagatavotu pārrāvumu un likvidētu pēc iespējas vairāk cilvēku kā vienā, tā otrā pusē, ieradās vidējā svara bumbvedēji un sabombardēja visu, kas vēl bija atlicis. Nu un tad, kad Valhallas ekspresis devās mājupceļā, savā skaistumā un varenībā izstiepies no pašiem Francijas krastiem pāri visai Anglijai, mēs izdarījām pārrāvumu.

«Ja cilvēkam ir sirdsapziņa,» pulkvedis domās sacīja, «tam derētu kādreiz padomāt par to, ko īsti var izdarīt kara aviācija.»

—    Pasniedz man glāzi valpoličellas,— viņš teica un atcerējies piebilda:— Lūdzu.

—          Piedod,— viņš sacīja.— Lūdzu, iekārtojies ērtāk, saldūmiņ. Bet tu pati mani lūdzi stāstīt.

—    Es neesmu nekāds saldumiņš. Tā, jādomā, ir kāda cita.

—          Taisnība. Tu esi mana pēdējā un īstenā, uri vienīgā mīlestība. Vai ne? Bet tu taču gribēji, lai es stāstu.

—          Jā. Lūdzu, stāsti,— meitene sacīja.— Es labprāt gribētu būt ari tavs saldumiņš, ja vien zinātu, kas tādam jādara. Bet ešrtiu tikai šīs pilsētas meitene, kura tevi mīl.

—          Nu tad pie tā arī'paliksim,— pulkvedis sacīja.— Un es mīlu tevi. Tas teiciens man droši vien pielipis Filipīnās.

—          Droši vien,— meitene sacīja.— Bet es labāk gribētu būt vienkārši tava meitene.

—          Tā tu arī esi,— pulkvedis teica.— Pilnā bruņojumā ar visu, kā stāv.

—          Lūdzu, neesi rupjš,— viņa sacīja.— Lūdzu, mīli mani no sirds un stāsti visu, kā bija, tikai mēģini neuztraukties.

—           Es stāstīšu visu, kā bija,— viņš sacīja.— Un, ja kāds uztraucas, lai uztraucas. Ja jau esi sākusi par šo jautājumu interesēties, tad labāk būs, ja to uzzināsi no manis, nevis izlasīsi kādā grāmatā ar cietiem vākiem.

—           Lūdzu, pamēģini nebūt rupjš. Stāsti, kā bija; turi mani cieši un stāsti, kā bija, līdz būsi atbrīvojies no visa rūgtuma, ja vien tas ir iespējams.

—    Man nevajag atbrīvoties ne no kāda rūgtuma,— viņš sacīja.

—    Varbūt vienīgi par srnago bumbvedēju izmantošanas taktiskiem nolūkiem. Man nav pret tiem nekādu iebildumu, ja tos izmanto pareizi, kaut arī tie būtu liktenīgi man pašam. Bet sauszemes spēku atbalstam dodiet man Pītu Kvesadu. Tas ir īstais vīrs, kas zina, kā dod ienaidniekam krietnu spērienu pa pakaļu.

—    Lūdzu!

—          Ja tu kādreiz sadomāsi padzīt šitādu vecu kraķi kā mani, tas zellis tevi no gaisa noteikti atbalstīs.

—          Tu neesi nekāds kraķis — kaut arī īsti nezinu, ko tas nozīmē,— un es tevi mīlu.

—          Lūdzu, iedod man divas tabletes no tās pudelītes un glāzi valpoličellas, kuru tu aizmirsi ieliet, un es tev vēl kaut ko pastāstīšu.

—          Nē, nevajag. Nevajag vairāk nekā stāstīt, tagad es saprotu, ka tas tev nāk par ļaunu. It sevišķi tā Valhallas ekspreša diena. Neesmu nekāda inkvizitoriene — vai kā nu sieviešu dzimtas inkvizitors būtu jāsauc. Tagad mierīgi pagulēsim, skatīsimies ārā pa logu un pavērosim, kas notiek uz mūsu Lielā kanāla.

—    Varbūt ar. Kas gan šodien vairs lauza galvu par karu?

—    Varbūt vienīgi tu un es,— meitene sacīja un noglāstīja viņa galvu.

—   Te ir tabletes no četrstūrainās pudelītes. Un te vīns. Citreiz es tev

m> mūsu muižas atsūtīšu labāku. Lūdzu, pagulēsim kādu brītiņu.

I .mizu, esi labs zēns, un mēs gulēsim blakus un mīlēsim viens otru. Savu roku, lūdzu, uzliec šeit.

—    Veselo vai ievainoto?

—          Ievainoto,— meitene sacīja.— To, kuru es mīlu un par kuru man visu nedēļu jādomā. Es nevaru to iebāzt kabatā, kā tu iebāz dargakmeņus.

—          Tie atrodas seifā,— pulkvedis teica.— Uz tava vārda,— viņš piebilda.

—    Tagad gulēsim un aizmirsīsim gan visu pasaulīgo, gan skumīgo.

—      Pie joda skumīgo,— pulkvedis teica, acis aizvēris un galvu viegli

atbalstījis pret melno svīteri, kas bija viņa tēvzeme. Katram cilvēkam taču kaut kur ir tēvzeme, viņš domāja. Un šeit ir manējā.

—          Kāpēc tu neesi prezidents?— meitene vaicāja.— No tevis iznāktu lielisks prezidents.

—          No manis — prezidents? Kad man bija sešpadsmit gadu, es iestājos Montānas štata nacionālajā gvardē. Bet nekad savā mūžā neesmu valkājis tauriņa kaklasaiti, nekad ari neesmu bijis caurkritis galantērists. Man nav neviena no tiem priekšnoteikumiem, kādi nepieciešami prezidenta amatam. Es nevarētu vadīt pat opozīciju, kaut ari fotografējoties man uz telefona grāmatas nav jāsēž. Tāpat nepiederu pie tiem ģenerāļiem, kas nekad nav ostījuši pulvera dūmus. Pie velna, neesmu bijis pat Sabiedroto karaspēka virspavēlniecības loceklis. No manis neiznāktu ari nekāds cienījams senators. Šim amatam vēl esmu par jaunu. Savā ziņā pie mums tagad valda padibenes. Tādi, kas pielīdzināmi duļķēm alus glāzē, kurā ielasmeitas sabirdina pelnus no savām cigaretēm. Šeņķis vēl nav pat izmēzts, un klavieres bungā kāds nožēlojams diletants.

—          Es daudz ko nesaprotu, jo manas zināšanas par Ameriku ir visai nepilnīgas. Taču tas izklausās briesmīgi. Bet tu nesirdies. Es sirdīšos tavā vietā.

—    Vai tu zini, kas ir caurkritis galantērists?

—    Nē.

—          Tas nav nekas nicināms. Mūsu zemē tādu ir daudz. Vismaz pa vienam katrā pilsētā. Bet es, meitiņ, esmu tikai ierindas zaldāts, un tas šodien ir pēdējais kāju pamesls. Tāds var kandidēt tikai uz Arlingtonu, ja līķi izsniedz ģimenei. Ģimene tad var pati izlemt.

—    Vai Arlingtona ir skaistā vietā?

—    Nezinu,— pulkvedis atteica.— Neesmu tur bijis apglabāts.

—    Bet kur tu vēlētas, lai tevi apglabā?

—          Kalnos,— viņš sacīja, acumirklī izlemdams.— Jebkurā no tām augstienēm, kur mēs cīnījāmies.

—    Tad tev vajadzētu gulēt pie Grapas.

—           Es būtu mierā ar kuru katru klusu nostūrīti šāviņu uzartā pakalnā, ja vien vasarā tur ganītos lopi.

—    Vai tad tur laiž lopus?

—          Protams. Lopus gana visur, kur vien vasarā ir laba zāle. Un meitenes no kalnu sētām, izturīgas meitenes no izturīgām sētām, kas nebaidās ziemas sniegu, rudeņos nodzen tos lejā un pēc tam liek cilpas lapsām. Lopiem tad izbaro lielās kaudzēs sakrautu sienu.

—          Un tu negribi gulēt ne Arlingtonā, ne Perlašēzā, ne tepat mūsu kapsētā?

—    Tai nožēlojamā kaulu izgāztuvē?

—           Es zinu — kapsēta ir mūsu pilsētas kauna traips. Bet es parūpēšos, lai tu varētu gulēt tur, kur vēlies. Un, ja tu tā gribēsi, apgulšos tev blakām.

—          Nē, to es negribēšu. Uz turieni dodas bez pavadoņiem. Tāpat kā uz vannas istabu.

—    Vai tu, lūdzams, nevarētu iztikt bez rupjiem jokiem?

—          Gribēju tikai teikt, ka būtu ļoti jauki atrasties blakus. Bet tad jābūt briesmīgam egoistam, jo tas nav nekāds jaukais process.

Viņš apklusa un iegrima domās, tad negaidot teica:— Nē. Tev jāprecas, jādzemdē pieci dēli un visiem pieciem jāliek vārdā Ričards.

—          Lauvassirds,— meitene sacīja, momentāni iejuzdamās spēlē un bez vilcināšanās likdama galdā savu karti.

—          Draņķasirds,— pulkvedis sacīja.— Netaisnais, īgnais rūcējs, kas aprej visus pēc kārtas.

—          Lūdzu, tikai nekļūsti rupjš,— meitene sacīja.— Un atceries, ka visvairāk tu aprej pats sevi. Bet apskauj mani, cik cieši vien vari, un nedomāsim ne par ko.

Viņš apkampa viņu, cik cieši vien varēja, un centās ne par ko nedomāt.

TRĪSDESMITĀ nodaļa

Pulkvedis un meitene gulēja klusēdami, un pulkvedis centās ne par ko nedomāt; tik daudz reižu un tik daudzās vietās tas viņam bija izdevies. Bet šoreiz viņš to nespēja. Šoreiz nekas vairs neiznāca, jo bija jau par vēlu. i

Paldies dievam, viņi nebija Otello un Dezdemona, lai gan atradās tajā pašā pilsētā un meitene bija noteikti skaistāka par Šekspīra lugas varoni, bet pulkvedis karojis tikpat daudz, ja ne vēl vairāk kā pļāpīgais maurs.

Viņi ir teicami karavīri, viņš domāja. Šie sasodītie mauri. Bet cik mēs tos neesam iznīcinājuši manā laikā vien? Man liekas, vairāk par veselu paaudzi, ja ierēķina Marokas kampaņu pret Abd-el-Krimu. Un

katrs viens taču jānogalina atsevišķi. Tos nekad neiznīcināja masveidīgi, kā mēs iznicinājām fričus, pirms tie tika pie savas Einheit.

Meitiņ,— viņš sacīja.— Vai tu patiešām gribi, lai stāstu vēl, ja vien varu iztikt bez rupjībām?

—   To es gribētu par visu vairāk. Tad mēs vēlāk varētu šajās atmiņās dalīties.

—   Tur nav ko dalīties,— pulkvedis teica.— Vari to visu ņemt sev, meitiņ. Un tās jau ari ir tikai pašas spilgtākās epizodes. Ja es sāktu runāt par operācijām visos sīkumos, tu nekā nesaprastu, un nav daudz tādu, kas saprastu. Rommels varbūt. Bet Francijā viņš nekādi nevarēja izkūņoties no ielenkumiem, bez tam mēs bijām iznīcinājuši viņa komunikācijas. Mēs — tas ir amerikāņu un angļu gaisa kara spēki. Taču es labprāt šo un to ar viņu parunātu. Ar viņu un Ernstu Udetu.

—   Stāsti, ko vien pats vēlies, un izdzer šo glāzi valpoličellas, bet, ja tev ir smagi kaut ko atcerēties, tad labāk pārtrauc vai arī nestāsti nemaz.

—   Sākumā es biju rezerves pulkvedis,— pulkvedis rūpīgi skaidroja.— Tas ir tāds, kurš atrodas Divīzijas Komandiera rīcībā un ar kuru var aizbāzt caurumus — atvietot tos, kuri krituši vai nogrēkojušies. Krist nekrīt gandrīz neviens, bet nogrēkojas daudzi. Visus spējīgos paaugstina. Un tas viss norit diezgan strauji, gandrīz kā tādā meža ugunsgrēkā.

—    Turpini, lūdzu. Vai tev nevajadzētu ieņemt zāles?

—    Pie velna zāles,— pulkvedis sacīja.— Un pie velna Sabiedroto karaspēka virspavēlniecību.

—    Par to tu man jau stāstīji,— meitene sacīja.

—   Cik žēl, ka tu neesi kareivis — tu visu tik ātri aptver un atmiņa tev kā tīrais zelts.

—    Es labprāt gribētu būt kareivis, ja varētu cīnīties tavā vadībā.

—    Manā vadībā gan tev nevajag cīnīties,— pulkvedis sacīja.— Kaujas viltības man netrūkst, toties laimes nav. Napoleons par komandieriem ņēma tikai tādus, kam laimējās, un pareizi darīja.

—    Bet mums taču arī ir laimējies.

—    Jā,— pulkvedis sacīja.— Dažā ziņā.

—   Tātad mums ir laime.

—    Protams,— pulkvedis sacīja.— Bet karā ar laimi vien nepietiek. Kaut arī bez tās ir grūti iztikt. Tie, kas paļāvušies tikai uz laimi, sen krituši varoņa nāvē tāpat kā Napoleona kavalēristi.

—    Kāpēc tu tā neieredzi kavalēriju? Gandrīz visi krietnie puiši, kurus es pazinu, dienēja vai nu trijos labākajos kavalērijas pulkos, vai flotē.

—   Tā, meitiņ, nav neieredzēšana,— pulkvedis sacīja un iedzēra malku vieglā, sausā sarkanvīna, kas atveldzē sirdi gluži tāpat kā ciemošanās brāļa mājās, ja vien ar brāli saista īsta draudzība.— Man

tikai ir pašam savs viedoklis, kas izveidojies pēc nopietnām pārdomām, un savs spriedums par kavalērijas spējām.

—    Vai tā tiešām ir tik slikta?

—      Nekur nederīga,— pulkvedis sacīja. Tad, atcerējies savu nodomu būt laipnam, piebilda:— Mūsu laikos.

—    Katru dienu jāzaudē kāda ilūzija.

—       Nē. Katra diena ir jauna un skaista ilūzija. Bet visu, kas tajā neīsts, vajag izgriezt tikpat kā ar bārdas nazi.

—    Tikai lūdzu, mani gan neizgriez.

—    Ar tevi tas nemaz nav izdarāms.

—       Varbūt tu mani tagad noskūpstīsi un apskausi cieši, cieši, un tad mēs skatīsimies uz Lielo kanālu, kas šajā gaismā izskatās tik jauks, un tu pastāstīsi man vēl kaut ko?

Kad viņi atkal skatījās uz Lielo kanālu un patiešām burvīgo gaismas rotaļu virs tā, pulkvedis turpināja:

—       Es dabūju pulku tāpēc, ka komandieris to atņēma kādam citam zēnam, kuru pazinu kopš tā laika, kad tam vēl bija astoņpadsmit. Nekāds zēns viņš, protams, vairs nebija. Taču ar šo pulku netika galā, bet man tāds pulks nozīmēja pārdrošāko sapņu piepildījumu līdz tai dienai, kad to zaudēju. Protams, izpildot priekšniecības pavēli,— viņš piemetināja.

—    Kā zaudē pulku?

—       Kad ir veikti visi priekšdarbi nozīmīgas virsotnes ieņemšanai un vairs atliek tikai aizsūtīt parlamentārieti un pagaidīt, kamēr pretinieks pārdomā mūsu priekšlikumu un atstāj pozīcijas, ja mūsu aprēķini bijuši precīzi. Profesionāļi ir ļoti saprātīgi, un visi šie friči bija profesionāļi, nevis fanātiķi. Tad atskan telefona zvans, zvana no korpusa štāba, kur saņemta pavēle no armijas štāba vai no armijas grupas, vai varbūt no pašas Sabiedroto armijas virspavēlniecības, jo tur kāds šīs pilsētas vārdu izlasījis avīzes rakstiņā, kuru atsūtījis korespondents, pieņemsim, no Spā, un tiek dota pavēle ieņemt pilsētu triecienā. Pilsēta pēkšņi kļuvusi ārkārtīgi svarīga, jo par to, lūk, raksta avīzēs. Un mutns tā jāieņem.

Viena rota noliek galvas uz tilta. Vesela rota iznīcināta pilnīgi, trīs citas sasistas lupatu lēveros. Tankus sasit tādā pašā tempā, kā tie kustas uz priekšu, un kustēties tie prot ātri kā vienā, tā otrā virzienā.

Sašauts viens tauks, pēc tam otrs, trešais, ceturtais, piektais.

No pieciem tanka apkalpes vīriem ārā parasti tiek trīs, un tie skriešus metas pāri laukiem ka krosa dalībnieki, kas pārstāv Minesotu, ja pretinieki ir no Belua Viskonsinas štatā. Vai neesmu tev jau apnicis?

—      Nē. Es tikai nesapratu pēdējo salīdzinājumu. Bet to tu varēsi paskaidrot vēlāk. Turpini vien.

—      Mēs ielaužamies pilsētā, un tad kāds brašs ķēms uzlaiž mums virsū aviāciju. Pavēle uzlidojumam droši vieu dota jau agrāk, un to

aizmirsuši atsaukt. Netiesāsim nevienu pārāk bargi. Es tev to visu attēloju tikai ļoti vispārīgās līnijās. Sīkumos ielaisties nav vērts, jo neviens, kas nav karojis, tos tāpat nesapratis. Pat tu ne.

Uzlidojumam nav galīgi nekādas jēgas, meitiņ. Pilsētā noturēties tik un tā nav iespējams, jo palicis pārāk maz cilvēku, un tagad tie vēl jārok laukā no gruvešiem vai arī jāatstāj turpat. Šajā jautājumā pastāv divas dažādas teorijas. Bet ir pavēlēts ieņemt pilsētu triecienā. Un pavēle tiek atkārtota.

Par tās nepieciešamību iestājas kāds uniformā ietērpts politikānis, kurš ne pret vienu nav pacēlis roku un arī pats nekad nav bijis ievainots, bet nāves spriedumus izdala tikai pa telefonu vai uz papīra. Ja vēlies, vari iztēloties viņu kā mūsu nākamo prezidentu. Vai kaut ko citu, kas tev liekas piemērotāks. Bet tev katrā ziņā jāiztēlojas viņš un viņa štati, viss šis lielais biznesa aparāts, kas atrodas tik tālu aizmugurē, ka ērtākais sazināšanās līdzeklis ar tiem būtu baložu pasts. Taču pēc visiem tiem daudzajiem drošības pasākumiem, kas veikti šīs personas aizsardzībai, zenītartilērija droši vien notriektu baložus. Ja vien varētu tiem trāpīt.

Tātad vēlreiz triecienā. Uri tagad es tev pastāstīšu, kā tas notiek.

Pulkvedis nolūkojās uz gaismas rotaļu griestos. Pa daļai to radīja kanāla ūdeņu atspīdums. Tā bija dīvaina, nerimtīga, tnūžam mainīga virma, tikpat mainīga kā foreļu strautā un tomēr bez plūduma.

Tad viņš paskatījās uz skaistuli sev blakām, uz viņas neparasto, melnīgsnējo pieauguša bērna seju, un viņam sažņaudzās sirds — trīspadsmitos trīsdesmit piecās viņiem jāšķiras, un nekas tur nav grozāms, un viņš sacīja:

—    Nerunāsim vairs par karu, meitiņ.

—   Lūdzu!— viņa sacīja.— Lūdzu, runāsim. Tad man pietiks visai nedēļai.

—    Nedēļa ir ļoti īss termiņš. Es domāju termiņa soda mēra nozīmē.

—   Tu nevari iedomāties, cik gara ir nedēļa deviņpadsmit gadu vecumā.

—    Vairākas reizes man nācies izjust, cik gara var būt stunda,— pulkvedis sacīja.— Tāpat es varētu tev pastāstīt, cik lēni prot vilkties divarpus minūtes.

—    Lūdzu, stāsti.

—   Toreiz, pēc kaujas pie Šnē-Eifelas, man iedeva divu dienu atvaļinājumu, kuru pavadīju Parīzē, un, tā kā biju draudzīgās attiecībās ar dažiem iespaidīgiem vīriem, tiku pagodināts ar iespēju piedalīties kādā apspriedē, uz kuru bija aicinātas tikai uzticības personas un kurā Volters Bedels Smits mums visiem izskaidroja, cik viegla būs operācija, kas vēlāk tika nosaukta par cīņām Hirtger.as mežā. Patiesībā tāds apzīmējums nav precīzs. Hirtgenas mežs veidoja tikai nelielu šīs frontes sektoru. Visu apvidu sauca par Štātsvaldi, un

tieši tur augstākā vācu virspavēlniecība arī bija nolēmusi dot mums prettriecienu pēc tam, kad bijām ieņēmuši Ahenu, tā izlauzdami ceļu uz Vāciju. Vai nesāku tev apnikt?

—    Tu man nekad neapnīc. Man nekad neapnīk klausīties par karu, ja vien tā ir patiesība.

—   Tu esi dīvaina meitene.

—    Jā,— viņa sacīja.— To es jau sen zinu.

—    Un tev patiešām patiktu karot?

—    Nezinu, vai tas būtu man pa spēkam. Bet es labprāt pamēģinātu, ja tu mani apmācītu.

—    Tevi es nekad neapmācīšu. Tev es pārstāstīšu interesantas epizodes.

—    Un skumjus nostāstus par to, kā gājuši bojā karaļi.

—    Nē, ne karaļi. Pie mums tos mēdz dēvēt par vienkāršiem kareivjiem. Ja tu zinātu, kā es ienīstu šo vārdu «vienkāršs» un attieksmi, kāda pret to izveidojusies. Tur vainojami komiksi. Bet visiem šiem puišiem kaut kur bija mājas. Vairākums iesaukti pret savu gribu. Bet ne visi. Taču visi lasīja avīzi «The Stars and Stripes», un komandieri, kura daļu avīzē nekad nepieminēja, mēdza uzskatīt par neveiksminieku … Es tad arī pa lielākajai daļai biju šāds neveiksminieks. Centos uzturēt labas attiecības ar korespondentiem, un tajā sanāksmē, par kuru sāku tev stāstīt, arī piedalījās daži teicami šī amata meistari. Vārdus nenosaukšu, jo var gadīties, ka pašus labākos piemirstu, un tas nebūtu taisnīgi. Bija daudz labu, kuru vārdus vairs neatceros. Bet bija arī tādi, kas izvairījās no iesaukšanas, blēži, kas gaudās par ievainojumu pat tad, kad šķemba tiem pieskārās tikai rikošetā, cilvēki, kas nēsāja uzšuves par ievainojumu, ja gadījās ciest autokatastrofā, bija arī līdēji, gļēvuļi, meļi, zagļi un karjeristi. Sanāksmē nepiedalījās tikai kritušie. Ari viņiem bija savi kritušie. Pie tam krietns procents. Bet, kā jau teicu, sanāksmē tie nepiedalījās. Toties bija ieradušās sievietes burvīgās uniformās.

—    Kā gan tu varēji ar tādu apprecēties?

—    Es tev jau paskaidroju, ka tā bija kļūda.

—    Lūdzu, turpini.

—    Visapkārt tik daudz karšu, ka pats dievs kungs, būdams savā vislabākajā formā, pa vienu dienu tās visas neizstudētu,— pulkvedis turpināja.— Lielas kartes, vidēji lielas kartes, superlielas kartes. Visi klātesošie izlikās, ka prot tajās orientēties tāpat kā rādīkļiem bruņotie puikiņi no štāba; rādīklis — tas ir tāds apšņāptai biljarda nūjai līdzīgs daikts, ar kuru rotaļājas lektori.

—    Lūdzu, nelieto tādus vārdus. Es nemaz nezinu, ko «apšņāpts» īsti nozīmē.

—          Nostrupināts vai nemākulīgi apcirpts,— pulkvedis paskaidroja.

—    Slikti nostrādāts, ja runa ir par priekšmetu, aprobežots, ja to saka ļi.ir cilvēku. Tas ir sens vārds. Droši vien bijis pazīstams jau sanskritā.

—    Stāsti tālāk.

—    Kāda velna pēc? Vai gan kaunu ar vārdiem nomazgāsi?

—    Ja vēlies, varu to uzrakstīt. Es diezgan labi protu pierakstīt visu, ko dzirdu vai domāju. Protams, pa kļūdai jau gadās.

—    Tas ir jauki, ka tu proti pierakstīt visu, ko dzirdi vai domā. Bet nekad nemēģini pierakstīt ne vārda no tā, ko es tev stāstu.

Un viņš turpināja:— Korespondentu tur bija, ka biezs,— visdažādākajos ietērpos. Vieni pilni cinisma, citi — vispatiesākās dedzības.

Lai uzmanītu šo ganāmpulku un rīkotos ar rādīkļiem, tur bija ari vesels bars pistoles varoņu. Par pistoles varoni mēs saucam aizmugures žurku, kurš maskēšanās nolūkā ietērpies uniformā un kuram tā nav nekas cits kā tikai masku balles kostīms. Ikreiz, kad pistoles maksts noplakšķ pret gurnu, tādu varoni pārņem tīksms uzbudinājums. Starp citu, meitiņ, nav gan laikam otra ieroča pasaulē, ar kuru tik bieži būtu aizšauts garām kā ar šādu pistoli, un, lūdzu, nejauc to ar vecu veco labo revolveri. Nekad nepieņem šādu pistoli kā dāvanu, ja vien negribi Harija bārā kādam ar to iezvelt pa galvu.

—     Nekad neesmu izjutusi vēlēšanos zvelt kādam pa galvu, varbūt vienīgi Andrea.

—    Ja tu taisies zvelt Andrea, tad dari to ar stobru, nevis resgali. Sist ar resgali ir ļoti neērti, un viegli var gadīties, ka netrāpa, un, ja ari trāpa, tad, bāžot pistoli makstī, jānosmērē rokas ar asinīm. Bet, lūdzu, Andrea gan labāk nezvel, jo viņš ir mans draugs. Bez tam diezin vai tu viņam tik viegli tiksi klāt.

—     Nē. Laikam gan ne. Bet nu, lūdzu, stāsti tālāk par šo apspriedi vai sanāksmi. Man šķiet, ka pistoles varoni es tagad pazīšu. Taču nebūtu par ļaunu, ja tu mani vēl lieku reizi pārbaudītu.

—    Un tā nu pistoļu varoņi, dižodamies ar savu pistoļvaronību, gaida ierodamies lielo Karavadoni, kurš visiem izskaidros gaidāmo operāciju.

Korespondenti kaut ko savā starpā bubina vai čivina, bet gudrākie tup sabozušies vai ari vienaldzīgi smaida. Visi sēž uz salokāmiem ķeblīšiem kā Šatokvā, lekciju klausoties. Piedod, ka neprotu iztikt bez šādiem amerikāniskiem salīdzinājumiem, bet tādi nu mēs, amerikāņi, esam.

Tad ierodas ģenerālis. Viņš nav nekāds pistoles varonis, bet gan plaša vēriena biznesmenis un teicams politiķis, kurš radis visus izrīkot. Un šajā momentā nav otras vietas pasaulē, kur bizness varētu izvērsties tik labi kā armijā. Viņš satver apšņāpto rādīkli un dziļā pārliecībā, bez jebkādām šaubām izklāsta mums uzbrukuma plānu, nopamatodams to un pierādīdams, cik viegli tas realizējams. Viss skaidrs kā uz delnas.

—          Turpini,— meitene sacīja.— Es tikai pieliešu tavu glāzi, un tu paskaties uz gaismas rotāju griestos.

—    Pielej vien, un es paskatīšos un tad stāstīšu tālāk.

—           Šis veiklais tirgonis — es to saku bez kādas ironijas, patiesi apbrīnodams visus viņa talantus vai talantu,— mums arī pastāstīja, ka tikšot piegādāts viss nepieciešamais. Netrūkšot itin nekā. Organizācija, kas pazīstama ar nosaukumu Sabiedroto karaspēka virspavēlniecība, toreiz bija izvietojusies Versaļā, netālu no Parīzes. Rajonu uz austrumiem no Ahenas, kur vajadzēja sākties uzbrukumam, no Versaļas šķir kādi trīssimt astoņdesmit kilometri.

Ir jau iespējams, ka armija izvietojas ļoli plašā teritorijā, un tomēr štābs nedrīkstētu atrasties tik tālu aizmugurē. Galu galā tas pavirzījās līdz Reimsai — divi simti četrdesmit kilometrus no frontes līnijas. Taču tas notika jau daudzus mēnešus vēlāk.

Es saprotu, ka lieliem priekšniekiem nav vēlams būt tuvākā kontaktā ar savu uzņēmumu strādniekiem. Es saprotu, ka armija var būt ļoti liela un līdz ar to rodas dažādas grūtības. Es pat šo to saprotu karaspēka pārgrupēšanas un izvietošanas jautājumos, kas nemaz nav tik sarežģīti. Taču vēsturē vēl nekad nebija piedzīvots, ka armiju komandētu no tik dziļas aizmugures.

—    Pastāsti man par to pilsētu.

—    Pastāstīšu,— pulkvedis sacīja.— Bet es negribētu tevi sarūgtināt.

—           Tu mani nekad nesarūgtini. Venēcija ir veca pilsēta, un venēciešiem vienmēr vajadzējis karoi. Karavīrus te ciena vairāk nekā citās vietās, un domāju, ka labāk arī saprot. Mēs zinām, ka raksturi tiem pasmagi. Un kā cilvēki tic sievietēm parasti diezgan ātri apnīk.

—    Vai esmu tev apnicis?

—    Un kā tu domā?— meitene jautāja.

—    Esmu jau pats sev apnicis, meitiņ.

—           Diezin vai tā ir, Ričard, diezin vai tu būtu visu mūžu darījis kaut ko tādu, kas tev liktos apnicīgs. Lūdzu, mīļais, nevajag melot, mums taču atlicis tik maz laika.

—    Labi.

—          Vai tad tu nesaproti, ka tev tas viss man jāizstāsta, lai reiz izgāztu to žulti, kas tevī sakrājusies.

—    Bet es taču stāstu.

—           Vai tu nesajūti, ka es vēlos, lai tu varētu nomirt ar vieglu sirdi? Ak, ko tikai es nesarunāju! Apsolies, ka neļausi man runāt tādas muļķības.

—    Apsolos, meitiņ.

—    Tad, lūdzu, turpini un stāsti itin visu, kas tev uz sirds.

trīsdesmit pirmā nodaļa

—    Klausies, meitiņ,— pulkvedis sacīja.— Tagad pietiks runāt par visādiem spīdekļiem un mūsu lielo priekšniecību, kaut arī tā būtu no Kanzasas, kur priekšniecība aug ātrāk nekā apelsīnu mežeņi gar jūsu ceļiem. Augļi, kas uz tiem ienākas, nav ēdami un ir tipisks Kanzasas produkts. Ārpus šī štata robežām tas pazīstams laikam vienīgi tiem, kas karojuši. Mēs tos dabūjām baudīt katrļu dienu. Šos apelsīniņus,— viņš piebilda.— Tikai mūsu valodā tos sauca par K devu jeb konservu devu. Nebija nemaz tik slikti. C devas gan bija draņķīgas.

Tā nu mēs karojām. Garlaicīga būšana, toties pamācoša. Parasti tas notiek apmēram tā, ja vien tas kādu var interesēt, par ko es ļoti šaubos.

Tad nu klausies, kā tas notiek: trīspadsmitos nulle nulle sarkano operatīvā daļa ziņo — baltie sākuši uzbrukumu paredzētajā laikā. Sarkanie gatavojas pievienoties baltajiem. Trīspadsmitos nulle piecās (tas, meitiņ, ir piecas minūtes pāri vieniem, ja vari atcerēties) zilo operatīvā daļa pieprasa (tu taču zini, kas ir operatīvā daļa): «Ziņojiet, kad ejat uzbrukumā!» Sarkanie atbild, ka izies aiz baltajiem.

Redzi nu, cik tas vienkārši,— pulkvedis sacīja meitenei.— Katram derētu pirms brokastīm šādā veidā pavingrināties.

—    Bet ne jau visi var dienēt kājniekos,— meitene klusu iebilda.— Es cienu tos vairāk par visām citām ieroču šķirām, un tiem līdzvērtīgi ir tikai īsti labi, godīgi lidotāji. Stāsti vien tālāk, es tevi apsargāšu.

—    Labi lidotāji patiešām ir neatsverami un pelnījuši, ka tos ciena,— pulkvedis sacīja.

Viņš pameta acis uz gaismas plankumiem griestos un ar izmisumu sirdī atcerējās gan visus zaudētos bataljonus, gan atsevišķus cilvēkus. Nekad viņam vairs nebūs tāda pulka, nekad. Viņš gan nebija pats to saformējis. Tas bija iegūts mantojumā. Taču labu laiku tas viņam bija sagādājis vislielāko gandarījumu. Tagad katrs otrais vīrs bija kritis un gandrīz visi atlikušie ievainoti. Vēderā, galvā, kājās vai rokās, kaklā, mugurā, sēžamvietā — ja palaimējās, krūtīs — ja laimes nebij, un vēl visās atlikušajās vietās. Sprādzieni starp kokiem cilvēkus ievainoja tādās vietās, kur klajā laukā dabūt ievainojumu nebūtu iespējams. Un visi šie ievainotie kļuva uz mūžu par invalīdiem.

—    Tas bija labs pulks,— viņš sacīja.— Varētu pat teikt, ka tas bija lielisks pulks, kamēr es to nebiju zaudējis, klausīdams priekšniecības pavēlēm.

—    Bet kādēļ tev vajadzēja klausīt, ja tu saprati, ka tās nepareizas?

—    Mūsu armijā katram jābūt paklausīgam kā sunim,— pulkvedis paskaidroja.— Atliek vienīgi cerēt, ka patrāpīsies labs saimnieks.

—    Un kādi bija tavējie?

—           Man pa visu laiku tikai divi bijuši labi. Pēc tam kad pats sāku komandēt, man bija daudz jauku puišu, bet labi saimnieki patrāpījušies tikai divas reizes.

—           Un kāpēc tu tagad neesi ģenerālis? Man [oti patiktu, ja tu būtu ģenerālis.

—           Man tāpat,— pulkvedis atteica.— Kaut laikam gan ne tik ļoti kā tev.

—    Lūdzu, vai tu nepamēģinātu tagad iemigt man par prieku?

—    Labi.

—           Man ienāca prātā, ka miegā tu varētu atbrīvoties no visām šīm atmiņām — vismaz uz laiku.

—    Jā. Liels paldies tev,— viņš sacīja.

Tā nu tas ir, kungi. Vīrietim nav citas izejas kā pakļausit.

TRĪSDESMIT OTRĀ NODAĻA

—          Tu gluži labi nogulējies,— mīļi un maigi sacīja meitene.— Vai tev nav kāda vēlēšanās?

—    Nē,— pulkvedis sacīja.— Paldies.

Tad, atkal kļuvis cietsirdīgs, piemetināja:— Es, meitiņ, varētu gulēt kā nosists, pat sēžot elektriskajā krēslā ar pārgrieztām biksēm un apcirptiem matiem. Es guļu, kur vien un kad vien vēlos.

—           Es gan tā neprotu,— meitene miegainā balsi sacīja.— Es varu aizmigt tikai tad, kad man nāk miegs.

—           Tu esi burvīga,— pulkvedis sacīja.— Tu ari guli labāk par visiem citiem.

—           Tas nu gan nav nekāds nopelns,— meitene jau pavisam samiegojusies nomurmināja.— Miegs nāk, un es guļu.

—    Tad guli, lūdzu.

—           Nē. Stāsti man pavisam klusītiņām un ieliec savu slimo roku manā plaukstā.

—           Pie velna slimo roku,— pulkvedis sacīja.— Kopš kura laika tad šī nu uzreiz tik slimai

—           Ir gan slima,— meitene sacīja.— Slimāka, nekā tu to spēj aptvert. Lūdzu, stāsti man par kaujām, tikai neesi pārāk nežēlīgs.

—           Uzdevums nav grūts,— pulkvedis sacīja.— Stundas un minūtes lai paliek. Laiks ir apmācies, darbības vieta apzīmēta ar numuru 986 342. Kāda ir situācija? Mēģinām izsvēpināt ienaidnieku ar artilēriju un mīnmetējiem. Operatīvā daļa ziņo, ka pēc štāba pavēles sarkanajiem lidz septiņpadsmitiem nulle nulle jābūt kaujas gatavībā. Štābs pieprasa, lai mēs būtu gatavi un pastiprinātu artilērijas uguni. Baltie ziņo, ka viss kārtībā. Štābs paskaidro, ka B rotai kā papildinājums t<ekot piekomandēta A rota.

B rotu apturējusi ienaidnieka uguns, un, neizpildījusi uzdevumu, tā paliek uz vietas. Štāba priekšnieks nejūtas pārāk laimīgs. Bet tas tā starp mums. Viņš grib dot spēcīgāku artilērijas uguni, bet rezerves artilērijas nav.

Kur tev uzreiz tā sagribējies dzirdēt par kaujām? Patiešām nesaprotu, kādēļ. Bet varbūt ari saprotu. Kam gan vajadzīga patiesība par karu? Bet te nu tā ir, meitiņ, tu dzirdi to pa telefonu, un vēlāk, ja vien vēlies, es pievienošu arī skaņas un smakas, un anekdotes par to, kas, kad un kur kritis.

—    Es vēlos dzirdēt tikai to, ko tu pats gribi man stāstīt.

—    Es tev pastāstīšu, kā bija,— pulkvedis sacīja,— taču ģenerālis Volters Bedels Smits vēl līdz šai dienai nezina, kā īsti bija. Kaut ari iespējams, ka es maldos, kā jau tik daudzas reizes esmu maldījies.

—   Cik labi, ka mutns nav jāsatiekas ne ar viņu, ne ar otru glumo frantu,— meitene sacīja.

—    Šaipus elles vārtiem mums satikties nevajadzēs,— pulkvedis apliecināja.— Un pie elles vārtiem es norīkošu sardzi, lai tādi tipi tur neiekļūtu.

—    Tagad tu runā kā Dante,— meitene miegaini sacīja.

—    Es ari esmu misters Dante,— viņš atbildēja.— Vismaz šobrīd.

Un uz mirkli tā tiešām bija, un viņš aprakstīja visus lokus. Tajos bija

tikpat daudz netaisnības kā Dantes ellē, taču viņš tos aprakstīja.

TRĪSDESMIT TREŠĀ NODAĻA

—    Sīkumus es izlaidīšu, jo tev nāk miegs, un tā tam ari jābūt,— pulkvedis sacīja. Viņš atkal vēroja dīvaino gaismas rotaļu uz griestiem. Un tad paskatījās uz meiteni, kas bija skaistāka par visām sievietēm, kuras viņš jebkad bija redzējis.

Viņš bija redzējis tās gan plaukstam, gan vistam, un skaistums, kas reiz sācis vīst, lido projām vēl ātrāk nekā ar spārniem. Sievietes ātrāk par visiem citiem dzīvās dabas radījumiem no skaistulēm pārvēršas par vecām grezelēm, viņš domāja. Bet šī gan, liekas, turēsies braši un tik drīz neizies no ierindas. Tumšmatainās saglabājas labāk, viņš domāja, un tu paskaties, kāds šai sejai kaulu veidojums. Bez tam viņas dzīslās rit dižciltīgas asinis, un viņa vienmēr būs skaista. Vairums mūsu apburošo skaistuļu savā laikā ir tirgojušās ar gāzēto ūdeni un nezina pat savu vectēvu uzvārdu, ja vien tas nav bijis Šulcs. Vai varbūt Šlics, viņš nodomāja.

Tāda nostāja nav pareiza, viņš pats sev sacīja, jo nevēlējās par šīm izjūtām klāstīt meitenei, kurai tās noteikti nepatiktu un kura tagad saldi gulēja, saritinājusies kamolā kā kaķis.

Dusi mierīgi, mana skaistā un mīļotā, un es tev tāpat vien pastāstīšu. Meitene bija aizmigusi, joprojām turēdama plaukstā viņa ievainoto roku, kuru viņš pats tā nicināja, un viņš sajuta viņas elpu — tā elpo tikai jaunībā, kad ar miegu vēl ir draugos.

Un pulkvedis stāstīja viņai itin visu, viņš tikai neizteica to skaļi.

Tā nu pēc tam, kad man bija tas gods noklausīties ģenerāļa Voltera Bedela Smita apgalvojumus, cik viegls būšot uzbrukums, mēs šajā uzbrukumā ari devāmies. Tur bija varenā Sarkanā divīzija, kas svēti ticēja visām tām slavas dziesmām, ko pati sev dziedāja. Un devītā divīzija, kas bija labāka par mūsējo. Un beidzot mēs, kas arvien bijām izdarījuši to, ko no mums prasīja.

Mums neatlika laika lasīt komiksus, patiesībā mums tā neatlika arī nekam citam, jo nebija vēl ataususi gaisma, kad mēs jau virzījāmies uz priekšu. Tas nav viegli, un par Ģenerālo Plānu tad vis nevar spriedelēt, tad jādomā tikai par divīziju.

Mūsu pazīšanas zīme bija četrlapains āboliņš, kuram citu acis nekādas īpašas nozīmes nebija, bet kuru mēs paši mīlējām. Un vajag tikai man to ieraudzīt, lai iekšā viss sagrieztos otrādi. Daži domāja, ka tā esot efeja. Bet nebija viss. Tas bija četrlapains āboliņš, kas maskēšanās nolūkā izliekas par efeju.

Pēc pavēles mums vajadzēja uzbrukt kopā ar vareno Sarkano, tas ir, Savienoto Valstu armijas pirmo kājnieku divīziju, un kā viņi paši, tā viņu preses centra šefs, kurš pastāvīgi dungoja kalipso, ne mirkli neļāva mums to aizmirst. Viņš bija lādzīgs puisis. Bet tāds nu bija viņa amats.

Taču zirgāboli kuram katram ātri apriebjas, ja vien tas neizjūt kādu īpašu pievilcību to smakā vai garšā. Man tie vienmēr bijuši pretīgi. Lai gan bērnībā man patika bradāt pa govju mēsliem un sajust, kā tie spiežas caur kāju pirkstiem. Taču zirgu mēsli ir kas cits. Tie man ļoti ātri kļūst pretīgi, un mans deguns tos saož jau pa lielu gabalu.

Tā nu visas trīs mūsu divīzijas, izvērsušās cita citai blakus, devās uzbrukumā tieši tur, kur vācieši mūs gaidīja. Par ģenerāli Volteru Bedelu Smitu turpmāk vairs nerunāsim. Viņš nebija nekāds nelietis. Viņš tikai neskopojās ar solījumiem un paskaidroja, kā tam visam jānotiek. Tur, kur valda demokrātija, nelieši it kā nedrīkstētu būt. Viņš gluži vienkārši sasodīti pārrēķinājās. Rindkopa, pulkvedis domās piebilda.

Mums visiem līdz pat pēdējam ešelonam vajadzēja noņemt uzšuves, lai friči neuzzinātu, ka tie esam mēs, kas ejam uzbrukumā,— trīs divīzijas, kuras tie tik labi pazina. Un visām trim vajadzēja uzbrukt vienlaikus, kaut arī rezervē nebija itin nekā. Es tagad nepūlēšos tev, meitiņ, izskaidrot, ko tas īsti nozīmē. Bet nekas labs tas nav. Un vielai, kurā vajadzēja risināties kaujai un kuru es biju krietni izpētījis, bija lemts kļūt par otru Pašendeilu. Bez tam šeit bija mežs, kur šāviņu

sprādzieni daudz bīstamāki. Es pārāk bieži to atkārtoju. Bet man pārāk bieži par to jādomā.

Nabaga divdesmit astotā, kas atradās no mums pa labi, jau krietnu laiku netika ārā no purva, un mēs bijām ieguvuši pietiekami precīzu informāciju par apstākļiem, kādi mūs sagaida šajos mežos. Domāju, ka, maigi izsakoties, tos varētu saukt par nelabvēlīgiem.

Tad saņēmām pavēli vienu pulku nosūtīt uz fronti jau pirms uzbrukuma sakuma. Tas nozīmēja, ka ienaidnieks, saņemdams gūstā kaut vienu cilvēku, iau būs brīdināts, un divīzijas zīmotņu noņemšanai vairs nebija nekādas nozīmes. Mūs tur jau gaidīs. Gaidīs mūsu puišus ar četrlapainā āboliņa zīmi, un tie kā ēzeļi līdīs iekšā pašā ellē un netiks no tās ārā veselas simt piecas dienas. Protams, privātpersonām skaitļi nekā neizsaka. Gluži tāpat kā Sabiedroto armijas virspavēlniecības vīriem, kuri ne reizi neparādīja savu degunu šajos mežos. Aiz tīrās nejaušības — un virspavēlniecības vīri šādus gadijumus arvien klasificē kā nejaušību — pulks tika iznicināts. Vainīgs tur nebija neviens, vismazāk jau cilvēks, kurš šo pulku komandēja. Viņa sabiedrībā es labprāt uzturētos pat ellē, un ļoti var būt, ka tieši tur mēs arī satiksimies.

Katrā ziņā būtu ļoti dīvaini, ja pēkšņi mēs nenonāktu vis ellē, kā esam paraduši domāt, bet kādā Valhallai līdzīgā friču iestādījumā, kur nevarēsim saprasties ar vietējo publiku. Bet varbūt izdotos dabūt nomaļu galdiņu un apmesties pie tā kopā ar Rommelu un Udetu, un tad varētu justies tikpat kā tādā kalnu pansionātā ziemas sporta cienītājiem. Taču jādomā, ka mana vieta gan būs tieši ellē, kaut ari es tai nemaz neticu.

Lai nu tas būtu kā būdams, bet pulku saformēja no jauna, kā tas amerikāņu armijā parasts, pēc aizvietošanas metodes. Es to šikāk neiztirzāšu, jo par to tu katrā laikā vari izlasīt kādā grāmatā, ko sacerējis šāds aizvietotājs. Galu galā mēs nonākam pie lietas būtības, un tā ir šāda: jākaujas bija tikmēr, kamēr tevi smagi ievainoja, nogalināja vai prātā jukušu atlaida mājās. Bet vispār šī sistēma nemaz nav tā sliktākā, un tajā var saskatīt pat zināmu loģiku, ņemot vērā karaspēka pārvietošanas grūtības. Taču tā neparedz, ko iemākt ar nenogulētajiem subjektiem, kas zina, kādi bijuši faktiskie zaudējumi, un par šo mežu vis nekādā stāvā sajūsmā nav.

Viņu noskaņojumu diezgan precīzi varētu izteikt ar vārdiem: «Ejiet jūs visi…»

Un, tā kā es pats jau divdesmit astoņus gadus biju tāds nenogalēts subjekts, es viņus ļoti labi sapratu. Taču viņi bija karavīri un lielākā daļa krita, cīnoties tajos mežos vai arī ieņemot tās trīs pilsētas, kas izskatījās tik nevainīgas, bet patiesībā bija īsti cietokšņi. Izrādījās, ka tās mums kā ēsma speciāli sagatavotas, taču mums par to nebija ne

jausmas. Izsakoties mana amata muļķīgajā valodā, varētu teikt: nav izslēgts, ka bijuši zināmi trūkumi izlūkošanas darbā.

—    Man briesmīgi žēl pulka,— meitene sacīja. Viņa bija tikko pamodusies un runāja vēl kā pa miegam.

—   Jā,— pulkvedis teica.— Man ari. Iedzersim par to. Un tu, meitiņ, liecies atkal uz auss. Karš beidzies un jau aizmirsts.

Lūdzu, nedomā, meitiņ, ka esmu uzpūtīgs, viņš domās sacīja. Viņa īstenā mīlestība bija atkal aizmigusi. Viņa gulēja pavisam citādi, nekā bija gulējusi tā otra, kura gribēja taisīt karjeru. Viņš nevēlējās atcerēties, kā gulēja tā otra, un tomēr atcerējās. Taču gribēja to aizmirst. Viņa negulēja skaisti, pulkvedis domāja. Ne tā kā šī meitene, kura guļ, it kā nomodā būdama, un tomēr ir aizmigusi. Lūdzu, izgulies labi, viņš domās teica.

Kādas tev, velns ar ārā, tiesības kritizēt cilvēkus, kas taisa karjeru? Atceries vien pats savus nožēlojamos mēģinājumus un blīkšķi, ar kādu izgāzies.

Es vēlējos būt un ari biju Savienoto Valstu armijas ģenerālis. Bet nenoturējos un tagad lamāju visus, kas bijuši veiksmīgāki.

Ar to pašu viņš savas nožēlas rezerves bija izsmēlis un domās piemetināja: tas neattiecas uz pielīdējiem un mahinatoriem, kas bāž kabatās gan piecus, gan desmit, gan divdesmit procentus, un visiem tiem ķēmiem, kuri savu mūžu nav karojuši, bet domā, ka var komandēt.

Bet pie Getisburgas krita ari vairāki kara akadēmijas audzēkņi. No visiem lielajiem slaktiņiem šis bija pats lielākais, kad abas puses kāvās kā mācēdamas.

Met prom savu rūgtumu. Tajā dienā, kad uzlidoja Valhallas ekspresis, nejaušībai par upuri krita ari ģenerālis Makneirs. Tavam rūgtumam nav vietas. Ir taču krituši ari akadēmijas absolventi, un to var apliecināt statistika.

Bet kā lai bez rūgtuma to atceras?

Nu labi, tad gāz ar ārā visu, cik tev ir iekšā. Un klusiņām pastāsti to šai meitenei, kas tik skaisti guļ, jo miegā tas viņu nesāpinās.

TRĪSDESMIT CETURTĀ NODAĻA

Dusi saldi, mana mīļotā, un, kad tu pamodīsies, būšu jau beidzis un ar jokiem novirzīšu tavu interesi no sava triste metier, un mēs kopā dosimies nopirkt mazo melnkoka nēģerēnu vai mori ar smalki veidoto seju un dārgakmeņiem rotāto turbānu. Tad tu piespraudīsi to, un mēs iesim pie Harija kaut ko iedzert un satikties ar draugiem, kas tur šajā stundā būs ieradušies.

Paēdīsim pie Harija vai arī atnāksim atpakaļ uz Šejieni, un manas somas tad jau būs sakravātas. Mēs atvadīsimies, un es kopā ar Džeksonu iekāpšu motoscafo, par godu Gran Maestro vēl palaidīšu kādu joku un pamāšu ar roku pārējiem ordeņa locekļiem, un, spriežot pēc tā, kā patlaban jūtos, lieku desmit pret vienu vai trīsdesmit pret divi, ka mēs vairs nekad nesatiksimies.

Pie joda, viņš sacīja, nevienu tieši neuzrunādams, protams, ne jau balsī, tā esmu juties ne vienreiz vien pirms kaujām un dažu labu reizi arī rudeņos, un vienmēr, kad vajadzēja šķirties no Parīzes. Tam droši vien nav nekādas nozīmes.

Un vai gan bez manis paša, Gran Maestro un šīs meitenes vēl ir kāds, kuram tas varētu būt svarīgi? Es šoreiz domāju augsto priekšniecību.

Taču man pašam tas ir sasodīti svarīgi. Kaut arī sen jau bija laiks iemācīties vai apjēgt, ka nav nekā tāda, ko būtu vērts ņemt galvā. Tas ir tikpat skaidrs kā ielasmeitas definīcija: tā ir sieviete, kas … utt.

Bet par to tagad nedomāsim, manu zēn, leitnant, kaptein, major, pulkvedi, ser ģenerāli. Mēs vēl visu varam pasūtīt pie velna, tāpat kā viņu, to kaulaino, kuras riebīgo ģīmi tik sasodīti labi uzgleznojis Heronīms Boshs. Tu, vecā ragana, vari bāzt savu izkapti makstī, ja vien tev tāda ir. Vai arī, viņš piemetināja, atcerēdamies Hirtgenas mežu, es tev ļoti labprāt ietriektu to rīklē.

Jā, tā bija īsta Pašendeila, kur pat koki gāja pa gaisu, viņš domās sacīja pasaku gaismai pie griestiem. Tad viņš paskatījās uz meiteni, lai pārliecinātos, vai viņa vēl guļ tikpat mierīgi, jo nevēlējās pat ar savām domām viņu traucēt.

Tad viņš pameta skatienu uz portretu un nodomāja: man viņa tagad ir vienlaikus divās pozās — guļoša, puspagriezienā, un tieši pretskatā. Lai nu saka viens cilvēks, ka šitam vecajam sakārnim nav palaimējies, un gausties jau nu gan tam pavisam neklātos.

TRĪSDESMIT piektā nodaļa

Pirmajā dienā mēs tur zaudējām trīs bataljonu komandierus. Pirmais krila jau pēc divdesmit minūtēm, abi pārējie nedaudz vēlāk. Žurnālistiem tie ir tikai statistikas dati. Bet labi bataljonu komandieri vis neaug kā čiekuri eglēs, kaut arī tās būtu ziemsvētku eglītes, kuru šajos mežos bija vairāk nekā citu koku. Cik reizes zaudējām rotu komandierus, pat atcerēties nevaru; tādu reižu bija daudz. Bet es varētu to precizēt.

Tos nevar ne izcept, ne izaudzēt kā kartupeļus. Saņēmām arī papildspēkus, bet, atceros, es toreiz domāju, ka vienkāršāk un lietderīgāk būtu tos nošaut turpat uz vietas, pēc izkāpšanas no mašīnām, nevis vēlāk stiept atpakaļ no turienes, kur tos nošaus, lai pēc

tam apraktu. Pārvadāšanai nepieciešami cilvēki un degviela, un kapu rakšanai tāpat vajadzīgi cilvēki. Bet tie varētu paši piedalīties kaujā un saņemt savu lodi.

No gaisa nāca te sniegs, te kaut kāda ķēpa, te lietus vai slapja migla; ccļi bija mīnēti, dažviet pat vairākām kārtām un, mašīnu riteņiem griežoties arvien dziļāk, tie aizķēra aizvien jaunas mīnas, un mēs zaudējām mašīnas un, protams, arī cilvēkus, kas ar tām brauca.

Nemaz jau nerunājot par ellišķīgo mīnmetēju uguni un ložmetējiem, un automātiem, kas bija piešāvuši katru stidziņu, viss bija izstrādāts tik smalki, ka pat mūsu visslīpētākie gājieni atdūrās kā pret sienu un zaudētāji bijām mēs. Bez tam darbā tika laista arī smagā artilērija un vismaz viens platformas lielgabals.

Šādā vietā cilvēkam grūti palikt dzīvam pat tad, ja viņa vienīgais uzdevums būtu tur uzturēties. Bet mēs gājām uzbrukumā nepārtraukti — dienu no dienas.

Labāk par to nedomāt. Pie velna visu. Atcerēšos vēl tiksi divas epizodes, lai pēc tam varētu tās izmest no prāta. Viena risinājās uz kāda plika kalna, kuram vajadzēja tikt pāri, lai piekļūtu Groshau.

Iekams varējām mesties pārskrējienā šajā zonā, kuru kontrolēja ienaidnieka lauka lielgabali, vajadzēja šķērsot nelielu neitrālu teritoriju, kurai klāt varēja tikt vienīgi ar haubiču sprostuguni vai mīnmetējiem no labā spārna. Kad mēs tur nokļuvām, izrādījās, ka mīnmetējiem tā aizsniedzama ne tikai no labā spārna vien.

Taču tā bija vēl samērā mierīga vieta, es patiešām nemeloju, un ari neviens cits to nedarītu. Tos, kas bijuši Hirtgenā, apmānīt nav iespējams, un melos tie pieķers katru, tikko tas pavērs muti,— ari pulkvedi.

Sajā vietā mēs sastapām smago mašīnu un nobremzējuši redzējām, ka šoferim seja ir tikpat pelēka ka pārējiem, un viņš sacīja:— Ser, tur tālāk uz ceļa guļ beigts kareivis, un katrai mašīnai, kas te grib tikt cauri, jābrauc tam pāri. Baidos, ka tas puišus slikti ietekmē.

—    Mēs tūlīt to novāksim.

'Iā nu mēs to ari novācām.

Skaidri atceros, kāds tas bija, kad to pacēlām, cik plakans un dīvains savā plakanībā.

Tad vēl kāds gadījums. Atceros, ka pamaiīgi nobārstījām kādu pilsētu ar balto fosforu, pirms varējām to pa īstam dabūt savās rokās. Tā bija pirmā reize, kad redzēju, kā vācu suns ēd ceptu vācieti. Vēlāk turpat mielojās arī kaķis. Briesmīgi izbadojies kaķis, taču citādi gluži patīkams. Tev, meitiņ, pat prātā nenāktu, ka krietns vācu kaķis varētu ēst krietnu vācu karavīru, vai ne? Vai arī krietns vācu suns varētu grauzt krietna vācu karavīra šķiņķi, kas iz,cepies baltā fosfora liesmā:!.

Vai tu vēl ilgi varētu turpināt tādā garā? Cik tik uziet. Bet kāda tam galu galā jēga? Jaunu karu neaizkavēs pat vesels tūkstotis šādu

nostāstu. Cilvēki teiks: mēs taču vairs nekarojam ar fričiem, un bez tam kaķis taču neēda ne mani, ne manu brāli Gordonu, jo viņš bija Klusajā okeānā. Iespējams, ka Gordonu apēda krabji. Bet iespējams arī, ka viņš gluži vienkārši sadalījās.

Hirtgenā visi sasala ragā; bija tik auksts, ka no sejām nepaguva nozust pat sārtums, kad tie jau bija sasaluši ragā. Ļoti dīvaini. Vasarā visi bija pelēki un dzelteni kā vasks. Bet ziemā pavisam sārti.

īsts karavīrs nekad neies stāstīt, kādi izskatījušies kritušie biedri, viņš sacīja portretam. Un par šo tēmu es nu vairāk nerunāšu. Bet kā tad bija ar rotu, kas palika uz tilta? Ko tu teiksi par to, lielais speciālist?

Tie visi krituši, viņš sacīja. Tos nekas vairs nepiecels.

Ar ko lai tagad saskandinu savu valpoličellas glāzi? Kā tu domā, portret, cikos lai modinu tavu prototipu? Mums vēl jāiet uz juvelieru veikalu. Un es gaidu brīdi, kad varēšu taisīt jokus un uzsākt jautrākas runas.

Bet kas īsti jāsaprot ar vārdu «jautrs», portret? Tev vajadzētu ziriāt. Tu esi gudrāks nekā es, kaut ari pa pasauli esmu mētājies daudz vairāk.

Nu labi, gleznotā meitene, pulkvedis viņai sacīja, skali neizrunādams ne vārda, šo sarunu tagad izbeigsim, un pēc vienpadsmit minūtēm es modināšu savu guļošo meiteni, mēs iesim uz pilsētu un būsim jautri, bet tu paliksi šeit, lai tiktu iesaiņota.

Negribēju tevi apvainot. Tas tikai tāds neizdevies joks. Neparko nevēlos tevi apvainot, jo uz priekšu taču mēs abi dzīvosim kopā. Ceru, ka dzīvosim, viņš piemetināja un izdzēra vīna glāzi.

TRĪSDESMIT SESTĀ NODAĻA

Bija vējaina, auksta, skaidra diena, un viņi stāvēja pie juveliera veikala skatloga, aplūkodami abus mazos, dārgakmeņiem izrotātos melnkoka nēģerēnus. Viens tikpat labs kā otrs, pulkvedis nodomāja.

—    Kurš tev, meitiņ, patīk labāk?

—    Man šķiet, tas pa labi. Vai tev neliekas, ka tam ir jaukāka seja?

—          Abiem ir jaukas sejas. Bet, ja vēl būtu senie laiki, man labāk gribētos, lai tevi apkalpo tieši tas.

—           Labi. Tad ņemsim to. Ieiesim iekšā un apskatīsimies. Man jāpajautā cena.

—    Es ieiešu.

—           Nē, atļauj man pajautāt cenu. Man viņi prasīs mazāk nekā tev. Tu taču esi bagātais amerikānis.

—   Et toi, Rembo?

—          Tu gan būtu briesmīgi jocīgs Verlēns,— meitene sacīja.— Labāk tēlosim kādas citas slavenības.

—           Lūdzu, jūsu augstība, ejiet iekšā, un mēs tūlīt nopirksim to mantiņu.

—    Arī īsts Luijs Sešpadsmitais no tevis neiznāktu.

—           Toties es kopā ar tevi varētu braukt soda ratos un, par spīti visam, vēl slaidi nospļauties.

—           Aizmirsīsim visus soda ratus un visas nelaimes, nopirksim figūriņu un tad varēsim iet pie Čipriani un tēlot slavenības.

Iegājuši veikalā, viņi aplūkoja abus nēģcrēnus, un meitene pajautāja, cik tie maksā, tad sekoja ļoti dzīva saruna, un cena pēkšņi tika ievērojami nolaista. Taču arī tik lielas summas pulkvedim nebija.

—    Es aiziešu pie Čipriani un aizņemšos.

—           Nē,— meitene nepiekrita.— Ielieciet to kārbiņā,— viņa teica pārdevējam,— aizsūtiet Čipriani un pasakiet, ka pulkvedis lūdza samaksāt un paglabāt, kamēr pats ieradīsies.

—    Labi,— pārdevējs atteica.— Kā vēlaties.

Viņi izgāja uz ielas, kur spīdēja saule un plosījās vējš.

—           Starp citu,— pulkvedis sacīja,— tavi smaragdi ir nolikti Griti seifā, kur tu vari tos saņemt.

—    Nevis mani, bet tavi.

—           Nē,— viņš teica bez skarbuma, bet tā, lai viņa saprastu.— Ir lietas, kuras cilvēks nevar darīt Tu pati zini. Tu nevari mani precēt, un es to saprotu, kaut arī nespēju samierināties.

—           Nu labi,— meitene sacīja.— Es arī saprotu. Bet paņem vismaz vienu sev kā talismanu.

—    Nē. Nevaru. Tie ir pārāk vērtīgi.

—    Arī portrets ir vērtīgs.

—    Tas ir kas cits.

—    Jā,— viņa piekrita.— Laikam gan. Man šķiet, ka sāku saprast.

—           Ja es būtu jauns, nabadzīgs puisis, kas lieliski jāj, es pieņemtu no tevis zirgu. Taču automašīnu nekādā gadījumā.

—           Tagad es saprotu pavisam labi. Kur mēs tūlīt pat varētu ieiet, lai tu mani noskūpstītu?

—    Šajā šķērsieliņā, ja tur nedzīvo neviens, ko tu pazīsti.

—           Man gluži vienalga, kas tur dzīvo. Es vēlos, lai tu mani cieši apkamptu un noskūpstītu.

Viņi iegriezās sānielā, kura nobeidzās ar strupceļu.

—    Ak, Ričard,— viņa čukstēja.— Ak, mans dārgais.

—    Es mīlu tevi.

—    Lūdzu, mīli mani.

—     Mīlu.

Vējš plivināja viņas matus, un tie krita viņam pār kaklu, un viņš skūpstīja vēlreiz, sajuzdams to maigos pieskārienus uz abiem vaigiem.

Tad viņa negaidīti un spēji atbrīvojās, paskatījās uz viņu un sacīja:— Labāk iesim pie Harija.

—    Es ari tā domāju. Vai gribi atkal tēlot vēsturiskas personas?

—    Jā,— viņa sacīja.— Iedomāsimies, ka tu esi tu un es esmu es.

—    Lai notiek,— pulkvedis piekrita.

TRĪSDESMIT septītā nodaļa

Harija bārā sēdēja tikai pāris agrīnu apmeklētāju, kurus pulkvedis nepazina, un viņā galā divi vīri kārtoja kaut kādus darījumus.

Bija stundas, kad bārs pildījās ar pazīstamām sejām tikpat strauji un regulāri, kā uzplūst paisums pie Monsenmišelas. Starpība vienīgi tā, pulkvedis nodomāja, ka paisuma laiks līdz ar mēness gaitu mainās, bet zināmās stundas pie Harija ir tikpat nemainīgas kā Griničas meridiāns, metra etalons Parīzē vai pašapmierinātība, kādā gozējas franču armijas vadība.

—           Vai tu pazīsti kādu no šiem agrās glāzes cienītājiem?— viņš jautāja meitenei.

—    Nē. Es pati pie tiem nepiederu, tāpēc arī nekad neesmu ar tiem

sastapusies.

—    Kad sāksies īstais pieplūdums, tos aizskalos, ka nebūs ko redzēt.

—    Nē. Tiklīdz tas sāksies, tie aizies paši.

—    Varbūt šādā neierastā laikā tev te nemaz nepatīk?

—           Vai tu domā, ka man jābūt snobam tāpēc vien, ka esmu no senas cilts? Tieši mēs neesam snobi. Snobi ir tie, kurus tu sauc par ķēmiem, un arī tie, kuri nesen iedzīvojušies naudā. Vai esi vēl kaut kur redzējis tik daudz jaunbagātnieku?

—          Jā,— pulkvedis sacīja.— Kanzassitijā, kad ierados tur no Railijas forta ārpilsētas klubā spēlēt polo.

—    Vai tur bija tikpat pretīgi kā šejienes klubos?

—           Nē, bija gluži jauki. Man patika, un tā Kanzassitijas da[a ir ļoti skaista.

—           Patiešām? Kaut mēs varētu uz turieni aizbraukt. Vai tur arī ir tūristu mītnes? Tādas, kurās mēs gatavojamies apmesties?

—           Protams. Bet mēs apmetīsimies Mīlbaha viesnīcā, kurā ir vislielākās gultas pasaulē, un izliksimies, ka esam naftas magnāti.

—    Un kur atstāsim savu kadilaku?

—    Ak nu tas ir jau kadilaks?

—          Jā. Ja vien tu neizšķirsies par lielo buiku ar hidraulisko vadības ierīci. Esmu ar to izbraukājusi visu Eiropu. Tas redzams «Vogue» pēdējā numurā, kuru tu man atsūtīji.

—           Vajadzēs laikam tomēr palikt pie kaut kā viena,— pulkvedis sacīja.— Bet lai nu tas būtu kas būdams, mēs to novietosim garāžā blakus Mīlbaha viesnīcai.

—    Vai šī viesnīca ir ļoti smalka?

—           Lieliska. Tev tā noteikti patiks. Izbraukuši no pilsētas, dosimies ziemeļu virzienā uz Sentdžo, tur Rubidu bārā iedzersim pa glāzei, tad šķērsosim upi un dosimies uz rietumiem. Tu varēsi vadīt mašīnu, un pēc tam brauksim uz maiņām.

—    Kā tas ir?

—    Vadīsim mašīnu pārmaiņus.

—    Pašreiz pie stūres esmu es.

—          Tad brauc labi ātri, lai drīzāk tiekam cauri neinteresantajiem rajoniem un nokļūstam Čimnirokā, no turienes dosimies uz Skotsblafu un Toringtonu, un tur tev jau būs ko redzēt.

—           Man ir kartes un dažādi ceļveži ar padomiem, kur pusdienot, kādās tūristu nometnēs un viesnīcās apmesties.

—    Vai tu tos bieži pēti?

—          Jā, vakaros es pārskatu gan tos, gan visu citu, ko tu man atsūti. Kurā štatā mēs dabūsim braukšanas tiesības?

—           Misūri. Mašīnu nopirksim Kanzassitijā. Līdz turienei mēs lidosim, vai tad tu vairs neatceries? Bet tikpat labi varam braukt ar kādu ērtu vilcienu.

—    Es domāju, ka lidosim līdz Albukerkai.

—    Tas būs citreiz.

—           Mēs jau paagri apmetīsimies vislabākajos moteļos, kādi būs minēti ceļvedī, un es tev pagatavošu kokteiļus, kādus tu vēlēsies, tu lasīsi avīzes un žurnālus «Life», «Time» un «j\'ewsweek», bet es jaunākos «Vogue» un «IJarper's Bazaar» numurus.

—    Jā. Un pēc tam mēs atkal atgriezīsimies šeit.

—           Protams. Ar visu mašīnu. Uz kāda itāļu lainera klāja — vislabākā, kāds tajā laikā kursēs. Un no Dženovas ar mašīnu taisnā ceļā šurp.

—    Vai pa nakti nekur neapstāsimies?

—    Kādēļ? Mēs taču gribam ātrāk atgriezties paši savā mājā.

—    Kur mūsu māja atradīsies?

—           To varam vēl apspriest. Šajā pilsētā vienmēr pārdodamas daudzas mājas. Vai tev patiktos dzīvot arī uz laukiem?

—    Jā,— pulkvedis sacīja.— Kādēļ ne?

—           Tad mēs pamostoties redzētu kokus. Kādus kokus mēs redzēsim šajā ceļojumā?

—           Galvenokārt priedes un apses, un papeles gar upīšu krastiem. Pagaidi tikai, kad apses rudenī sāks dzeltēt.

—    Es jau gaidu. Kur mēs apmetīsimies, kad nonāksim Vaiomingā?

—    Vispirms dosimies uz Šeridenu un tad izlemsim.

—    Vai Šeridena ir skaista pilsēta?

—           Burvīga. Ar mašīnu aizbrauksim līdz tai vietai, kur notika kauja ar indiāņiem, un es tev visu izklāstīšu. Ceļā uz Bilingsu uzbrauksim arī tajā kalnā, kur nogalināja sēnalu pakausi Džordžu Armstrongu

Kasteru, un tu varēsi apskatīt piemiņas, plāksnes; tās uzstādītas tieši tur, kur viņi toreiz krita, un es tev izskaidrošu kaujas gaitu.

—          Tas būtu lieliski. Kurai pilsētai Šeridena vairāk līdzinās — Mantujai, Veronai vai Vičencai?

—    Nevienai no šīm. Tā paceļas tieši kalnos gandrīz kā Skio.

—    Tātad līdzīga Kortinai?

—           Nemaz ar ne. Kortina izvietojusies augstā kalnu ieplakā. Šeridena pieplakusi pašai kalnu nogāzei. Ap Bighornu priekškaļņu nav. Kalni izaug tieši no līdzenuma. No turienes redzama arī Mākoņu smaile.

—    Bet vai ar mūsu mašīnām tur varēs tikt augšā?

—           Kā likts. Tikai ar kaut kādām tur hidrauliskām ierīcēm gan es negribu ķēpāties.

—           Varu iztikt bez tām,— meitene sacīja. Viņa visiem spēkiem pūlējās savaldīties, lai nesāktu raudāt.— Tāpat kā bez visa pārējā.

—           Ko tu dzersi?— pulkvedis jautāja.— Mēs vēl neesam nekā pasūtījuši.

—    Laikam nedzeršu neko.

—           Divus ļoti sausus martīni,— pulkvedis sacīja bārmenim,— un glāzi auksta ūdens.

Viņš iebāza kreiso roku kabatā un, atskrūvējis zāļu pudelīti, izkratīja plaukstā lielās tabletes. Pēc tam, turēdams tabletes plaukstā, pudelīti atkal aizskrūvēja. Cilvēkam, kuram bieži jāiztiek bez labās rokas atbalsta, tas nebija nekāds sevišķais sasniegums.

—    Es taču teicu, ka nedzeršu.

—          Zinu, meitiņ. Es domāju, ka viena glāze tev tagad nenāktu par ļaunu. Varam jau to atstāt uz letes. Varu arī izdzert pats. Lūdzu, piedod,— viņš sacīja.— Es negribēju tevi aizvainot.

—    Mēs vēl neesam palūguši mazo nēģerēnu, kas man kalpos.

—           Nē. Negribēju to darīt, iekams nav atnācis Čipriani un es neesmu ar viņu norēķinājies.

—    Atkal principi?

—          Tāds nu es esmu, ko lai dara,— pulkvedis sacīja.— Piedod, meitiņ.

—    Atkārto «meitiņ» trīs reizes pēc kārtas.

—    Hija, figlia, meitiņ.

—           Nezinu, ko lai dara,— viņa sacīja.— Man šķiet, ka vajadzētu iet projām. Man patīk, ka cilvēki mūs redz kopā, bet es negribu redzēt nevienu pašu.

—-Kārbiņa ar nēģerēnu ir nolikta uz kases.

—    Zinu. Es jau pirms krietna laika to ievēroju.

Ienāca bārmenis un pasniedza viņiem abus martīni, kas, spriežot pēc apsvīdušajām glāzēm, bija ledus auksts, kā ari prasīto ūdeni.

—           Pasniedziet mums mazo sainīti, kas te atstāts uz mana vārda un atrodas augšā uz kases,— pulkvedis viņam teica.— Pasakiet Čipriani, ka čeku es atsūtīšu.

Viņš bija izlēmis citādi.

—    Vai dzersi savu glāzi, meitiņ?

—    Jā. Ja vien tev nav iebildumu, ka ari es grozu lēmumu.

Viņi dzēra, viegli saskandinājuši glāzes, tik viegli, ka tās tikko

saskārās.

—          Tev bija taisnība,— viņa sacīja, sajuzdama, ka krūtīs ielīst siltums un acumirklī aizdzen visas skumjas.

—    Arī tev bija taisnība,— viņš sacīja, turēdams plaukstā tabletes. Ieņemt tās tagad ar ūdeni viņam šķita nepiedienīgi. Tāpēc brīdi, kad

meitene pagrieza galvu, lai noskatītos, kā pa durvīm iziet kāds agrās glāzes cienītājs, viņš tās aizskaloja ar martīni.

—    Varbūt iesim, meitiņ?

—    Jā. Protams.

—           Bārmen,— pulkvedis uzsauca.— Cik jāmaksā? Un neaizmirstiet pateikt Čipriani, ka par šo nieciņu viņš saņems čeku.

TRĪSDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

Viņi pusdienoja Griti, un meitene bija izsaiņojusi mazo melnkoka nēģerēnu un piespraudusi to pie kreisā pleca. Figūriņa bija kādas trīs collas gara un izskatījās gluži jauka, ja cilvēks prot tādas lietas novērtēt. Un, ja neprot, tad ir tīrais stulbenis, pulkvedis nodomāja.

Tu nedrīksti būt rupjš pat domās, viņš sevi norāja. Tev jābūt tik labam, cik vien tu spēj, līdz tam brīdim, kad vajadzēs teikt — ardievu. Kas gan tas par vārdu, viņš domāja,— ardievu.

Kā no tādas mīlētāju pastkartes.

Ardievu un bonne chance1 un hasta la vista2 . Mēs vienmēr teicām tikai merde3 , neko vairāk. «Visu labu» gan ir jauki vārdi. Tie skaisti skan, viņš domāja. Visu labu, visu labu, lai kur tu būtu, lai kur tu ietu. Un punkts, viņš domās noteica.

—           Meitiņ,— viņš sacīja.— Laikam gan jau ļoti sen neesmu teicis, ka mīlu tevi.

—    Kopš apsēdāmies pie šī galda.

—    Tad saku to tagad.

Pēc atgriešanās viesnīcā viņa dāmu istabā bija rūpīgi izsukājusi matus. Viņa necieta šis istabas.

1 Visu labu (fr.).

2 Uz redzēšanos (sp.).

3 Mēsls (fr.).

Viņa bija uzkrāsojusi lūpas tieSi tā, kā viņam vislabāk patika, un, rikodamās ar lūpu zīmuli, sev atgādinājusi: «Tikai nedomā. Nedomā ne par ko. Un galvenais — neesi drūma, jo viņš taču tūlīt aizbrauks.»

—    Tu esi Joti skaista.

—           Paldies. Man gribētos būt skaistai tev par prieku, ja vien es to spētu un ja vien es vispār varu būt skaista.

—    Cik gan lieliska ir itāļu valoda.

—    Jā. Misters Dante arī tā domāja.

—          Gran Maestro,— pulkvedis uzsauca.— Ko jūsu Wirtschaft var mums piedāvāt?

Gran Maestro, tieši šurp neskatīdamies, bija tomēr viņus vērojis — ar sirsnību un bez skaudības.

—    Vai jūs vēlētos gaļu vai zivis?

—           Šodien sestdiena,— pulkvedis sacīja.— Zivis nav obligātas. Un tāpēc es tās ēdīšu.

—    Tātad buti,— Gran Maestro sacīja.— Un jums, milēdij?

—           Izvēlieties manā vietā. Jūs labāk zināt, kas dabūjams, un man garšo viss.

—    Izlem nu pati, meitiņ.

—           Nē. Es labprāt to atstātu tāda cilvēka ziņā, kas gudrāks par mani. Un apetīte man kā visām pansionāta audzēknēm ir teicama.

—           Nu tad gaidiet pārsteigumu,— sacīja Gran Maestro, kura garenajā, mīlīgajā sejā ar sirmajām uzacīm virs smagnējiem plakstiem arvien rotājās laimīgs smaids — kā jau vecam karavīram, kurš palicis dzīvs un prot to novērtēt.

—    Kas jauns ordeņa dzīvē?— pulkvedis jautāja.

—           Vienīgi tas, ka mūsu patronam esot nepatikšanas. Konfiscēts viss īpašums. Vai labākajā gadījumā — aprakstīts.

—    Ceru, ka tas nav pārāk nopietni.

—           Nezaudēsim ticību mūsu patronam. Viņš pārdzīvojis bīstamākas vētras par šo.

—    Uz mūsu patrona veselību!— pulkvedis sacīja.

Viņš pacēla glāzi, kurā dzirkstīja labā, tikko karafē iepildītā valpoličella.— Iedzer par viņu, meitiņ.

—           Es nevaru dzert par tādu draņķi,— meitene sacīja.— Bez tam neesmu ordeņa loceklis.

—           Kopš šī brīža jūs esat uzņemta mūsu rindās,— Gran Maestro sacīja.—«Por merito di guerra.»1

—           Tādā gadījumā es dzeru uz viņa veselību,— meitene teica.— Bet vai patiešām esmu uzņemta ordenī?

r—. Jā,; —Gran Maestro sacīja.— Pergamentu jūs vēl neesat saņēmusi, bet es jūs ieceļu par goda virssekretāru. Pulkveža kungs ievadīs jūs ordeņa noslēpumos. Lūdzu, pulkveža kungs, sāciet!

—          Tūlīt pat,— pulkvedis sacīja.— Vai neviena bakurētainā tuvumā nav?

—    Nē. Viņš aizgāja kopā ar savu sirdsdāmu. Mis Bedekeri.

—           Tad viss kārtībā,— pulkvedis sacīja.— Es ķeros pie lietas. Ir tikai viens liels noslēpums, kas tev jāuzzina. Ja es kļūdīšos, Gran Maestro, jūs mani pārtrauciet.

—    Turpiniet,— Gran Maestro teica.

—           Es turpinu,— pulkvedis sacīja.— Klausies uzmanīgi, meitiņ. Šis ir visu noslēpumu noslēpums. Klausies. «Mīlestība ir mīlestība, un joks paliek joks. Bet, kad zelta zivtiņas mirst, viss it kā sastingst.»

—    Noslēpums ir atklāts,— Gran Maestro sacīja.

—           Esmu ļoti lepna un ļoti laimīga, ka varu būt ordeņa biedrs,— meitene sacīja.— Bet dažā ziņā šis jūsu ordenis šķiet diezgan baigs.

—          Tā 11u tas ir,— pulkvedis sacīja.— Un tagad, Gran Maestro, noslēpumus pie malas, un ko mēs galu galā ēdīsim?

—           Pirmajā ēdienā venēciešu gaumē pagatavotu aukstu krabi, enchillada. To pasniedz čaulā. Pēc tam būs butes jums un ceptas gaļas asorti dāmai. Kādas saknes jūs vēlētos?

—    Tādas, kādas jums ir,— pulkvedis sacīja.

Kad Gran Maestro bija aizgājis, pulkvedis paraudzījās uz meiteni un tad uz Lielo kanālu aiz loga un mistiskajiem gaismas plankumiem, un ēnu rotaļu, kas bija redzama pat šeit, bāra visattālākajā galā, kurš bija veikli pārveidots par ēdamistabu, un ievaicājās:

—    Vai es teicu, meitiņ, ka tevi mīlu?

—    Tu jau labi sen to neesi sacījis. Bet es mīlu tevi.

—    Kas notiek ar cilvēkiem, kuri viens otru mīl?

—           Man šķiet, tie abi ir kaut ko ieguvuši un šai ziņā tiem laimējies vairāk nekā dažam labam. Bet pēc tam vienam no viņiem visu mūžu jādzīvo ar tukšuma sajūtu sirdī.

—           Es nebūšu rupjš,— pulkvedis sacīja.— Kaut arī tāds sakāmais man jau ir uz mēles. Bet, lūdzu,— lai nebūtu nekādu tukšumu!

—          Centīšos,— meitene sacīja.— Esmu centusies jau no paša agra rīta, kopš pamodos. Esmu centusies kopš tā brīža, kad tevi iepazinu.

—    Tad turpini tādā pašā garā, meitiņ,— pulkvedis sacīja.

Griezdamies pie Gran Maestro, kurš bija nodevis pasūtījumu un

atkal ienācis bārā, pulkvedis sacīja:— Pie mazajām butēm man pudeli vino secco' no Vezuva nogāzēm. Pie visa cita varam dzert valpoličellu.

—           Vai es ari nevarētu dzert Vezuva vīnu pie savas ceptās gaļas?

—    meitene jautāja.

—           Renāta, meitiņ,— pulkvedis sacīja.— Protams. Tu vari darīt, kā vien tev tīk.

—    Ja dzeru vīnu, man gribas, lai tas būtu tāds pats kā tev.

—          Tavā vecumā labs baltvīns labi saderas ari ar ceptu gaļu,— pulkvedis teica.

—    Žēl, ka mūsu vecumi ir tik atšķirīgi.

—           Bet man tas tieši patīk,— pulkvedis sacīja.— Ja vien …— Tad, nenobeidzis domu, piebilda:— Būsim fraiche et rose comme au juor de bataille'.

—    Kas to teicis?

—           Nav ne jausmas. Iespiedies atmiņā vēl no tām dienām, kad mācījos College des Marčchaux2 . Nosaukums diezgan pretenciozs, vai ne? Bet šo iestādi es pabeidzu. Taču vislabāk zinu to, ko mācījos no fričiem, ar tiem karodams. Viņi ir vislabākie karavīri. Taču vienmēr nokož vairāk, nekā spēj norit.

—    Būsim tādi, kā tu teici, un, lūdzu, saki man, ka mani mīli.

—           Es mīlu tevi,— viņš teica.— Par to vari nešaubīties. Saku to no sirds.

—           Šodien ir sestdiena,— viņa sacīja.— Un kad būs nākamā sestdiena?

—           Nākamajai sestdienai, meitiņ, tāpat kā lieldienām, nav noteikta datuma. Neatradīsies neviens, kurš varētu kaut ko droši apgalvot par nākamo sestdienu.

—    Tu to varētu, ja vien gribētu.

—           Pajautāsim Gran Maestro, varbūt viņš zina. Gran Maestro, kad būs nākamā sestdiena?

—    A Paques ou a la Trinite3 ,— Gran Maestro sacīja.

—    Kāpēc no virtuves neplūst nekādas uzmundrinošas smaržas?

—    Tāpēc, ka vējš pūš no pretējās puses.

Jā, pulkvedis domāja, vējš pūš no pretējās puses, un kāds laimes luteklis es būtu bijis, ja ar mani kopā jau no paša sākuma būtu bijusi Јī meitene, nevis sieviete, kurai maksāju alimentus un kura nespēja pat dzemdēt man bērnu. Kaut ari tas ietilpa viņas pienākumos. Kurš kura fizioloģiju te lai kritizē? Es kritizēju tikai firmas, tādas kā Gudriču vai Faierstonu.

Nedomā par mēsliem, viņš pats sev sacīja. Un mīli savu meiteni.

1 Svaigi un sārli kā kaujas dienā (/r.).

2 M ar Salu koledža (fr.).

3 Burtiski: Lieldienās vai Vasarsvētkos (fr.). Atbilst latviešu teicienam ♦svētdienā pēc pastardienas».

Meitene atradās tepat blakus, gatava saņemt mīlestību, ja vien viņam bija ko dot.

Un tā atgriezās kā vienmēr, kad viņš uz Renātu paskatījās, un viņš jautāja:

—           Kā jūtas mana meitene ar kraukļa spārnu matiem un seju, kas lauž visas sirdis?

—    Lieliski.

—           Gran Maestro,— pulkvedis sacīja.— Dariet nu gan kaut ko, lai no aizkulisēm mums uzvēdītu kāda smarža, kaut ari vējš pūš no pretējās puses.

TRĪSDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

Pēc portjē norādījumiem šveicars bija sazinājies pa telefonu, un ieradās tā pati motorlaiva, ar kuru viņi bija braukuši šurp.

Džeksons jau atradās laivā līdz ar bagāžu un portretu, kas bija rūpīgi un pamatīgi iesaiņots. Vēl arvien pūta stiprs vējš.

Pulkvedis bija samaksājis rēķinu un izdalījis dzeramnaudas. Viesnīcas kalpotāji bija novietojuši laivā bagāžu un portretu un pārliecinājušies, vai Džeksonam ērta sēdēšana. Un tad aizgājuši.

—    Nu, meitiņ,— pulkvedis sacīja.

—    Vai es nevarētu pavadīt tevi līdz garāžai?

—    Garāžā jau nebūs vieglāk.

—    Lūdzu, ļauj man aizbraukt līdz garāžai.

—    Labi,— pulkvedis sacīja.— Atstāju to tavā ziņā. Kāp iekšā.

Viņi nepārmija ne vārda, un vējš pūta no muguras, bet, braucot ar

ātrumu, par kuru lielāku vecais grausts nespēja attīstīt, šķita, it kā vēja nemaz nebūtu.

Piestātnē Džeksons pasniedza somas nesējam, portretu atstājis savā ziņā, un pulkvedis sacīja:

—    Vai tu gribi atvadīties šeit?

—     Vai tas būtu nepieciešami?

—    Nē.

—    Varbūt es varētu ieiet tev līdzi bārā, kamēr piebrauks mašīnu?

—    Tur būs vēl grūtāk.

—    Lai ir.

—           Aizgādājiet to visu līdz garāžai un palūdziet, lai kāds pieskata, kamēr jūs nobrauksiet lejā mašīnu,— pulkvedis sacīja Džeksonam.

—     Pārbaudiet, vai manas bises kārtībā, un bagāžu novietojiet tā, lai aizmugures sēdekli paliktu pēc iespējas vairāk brīvas vietas.

—    Labi, ser,— Džeksons atbildēja.

—    Tātad es varu braukt līdzi?— meitene vaicāja.

—    Nē,— pulkvedis atteica.

—    Kāpēc gan ne?

—    Tu pati labi zini. Tu neesi uzaicināta.

—    Kādēļ tu esi tik nejauks!

—          Ak dievs, meitiņ, kaut tu zinātu, cik ļoti es pūlos tāds nebūt. Bet kļūst vieglāk, ja var būt nejauks. Samaksāsim šim goda vīram un iesim pasēdēsim tur uz tā sola zem kokiem.

Viņš samaksāja motorlaivas īpašniekam un vēlreiz atkārtoja, ka neesot aizmirsis par džīpa motoru. Pārāk paļauties uz to gan nevajagot, taču neliela cerība esot.

—           Tas būs lietots motors. Tomēr daudz labāks par to tējmašīnu, kas jums tur tagad ir iekšā.

Viņi uzkāpa pa nodeldētajiem akmens pakāpieniem, pārgāja pāri grantētam laukumiņam un apsēdās uz sola zem kokiem.

Melnie koki vējā locījās, un tajos nebija nevienas lapas. Lapas togad bija nobirušas agri un jau sen aizslaucītas.

Pienāca kāds cilvēks un piedāvāja pastkartes, bet pulkvedis tam sacīja:— Soļo vien tālāk, dēls. Pašreiz tu esi te lieks.

Beidzot meitene raudāja, kaut arī bija apņēmusies neraudāt.

—           Klausies, meitiņ,— pulkvedis teica.— Ko gan es varu tev teikt? Šajā satiksmes līdzeklī, ar kuru mēs patlaban pārvietojamies, amortizatori nav iebūvēti.

—    Es vairs neraudu,— viņa sacīja.— Neesmu nekāda histēriķe.

—           Es nekad neapgalvotu, ka tu tāda esi. Es teiktu, ka tu esi vislieliskākā un visskaistākā meitene un otras tādas nav bijis. Nekad. Un nekur. Visā plašajā pasaulē.

—    Pat ja tā būtu taisnība, ko tas varētu grozīt?

—    Iespējams, ka neko,— pulkvedis sacīja.— Bet taisnība tā ir.

—    Un tagad?

—           Tagad mēs piecelsimies, noskūpstīsim viens otru un sacīsim — ardievu.

—    Ko tas nozīmē?

—           Nezinu,— pulkvedis sacīja.— Šis laikam ir viens no tiem jautājumiem, uz kuriem katram pašam jāatrod atbilde.

—    Es mēģināšu to atrast.

—    Tikai neņem visu pārāk pie sirds, meitiņ.

—          Centīšos,— meitene teica.— Kaut arī jābrauc satiksmes līdzeklī bez amortizatoriem.

—    Tev jau no sākta gala bijuši nolemti soda rati.

—    Vai tu pat atvadoties nevari būt laipr.s?

—    Laikam gan ne. Kaut ari pūlos.

—    Tad papūlies vēl. Tā taču ir mūsu vienīgā cerība.

—    Pūlēšos.

Viņi cieši piekļāvās viens otram, un skūpsts bija skarbs un patiess, un tad pulkvedis aizvadīja meiteni pāri grantētajam laukumiņam un lejup pa akmens kāpnēm.

—    Tev vajadzētu braukt ar kārtīgu laivu. Nevis ar to sagrabējušo sili.

—    Es labprāt brauktu tieši ar to sagrabējušo sili, ja tu neiebilsti.

—    Neiebilstu?— pulkvedis atkārtoja.— Protams, ne. Es tikai dodu pavēles un izpildu pavēles. Es nekad neiebilstu. Ardievu, mana dārgā, burvīgā, skaistā.

—    Ardievu,— viņa sacīja.

ČETRDESMITĀ NODAĻA

Viņš sēdēja lagūnā ieraktā ozola mucā, kādas Veneto apvidū izmanto par slēpņiem. Slēpnis ir jebkura veida mākslīga ietaise, kurā mednieks paslēpjas no medījuma, šai gadījumā — pīļu acīm.

Brauciens šurp kopā ar puišiem, kurus viņš satika garāžā, bija jauks, tāpat arī kopā pavadītais vakars ar teicamām, uz veca va|ēja pavarda gatavotām vakariņām. Aizmugures sēdeklī bija pieticis vietas trim medniekiem. Tie, kuri nemeloja, at|āvās krietni daudz pārspīlējumu, bet meļi lika saviem meliem uzplaukt pilnos ziedos.

Šāds melis, pulkvedis nodomāja, ir tikpat skaists kā ķirši vai ābeles, kad tie saplaukuši piinā krāšņumā. Un vai gan vajadzētu meļus nopelt, ja vien tie nesamelo koordinātas?

Pulkvedis visu mūžu bija kolekcionējis meļus, tāpat kā citi vāc pastmarkas. Viņš tos gan īpaši nešķiroja — varbūt vienīgi pirmo reizi sastopoties — un pārāk augstu arī nevērtēja. Taču klausījās šādos meļos ar lielu baudu, ja vien meli neskāra dienesta pienākumus. Arī vakar vakarā pēc krietna malka grapas tādu nevainīgu melu bija, cik uziet, un pulkvedim tie sagādāja prieku.

Pavards, kurā dedzināja koka ogles, dūmoja; nē, viņš nodomāja, kurināja gan laikam ar resnām pagalēm. Bet, lai nu kā, melošana padodas labāk, ja gaisā ir dūmu smaka un saule jau norietējusi.

Arī viņš pats divas reizes tik tikko nesamelojās, taču laikus aprāvās un samierinājās ar nelielu pārspīlējumu. Ceru, ka tā bija, viņš nodomāja.

Un nu aizsalusī lagūna draudēja visu izjaukt. Taču gluži tik ļauni vēl nebija.

Pēkšņi nez no kurienes parādījās divas garkakles un laidās lejup tik strauji, kā vēl neviena Lidmašīna nekad nav piķējusi, un pulkvedis, ar dzirdi izsekodams spārnu švīkstoņas trajektorijai, strauji pacēla ieroci un notēmēja uz pīļtēviņu. Tas nokrita uz Iedus, atsizdamies ar tādu spēku, kā var atsisties tikai putns, bet, iekams tas notika, pulkvedis jau

bija nošāvis arī mātīti, kura, garo kaklu izstiepusi, sāka strauji celties augšup.

Tā nokrita turpat blakus tēviņam.

Tā taču ir slepkavība, pulkvedis domāja. Un kas gan mūsdienās nav slepkavība? Bet tu, zēn, vēl šauj tīri labi.

Atradis gan zēnu, viņš nodomāja. Vecais apdauzītais sakārni! Bet, skat, kur laižas vēl.

Šoreiz tās bija baltvēderes, kas lidoja šurp izklaidus bariņā, te satuvinādamās, te izstiepdamās garā rindā. Tad tās no jauna satuvojās, un pīle pievilinātāja uz ledus sāka tām nez ko saukt.

Lai tās apmet vēl vienu loku, pulkvedis pats sev sacīja. Turi galvu noliektu un nemirkšķini pat acis. Tūlīt tās nāks lejā.

Atsaukdamās uz nodevīgo aicinājumu, tās tiešām lidoja lejup.

Putnu spārni pēkšņi sakļāvās tāpat kā lidmašīnu vairogi, kad tās gatavojas nosēsties. Tad pīles pamanīja ledu un cita aiz citas atkal cēlās augšup.

Mednieks, kurš tagad nebija vairs nekāds pulkvedis, bet tikai cilvēks ar ieroci, piecēlās savā koka mucā kājās un nošāva divas. Tās atsitās pret ledu gandrīz tikpat spēcīgi kā lielās pīles.

Pietiks ar divām no vienas ģimenes, pulkvedis domās sacīja. Jeb varbūt vajadzētu teikt — no vienas ģints?

Pulkvedis izdzirdēja šāvienu sev aiz muguras, kur, kā viņš zināja, neviena cita slēpņa vairs nebija, un pagrieza galvu, lai palūkotos pāri sasalušajai lagūnai uz attālo, grīšļiem apaugušo krasta līniju.

Cauri ir, pulkvedis nodomāja.

Bars pīļu, kas nelielā augstumā bija lidojušas uz šo pusi, pēkšņi uzspurdza gaisā tik stāvus, ka likās balstāmies uz astēm.

Viņš redzēja, ka viena nokrīt, tad izdzirdēja vēl otru šāvienu.

Tur īgnais laivinieks šāva uz pīlēm, kas būtu lidojušas pāri pulkvedim.

Kā gan viņš iedrošinās — pulkvedis domāja.

Bise viņam bija tāpēc, lai nobeigtu aizšautās pīles, kuras nobēga vietās, kur suns tām netiek klāt. Saut uz pīlēm, kas lido mednieka slēpņa virzienā, ir pārkāpums, par kuru otra ļaunāka medībās vairs nav.

Laivinieks atradās pārāk tālu, lai sadzirdētu saucienu. Tāpēc pulkvedis divas reizes izšāva uz viņa pusi.

Skrotis tik tālu nesniegs, viņš nodomāja, bet lai tas ķēms vismaz zina, ka es saprotu, ko viņš dara. Kas tā par sasodītu cūcību? Un vēl tik lieliskās medībās. Sīs ir vislabāk noorganizētās un izplānotās pīļu , medības, kādās jebkad esmu piedalījies, un nekad savā mūžā neesmu īvis ar tādu baudu kā šodien. Kas gan tam draņķim lēcies?

PL

ļ

Pulkvedis zināja, cik kaitīgi viņam ir dusmoties, tāpēc paņēma mutē divas tabletes un uzdzēra tām virsū no blašķes pāris malkus džina, jo ūdens nebija.

Pulkvedis zināja, ka arī džins viņam ir kaitīgs, un nodomāja: vienīgais, kas man nav kaitīgs, ir atpūta un pavisam neliela fiziska slodze. Atceries, zēn, atpūta un neliela fiziskā slodze. Vai šo te varētu nosaukt par nelielu fizisko slodzi?

Mana daiļā, viņš domās uzrunāja meiteni. Kaut tu būtu šeit un mēs sēdētu divvietīgā slēpnī, un es justu vismaz tava pleca pieskārienu. Tad varētu pagriezt galvu un paskatīties uz tevi, un tad trāpīt pīlēm lielā augstumā, lai parādītu tev, ko spēju, un varbūt pat nošaut kādu tā, lai tā iekrīt tieši mucā, bet neskar tevi. Vajadzētu pamēģināt vienu tā paņemt, viņš domās noteica, izdzirdis spārnu švīkoņu gaisā. Viņš piecēlās kājās, pagriezās un ieraudzīja vienu pašu skaistu, garkaklainu pīļtēviņu, kas straujiem spārnu vēzieniem laidās uz jūras pusi. Tas asi un skaidri iezīmējās debesīs virs kalnu aprisēm. Pulkvedis notēmēja un, sekodams pīles lidojumam, cēla stobru arvien augstāk, tad izšāva.

Pīļtēviņš nokrita turpat pie mucas, ar savu svaru ielauzdams ledus kārtiņu. Izliekot māņu pīles, ūdens te bija no ledus atbrīvots un tagad paguvis tikai viegli piesalt. Kliedzējpile aplūkoja pīļtēviņu, kas gulēja uz ledus, un mīņājās no vienas kājas uz otru.

—    Tu to savā mūžā nekad neesi redzējusi,— viņš sacīja pilei.— Tu pat neredzēji, ka tas lido šurp. Bet varbūt ari redzēji. Tikai cieti klusu.

Pīļtēviņš bija nokritis uz galvas, un tā tagad atradās zem ledus. Taču pulkvedis varēja skaidri saskatīt skaistās ziemas spalvas uz pīļtēviņa krūtīm un spārniem.

Es labprāt uzdāvinātu viņai no pīļu spalvām darinātu vesti — līdzīgu tiem ietērpiem, ar kādiem senie meksikāņi izrotāja savus dievus, viņš nodomāja. Bet šīs pīles droši vien nonāks tirgū, bez tam neviens te neprastu nodīrāt un izstrādāt putnu ādas. Taču veste iznāktu skaista — mugurai varētu ņemt mērcu tēviņu ādas, priekšai — pelēko pīli ar divām vertikālām no prīkšķes spalvām veidotām svītrām. Katrā pusē pa vienai. Būtu sasodīti skaista veste. Un varu derēt, ka viņai patiktu.

Kaut nu nāktu vēl kāda, pulkvedis nodomāja. Kāds pārītis muļķa pīļu varētu nogriezties ari uz šo pusi. Un man jābūt gatavībā, ja tās tiešām nāks. Bet vairāk neviena neparādījās, un viņam atlika tikai pārdomas.

Ari no citiem slēpņiem nedzirdēja šāvienus, un tikai paretam kāds atskanēja jūras pusē.

Šādā spožā gaismā putni skaidri saskatīja ledu un vairs nelidoja šurp, bet devās atklātā jūrā un tur uz ūdens pulcējās baros. Ko šaut nebi‘ ja, un viņš neviļus sāka domāt par to, kā tas īsti bija sācies. Viņš 1 abi

apzinājās, ka nav to pelnījis, un, kaut ari saņēma to un dzīvoja no tā, taču vienmēr mēģināja to arī izprast.

Reiz bija tāda zīmīga sastapšanās ar diviem jūrniekiem, kad viņi abi ar meiteni kādu nakti bija pastaigājušies. Jūrnieki viņai uzsvilpa, un pulkvedis nodomāja, ka tur nav nekā [auna un nav ko pievērst uzmanību.

Tomēr kaut kas nebija tā, kā vajag. Viņš to sajuta, kaut ar prātu vēl nebija aptvēris. Bet tad pārliecinājās pavisam droši, apstājies zem laternas, lai tie skaidri saredzētu viņa uzplečus un vāktos prom uz ielas otru pusi.

Uz katra pleca viņam ar sudraba diegiem bija uzšūts mazs ērglis izplestiem spārniem. Ērgļi nebija pārāk uzkrītoši un bija uzžūti jau sen. Taču saskatīt tos varēja.

Jūrnieki iesvilpās vēlreiz.

—           Ja gribi redzēt, kas te notiks, tad nostājies tur patālāk pie sienas,— pulkvedis bija teicis meitenei.— Ja ne, skaties uz otru pusi.

—    Tie abi ir tik lieli un jauni.

—    Drīz vien tie nemaz vairs nebūs lieli,— pulkvedis viņai apsolīja.

Pulkvedis piegāja pie svilpējiem.

—    Kur ir jūsu krasta patruļa?— viņš jautāja.

—           Kā lai es to zinu?— plecīgākais svilpējs atcirta.— Mēs tikai gribam pamatīgāk apskatīt to dāmiņu.

—    Pat tādiem kā jums gan laikam ir uzvārdi un sērijas numurs?

—    Kas to zin,— viens norūca.

Bet otrs piebilda:— Un, ja arī būtu, neiesim jau tos klāstīt katram jeņķu pulkvedim.

Tas vis nav armijā pirmo dienu, pulkvedis nodomāja, iekams viņam sita. Jūras vilks. Zin, uz ko tam tiesības.

Un tomēr to ķēra sitiens ar kreiso roku — negaidīts kā zibens no skaidrām debesīm — un pēc tam vēl trīs, kad vīrs jau laidās gar zemi.

Otrs — tas, kurš pirmais svilpa, metās viņam virsū strauji un apņēmīgi, kaut arī izskatījās piedzēries, un pulkvedis pamanījās iebliezt tam ar elkoni pa zobiem un pēc tam laternas gaismā gāza no visa spēka ar labo. Trāpījis mērķī, viņš pašķielēja uz otru svilpēju un saprata, ka no tās puses vairs briesmas nedraud.

Tad viņš laida darbā kreiso āķi. Bet, kad matrozis mēģināja izslieties, trieca tam vēderā ar labo. Vēl viens kreisais āķis, un viņš pagriezās projām, lai dotos pie meitenes, jo negribēja dzirdēt, kā galva atsitīsies pret ietvi.

Uzmetis īsu skatienu tam, kurš kapitulēja pirmais, viņš redzēja, ka tas mierīgi guļ, ar zodu atdūries pret ietvi, un pa muti tam nāk asinis. Bet krāsa tām normāla, pulkvedis konstatēja.

—           Mana karjera nu vējā,— viņš sacīja meitenei.— Lai tā bija kāda būdama. Bet bikses gan šiem jūrnieķeļiem ir varen jocīgas.

—    Un kā tu jūties?— meitene jautāja.

—    Lieliski. Vai tu skatījies?

—    Jā.

—           Manas rokas gan rīt nebūs lietojamas,— viņš izklaidīgi teica.— Bet tagad varam mierīgi soļot prom. Tikai iesim lēnām.

—    Jā, lūdzu, ej lēnām.

—          Tu mani pārprati. Es gribēju teikt, ka mums jāiet tā, it kā mums nekur nebūtu jāsteidzas.

—    Mēs iesim tik lēnām, cik vien cilvēkam iespējams.

Un viņi soļoja uz priekšu.

—    Vai gribi izdarīt eksperimentu?

—    Protams.

—    Iesim tā, lai pat mūsu kājas no mugurpuses izskatītos draudīgas.

—    Es pamēģināšu. Bet maz ticams, vai man tas izdosies.

—    Nu tad iesim vien tāpat kā līdz šim.

—    Vai viņi tev neiesita?

—           Iegāza gan vienreiz pamatīgi pa ausi. Tas otrais — kad aptvēra, kas īsti notiek.

—    Vai visi kautiņi ir tādi?

—    Ja laimējas, tad jā.

—    Bet ja nelaimējas?

—          Tad var gadīties, ka arī pašam jālaižas no kātiem. Vai nu vienā virzienā, vai otrā.

—    Bet vai pēc šī kautiņa tu mani vēl mīli?

—    Es mīlu tevi vēl vairāk, ja vien tas ir iespējams.

—           Kāpēc tas nevarētu būt iespējams? Tas taču jauki. Es tevi tagad, pēc tā, ko noskatījos, mīlu vairāk. Vai eju pietiekami lēni?

—          Tu ej tāpat kā briedis pa mežu, un dažreiz tu ej tā kā vilks vai kā liels, vecs koijots, kad tam nekur nav jāsteidzas.

—    Man gan ne visai gribētos būt lielam, vecam koijotam.

—           Kad tu vienu tādu ieraudzīsi, tu runāsi citu valodu,— pulkvedis sacīja.— Tev ir tāda gaita kā visiem lielajiem plēsoņām, kad tie soļo nesteidzīgi. Tikai tu neesi plēsoņa.

—    Tā nu es patiešām neesmu.

—    Paejies mazliet pa priekšu, lai varu tevi pavērot.

Viņa pagāja gabaliņu, un pulkvedis sacīja:— Tu soļo kā čempions, kurš nav vēl kļuvis par čempionu. Ja tu būtu zirgs, es tevi pirktu pat tad, ja naudu vajadzētu aizņemties un maksāt par to divdesmit procentus mēnesī.

—    Bet pirkt mani tev nevajag.

—    Es zinu. Ne jau par to mēs runājām. Mēs runājām par tavu gaitu.

—           Saki man — kas notiks ar šiem cilvēkiem?— viņa jautāja.— Es par kautiņiem tik maz ko zinu. Vai man nevajadzēja palikt tur un par tiem parūpēties?

—           Nekādā gadījumā,— pulkvedis sacīja.— Un iegaumē to — nekādā. Ceru, ka par abiem kopā tie būs dabūjuši vismaz vienu krietnu smadzeņu satricinājumu. Lai pūst vien. Paši taču līda. Un nevar būt ne runas par to, ka man būtu jānes kāda atbildība par notikušo. Un dzīvības mums visiem apdrošinātas. Vai tu gribētu uzzināt vēl kaut ko par kautiņiem, Renāta?

—    Lūdzu, stāsti.

—          Ja tu kautiņu uzsāc, tad tev tajā jāuzvar. Tas ir vienīgais, kas jāatceras. Viss pārējais ir bleķis, kā teica mans vecais draugs doktors Rommels.

—    Vai Rommels tev patiešām patika?

—    Ļoti.

—    Bet viņš bija tavs ienaidnieks.

—           Savus ienaidniekus es dažreiz mīlu vairāk nekā savus draugus. Un nav tādas kaujas, kurā jūrnieki neuzvarētu. Šo gudrību es iemācījos vietā, ko sauc par Pentagonu, kad man vēl bija atļauts tajā ieiet pa parādes durvīm. Ja vēlies, varam paiet vai pat paskriet atpakaļ un pavaicāt tiem abiem, kādas ir viņu domas šajā jautājumā.

—          Taisnību sakot, Ričard, šai naktij man pilnīgi pietiek ar vienu kautiņu.

—          Jāatzīstas, ka man arī,— pulkvedis sacīja. Bet viņš to pateica itāliski, sākdams ar vārdiem:— Artche io. Ieiesim pie Harija iedzert pa glāzei, un tad es tevi pavadīšu uz mājām.

—    Vai tu nesavainoji savu slimo roku?

—           Nē,— viņš teica.— Es tikai vienu reizi iesitu ar to viņam pa galvu. Visas citas reizes tā apstrādāja mīkstākas ķermeņa daļas.

—    Vai drīkstu to saņemt savējā?

—    Tikai ļoti saudzīgi.

—    Bet tā taču briesmīgi satūkusi.

—    Lauzts nekas nav, un tāds uzpampums vienmēr pāriet.

—    Vai tu mani mīli?

—          Jā. Es mīlu tevi ar divām krietni uztūkušām rokām un visu savu sirdi.

ČETRDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Tā nu tas bija, un varbūt tieši tajā dienā, bet varbūt arī kādā citā bija noticis brīnums. Kas to lai zina, viņš nodomāja. Bet šis lielais brīnums bija noticis, un viņš apzināti neko nebija darījis, lai to sekmētu.— Un vai tu, suņabērns, kaut ko darīji, lai to aizkavētu?

—    viņš domās sev jautāja.

Kļuva arvien aukstāks, no Iedus atbrīvotais ūdens atkal aizsala, un kliedzējpīle pat nepacēla galvu. Tā vairs nedomāja par nodevību, bet tikai pati par savu ādu.

Ak tu, draņķe, pulkvedis domāja. Kaut ari zinu, ka esmu netaisns. Nodevība taču ir tās amats. Bet kāpēc mātīte pievilina labāk nekā tēviņš? Tev jau nu gan vajadzētu to zināt, viņš nodomāja. Un pat tā nav taisnība. Kas tad galu galā ir taisnība? īstenībā tēviņi ir vislabākie pievilinātā ji.

Nedomā tagad par viņu. Nedomā par Renātu, zēn, jo tas tev par labu nenāks. Būs tikai sliktāk. Bez tam tu taču jau atvadījies. Ak dievs, kas tā bija par atvadīšanos. Netrūka pat soda ratu. Un viņa patiešām kopā ar tevi kāptu ari tajos. Ja vien tie būtu īsti. Sasodīti sarežģīts uzdevums, viņš domāja. Mīlēt un šķirties. Cik viegli tādos brīžos gūst brūces.

Kas tev devis tiesības saistīties ar šādu meiteni?

Neviens, viņš atbildēja. Bet mūs iepazīstināja Andrea.

Bet kā viņa varēja iemīlēt tādu nelaimes putnu kā tevi?

Nezinu, viņš domāja. Patiešām nezinu.

Viņš nezināja ari to, ka meitene mil viņu tāpēc, ka vēl nevienu ritu savā dzīvē viņš nebija pamodies nelaimīgs, par spīti visām sirds lēkmēm. Ciešanas viņš bija pazinis un sāpes arī. Bet vēl neviens rīts to nebija pārsteidzis nelaimīgu.

Tādu cilvēku tikpat kā nav, un meitene, kaut ari bija pavisam jauna, saprata, ko atradusi.

Viņa tagad ir mājās un guļ, pulkvedis domāja. Tur viņai ari pienākas būt, nevis kaut kādā sasodītā slēpnī, ap kuru pat māņu pīles iesalušas ledū.

Un tomēr briesmīgi gribētos, kaut viņa būtu šeit un šis būtu divvietīgs slēpnis, un viņa raudzītos uz rietumiem cerībā, ka vismaz viena pīļu virtene tur vēl parādīsies. Tas būtu jauki, ja vien viņai nesaltu. Varbūt man izdotos kaut kā iemainīt īstu dūnu jaku, kaut ari tie, kam tādas ir, neparko nelaiž tās ārā no rokām. Reiz aiz pārskatīšanās šādas jakas tika izdalītas lidotājiem.

Varētu uzzināt, kā dūnas iestrādā, un tad pasūtīt tādu no šejienes pīļu dūnām, viņš domāja. Es sarunātu labu drēbnieku, kas jaku piegriež, un tā varētu būt divrindu, bez kabatas labajā pusē un ar ziemišķādas uzšuvumu, lai laide neķeras.

Tā arī izdarīšu, viņš pats sev sacīja. Noteikti izdarīšu vai arī dabūšu jaku no kāda cita zeļļa un likšu to pāršūt pēc viņas mēra. Viņai derētu arī laba bise, taču ne pārāk viegla, varbūt Perdijs 12 vai pāris Bosu. Viņas ierocim jābūt tikpat nevainojamam kā viņa pati. Vislabākais gan laikam būs Perdijs, viņš nodomāja.

Tajā brīdī viņš izdzirdēja vieglas un ātras spārnu vēdas un palūkojās gaisā. Taču pīles lidoja pārāk augstu. Un bija aizsniedzamas tikai acīm.

Bet tās no augšas noteikti redzēja mucu un mednieku tajā, un iesalušās māņu pīles, un grūtsirdīgo pievilinātāju, kas, ieraudzījusi radinieces, skaļi iepēkšķējās, uzticīgi darīdama savu nodevējas darbu. Pīles — tās bija garkakles — mierīgi devās tālāk uz jūras pusi.

Nekad neesmu viņai neko dāvinājis, kā viņa pati sacīja. Tikai to mazo nēģerēnu. Bet tas jau nieks. Viņa pati to izvēlējās, un es tikai nopirku. Tā nav nekāda īsta dāvana.

Vairāk par visu es gribētu viņai dāvināt drošības sajūtu, kura mūsu dienās vairs nav atrodama; un visu savu mīlestību, kas nav nekā vērta; un visu savu pasaulīgo mantu, kuras man būtībā nemaz nav, tik vien ir kā divas labas bises, mani formas tērpi, ordeņi, medaļas un dažas grāmatas. Un atvaļināta pulkveža pensija.

«Tev dāvinu es visu savu pasaulīgo mantu,» viņš domās citēja.

Bet viņa mani apveltīja ar savu mīlestību, dārgakmeņiem, kurus es nepaturēju, un gleznu. Arī gleznu katrā laikā varu atdot atpakaļ. Es varētu viņai uzdāvināt savu gredzenu, viņš nodomāja, bet kur gan esmu to iegrūdis?

Ne manu ozollapām rotāto krustu par kaujas nopelniem, ne abas sudraba zvaigznes un visus pārējos grabuļus viņa droši vien negribēs. Tāpat kā medaļas, kas man piešķirtas šajā zemē. Un Francijā. Un Beļģijā. Tās tikai uzdzītu drūmas domas.

Labāk dāvāšu viņai savu mīlestību. Bet kā to, velns ar ārā, var nosūtīt? Un kā uzglabāt svaigu? Uz ledus taču neliksi!

Bet kāpēc gan ne? Jāpainteresējas. Un kā lai dabūju to sasodīto džīpa motoru vecajam vīram?

Jāatrod kāda izeja, viņš domāja. Izejas atrašana taču ietilpa tavos dienesta pienākumos. Gar ausīm svilpoja lodes, bet tev vajadzēja atrast izeju.

Žēl, ka mums abiem ar to draņķi, kurš man sabojā pīļu medības, nav rokās īstas šautenes. Tad drīz vien redzētu, kurš te prot atrast labāku izeju. Pat sēžot šitādā purva vidū ieraktā mucā, kur nav iespējams manevrēt. Lai tiktu man klāt, viņam vajadzētu pienākt diezgan tuvu.

Beidz muļķoties, viņš domās sacīja, un domā par savu meiteni. Tu taču vairs nevienu nevēlies nogalināt — itin nekad.

Kam tu to gribi iestāstīt, viņš pats sev jautāja. Taisies kļūt par īstenu kristieti? Nu, papūlies ar. Viņai tu tādā gadījumā patiktu labāk. Bet r»i nopietni? Es patiešām nezinu, viņš atzinās. Dievs mans liecinieki — nezinu.

Varbūt pirms nāves tomēr atgriezīšos Kristus klēpī. Jā, viņš sacīja, var jau būt. Kas gribētu par to saderēt?

—    Vai tu gribētu?— viņš uzrunāja kliedzējpīli. Taču tā raudzījās gaisā un bija atkal uzsākusi pēkšķēšanu.

Pīles lidoja pāri lielā augstumā un neapmeta nevienu līkumu. Tās tikai paskatījās uz leju un turpināja ceļu uz jūru.

Tur tās droši vien sēžas uz ūdens, pulkvedis nodomāja. Un kāds mednieks laivā jau mēģina piezagties tām klāt. Pa vējam tās piepeldēs pavisam tuvu, un kāds tām noteikti jau uzglūn. Kas zin, kad viņš izšaus, dažas var pagriezties atpakaļ uz šo pusi. Bet viss ir atkal aizsalis, un prātīgāk gan laikam būs taisīties projām, nevis kā muļķim te vēl gaidīt.

Nomedījis esmu diezgan un šāvis tikpat labi vai pat labāk nekā parasti. Skaidrs, ka labāk, viņš domāja. Vienīgi Alvarito te šauj labāk par mani, un viņš vēl ir jauns un tāpēc izveicīgāks. Tomēr pīļu es nošauju mazāk nekā dažs labs viduvējs vai pat slikts šāvējs.

Jā, zinu. Un zinu ari — kāpēc. Pēc kvantitātes taču mēs vairs nedzenamies un arī reglamentu esam atmetuši, vai atceries?

Pulkvedis atcerējās, kā reiz Ardenu operācijas laikā, kad viņi vajāja ienaidnieku, kāds likteņa untums uz bridi saveda viņu kopā ar viņa labāko draugu.

Bija agrs rudens, un viņi atradās kalnainā apvidū ar smilšainiem ceļiem un takām, gar kuriem auga pazemi ozoli un priedes. Mitrajās smiltīs skaidri bija saskatāmas ienaidnieka tanku un bruņu mašīnu sliedes.

Iepriekšējā dienā bija lijis, bet tagad skaidrojās, un redzamība bija laba, tā ka varēja pārskatīt visu kalnaino, pauguraino apvidu, un viņi abi ar draugu to tik rūpīgi nopētīja binoklī, it kā gribētu ieraudzīt medījumu.

Pulkvedis, kurš toreiz bija ģenerālis un divīzijas komandiera vietnieks, labi pazina katras ienaidnieka mašīnas sliedes. Viņš zināja ari, kurā brīdī ienaidniekam aptrūka mīnu un aptuveni cik šāviņu tam vēl atlicis. Tāpat viņš bija aprēķinājis, kurā vietā tas, vēl nesasniedzis Zigfrīda līniju, būs spiests pieņemt kauju. Viņš bija pārliecināts, ka nevienā no tām divām vietām, kur kaujām gatavojās, vācieši necīnīsies, bet steidzīgi atkāpsies vēl tālāk.

—    Esam tiem pievirzījušies diezgan tuvu, Džordž, daudz tuvāk, nekā ļaudis ar mūsu cienījamo dienesta pakāpi to mēdz darīt,— viņš teica savam labākajam draugam.

—    Tuvāk nekā mūsu pašu avangards, ģenerāl.

—    Tas nekas,— pulkvedis bija teicis.— Reglamentu tagad atmetīsim un sekosim tik pa pēdām.

—    Ar lielāko prieku, ģenerāl. Tāpēc ka reglaments ir manis paša roku darbs,— viņa labākais draugs bija teicis.— Bet ja nu tie būtu kaut ko atstājuši tur?

Viņš norādīja uz vietu, kur, loģiski ņemot, ienaidniekam būtu vajadzējis aizstāvēties.

—    Nekā viņi tur nav atstājuši,— pulkvedis bija teicis.— Viņiem taču nav vairs pat cāļa sūdu, ar ko šaut.

—    Cilvēkam vienmēr ir taisnība līdz tam brīdim, kad tas kļūdās,— viņa labākais draugs sacīja, beigās piemetinādams:— Ģenerāl.

—    Man ir taisnība,— pulkvedis sacīja. Un tā tas tiešām bija, kaut arī veids, kādā viņš pie šāda secinājuma bija nonācis, īsti nesaskanēja ar Zenēvas konvencijas principiem, pēc kuriem karā bija pieņemts vadīties.

—    Nu tad sekosim ar,— viņa labākais draugs bija tefcis.

—    Nav nekāda iemesla to nedarīt, un varu galvot, ka nevienā no tām divām vietām viņi neapstāsies. Nedomā, ka esmu to uzzinājis no kāda friča. Šī pārliecība dzimusi manās personīgajās smadzenēs.

Viņš vēlreiz pārskatīja apkārtni un ieklausījās koku šalkās, un ieelpoja tepat zem kājām augošo viršu smaržu, un vēl lieku reizi nopētīja kāpurķēžu sliedes mitrajās smiltīs, un ar to ari beidzas šis stāsts.

Interesanti, vai viņai tas patiktu, viņš domāja. Nē. Iznāktu tāda kā pašslavināšana. Tomēr nebūtu slikti, ja viņai to pastāstītu kāds cits. Džordžs to nevar izdarīt. Viņš ir vienīgais, kurš būtu varējis viņai to pastāstīt, bet nu viņš to vairs nevar. Kaut vai izstiepies, bet nevar.

Man bijusi taisnība vairāk nekā deviņdesmit piecos gadījumos no simta, un tas ir sasodīti augsts procents pat tik vienkāršā mākslā kā karš. Un tomēr tie pieci procenti, kuros kļūdījos, liek padomāt ne vienreiz vien.

Par to, meitiņ, es tev nekad nestāstīšu. Tas ir tikai tāds blakus troksnis manā sirdī. Manā nekam nederīgajā cāļa sirdī. Jā, šī sasodītā sirds jau atkal netiek man līdzi.

Bet varbūt tomēr vēl panāks, viņš nodomāja un ieņēma divas tabletes, aizskalodams tās ar malku džina, tad pārlaida skatienu pelēcīgajam Iedus klajumam.

Tūlīt pasaukšu to drūmo tipu, izvākšos no šīs sasodītās mucas un došos uz fermu — pareizāks apzīmējums gan laikam būtu «medību māja». Medības beigušās.

ČETRDESMIT OTRĀ NODAĻA

Piecēlies visā augumā, pulkvedis pievērsa sev laivinieka uzmanību, divas reizes izšaudams gaisā, un tad ar rokas mājienu lika tam piebraukt pie slēpņa.

Laiva tuvojās lēni, visu laiku lauzdama ledu, un laivinieks uzlasīja koka mānekļus, saķēra pievilinātāju un iebāza to maisā, bet suns, slīdēdams pa ledu, uzlasīja nošautās pīles. Laiviniekam dusmas likās pārgājušas, un viņš izskatījās pat ļoti apmierināts.

—    Maz esat nošāvis,— viņš pulkvedim teica.

—    Ar jūsu laipno gādību.

Vairāk ne vārds netika pārmīts, un laivinieks, rūpīgi pagriezis pīles ar krūtīm uz augšu, salika tās laivas priekšgalā, tad pulkvedis pasniedza viņam savas bises un saliekamo soliņu ar patronu kasti.

Pulkvedis iekāpa laivā, un laivinieks pārbaudīja, vai mucā nav kas aizmirsts, tad atkabināja tās iekšpusē piekārto, priekšautam līdzīgo drānu ar kabatām, kas uztver čaulītes. Pēc tam arī pats iekāpa laivā, un viņi devās smagajā, gausajā atceļā pa aizsalušo lagūnu uz vaļējā kanāla brūnganajiem ūdeņiem. Pulkvedis strādāja ar airi tikpat sirsnīgi, kā šurp braucot. Bet tagad, spožajā saules gaismā, kad ziemeļu pusē varēja saredzēt sniegainās kalnu virsotnes un tieši priekšā grīšļu joslu, aiz kuras sākās kanāls, abi darbojās pilnīgā saskaņā.

Beidzot, pārslīdējusi pāri pēdējiem brakšķošiem ledus gabaliem, laiva iepeldēja kanālā; tās gaita uzreiz kļuva viegla, un pulkvedis, atdevis lielo airi laiviniekam, apsēdās. Viņam lija sviedri.

Suns, kas trīcēdams bija gulējis pulkvedim pie kājām, pārlēca pār laivas malu un peldēja uz krastu. Tad, izpurinājis ūdeni no sava baltā, nosmulētā kažoka, pazuda grīšļos un brikšņos, un tikai pēc grīšļu viļņošanās pulkvedis redzēja, kur tas aizskrien uz māju. Desu viņš tā arī nebija dabūjis.

Juzdams, ka svīst, pulkvedis, kuru no vēja gan pasargāja biezā armijas jaka, tomēr ieņēma vēl divas tabletes, virsū uzdzerdams no blašķes malku džina.

Tā bija plakana sudraba blašķe ādas ietvarā. Zem apdilušā, notraipītā apvalka vienā pusē bija iegravēts: Ričardam no mīlošās Renātas. Šo ierakstu bija redzējusi tikai Renāta, pulkvedis un cilvēks, kurš to iegravēja. Bez tam pirkšana bija notikusi vienā vietā, bet gravēšana citā. Tas bija pirmajā laikā, pulkvedis nodomāja. Vai gan tagad mēs vairs tā slēptos.

Uz aizskrūvējamā vāciņa bija iegravēts: R. K. no R.

Pulkvedis sniedza blašķi laiviniekam, kurš paskatījās uz viņu, tad uz blašķi un jautāja:— Kas tas ir?

—    Angļu grapa.

—    Būs jānomēģina.

Viņš norija krietnu malku kā jau zemnieks, kurš ticis pie pudeles.

—    Paldies.

—    Kā jums paveicās ar medīšanu?

—    Nošāvu četras. Suns atrada vēl trīs aizšautas.

—    Kāpēc jūs šāvāt?

—    Nevajadzēja jau, tagad pašam žēl. Bet niknumā nenovaldījos.

Man pašam ari tā ir gadījies, pulkvedis domāja un nevaicāja

laiviniekam, kas bijis par iemeslu viņa niknumam.

—    Žēl, ka tik maz nāca.

—    Jā, draņķīgi,— pulkvedis sacīja.— Bet tā jau gadās.

Viņš vēroja suņa gaitu garajā zālē un grīšļos. Pēkšņi tas apstājās un palika kā sastindzis. Tad lēca. Lēca augstu un tālu.

—    Suns atradis vēl kādu,— viņš sacīja laiviniekam.

—    Bobij,— laivinieks pasauca.— Nes šu! Nes šu!

Grīšļi sakustējās, un suns izskrēja ar mērcu tēviņu zobos. Pelēkba!tais kakls un zaļā galva kuļājās un locījās kā čūskai. Šī kustība pauda pilnīgu bezcerību.

Laivinieks strauji sagrieza laivu pret krastu.

—    Es paņemšu,— pulkvedis sacīja.— Bobij!

Viņš izņēma pīli sunim no vaļīgās mutes un juta, ka tā ir pavisam vesela un neskarta, un bija patīkami turēt to rokās un sajust, kā sitas sirds, kaut acis raudzījās bikli un bezcerīgi.

Pulkvedis to rūpīgi apskatīja, apglāstīja tā, kā mēdz glāstīt zirgu.

—          Trāpīts tikai spārnā,— viņš sacīja.— Paturēsim to pievilināšanai vai arī pavasari palaidīsim vaļā. Ņemiet ciet un lieciet maisā pie mātītes.

Laivinieks saudzīgi paņēma pīli un ielika rupja audekla maisā, kas bija novietots laivas priekšgalā. Pulkvedis dzirdēja, ka mātīte ierunājas. Varbūt tā protestē, viņš nodomāja. Grūti saprast pīļu valodu cauri tādam biezam maisam.

—           Iedzersim vēl malku,— viņš sacīja laiviniekam.— Šodien sasodīti auksts laiks.

Laivinieks paņēma blašķi un atkal krietni iekampa.

—    Paldies,— viņš sacīja.— Šitā grapa nu gan ir varen laba.

ČETRDESMIT TREŠĀ NODAĻA

Pie laivu piestātnes zemas, garas mūra celtnes priekšā, rindās saliktas, gulēja nošautās pīles.

Pīļu skaits bija katrā rindā citāds. No dažām iznāktu vads, pulkvedis nodomāja, rotu nav savācis neviens, bet manējo labi ja pietiktu vienai nodaļai.

Medību virsuzraugs stāvēja kanāla malā savos garajos zābakos un īsajā jakā, veco filca platmali pakausī atstūmis, un, viņiem piebraucot, kritiski noraudzījās uz laivas priekšgalā saliktajām pīlēm.

—    Ap mūsu slēpni viss bija aizsalis,— pulkvedis sacīja.

—          Tā jau domāju,— virsuzraugs noteica.— Žēl gan. Parasti tas ir labākais rajons.

—    Kuram ir visvairāk?

—           Barons nošāvis četrdesmit divas. Tur ir neliela straume, tāpēc ūdens tik strauji neaizsalst. Jūs droši vien nedzirdējāt šāvienus, jo vējš pūta uz pretējo pusi.

—    Kur ir pārējie?

Visi jau aizbraukuši, tikai barons gaida jūs. Jūsu šoferis iekšā guļ.

—    Kā gan citādi,— pulkvedis noteica.

—           Izliec tās, kā pienākas,— virsuzraugs sacīja laiviniekam, kurš arī bija medību uzraugs.— Man visas jāieraksta medību grāmatā.

—    Maisā ir viens pīļtēviņš ar zaļu galvu, kam trāpīts tikai spārnā.

—    Labi. Par to es parūpēšos.

—    Iešu tagad iekšā aprunāties ar baronu. Mēs vēl tiksimies.

—          Jums jāsasildās, pulkveža kungs,— virsuzraugs sacīja.— Šodien pamatīgi salst.

Pulkvedis devās uz mājas pusi.

—    Mēs arī vēl tiksimies,— viņš sacīja laiviniekam.

—    Jā, pulkveža kungs,— laivinieks atsaucās.

Barons Alvarito stāvēja istabas vidū pie kamīna. Viņš kautri pasmaidīja un sacīja savā zemajā balsī:

—    Man žēl, ka jums šodien tā neveicās.

—    Mēs pilnīgi iesalām. Bet tas pats mazumiņš bija lielisks.

—    Vai esat ļoti nosalis?

—    Ne pārāk.

—    Varam kaut ko uzkost.

—    Paldies. Neesmu izsalcis. Vai jūs jau paēdāt?

—          Jā. Pārējie jau aizbrauca, un es tiem iedevu savu mašīnu. Vai jūs varēsiet mani aizvest līdz Latizani vai nedaudz tālāk? No turienes es dabūtu citu transportu.

—    Protams.

—    Vajadzēja ar ūdenim aizsalt. Bija tik labas izredzes.

—    Arā uz jūras tagad droši vien pīļu, ka biezs.

—          Jā. Bet tās tur nepaliks, tāpēc ka netiek klāt barībai. Jau šonakt pat tās dosies tālāk uz dienvidiem.

—    Vai tiešām visas aizlidos?

—          Jā, paliks vienīgi vietējās pīles, kas tepat vij ligzdas. Tās dosies prom tikai tad, kad nekur vairs nebūs vaļēja ūdens.

—    Žēl, ka medības tā pajuka.

—    Žēl, ka pāris pīļu dēļ mums vajadzēja braukt tādu gabalu.

—           Man patīk katras medības,— pulkvedis sacīja.— Un es mīlu Venēciju.

Barons Alvarito novērsa skatienu un pastiepa rokas pret kamīnu.

—          Jā,— viņš sacīja.— Mēs visi mīlam Venēciju. Bet iespējams, ka jūs visvairāk.

Tērzēt par šo tēmu pulkvedis nevēlējās, tāpēc īsi noteica:

—    Jūs zināt, kā es to mīlu.

—          Jā. Zinu,— barons atbildēja. Viņa skatiens kavējās kaut kur tukšumā. Tad viņš piebilda:— Būs jāmodina jūsu šoferis.

—    Vai viņš ir ēdis?

—          Ēdis un gulējis, ēdis un atkal gulējis. Un pa brīdim palasījis līdzpaņemtas bilžainas grāmatas.

—    Komiksus,— pulkvedis sacīja.

—           Man arī vajadzētu iemācīties tos lasīt,— barons sacīja. Un viņa sejā uz mirkli uzplauka kautrs, skumīgs smaids.— Vai jūs varētu man no Triestas kādu atvest?

—          Cik vien vēlaties,— pulkvedis atteica.— Sākot ar pārcilvēka piedzīvojumiem un beidzot ar pavisam neiedomājamu fantastiku. Varēsiet lasīt arī manā vietā. Sakiet, Alvarito, kāda muša iekodusi tam medību uzraugam, kas airēja manu laivu? Viņš jau no sākuma bija naidīgi noskaņots. Un tāds palika gandrīz līdz pašām beigām.

—          Tur vainīga jūsu vecā armijas jaka. Sabiedroto uniforma uz viņu vienmēr tā iedarbojas. Atbrīvojot viņu, tie nedaudz pārcentušies.

—    Kā tas jāsaprot?

—    Kad te gāja cauri marokāņi, tie izvaroja viņa sievu un meitu.

—    Derētu tomēr kaut ko iedzert,— pulkvedis noteica.

—    Tur uz galda ir grapa.

Četrdesmit ceturtā nodaļa

Barons bija izkāpis pie kādas villas ar lieliem vārtiem un grantētu piebraucamo ceļu, kura laimīgā kārtā nebija cietusi no bombardēšanas, jo atradās vairāk nekā sešas jūdzes no tuvākā militārā objekta.

Pulkvedis bija atvadījies un Alvarito aicinājis viņu pamedīt, kad vien un cik bieži vien viņš vēloties.

—    Vai jūs tomēr neienāksiet iekšā?

—    Nē. Man jāliek atpakaļ Triestā. Nododiet sveicienu Renātai.

—           Nodošu. Vai tas ir viņas portrets, ko jūs iesaiņotu vedat aizmugures sēdeklī?

—    Jā.

—           Es viņai pastāstīšu, ka medībās jums veicās un ka portrets ir sveiks un vesels.

—    Un nododiet sveicienu.

—    Un nodošu sveicienu.

—    Ciao, Alvarito, un liels paldies.

—    Ciao, pulkveža kungs. Ja vien pulkvedim var teikt ciao.

—    Aizmirstiet, ka esmu pulkvedis.

—   Tas nav tik viegli. Visu labu, pulkveža kungs.

—          Ja gadītos kādi neparedzēti apstakļi, palūdziet, lai viņa aiziet pēc portreta uz Griti viesnīcu.

—    Labi, pulkveža kungs.

—    Tas nu laikam būs viss.

—    Ardievu, pulkveža kungs.

Četrdesmit piektā nodaļa

Viņi izbrauca uz šosejas, un pamazām sāka jau krēslot.

—    Grieziet pa kreisi,— pulkvedis sacija.

—    Tas nav Triestas ce|š, ser,— Džeksons iebilda.

—           Pie velna Triestas ceļu! Es jums pavēlēju griezt pa kreisi. Vai jūs domājat, ka pasaulē ir tikai viens pats ceļš, pa kuru nokļūt Triestā?

—    Nē, ser. Es tikai gribēju pulkveža kungam aizrādīt…

—           Pie velna visus jūsu aizrādījumus! Nemēģiniet man neko aizrādīt, pirms neesmu devis citu pavēli, un, ja jums neko nejautā, tad cietiet klusu.

—    Klausos, ser.

—           Piedodiet, Džekson. Gribēju tikai teikt, ka zinu, kur atrodos, un tagad vēlos padomāt.

—    Labi, ser.

Viņi brauca pa veco ceļu, kuru pulkvedis tik labi pazina, un viņš domāja: labi, ka četras apsolītās pīles uz Griti esmu nosūtījis. Bet nošāvu pārāk maz, lai tā ze|ļa sieva ar spalvām kaut ko varētu iesākt. Taču pīles ir lielas un treknas un noteikti būs garšīgas. Bet desu Bobijam tā arī aizmirsu iedot.

Uzrakstīt pāris vārdu Renātai neiznāca laika. Bet vai gan es būtu varējis uzrakstīt kaut ko tādu, ko jau pats neesmu pateicis?

Iebāzis roku kabatā, viņš izvilka no turienes bloknotu un zīmuli. Tad iededza spuldzīti, kas apgaismoja ceļu karti, un ar ievainoto roku drukātiem burtiem uzrakstīja īsu pavēli.

—           Ielieciet šo kabatā, Džekson, un nepieciešamības gadījumā rīkojieties tā, kā tur norādīts. Ja tur minētā varbūtība kļūtu par faktu, uzskatiet, ka tā ir mana pavēle.

—           Klausos, ser,— Džeksons sacīja, ar vienu roku saņemdams salocīto papīrīti un iebāzdams to formas svārku kreisaja krūšu kabatā.

Un tagad — tikai mieru, pulkvedis pats sev sacīja. Tev vairs atlicis padomāt vienīgi pašam par sevi, un tā jau ir tīrā greznība.

Savienoto Valstu armijai tu patiesībā vairs neesi vajadzīgs. To tev likuši saprast diezgan skaidri.

Tu esi atvadījies no savas meitenes, un viņa ir atvadījusies no tevis.

Tiktāl viss būtu kārtībā.

Tu šāvi labi, un Alvarito visu saprot. Tas nu tā.

Bet kāda velna pēc tad tu vēl arvien raizējies, zēn? Tu taču neesi no tiem ķēmiem, kas līdz pēdējam brīdim uztraucas par savu personu, kaut arī tiekas vairs nav grozāms. Nē, no tiem tu gan laikam neesi.

Un tad viņam uzbruka tas, ko viņš bija gaidījis jau kopš tā brīža, kad viņi sāka savākt māņu pīles.

Tātad trīs reizes jau skaitās, viņš domāja, un man solīja, ka es izturēšot četras. Bet man taču vienmēr bijusi tāda sasodīta cūkas laime.

Un tad tas viņu sagrāba no jauna un ļoti spēcīgi.

—           Džekson,— viņš sacīja.— Vai jūs zināt, ko reiz teicis ģenerālis Tomass Džeksons? Toreiz, savas nāves stundā? Es to pat iemācījos no galvas. Par precizitāti, protams, negalvoju. Bet stāsta, ka viņš esot teicis: «Pavēlu A. P. Hillam sagatavoties kaujai.» Tad sācis kaut ko murgot. Bet pēc tam teicis: «Nē, nē, pārcelsimies pāri upei un atpūtīsimies koku paēnā.»

—          Ļoti interesanti, ser,— Džeksons sacīja.— Vai tas bija tas pats Džeksons, kuru saukāja par Akmens Sienu?

Pulkvedis gribēja kaut ko teikt, bet aprāvās, jo tas viņam uzkrita trešo reizi un sagrāba tā, ka viņš saprata: tās ir beigas.

—           Džekson,— pulkvedis sacīja.— Nobrauciet ceļa malā un izslēdziet lielās ugunis. Vai no šejienes zināsiet ceļu uz Triestu?

—    Jā, ser, man ir karte.

—           Labi. Tagad es pārvietošos uz šīs sasodīti elegantās un pārlieku ietilpīgās kastes aizmugures sēdekli.

Tie bija pulkveža pēdējie vārdi. Bet aizmugures sēdekli viņš sasniedza un aizvēra ari durvis. Aizvēra tās rūpīgi un pamatīgi.

Pēc kāda laika, atkal iededzis ugunis, Džeksons brauca uz priekšu pa grāvju un vītolu ieskauto ceļu, meklēdams vietu, kur varēs apgriezties. Beidzot tāda atradās, un viņš uzmanīgi apgrieza mašīnu. Apstājies ceļa labajā pusē ar skatu uz dienvidiem, kur atradās krustojums ar viņam labi pazīstamo Triestas ceļu, viņš iededza spuldzīti virs ceļu kartes un, izņēmis pavēli, lasīja:

Manas nāves gadījumā iesaiņotā glezna un abas manas bises, kas atrodas mašīnā, nogādājamas Griti viesnīcā Venēcijā, kur tās saņems to likumīgais īpašnieks.

Paraksts:

Ričards Kentvels, ASV kājnieku armijas pulkvedis

«Gan jau to visu nogādās pēc piederības,» Džeksons nodomāja un ieslēdza ātrumu.

SALAS STRAUMĒ

Piezīme

Iespiešanai šo grāmatu pēc Ernesta manuskripta sagatavojām mēs ar Čārlzu Skribneru, junioru. Bez tīri tehniskā korektūras darba mēs izdarījām arī dažus īsinājumus, kurus, pēc manas pārliecības, Ernests noteikti būtu izdarījis pats. Tā ir Ernesta grāmata. Mēs neesam pielikuši neviena vārda.

Mērija Hemingveja

BIMINI

I

Nams bija celts šauras zemes mēles augstākajā uzkalnā starp ostu un atklātu jūru. Tas bija izturējis trīs orkānus un būvēts pamatīgi, kā kuģis. Nams stāvēja slaidu, pasālu noliektu kokospalmu paēnā, un okeāna pusē vajadzēja tikai iznākt pa durvīm un nokāpt no kraujas, un pāriet pāri baltajām smiltīm, lai iebristu Golfa straumē. Bezvēja laikā, no augšas skatoties, straumes ūdens parasti likās tumši zils. Bet, kad tajā iebrida, pār miltu baltām smiltīm staroja tikai zaļganīga ūdens blāzma un jebkuras lielas zivs ēna bija saredzama jau ilgi, pirms zivs piepeldēja tuvāk krastam.

Tā bija droša un jauka peldēšanās vieta dienā, bet nakti tur peldēties nevarēja. Pa naktīm haizivis pienāca tuvu krastam, medīdamas Golfa straumes malā, un klusos vakaros no mājas augšējā lieveņa varēja dzirdēt vajāto zivju šļakstus, bet, ja nokāpa lejā, tad redzēja arī fosfora švīkas, ko haizivis vilka ūdenī. Pa naktīm haizivis ne no viena nebaidījās, visi baidījās no viņām. Bet dienu viņas turējās tālāk no baltajām smiltīm un, ja arī piepeldēja, viņu ēnas bija redzamas jau pa gabalu.

Vīru, kas dzīvoja šajā namā un strādāja tepat uz salas gada lielāko daļu, sauca Tomass Hadsons, un viņš bija labs gleznotājs. Ja kāds šajos platuma grādos bija nodzīvojis pietiekami ilgi, gadalaiku maiņas šeit viņam likās tikpat nozīmīgas kā jebkurā citā vietā, un Tomass Hadsons, kas mīlēja šo salu, negribēja palaist garām ne šejienes pavasari vai vasaru, nedz arī rudeni vai ziemu.

Reizēm, kad augustā iekrita bezvējš vai jūnijā un jūlijā nepūta pasāts, vasaras te bija pārlieku karstas. Septembrī, oktobrī un pat novembra pirmajā pusē varēja uznākt orkāns, un jau ar jūnija sākumu gadījās pa nejaušai tropu vētrai. Bet īstajos orkānu mēnešos, ja nebija tieši vētras, laiks pieturējās ļoti jauks.

Tomass Hadsons gadiem ilgi bija pētījis tropu vētras un no debesīm vien varēja pateikt, ka briest negaiss, vēl pirms barometrs rādīja tā tuvošanos. Viņš prata sazīmēt vētras un laikus pret tām nodrošināties. Viņš zināja arī, ko nozīmē izturēt orkānu kopā ar citiem salas ļaudīm, un juta dziļu tuvību ar visiem, kas to pārcietuši. Vēl viņš zināja, ka gadās orkāni, pēc kuriem dzīvs vairs nepaliek neviens. Viņš bieži domāja, ka, arī tādam orkānam uzbrūkot, viņš labāk sagaidītu to uz vietas un, ja lemts, ietu bojā līdz ar savu māju.

Nams bija tikpat līdzīgs kuģim kā mājai. Lai izturētu vētras, nams bija iebūvēts uzkalna sānā un likās izaudzis no pašas salas, bet jūru varēja redzēt pa visiem logiem, naktīs pa tiem dzestri pludoja vējš un gulētājus nemocīja karstums pat vislielākajā tveicē. Nams bija balti krāsots, lai vasarā būtu vēss un tālu saredzams no Golfa straumes plašumiem. Salā nekas nebija par to augstāks, ja nu vienīgi stalto dzelzskoku rinda, ko samanīja pirmo, tuvojoties salai no okeāna. Drīz pēc tam, kad pār ūdens līniju bija ieraudzīti dzelzskoku galotņu tumšie kamoli, parādījās arī nama baltais stāvs. Un, tikai vēl tuvāk piebraucot, skatiens aptvēra salu visā garumā ar kokospalinām, dēļu mājiņām, krasta balto švīku un košo Dienvidu salas zaļumu aiz tās. Uz salas būdams, Tomass Hadsons gandrīz neredzēja savu māju, bet šis skats no jūras darīja viņu laimīgu. Māja Hadsona domās allaž bija «viņa», tāpat kā kuģis angļu valodā ir «viņa». Pa ziemu, kad sākās ziemeļu vēji un īsts aukstums, namā bija silti un mājīgi, jo visā salā vienīgi Hadsonam

bija kamīns. Kamīns bija liels, un Tomass Hadsons kurināja to ar jūras izskalotiem sakārņiem.

Jūras malku viņš krāva lielā grēdā gar mājas dienvidu sienu. Sakārņus bija izbalinājusi saule un izalojušas vēja dzītas smiltis, un daži viņam tik ļoti patika, ka žēl bija dedzināt. Bet jūra jau pēc katras lielākas vētras izskaloja malā citus, un bija īpaša bauda dedzināt pat tos, kuri patika. Viņš zināja, ka jūra nemitīgi veido jaunas skulptūras, un aukstos ziemas vakaros viņš sēdēja lielajā atzveltnī iepretim kamīnam, lasīdams pie lampas, kas stāvēja uz rupja dēļu galda, un brīžiem ieklausīdamies, kā laukā gaudo ziemeļrietenis un šķīst viļņi, vai noskatīdamies, kā deg lielie, sadēdējušie sakārņi.

Dažkārt viņš nodzēsa lampu un izlaidās guļus uz paklāja, un lūkojās jūras sāls un smilšu rakstos, kas izlocījās pa degošo sakārņu ķeburiem. Uz grīdas viņa acis bija vienā augstumā ar degošo malku, un viņš skatījās, kā liesmu mēles noraujas no sadegušām pagalēm, un jutās vienlaikus skumjš un laimīgs. Tā viņš jutās vienmēr, skatoties degošā pavardā. Bet jūras malkas degšanā bija kaut kas tāds, ko viņš nevarēja izteikt. Viņš domāja, ka varbūt nav labi dedzināt šos sakārņus, kas viņam tik ļoti patika, tomēr vainas apziņu nejuta.

Guļot uz grīdas, likās, ka vējš pūš viņam pāri, kaut gan patiesībā vējš sitās gar pašiem mājas pamatiem un locījās pa salas nīkulīgo zāli, un plosīja glīveņu saknes, un urbināja gliemežvākus krasta smiltīs. Uz grīdas viņš ar visu miesu juta viļņu sitienus, tie atgādināja viņam smago lielgabalu zalves, kad viņš vēl zēna gados tāpat bija gulējis zemē pie baterijas.

Lielisks bija tāds kamīns ziemā, un arī visus pārējos mēnešus Tomass Hadsons uzlūkoja to ar maigumu, domādams, cik jauki būs, kad atkal pienāks ziema. Ziema bija pats jaukākais laiks salā, un viņš to gaidīja visu gadu.

II

Ziema bija galā, un ari pavasaris jau gandrīz beidzies, kad Tomasa Hadsona dēli togad ieradās salā. Bija norunāts, ka visi trīs satiksies Ņujorkā, brauks kopā ar vilcienu un pārsēdīsies lidmašīnā, kas nāk no kontinenta. Neiztika bez parastajiem sarežģījumiem ar abu jaunāko dēlu māti. Viņa bija ieplānojusi ceļojumu uz Eiropu, neatklādama, protams, zēnu tēvam, kad tieši viņa taisās to darīt, un uz vasaru zēnus gribēja pati. Viņš būtu varējis pavadīt ar bērniem ziemas brīvdienas, zināms, pēc ziemsvētkiem. Ziemsvētkus pieklājas nosvinēt ar māti.

Tomasam Hadsonam visi šie gājieni bija sen pazīstami, un tie beidzās ar parasto kompromisu. Abi zēni varēja braukt uz salu pie tēva un ciemoties piecas nedēļas, un tad viņiem vajadzēja braukt uz

Ņujorku un no turienes studentu klasē pāri jūrai ar kuģi uz Franciju, lui satiktos ar māti Parīzē, kur viņa gribēja iegādāties šo to no npģērbiem. Ceļojumā viņus pavadītu vecākais brālis Tomass, juniors. Pēc tam Tomass, juniors, brauktu pie savas mātes, kas filmējās Francijas dienvidos.

Toma māte nebija uzstājīga un labprāt ļāva zēnam palikt salā pie tēva. Bet viņu ļoti iepriecinātu dēla atbraukšana, un bija taču vajadzīgs kāds pretsvars abu mazāko zēnu mātes nepiekāpīgajai nostājai. Viņa bija daiļa un apburoša sieviete un nekad mūžā nemainīja nevienu savu lēmumu. Savus plānus viņa turēja slepenībā kā labs ģenerālis un tikpat dzelžaini izpildīja. Varēja panākt kompromisu. Bet nekad būtisku izmaiņu plānā, vienalga, vai plāns bija radies bezmiega naktī vai nīgrā rītā, vai džina apskurbinātā vakarā.

Plāns palika plāns, un apņemšanās patiešām palika apņemšanās, un, zinādams to visu, kā arī būdams krietni pieredzējis laulību šķiršanas lietās, Tomass Hadsons bija laimīgs, ka panācis kompromisu un bērni būs pie viņa piecas nedēļas. Kam piecas nedēļas dotas, viņš domāja, tam piecas arī pienākas. Piecas nedēļas ar cilvēkiem, kurus mēs mīlam un ar kuriem gribētu būt kopā vienmēr, ir pietiekami ilgs laika sprīdis. Bet kāpēc es vispār toreiz atstāju Toma māti? Labāk nedomā par to, viņš sacīja sev. Šī nu ir tā lieta, par ko tev labāk nedomāt. Un jauki ir bērni, ko tu esi dabūjis no tās otrās. Ļoti savādi un ļoti komplicēti bērni, un tu zini, cik daudzas labas īpašības puikas mantojuši tieši no viņas. Viņa ir lieliska sieviete, un vispār tev nevajadzēja viņus atstāt. Tad viņš sevī noteica:— Jā. Man vajadzēja.

Bet patiesībā tas viņu pārāk neuztrauca. Viņš jau sen bija pārstājis uztraukties un vainas apziņu, cik tas iespējams, pārmāca ar darbu; pašlaik viņa vienīgās rūpes bija, lai zēni atbrauktu un lai viņiem būtu jauka vasara. Pēc tam viņš atkal ķersies pie darba.

Gandrīz visu, izņemot bērnus, viņš spēja aizstāt ar darbu un to noteikto nepārtraukta darba ritumu, ko bija izveidojis uz salas. Viņš juta, ka ir paveicis te kaut ko tādu, kas pastāvēs pats par sevi un balstīs viņu arī. Ja viņš tagad ilgojās pēc Parīzes, viņš iztika ar atmiņām, nevis brauca uz Parīzi. Tāpat viņš darīja ar visu Eiropu un lielu tiesu Āfrikas un Āzijas.

Viņš atcerējās, ko Renuārs bija teicis, kad viņam sacīja, ka Gogēns aizbraucis uz Taiti gleznot. «Kāpēc tērēt tik daudz naudas un dzīties uz pasaules malu, ja tik labi var gleznot tepat Batiņolā?» Franciski tas skanēja vēl labāk: «guand oti peint si bieti aux Batignolles», un Tomass Hadsons domāja par salu kā par savu quartier\ un viņš bija apmeties

te uz dzīvi, pazina savus kaimiņus un stradāja tikpat neatlaidīgi, kā savā laikā strādāja Parīzē, kad mazais Toms vēl gulēja autiņos.

Reizēm viņš pameta salu, lai dotos uz zveju Kubā vai pavadītu rudeni kalnos. Savu Montānas rančo viņš bija izrentējis, jo tur labākais laiks bija vasara un rudens, bet zēniem jau tagad rudeņos vajadzēja atgriezties skolā.

Dažkārt viņš aizbrauca uz Ņujorku pie sava gleznu tirgotāja. Bet daudz biežāk tirgotājs ieradās pie viņa un pats aizveda audeklus uz ziemeļiem. Kā gleznotājs viņš bija labi situēts un iecienīts gan Eiropā, gan savā zemē. Regulārus ienākumus viņam deva no vectēva mantoto naftas lauku iznomāšana. Toreiz tur vēl bija ganības, kas tika pārdotas, paturot izrakteņu tiesības. Apmēram puse no šiem ienākumiem aizgāja alimentos, un atlikums bija pietiekami liels, lai viņš varētu gleznot, kā pašam patikās, nepadodoties komerciāliem apsvērumiem. Tas viņam ļāva arī dzīvot, kur viņš gribēja, un ceļot, ja ienāca prātā.

Lai gan viņš patiesībā nekad nebija dzinies pēc panākumiem, viņam bija veicies gandrīz visur, tikai ģimenes dzīvē ne. Ja viņam kas rūpēja, tad vienīgi gleznošana un bērni, un savu pirmo mīlestību viņš mīlēja vēl arvien. Pa starpām viņš bija mīlējis daudzas sievietes, un reizēm kāda dzīvoja pie viņa salā. Viņam vajadzēja, lai blakus būtu sievietes, un uz laiku tas bija gluži jauki. Viņam patika sievietes mājā un dažkārt pat ilgi. Bet galu galā viņš vienmēr bija priecīgs, kad sieviete brauca projām, lai kā nebūtu viņai pieķēries. Viņš bija iemācījies nekad vairs neķildoties ar sievietēm un izvairīties no apprecēšanās. Šīs divas lietas iemācīties bija gandrīz tikpat grūti kā iemācīties dzīvot vienā vietā un neatlaidīgi diendienā strādāt. Tomēr viņš bija to iemācījies un cerēja, ka uz visiem laikiem. Amata prasmi viņš bija apguvis jau sen un vairoja to ar katru gadu. Bet māka dzīvot vienā vietā un neatlaidīgi strādāt viņam nedevās viegli, jo savā laikā viņš nebūt nebija radis pie disciplīnas. Ne tā, ka viņš būtu bijis pa īstam neatbildīgs, bet nedisciplinēts, egoistisks un nežēlīgs gan. Tagad viņš to apzinājās un ne jau tāpēc, ka viņam to bija teikušas daudzas sievietes, bet tāpēc, ka beidzot to bija atklājis pats. Viņš apņēmās būt egoists tikai tad, ja to prasītu gleznošana, un nežēlīgs tikai darba dēļ, apņēmās disciplinēt sevi un šai disciplīnai pakļauties.

Baudīt dzīvi viņš bija nolēmis tikai paša nospraustās disciplīnas robežās un neatlaidīgi strādāt. Un šodien viņš bija ļoti laimīgs, ka no rīta ieradisies bērni.

—  Mister Tom, vai nevēlaties kaut ko,— apvaicājās Džozefs, viņa mājkalpotājs.— Jūs taču šodien jau esat diezgan strādājis, vai ne?

Džozefs bija izstīdzējis zēns ar ļoti garu un ļoti melnu seju, lielām rokām un lielām kājām. Viņš gan staigāja baltos svārkos un biksēs, bet kājas bija basas.

—   Paldies, Džozef. Pašlaik neko nevēlos.

—   Mazliet džina ar toniku?

—   Nē. Es labāk iešu un iedzeršu kādu mēriņu pie mistera Bobija.

—       Iedzeriet tepat. Iznāks lētāk. Misters Bobijs likās ellīgi nīgrs, kad es tur iegriezos. Nomocījies ar kokteiļiem, tā viņš teica. Viena no jahtas esot prasījusi kaut kādu tur «Balto dāmu», un viņš pasniedzis šai amerikāņu minerālūdeni, kuram virsū jaunkundze pie avota ar tādu kā baltu moskītu tīkliņu mugurā.

—   Es labāk iešu pie Bobija.

—       Es tomēr ieliešu vienu, ko? Pasta kuģis atveda vēstules. Jūs izskatīsit savu pastu, iedzersit un tad iesit pie mistera Bobija.

—   Lai notiek.

—       Prātīgs vārds,— teica Džozefs,— jo es jau esmu sagatavojis glāzi. Pasts gan nekāds sevišķais nav, mister Tom.

—   Kur ir vēstules?

—       Virtuvē. Es uznesīšu. Divas tādā kā sieviešu rokrakstā. Viena no Ņujorkas. Viena no Palmbīčas. Glīti rokraksti. Viena no džentlmeņa, kas pārdod jūsu gleznas Ņujorkā. Vēl pāris nezināmu.

—  Gribi atbildēt manā vietā?

—       Jā, ser. Ja jūs vēlaties, protams. Izglītības man vairāk, nekā būtu domājams.

—   Labāk nes augšā.

—   Jā, ser mister Tom. Avīze arī ir.

—   Pataupi to, lūdzu, brokastīm, Džozef.

Tomass Hadsons sēdēja un lasīja vēstules, un sūca auksto dzērienu. Vienu vēstuli viņš parlasīja vēlreiz un tad iebāza visas galda atvilktnē.

—   Džozef,— viņš uzsauca.— Viss gatavs zēnu atbraukšanai?

—       Jā, ser mister Tom. Arī divas kastes kokakolas. Mazais Toms tagad būs izaudzis jau lielāks par mani, vai ne?

—   Vēl nebūs gan.

—   Bet piekaut mani viņš jau varēs?

—   Nedomāju vis.

—       Cik bieži es ar viņu esmu kāvies savā privātajā dzīvē,— Džozefs sacīja.— Smiekli nāk, ka nu būs jāsauc par misteru. Misters Toms, misters Deivids un misters Endrū. Trīs tik ellīgi jaukus zēnus es vispār neesmu redzējis. Un pats lielākais blēdis ir Endijs.

—  Tāds viņš ir no dzimšanas,— Tomass Hadsons teica.

—   Un augdams vēl pieņēmies blēdībā,— Džozefs jūsmīgi piebilda.

—   Šovasar tu varēsi rādīt viņiem labu piemēru.

—       Mister Tom, šovasar jūs vairs nevarat prasīt, lai es rādu viņiem labu piemēru. Varbūt es to spēju pirms četriem gadiem, kad biju vēl nevainīgs. Es pats taisos ņemt Tomu par piemēru. Viņš ir gājis labās.

dārgās skolās un apguvis bagātnieku manieres. Es gan nevaru izskatīties tā kā viņš. Bet es varu uzvesties kā viņš. Brīvi un nepiespiesti, bet pieklājīgi. Un vēl es gribētu būt atjautīgs kā Deivids. To iemācīties laikam gan visgrūtāk. Un vēl es gribētu izdibināt Endrū blēdīgumu.

—  Ar blēdībām tu man te labāk neiesāc.

—       Nē, mister Tom, jūs nesaprotat, ko es domāju. Es netaisos dzīt nekādas blēdības, strādājot pie jums. Blēdība man noderēs privātā dzīvē.

—  Un tomēr jauki, ka viņi atbrauks, vai ne?

—       Mister Tom, nekas brīnišķīgāks nebūs piedzīvots kopš lielā ugunsgrēka. Es to stādu tikpat augstu kā Tā Kunga otro atnākšanu. Jauki?— jūs jautājat. Jā, ser, ļoti jauki!

—       Mums jāpadomā arī par visādiem laika kavēkļiem, lai viņiem būtu prieks.

—       Nē, mister Tom,— Džozefs iebilda.— Mums jāpadomā, kā pasargāt viņus no viņu pašu šaušalīgajiem projektiem. Edijs var mums palīdzēt. Viņš pazīst jūsu zēnus labāk nekā es. Es esmu viņu draugs, tāpēc man būs grūtāk kaut ko iesākt.

—   Ka iet Edijam?

—       Iedzer pa drusciņai jau laikus par godu karalienes nākamajai dzimšanas dienai. Viņš ir lieliskā formā.

—       Es labāk aizkāpšu pie mistera Bobija, kamēr viņš vēl ir ellīgi nīgrs.

—       Viņš apvaicājās par jums, mister Tom. Ja vien pasaulē ir bijis īsts džentlmenis, tad misters Bobijs tāds ir, un tie salašņas, kas te dzenas šurp ar jahtām, viņam ir tīrā sodiba. Viņš bija pavisam sakrities, kad es gāju mājās.

—   Ko tu tur darīji?

—   Biju pēc kokakolas un paliku mazliet padzenāt biljardu.

—   Kāds ir galds?

—   Vēl vairāk ie|odzījies.

—       Es kāpšu lejā,— teica Tomass Hadsons.— Jāieiet dušā un jāapmaina veļa.

—       Ve]a ir jau izlikta uz gultas,— Džozefs sacīja.— Vēl vienu mēriņu džina?

—   Paldies, nē.

—   Misters Rodžers ar savu laivu arī ir klāt.

—   Labi. Tad jau es viņu satikšu.

—   Viņš apmetīsies pie mums?

—   Varbūt.

—   Katram gadījumam es saklāšu gultu arī viņam.

—   Labi.

Tomass Hadsons mazgājās, berzdams galvu ar ziepēm un skalodamies dušas spraigi durstīgajās strūklās. Viņš bija liela auguma un kails izskatījās vēl lielāks nekā apģērbts. Viņš bija tumši iededzis, un matus šķipsnu šķipsnām bija izbalinājusi saule. Nekādu lieku tauku viņam nebija, nostājies uz svariem, viņš redzēja, ka sver simt deviņdesmit divas mārciņas.

Būtu vajadzējis vēl izpeldēties pirms iešanas dušā, viņš nodomāja. Bet šorīt es jau nopeldēju krietnu gabalu, pirms sāku strādāt, un tagad esmu noguris. Gana jau izpeldēsimies, kad puikas būs klāt. Rodžers ari atbraucis. Tas ir labi.

Viņš uzvilka tīrus šortus un vecu kreklu ar vaļēju apkakli, uzāva mokasīnus un izgāja laukā pa durvīm, tad lejā pa nogāzi un cauri vārtiem kāršu žogā uz Karaļa šosejas griezīgi baltā, saulē izdegušā koraļļu klājuma.

Gabaliņu tālāk vecs, ļoti stalts nēģeris melnos alpakas svārkos un tumšās, tikko gludinātās biksēs iznāca no kādām durvīm nekrāsoto dēļu būdiņu rindā, kas stiepās gar divu milzīgu palmu apēnoto ceļu, un nogriezās no šosejas. Nēģerim pagriežoties, Tomass Hadsons redzēja viņa melno, labsirdīgo seju.

Aiz būdām kādas vecas angļu dziesmas meldijā mēdīdamās dziedāja bērna balstiņa:

No Nasavas brauc Edvards Ar skābām bonbongām,

Tās pērku es; tās pērk man čoins —

Mums vēders sāp no tām!

Tēvocis Edvards atskatījās, viņa lādzīgā seja spožajā pēcpusdienas gaismā likās drīzāk sarūgtināta nekā dusmīga.

—       Es tevi pazīstu,— viņš sacīja.— Es tevi gan neredzu, bet pazīstu pēc balss. Es pateikšu par tevi konsteblam.

Bērna balstiņa dzidri un draiskulīgi uzgavilēja:

Cik ilgi krāpsi,

Vecais āpsi,

Tu mūs

Ar vecām bonbongām?

—       Konstebls dabūs to dzirdēt,— tēvocis Edvards teica.— Konstebls zinās, kādus soļus spert.

—       Atkal pievestas vecas bonbongas?— bērna balss iespiedzās. Pats viņš bija labi noslēpies.

—       Cilvēks top vajāts,— tēvocis Edvards balsī sacīja, iedams tālāk.

—   Cilvēka gods aptraipīts un iemīts pīš|os. Kungs, piedod viņiem, jo viņi nezina, ko dara.

Gabalu tālāk pa Karaļa šoseju no bāra «Ponce de Leon» otrā stāva arī skanēja braša dziedāšana. Pretim pa balto ceļu gandrīz vai skriešus skrēja nēģeru zēns.

—  Bija kautiņš, mister Tom,— viņš sacīja.— Vai kaut kas tāds. Džentlmenis, kas no jahtas, meta mantas pa logu laukā.

—  Kādas mantas, Lūis?

—  Visādas mantas, mister Tom. Džentlmenis svieda laukā, kas vien gadījās pa rokai. Lēdija gan gribēja viņu noturēt, un tad viņš bļāva, ka izsviedīs lēdiju arī.

—  No kurienes tas džentlmenis ir?

—  Liels vīrs no ziemeļiem. Brēc, ka varot nopirkt un pārdot visu nlu. Nu, viņš to salu varēs dabūt itin lēti, kad viss būs šitādā vīzē izpostīts.

—  Konstebls ir kaut ko mēģinājis darīt, Lūis?

—  Nē, ser mister Tom. Neviens vēl nav saucis konsteblu. Bet nu jau vīri sāk spriest, ka būšot vien jāsauc.

—  Tev jābūt tur, Lūis? Man uz rītdienu vajadzētu ēsmu.

—  Jā, ser, es sadabūšu jums ēsmu, mister Tom. Neuztraucieties par ēsmu. Es jau visu laiku biju ar viņiem. Viņi šorīt nolīga mani, lai es vedot šos uz haizivīm, un es visu laiku biju ar viņiem. Viņi gan ne uz kādām haizivīm neaizbrauca. Nē, ser. Tikai svieda šķīvjus un krūzes, un krēslus, un katru reizi, kad misters Bobijs pienesa viņam rēķinu, viņš to rēķinu saplēsa un bļāva, ka misters Bobijs esot laupītājs un rīkļurāvējs un haizivju zvejošana viena vienīga blēdība.

—  Liekas, džentlmenim tāds pasmagāks raksturs, vai ne?

—  Mister Tom, tik nešpetnu džentlmeni pat jās savu mūžu nebūsit redzējis. Mani turēja, lai es viņiem dziedātu. Jūs pats zināt, es nemāku dziedāt tik labi kā Hozē, bet es dziedu, cik labi māku, un reizēm arī vēl labāk nekā māku. Es dziedu, cik labi vien varu. Jūs zināt, kā tas ir. Jūs esat dzirdējis, kā es dziedu. Bet viņš negribēja dzirdēt neko citu kā visu laiku tikai to «māmiņa negrib ne zirņus, ne rīsus, ne kokosa pienu» dziesmu. Atkal un atkal no gala. Tā ir veca dziesma, un man apnika, un es viņam sacīju: «Ser, es protu jaunas dziesmas. Labas dziesmas. Skaistas dziesmas. Un es zinu ari vecas dziesmas, kā, piemēram, par Džona Džeikoba Astora nāvi, kad «Titāniks» sadūrās ar leduskalnu, un es labāk uzdziedātu to nekā «zirņus, ne rīsus», ja jums labpatiktos.» Es pateicu to tik pieklājīgi un laipni, cik vien iespējams. Kā jums labpatiktos, es sacīju. Tad nu šitais džentlmenis teica: «Klausies ar abām ausīm, stulbais, melnais kraupi, man ir vairāk veikalu, fabriku un laikrakstu, nekā tavam Džonam Džeikobam Astoram bija podu, kur — nu, jūs jau zināt to vārdu,— un es ietriekšu tevi uz galvas tajos

podos, ja tu vēl pīkstēsi, ko man labpatiktos dzirdēt!» Tad viņa lēdija teica: «Dārgais, vai tev tiešām jābūt tik rupjam pret zēnu? Man liekas, viņš dziedāja ļoti labi, un es labprāt paklausītos arī kādu jaunu dziesmu.» Un džentlmenis tad teica: «Liec aiz auss, ka tu tās dziesmas nedzirdēsi, jo viņš tās dziesmas nedziedās.» Mister Tom, viņš bija dīvains džentlmenis. Bet lēdija tikai sacīja: «Vai, dārgais, tev nu gan ir smags raksturs.» Mister Tom, un patiesi vēl smagāks nekā dīzeļa lokomotīve pret nupatenās dzimušu pērtiķa mazuli. Atvainojiet, ja es runāju par daudz. Tas mani sarūgtināja. Viņš pārāk ļauni ievainoja lēdijas jūtas.

—   Un kā tu domā dziedināt tās ievainotās jūtas?

—  Es dabūju gliemeņu pērles,— viņš sacīja.

Zēnam runājot, viņi bija apstājušies palmas ēnā, un tagad Lūiss izvilka no kabatas tīru drāniņu un atlocīja to, lai parādītu kādu pusduci sārto perlamutra bumbulīšu, kuriem gaužām maz līdzības ar pērlēm un kurus salinieki dažkārt atrod, tīrīdami gliemežnīcas, un Tomass Hadsons gan nepazina nevienu sievieti, izņemot Anglijas karalieni Mariju, kas vēlētos tās par dāvanu. Protams, Tomass Hadsons nevarēja uzskatīt, ka viņš pazītu karalieni Mariju citādi kā vien no laikrakstiem, attēliem un viņas profila «The New Yorker» lappusē, bet tas, ka viņai patika gliemeņu pērles, radīja sajūtu, it kā viņš pazītu karalieni Mariju labāk par daudziem citiem cilvēkiem, ar kuriem viņš pazinās ilgu laiku. Karalienei Marijai patīk gliemeņu pērles, un sala šovakar svin viņas dzimšanas dienu, Tomass Hadsons domāja, bet jāšaubās, vai negantā džentlmeņa lēdijai kļūs vieglāk no šīm gliemeņu pērlēm. Un bija jau arī iespējams, ka karaliene Marija sacījās mīlam gliemeņu pērles, lai paglaimotu saviem Bahamu pavalstniekiem.

Viņi gāja uz «Ponce de Leon», un Lūiss sacīja:

—  Viņa lēdija raudāja, mister Tom. Viņa tik rūgti raudāja. Tad es ieminējos, ka varētu aizskriet pie Roja un dabūt kādas gliemeņu pērles, lai viņai ir ko paskatīties.

—   Viņai būtu par tām liels prieks,— Tomass Hadsons teica,— ja viņai vispār patīk gliemeņu pērles.

—  Cerēsim, ka patīk. Es viņai tūlīt uznesīšu.

Tomass Hadsons iegāja bārā, kur bija vēss un pēc koraļļu ceļa baltās zvērošanas likās arī pavisam tumšs, un iedzēra glāzi džina ar toniku, dažiem pilieniem angostūras un citrona plēksnīti pa virsu. Misters Bobijs stāvēja aiz letes kā negaisa mākonis. Četri nēģeru zēni spēlēja biljardu, reizēm paceldami galda malu, kad vajadzēja tikt galā ar kādu grūtāku karambolu. Augšā vairs nedziedāja, un zāle bija pavisam klusa, aizklikšķējās tikai biljarda bumbas. Divi matroži no ostā piesietās jahtas arī sēdēja bārā, un, kad Tomasa Hadsona acis pierada pie

gaismas, zāle likās krēslaina, vēsa un patīkama. Lūiss nāca lejā pa kāpnēm.

—       Džentlmenis aizmidzis,— viņš teica.— Es atstāju pērles lēdijai. Viņa skatās uz pērlēm un raud.

Viņš redzēja abus jahtas matrožus saskatāmies, bet sacīt viņi neko nesacīja. Viņš stāvēja te, turēdams pirkstos garo glāzi ar tīkami rūgto dzērienu, un baudīja pirmā malka garšu, un tas atsauca atmiņā Tangu, Mombasu un Lamū, un visu to piekrasti, un pēkšņi viņu pārņēma ilgas pēc Āfrikas. Te nu viņš bija apmeties uz dzīvi šajā salā, kad tikpat labi būtu varējis dzīvot Āfrikā. Pie velna, viņš nodomāja, es taču varu aizbraukt jebkurā brīdī. Atbalsta punkts jāatrod sevī pašā, lai kur tu nebūtu. Un šeit tev tas padodas tīri labi.

—   Tom, vai tev šitais draņķis patiešām garšo?— Bobijs jautāja.

—   Protams. Citādi jau es to nedzertu.

—   Es aiz pārskatīšanās ierāvu no tās pudeles, un garšoja pēc hinīna.

—  Tur patiešām ir hinīns klāt.

—       Cilvēki nu gan ir traki,— Bobijs teica.— Bet lai dzer katrs, ko grib. Naudas diezgan, samaksāt var. Ja kādam labpatikas saķēzīt krietnu džinu, gāžot klāt šito indusu dziru ar hinīnu, lai ķēza.

—       Man tā garša liekas laba. Man patīk hinīns ar citrona šķēlīti. Tas, ja nemaldos, paplašina kuņģa šūnas vai ko tur vēl. No tā es reibstu pamatīgāk nekā no jebkura cita džina maisījuma. Un jūtos lieliski.

—       Zinu jau, zinu. Tu no dzeršanas vienmēr jūties lieliski. Es no dzeršanas jūtos briesmīgi. Kur ir Rodžers?

Rodžers bija Tomasa Hadsona draugs, kam salas lejasgalā piederēja zvejas būda.

—   Drīz vajadzētu parādīties. Ēdīsim pusdienas ar Džoniju Gudneru.

—       Kāpēc tādi cilvēki kā tu, Rodžers Deiviss un Džonijs Gudners vispār nīkst šajā salā, to es nekādi nespēju saprast.

—  Jauka sala. Tu taču arī te dzīvo, vai ne?

—   Es te pelnu maizi.

—  Tu varētu pelnīt maizi arī Nasavā.

—       Nasavā, ka tad! Te iet jautrāk. īstā sala velna dzīšanai. Un es te esmu iesitis arī brangu naudiņu.

—   Man patīk te dzīvot.

—       Kas ir, tas ir,— teica Bobijs.— Man arī patīk. Tu jau zini. Ka tikai var nopelnīt. Tu pārdod arī tās gleznas, ko tu visu laiku te mālē?

—   Gleznas tagad var pārdot it labi.

—       Cilvēki maksā naudu par bildēm ar tēvoci Edvardu. Par nēģeriem ūdenī. Nēģeriem uz zemes. Nēģeriem laivās. Par bruņurupuču šoneriem. Sūkļu laivām. Par viesuļa stabiem. Bojā gājušiem šoneriem. Par šoneru būvēšanu. Par visu, ko var redzēt tāpat bez maksas. Viņi patiešām to visu pērk?

—  Kā tad, ka pērk. Katru gadu Ņujorkā notiek izstāde, un tur gleznas ari pārdod.

—   Vairāksolīšanā?

—  Nē. Izstādi rīko gleznu tirgotājs, un viņš pats nosaka cenu. Cilvēki pērk. Reizēm kādu nopērk muzejs.

—   Vai tu pats ari vari pārdot?

—   Protams.

—   Es gribētu nopirkt ūdensstabu,— Bobijs teica.— Ellīgi lielu ūdensstabu. Melnu kā velnu. Varbūt pat divus stabus, kas nāk pa ūdeni, rēkdami tā, ka vai ausis plīst pušu. Rauj gaisā ūdeni, cik vien apkārt ir, un nobaida cilvēku līdz nāvei. Un es tur jūrā, izbraucis pēc sūkļiem, sēžu mazā laivelē un neko nevaru darīt. Tas viesuļa stabs nupat izsitis man ūdens binokli no rokas. Gandrīz vai rauj arī manu laiveli gaisā. Pati sātana pekle, ne ūdensstabs. Cik tāda glezna varētu maksāt? Es to piekārtu te, bārā. Varētu jau piekārt inājās, bet mana vecā gan tad pārbītos, ka vai beigta.

—  Atkarībā no lieluma.

—       Vari mālēt, cik vien lielu gribi,— Bobijs augstsirdīgi atļāva.

—   Tāda glezna nekad nebūs par lielu. Mālē veselus trīs ūdensstabus. Es vienreiz pie Androsa salas redzēju trīs ūdensstabus lurpat vai deguna galā. Tie šāvās līdz pašām debesīm, un viens iesūca sūkļu zvejnieku laivu, un, kad tā laiva nonāca atkal lejā, motors bija izcirtis caurumu pūpē.

—   Es prasīšu tikai audekla cenu,— Tomass Hadsons teica.— Jāsadabū vienīgi tāds audekls.

—   Dieva vārds, dabū labi lielu,— Bobijs sacīja.— Mēs uzmālēsim tādus ūdensstabus, ka tas, kas ieraudzīs, nāves šausmās aizbēgs ne tikai no mana bāra, bet no šitās draņķa salas arī.

Apskurbis no projekta diženības, viņš sāka saskatīt tajā aizvien jaunas iespējas.

—  Tom, vecais puika, vai tu varētu uzgleznot viesuļvētru visā plašumā? Sākt taisni no vētras acs, kad viesulis no vienas puses ir jau nopūtis un pierimst, bet no otras tikai sāk? Un lai uz bildes būtu viss, no nēģeriem, ko vējš dragā pret kokospalmām, līdz kuģiem, ko viļņi sviež pāri salai? Un lepnā viesnīca aiziet pie visiem velniem. Un dēļi un visāda draza kā harpūnas šaujas garām, un beigti pelikāni triecas pa vējam kā lietus gāzmas. Un barometrs stāv uz divdesmit septiņi, un vēja rādītāji pa tīro. Jūra lai šļācas pār smilšu sērēm, un pašā vētras acī — mēnesslēkts. Un lai milzu vilnis nāk un aprij visu dzīvo radību. Lai sievietes aizpūš jūrā, un vējš viņas lai noplēš plikas. Lai visur peld un pa gaisu lai lido beigti nēģeri …

—  Tas būs briesmīgi liels audekls,— Tomass Hadsons teica.

—   Piķis ar visu audeklu!— Bobijs attrauca.— Es tev dabūšu šonera grotburu. Mēs uzmālēsim vislielākās gleznas šajā draņķa pasaulē un ieiesim vēsturē! Pietiek tev ķēpāties ar tām mazajām nieka bildītēm.

—  Sākumam es pamēģināšu tos ūdensstabus.

—   Pareizi,— noteica Bobijs, negribīgi atraudamies no dižā projekta.— Tā būs prātīgāk. Bet dieva goda vārds, mēs vēl mālēsim milzu gleznas par visu, ko esam te pieredzējuši, kad tu būsi uztrenējis roku.

—  Jau rīt ķeršos pie ūdensstabiem.

—   Labi,— Bobijs sacīja.— Tas būs sākumam. Bet to viesuli mums arī vajadzētu uzmālēt. Vai kāds jau ir nogleznojis «Titānika» bojā eju?

—  Tā pa īstam vēl ne.

—   Mēs to uzmālēsim. To skatu man vienmēr paticis iztēloties. Uzgleznot vajag tā, lai skatoties jūt leduskalna aukstumu, kad tas pēc saduršanās ar kuģi slīd projām. Un viss lai būtu biezā miglā. Sīki un smalki katru deta]u. Lai tur būtu tas vīrs, kas iekāpa ar sievietēm laivā un iedomājās, ka var kaut ko darīt, tāpēc ka ir braucis ar jahtu. Uzmālē, kā viņš metas laivā, bradādams pa sievietēm, un lai šie ir pilnā augumā, tikpat lieli kā dzīvē. Viņš man atgādina to zelli, kas tagad krāc otrajā stāvā. Kāpēc lai tu neuzkāptu augšā un neuztaisītu kādu uzmetumu, kamēr viņš gu|, vēlāk tu to izlietotu gleznai.

—   Es labāk sākšu ar ūdensstabiem.

—  Tom, es gribu, lai tu kļūsti par lielu gleznotāju,— Bobijs teica.— Nost ar sīkpindzelēšanu! Tu tikai iznieko savu talantu. Padomā vien, mēs te nepilnā pusstundā esam apsprieduši trīs gleznas, un es pat vēl neesmu tā pa īstam laidis vaļā savu fantāziju. Un ko tu esi visu laiku darījis? Mālējis nēģeri, kad viņš krastā veļ bruņurupuci uz muguras. Un ja tas vēl būtu kaut vai zaļais bruņurupucisl Bet prasts pelēkais! Vai gleznojis, kā divi nēģeri savā laivelē ķesējas ar vēžiem. Tu iznieko savu mūžu, vecais.— Viņš pieliecās zem letes un iemeta vienu maziņo.

—  Tas neskaitās,— viņš teica.— Tu nemaz nemanīji, kā es ierāvu. Redzi, Tom, šitie trīs tad būtu lieli mākslas darbi. Diženi mākslas darbi. Pasaulslaveni mākslas darbi. Cienīgi, lai tos izstāda Kristāla pilī līdzās visu laiku labākajiem meistardarbiem. Kaut gan tas pirmais tāds pamazāks. Bet mēs jau vēl neesam ne lāgā sākuši. Kāpēc lai mēs neuzmālētu vienu tādu gabalu, ka viņi visi ir nost no kātiem? Kā tev rādās?

Viņš ierāva jau itin brangu maziņo.

—   Un kas tas varētu būt?

Bobijs noliecās pār leti, lai citi nedzirdētu.

—  Tu tikai nenobīsties,— viņš teica.— Lai tevi neatbaida diženība. Pār tevi jānāk atklāsmei, Tom! Mēs varam uzmālēt Pastaro Tiesu,— viņš ievilka elpu,— dabiskā lielumā!

—  Velns un elle!— Tomass Hadsons noteica.

—   Nē. Pirms elles. Elles rīkle vēl tikai plestos vaļā. Dieva mīstīklas, zini, tā kratīkļu sekte, kratītos savā baznīcā uz pašas bezdibeņa malas un nebalsīs brēktu. Velns grābtu viņus ar dakšām un krautu vezumā. Viņi bļautu un vaimanātu, un piesauktu dievu. Nēģeri strīpām vien gulētu gar zemi, un murēnas, vēži un jūras zirnekļi lodātu pa viņu mugurām un visapkārt. Un tur būtu tāda milzīga lūka, un velni tikai slieplu un stieptu nēģerus, baznīcēnus un dieva mīstīklas un gāztu tur viņus visus iekšā. Ūdeņi ap salu kāptu arvien augstāk, un āmurzivis un haizivis, kādas vien un cik viņu ir, grieztos riņķī un apkārt un aprītu katru, kas mēģinātu peldus paglābties, lai velni neieķeksē viņus tajā kūpošajā lūkā. Dzērāji iekamptu savus pēdējos klunkšķus un sistu velniem ar pudelēm. Bet velni tikai ķeksētu viņus lūkā, jo citādi viņus tāpat aprītu kāpjošie ūdeņi, kur tagad jau viņus gaidītu milzu haizivis, baltās haizivis, zobenvaļi un vēl visādas plēsīgas zivis pa gabaliņu uzglūnētu tiem, ko šīs nebūtu paspējušas saplosīt. Salas augšiene mudžētu no suņiem un kaķiem, un velni grābtu ar dakšām viņus arī, un suņi līstu uz vēdera un smilkstētu, un kaķi bēgtu un, spalvas sabozuši, šņāktu un skrāpētos ar velniem, un mestos jūrā, un peldētu kā traki. Reizēm kādu noķertu haizivs, un varētu redzēt, kā viņš aiziet dibenā. Bet daudziem laimētos izsprukt cauri.

No lūkas kāptu arvien negantāks karstums, un velni jau stieptu grēciniekus ar stiepšanu, jo dakšas būtu salūzušas, tos sasodītos baznīcēnus šķūrējot. Mēs ar tevi stāvētu gleznas vidū un vienā mierā noskatītos. Tu šo to atzīmētu, un es pa brīdim ieķertu no pudeles un uzcienātu tevi arī. Reizēm mums uzgrūstos kāds velns, vaiga sviedros stiepdams treknu baznīckungu, kas grābtos ar nagiem zemē un brēktu uz dievu, lai šo nesviež lūkā, un velns sacītu: «Piedošanu, mister Tom. Piedošanu, mister Bobij. Traki daudz darba šodien.»

Es piedāvātu velnam ari kādu šļukiņu, kad viņš, nosvīdis un ar kvēpiem nomūrējies, skrietu pēc nākošā baznīckunga, un viņš sacītu: «Nē, paldies, mister BobijI Darba laikā es ne pie mutes nelieku.» Tas būs viens elles gaņģis, Tom, ja mums izdosies to uzgleznot pilnā kustībā un diženībā.

—   Man liekas, šai dienai mēs esam saplānojuši vairāk, nekā vajadzīgs.

—  Goda vārds, tev taisnība,— Bobijs teica.— Man jau rīkle aizkattusi no lielas plānošanas.

—   Bija tāds vīrs, vārdā Boss, kas vareni gleznoja šitādas lietas.

—  Tas elektrības specs?

—  Nē, Hieronīms Boss. Veco laiku gleznotājs. Ļoti labs. Un vēl Pīters Breigels gleznoja elles skatus.

—  Arī no veciem laikiem?

—  Pat no ļoti veciem. Lielisks gleznotājs. Tev patiktu.

—       Ne vella,— teica Bobijs.— Tie veči uz mums neattiecas. Bez tam pastardiena vēl nemaz nav bijusi, tad kāda velna pēc lai viņš par to zinātu vairāk nekā mēs?

—  Viņu būs ļoti grūti pārtrumpot.

—       Nestāsti man niekus, tāpat neticēšu,— Bobijs atteica.— Mēs uztaisīsim tādu bildi, ka viņš būs gar zemi.

—  Vai neierausim vēl vienu?

—       Jā, pie joda. Pavisam aizmirsu, ka te ir krogs. Dievs svētī karalieni, Tom. Mēs pat aizmirsām, kas šodien par dienu. Še, lai iet uz mana rēķina, un iedzersim uz viņas veselību.

Viņš ielēja sev mazu glāzīti ruma un pasniedza Tomasam Hadsonam pudeli dzeltenā džina, šķīvi ar dažiem citroniem, nazi un pudeli «Schweppes»— indiāņu tonika.

—  Sataisi pats savu draņķi. Velns būtu rāvis visus šitos maisījumus.

Kad Tomass Hadsons bija iejaucis sev dzērienu un piepilinājis rūgto

caur knābīti pudeles korķī, viņš pacēla glāzi un paskatījās uz matrožiem bāra viņā galā.

—  Ko jūs tur dzerat? Pasakiet, ja tas vārds ir daudzmaz izrunājams.

—«Suņa galvu»,— viens no matrožiem atbildēja.

—«Suņa galva» tā patiešām ir,— Bobijs teica, pasniedzās pēc dzesinātāja un izcēla divas pudeles auksta alus.— Glāžu gan vairs nav. Tie pļēguri šodien plēsa glāzes vienā plēšanā. Vai visiem ir ko dzert? Kungi, par karalieni! Nedomāju, ka viņai daudz rūpētu šī sala, un neesmu pārliecināts, ka viņai te patiktu. Bet, kungi, par karalieni! Lai dievs viņu svētī.

Visi dzēra uz viņas veselību.

—       Laikam jau varena sieva,— teica Bobijs.— Manai gaumei gan tāda pastīva. Man vienmēr labāk patikusi karaliene Aleksandra. Burvīga sieviete. Bet karalienes dzimšanas dienu mēs papūlēsimies nosvinēt pa godam. Šī sala ir maza, toties patriotiska. Kāds no mūsu vīriem pat aizgāja iepriekšējā karā un atstāja tur roku. Vai lielāks patriotisms maz iespējams?

—       Ko viņš tur sacīja, kam ir dzimšanas diena?— viens no matrožiem jautāja.

—       Anglijas karalienei Marijai,— Bobijs atbildēja.— Pašreizējā karaļa imperatora mātei.

—       Tad jau viņas vārdā nosaukta «Queeh Mary», vai ne?— otrs jūrnieks jautāja.

—  Tom,— Bobijs teica,— nākošo tostu mēs dzersim paši vien.

Bija jau satumsis un pūta vējš, tā ka nemanīja ne odus, ne knaušus, un buru laivas ar paceltiem klīverkokiem jau bija izbraukušas cauri kanālam un tagad stāvēja piesietas trīs dokos, kas no krasta izliekuma iesniecās ostā. Sākās bēgums, un laivu ugunis atmirdzēja ūdenī, kas uguņu gaismā likās zaļš, un atplūdi bija tik strauji, ka ūdens, uz jūru skriedams, sasūca dobītes gar doku pā]iem un griezās putu virpu]os ap kutera pūpi. Blakus ūdenī, kur gaismas atspīdums no kutera sāna sitās pret doka nekrāsotajiem pā|iem un klints ēnā melnoja apaļi, tauvās iesieti vecu riepu gredzeni, pret straumi stāvēja gaismas pievilinātās kaimānzivis. Šauras un garas, mirguļodamas tikpat zaļi kā ūdens, viņas ne medīja, ne rotaļājās; viņas stāvēja, gaismas apburtas, un turējās pret bēgumu vienīgi ar astes spuru vēzieniem.

Džonija Gudnera kuteris «Narvals», uz kura viņi gaidīja Rodžeru Deivisu, stāvēja ar priekšgalu pret bēguma vilni, bet ar pakaļgalu cieši blakus kādai jahtai; jahta savukārt piederēja tam pašam vīram, kas visu dienu bija ālējies Bobija bārā. Uz kutera pūpes, pats vienā krēslā, kājas uz otra, sēdēja Džonijs Gudners, turēdams labajā rokā viskija pudeli un kreisajā garu, zaļu meksikāņu pipara pāksti.

—  Dievišķīgi,— viņš teica.— Viens mazs kumosiņš, un mute jau deg, un tad es apdzēšu uguni ar šo te.

Viņš nokoda pirmo kumosu, norija, ar caurulītē savilktu mēli izpūta —«vē!» un ierāva krietnu malku stiprā dzēriena. Viņa pilnīgā apakšlūpa aplaizīja īriski plāno augšlūpu un pelēkās acis nospīdēja smaidā. Viņa mutes kaktiņi bija uzrauti, tāpēc vienmēr izskatījās, it kā viņš taisītos smaidīt vai nupat būtu smaidījis, bet vispār viņa mute neko neizsacīja, ja nu vienīgi uzkrita plānā virslūpa. Acis bija tās, no kurām varēja kaut ko spriest. Augums viņam bija kā vidējā svara bokserim, tikai mazliet apvēlies, bet viņš izskatījās labi ari pašlaik, ar atslābinātiem muskuļiem izlaidies tieši tādā pozā, kādā vīrietis, ja viņš nav vairs formā, izskatās briesmīgi. Viņa seja bija brūni iedegusi, tikai deguns nolobījies, mati izkrītot atkāpušies augstu pārpierē. Uz zoda bija rēta, ko varētu noturēt par bedrīti, ja tā būtu vairāk ap vidu, un deguns tikko manāmi ielauzts. Tomēr ne jau plakans deguns. Deguns bija apmēram tāds, it kā moderns skulptors to būtu cirtis uzreiz akmenī un nošķēlis skaidas tiesu par daudz.

—  Tom, veco dienaszagli, ko tu labu darīji visu šo laiku?

—   Strādāju vaiga sviedros.

—  Tas pēc tevis izklausās,— viņš teica un nokoda vēl vienu kumosu. Tā bija ļoti krunkaina un noļukusi pāksts, kādas sešas collas gara.

—  Sūrst tikai pirmais kodiens,— viņš teica.— Tāpat kā mīlestibā.

—  Nekā. Pipari kož vienmēr.

—   Un mīlestība?

—   Pie velna mīlestību,— Tomass Hadsons sacīja.

—       Kāda jūtu gamma. Cik dižens runas stils. Par ko tu man te iztaisies? Kas tev, aitu griezonis piemeties, uz ši tās salas dēdot, vai?

—   Aitu mums te nav, Džonij.

—       Nu tad krabju griezonis,— Džons teica.— Tikai mums nav ne mazākās patikšanas ņemt tevi striķos. Uzkod labāk kādu piparu.

—   Esmu jau uzkodis,— Tomass Hadsons atbildēja.

—       Jā, jā, tu daudz ko esi,— Džonijs sacīja.— Nesāc plātīties ar savu spožo pagātni. To tu vienkārši izzīd no pirksta. Es zinu. Viens tāds esot uzkrāvis savas pasaciņas jaka mugurā un aiztransportējis līdz pašai Patagonijai. Bet es esmu moderns cilvēks. Paklau, Tom. Šos te piparus es esmu ēdis pildītus ar lasi. Pildītus ar jūras asariem. Pildītus ar skumbriju. Pildītus ar Meksikas ūbeļu krūtiņām. Pildītus ar tītara un pat kurmja gaļu. Piparos bāž iekšā vai pašu velnu, un es tos ēdu visos veidos. Bet vispār tā ir tikai tāda ākstīšanās. Šī pati garā, noļukusī, neizskatīgā, neapetītlīgā vecā pāksts vislabāk garšo tāpat nepildīta ar brūno čupango mērci. 0, draņķi,— viņš atkal noskurināja mēli,— nu gan uzkodu par daudz.

Viņš ierāva īsti pamatīgu malku no pudeles.

—       Tāds pipars dod iemeslu dzeršanai,— viņš paskaidroja.— Vajag taču paskalot to sasodīto rīkli. Ko tu dzersi?

—   Es varētu iedzert vēl kādu džinu ar toniku.

—       Puika, vēl vienu džinu ar toniku bvana M’Kubvam!— Džonijs uzsauca.

Freds, viens no salas zēniem, ko bija nolīdzis Džonija kapteinis, atnesa dzērienu.

—   Lūdzu, te būs, mister Tom.

—       Paldies, Fred,— Tomass Hadsons sacīja.— Par karalieni, lai dievs viņu svētī.— Un abi iedzēra,

—   Kur ir vecais meitumājas saimnieks?

—   Savā ūķī. Drīz būs klāt.

Viņš iekoda no pāksts bez kādiem komentāriem, izdzēra pudeli līdz galam un sacīja:— Bez jokiem, Tom, kā tev iet?

—       Uz goda,— Tomass Hadsons teica.— Esmu iemācījies sadzīvot ar sevi un daudz strādāju.

—   Un tev te patīk? Es domāju, visu laiku tikai te?

—       Jā. Apnicis dauzīties apkārt. Tad jau labāk palikt uz vietas. Man te klājas tīri labi. Un pat labāk par labu.

—       Šī ir jauka vieta,— Džonijs piekrita.— Jauka tādam cilvēkam kā tev, cilvēkam ar zināmiem iekšējiem resursiem. Toties elle tādam kā man, kas visu laiku pēc kaut kā dzenas vai no kaut kā bēg. Taisnība, ka mūsu Rodžers pārsviedies sarkanajos?

—  Tā runā.

—   Es to dzirdēju jau viņā krastā.

—   Kas šim tur lēcies?

—  īsti nezinu. Bet kaut kas diezgan nelāgs.

—   Kārtīgas nepatikšanas?

—      Tur, redzi, ir mazliet citādi ieskati par labu un (aunu. Tikai neiedomājies, ka viņš tur pavedis kādu mazgadīgo. Bet, šā vai tā, turienes klimats un svaigie augļi liek raženi augt visam, ne jau tikai viņu futbolistiem vien. Pie joda, piecpadsmitgadīga skuķe tur izskatās tā, it kā viņai būtu divdesmit četri. Un divdesmit četru gadu vecumā viņa ir jau kupla dāma, īsta Mēja Vittija. Ja vīrietis netaisās precēties, lai kārtīgi ieskatās skuķei zobos. Un, protams, arī pēc zobiem ne velna nenoteiksi. Un katrai ir tēvs un māte, cilus radus neskaitot, un visi badā. Tāds klimats uzsit ēstgribu. Bet vīrietim, par nelaimi, reizēm tā sakāpj galvā, ka viņš vis neprasa, lai skuķis uzrāda šoferu tiesības vai sociālās apdrošināšanas kartiņu. Par turienes skuķiem vajadzētu spriest pēc auguma un svara, un brieduma, nevis pēc gadiem. Notiek pārāk daudz netaisnību, ja skatās tikai uz gadiem. Gan mums, gan viņām. Citos sporta veidos taču agru attīstību netiesā, vai ne? Taisni otrādi. Iesācējiem ir tikai citas normas, un tas ir godīgi. Zirgu sacīkstēs tāpat. Es reiz patnaligi iekritu. Bet ne jau to Rodžerarn piesien.

—  Ko tad man piesien?—Rodžers Deiviss jautāja.

Viņš savās sandalēs ar pītām auklu pazolēm bija nedzirdami nolēcis no doka malas uz klāja un tagad stāvēja viņu priekšā, izskatīdamies milzīgs par vismaz trim izmēriem lielākā svīterī un vecos, cieši pieguļošos dungriņos.

—       Hei,— teica Džonijs.— Nedzirdēju jūsu zvanu, ser. Es nupat sacīju Tomam, ka nezinu, ko tev piesien, bet ka tā nav mazgadīgo pavešana.

—   Labi,— Rodžers atrūca,— parunāsim par kaut ko cilu.

—   Neesi tik lecīgs,— Džonijs teica.

—       Es neesmu lecīgs,— Rodžers sacīja.— Es lūdzu ar labu. Kas šajā laivelē tiek dzerts?— ViņS paskatījās uz jahtu, kas stāvēja ar pūpi pret Džonija kuteri.— Kas tas tāds?

—  Dauzoņas no Ponsa. Neesi dzirdējis?

—      A,— teica Rodžers.— Šā vai tā, dzersim, lai cik sliktu piemēru viņi mums nerādītu.

—  Puika,— Džonijs sauca. Freds iznāca no kajītes.

—  Jā, ser,— viņš atsaucās.

—  Pavaicā, kas šiem sahibiem labpatiktos.

—  Lūdzu, kungi?— Freds jautāja.

—      To pašu, ko misters Toms, lai kas tas nebūtu,— Rodžers teica.— Viņš ir mana ceļa zvaigzne un padomdevējs.

—  Daudz zēnu šogad nometnē?— Džonijs jautāja.

—       Pagaidām tikai divi,— Rodžers atbildēja.— Mēs ar manu audzinātāju.

—       Mans audzinātājs un es,— Džonijs izlaboja.— Kā tu, pie velna, raksti savas grāmatas?

—   Es vienmēr varu nolīgt kādu, kas parūpējas par gramatiku.

—       Vai dabūt tāpat par brīvu,— Džonijs teica.— Es jau apspriedos ar tavu audzinātāju.

—       Audzinātājs apgalvo, ka viņš esot laimīgs un ar visu mierā. Viņš šajā krastā izmetis enkuru uz visiem laikiem.

—       Tev jāatnāk paskatīties, kā mēs dzīvojam,— Toms teica.— Reizēm viņš mani pat palaiž brīvsolī, un es tad eju iedzert.

—  Un sievietes?

—   Nekādu sieviešu.

—   Ko tad jūs tur sadarāt?

—  To pašu no rīta līdz vakaram.

—  Jūs arī agrāk te dzīvojāt. Ko jūs darījāt tad?

—       Peldējāmies, ēdām, dzērām. Toms strādā, lasa, pļāpā, lasa, zvejo, zvejo, peldas, dzer, guļ…

—   Un nekādu sieviešu?

—   Joprojām nekādu sieviešu.

—       Izklausās ļoti neveselīgi. Kaitīga atmosfēra. Pīpojat labi daudz opija?

—   Pīpojam, Tom?— Rodžers jautāja.

—  Tikai smalkākās šķirnes,— Tomass Hadsons teica.

—   Esat iestādījuši kādu lauciņu marihuanas?

—   Vai esam, Tom?—jautāja Rodžers.

—       Neražas gads,— Tomass Hadsons sacīja.— Lietus apslīcināja visus sējumus.

—       Izklausās ļoti drūmi un neveselīgi,— Džonijs iedzēra.— Vienīgais gaismas stariņš ir tas, ka jūs vēl vismaz dzerat. Esat metušies uz reliģiju? Pār Tomu nācis svētais gars?

—  Tom?— Rodžers jautāja.

—       Attiecības ar To Kungu bez pārmaiņām,— Tomass Hadsons atbildēja.

—   Sirsnīgas?

—       Mēs esam iecietīgi,— Tomass Hadsons teica.— Piekop, kādu vien ticību gribi. Varam nodot tavā rīcībā salas beisbola laukumu, ej un piekop tur savu ticību.

—       Es Tam Kungam iebliezīšu pavēderē, ja viņš dzīsies uz padevēja vietu,— Rodžers sacīja.

—       Rodžer,— Džonijs pārmetoši teica.— Ir jau vēls. Vai tu neredzi, ka mijkrēslis sabiezē un tumsa nāk pār pasauli? Un vēl rakstnieks esot. Nekad nezaimo Tā Kunga vārdu tumsā. Varbūt viņš, nūju atvēzis, jau stāv tev aiz muguras.

—       Un varu saderēt, ka uz padevēja vietu viņš dzīsies kā likts,— Rodžers piebilda.— Man ir gadījies redzēt, kā viņš nāk virsū.

—  Jā, ser,— Džonijs teica.— Sitējs būs tieši viņš, un sitīs tā, ka tev smadzenes vien šķīdīs. Esmu redzējis, kā viņš sit.

—  Jādomā gan, ka esi,— Rodžers piekrita.— Un Toms arī, un es tāpat. Un tomēr es pamēģināšu tikt ar savu bumbu viņam garām.

—  Pietiek reliģisku disputu,— Džonijs teica.— Labāk uzēdīsim.

—  Vai tas vecais čakārnis, kas dzenā tavu sili pa okeānu, vēl arvien ir labs pavārs?— Tomass Hadsons vaicāja.

—  Šovakar būs sautēta zivs,— Džonijs teica.— Un dzeltenie risi ar tārtiņiem. Zelta tārtiņiem.

—  Nu jau tu plāties kā skatlogu dekorētājs,— Toms sacīja.— Šajā gadalaikā tārtiņi nemaz vairs nav zeltaini. Kur tu viņus šāvi?

—  Dienvidu salā, kur mēs izmetām enkuru un nopeldējāmies. Es divas reizes sasvilpu baru un plāju tik nost. Iznāks pa divi katram.

Vakars bija jauks, un pēc vakariņām viņi sēdēja uz klāja, baudīdami kafiju un cigārus, no cita kutera uzklīda divi dīkdieņi ar ģitāru un bandžo, un uz steķiem bija salasījušies nēģeri, un brīžiem kāds iedziedājās. Nēģeri tumsā uz steķiem uzsāka dziesmu, Freds Vilsons, tas ar ģitāru, piebiedrojās, un, savu bandžo strinkšķinādams, dziedāja līdzi arī Frenks Hārts. Tomass Hadsons nemācēja dziedāt, viņš sēdēja tumsā tāpat vien un klausījās.

Bobija bārā vēl arvien skaļi svinēja karalienes dzimšanas dienu, un atvērto durvju gaismas atspulgs spīguļoja ūdenī. Bēguma vilnis bija tikpat straujš, un attālajā gaismas atspīdumā lēkāja zivis. Galvenokārt laikam jūras asari, Toms nodomāja, medī sīkās zivteles, ko bēgums nes uz jūru. Daži nēģeru puikas makšķerēja, un bija dzirdama viņu pļāpāšana un klusie lāsti, kad zivs norāvās, vai arī izceltā asara noplakšķēšana uz piestātnes dēļiem. Asari te bija lieli, tāpēc puikas sprauda uz āķiem marlina gaļas kumosus — šopēcpusdien. kada no laivām pārveda lielo zivi, kas jau bija attiecīgi pacelta ar vinču gaisā, nofotografēta, nosvērta un izķidota.

Uz steķiem nu jau dziedāja vesels pūlis, un Ruperts Pinders, milzīgs nēģeris, par kuru stāstīja, ka viņš reiz viens pats esot aiznesis uz muguras klavieres no valdības piestātnes pa Karaļa šoseju līdz vecajam klubam, ko vēlāk sagrāva viesulis, šis Ruperts, kurš uzskatīja sevi arī par varenu cīkstoni, uzsauca no steķiem:— Kapteini Džon, vīriem rīkles sausas!

—  Paņem kaut ko lētu un veselīgu, Rupert.

—  Jā, ser kapteini Džon. Rumu.

—  Tieši manas domas,— Džons atteica.— Vislabāk jau uzreiz trīslitrīgo pudeli. Tā iznāks lētāk.

—  Liels paldies, kaptein Džon,— Ruperts sacīja. Ruperts virzījās cauri pūlim, kas ātri vien pajuka. Tomass Hadsons redzēja, ka viņi dodas uz Roja krodziņu.

Tieši tajā brīdī no kādas laivas, kas bija piesieta pie Brauna steķiem, augstu debesīs uzšņāca raķete un sašķīda dzirksteļu kūlī virs kanāla. Otra sprakstēdama aizšāvās šķērsu un izsprāga gandrīz tepat viņu piestātnes gaiā.

—   Ka tevi piķis,— teica Freds Vilsons.— Mēs arī būtu varējuši kādu aizsūtīt uz Maiami pēc raķetēm.

Vakars plaiksnīja čūkstos un plaukšķos, un raķešu gaismā uz siekiem atgriezās Ruperts ar saviem pavadoņiem, Ruperts nesa pār plecu liela, appītu pudeli.

No kādas tuvākas laivas atkal uzšāvās raķete tin izsprāga tieši virs piestātnes, izliedama gaismu pār pūli — tumšām sejām, kakliem un rokām, pār Ruperta apaļo seju, platajiem pleciem, resno kaklu un appīto trauku, kas maigi un lepni glaudās pie viņa vaiga.

—  Krūzes,— viņš pār plecu izmeta kādam no savas svītas.— Un lai būtu emaljētas.

—   Mums r skārda krūzes, Rupert,— kāds zēns sacīja.

—  Emaljētas vajag,— Ruperts atteica.— Ej un dabū. Nopērc pie Roja. Še nauda.

—   Sameklē mūsu pistoli arī, Frenk,— sacīja Freds Vilsons.— Mēs taču varam izšaut savas signālpatronas un rit pagādāt jaunas.

Kamēr Ruperts cienīgi gaidīja krūzes, kāds jau bija izvilcis emaljētu kaslroli, un Ruperts pielēja to ar rumu un laida apkārt.

—   Mazajiem brāļiem,— Ruperts teica.— Tempiet uz veselībām, sīkie ļautiņi.

Tagad pūlis jau dziedāja bez mitēšanās, bet diezgan nesaskanīgi. Ne tikai raķetes vien vairs lidaja no laivām, šāva arī no šautenēm un revolveriem, no Brauna steķiem kāds ar automātisko pistoli laida pāri kanālam trasējošās lodes. Sākumā pa trim vai četrām, pēc tam jau veselu aptveri uzreiz, un pār ostu skaisti izliecās sarkanu trasējošu ložu arka.

Krūzes atnesa tajā pašā brīdī, kad Frenks Hārls nolēca uz klāja ar pistoli un signālraķetēm, bet viens no Ruperta draugiem sāka liet krūzēs rumu un laist apkārt.

—  Dievs, svētī karalieni,— Frenks Hārts teica un pielādēja pistoli, un pār piestātnes galu trieca šāviņus taisni uz Bobija bāra atvērtajām durvīm. Šāviņš iecirtās cementa sienā blakus durvīm, izsprāga, nokrita uz koraļļu ceļa un sadega baltās ugunīs.

—  Prātīgāk,— Tomass Hadsons sacīja.— Ar tādu raķeti var sadedzināt cilvēku.

—   Pie velna prātīgumu,— Frenks atteica.— Paskatīsimies labāk, vai es varu trāpīt komisāra n:ājai.

—   Ka nenosvilirii,— Rodžers brīdināja.

—   Pats nosvilināšu, pats maksāšu,— Frenks atcirta.

Signālraķete Šāvās uz lielo, balto namu, bet, neaizsniegusi to, spoži sadega šaipus komisāra verandas.

—       Vecais, labais komisārs,— Frenks atkal pielādēja pistoli.— Nu viņš redzēs, ķēma dvēsele, vai mēs esam patrioti vai neesam.

—   Nomierinies, Frenk,— Toms lūdza.— Izliksim bez skandāla.

—       ŠI nakts pieder man,— Frenks teica.— Šī nakts pieder karalienei un man. Paej nost, Tom, es tagad klapēšu pa Brauna steķiem.

—   Uz Brauna steķiem ir benzīns,— Rodžers ieminējās.

—   Ilgi vairs nebūs,— Frenks noteica.

Nebija nosakāms, vai viņš blēņojas un šauj garām, lai pakaitinātu Rodžeru un Tomasu Hadsonu, vai patiešām nevar trāpīt. Ne Rodžers, ne Tomass Hadsons nebija par to droši, jo zināja, ka ar raķešu pistoli kaut kur precīzi trāpīt ir grūti. Un uz steķiem stāvēja benzīna kannas.

Frenks piecēlās, rūpīgi notēmēja un, nolaidis kreiso roku gar sānu kā duelants, izšāva. Šāviņš atsitās pavisam ne tur, kur bija benzīns, bet piestātnes viņā galā un ar rikošetu iekrita kanālā.

—       Hei!— atskanēja b|āviens no kādas laivas, kas stāvēja pie Brauna steķiem.— Ko jūs tur ālējaties?

—       Gandrīz vai precīzs trāpījums,— Frenks sacīja.— Tagad es atkal pačamdīšu komisāru.

—   Labāk izbeidz,— Tomass Hadsons viņam teica.

—       Rupert,— Frenks sacīja, nelikdamies ne dzirdam Tomasu Hadsonu.— Dod man arī iedzert, labi?

—   Jā, ser kapteini Frenk,— Ruperts atbildēja.— Krūzīte jums ir?

—   Dod krūzi,— Frenks sacīja Frļedam, kas stāvēja malā un skatījās.

—  Jā, ser mister Frenk.

Freds metās pēc krŪ7,es un tūlīt atkal bija klāt. Viņa seja spīdēja priecīgā uzbudinājumā.

—   Jūs tiešām taisāties nosvilināt komisāru, mister Frenk?

—   Ja tikai šis degs,— Frenks teica.

Viņš padeva krūzi Rupertam, kas pielēja to pa kādām trim ceturtdaļām un pasniedza atpakaļ.

—   Par karalieni, lai dievs viņu svētī,— Frenks izdzēra līdz dibenam.

Šis rums bija īsts zirga spēriens, ja dzēra tā.

—       Lai dievs viņu svētī. Lai dievs viņu svētī, mister Frenk,— Ruperts svinīgi atkārtoja, un citi piebalsoja.— Lai dievs viņu svētī. Tik tiešām, lai dievs viņu svētī.

—       Nu tad —pa komisāru!— Frenks sacīja. Viņš izšāva no pistoles gaisā, mazliet pret vēju. Viņš bija ielādējis izpletņa raķeti, un vējš nonesa tās balto gaismu pār blakus stāvošo kuteri.

—       Šoreiz gan jūs komisāram nekādi netrāpījāt,— Ruperts teica.

—   Kāpēc tā, kapteini Frenk?

—       Es tikai gribēju izliet gaismu pār šo brīnišķo ainavu,— Frenks atbildēja.— Nav ko steigties ar komisāru.

—       Komisārs degs labi, kapteini Frenk,— Ruperts piebilda.— Mani padomi jums nav vajadzīgi, protams, bet uz salas jau divus mēnešus nav lijis lietus, un komisāra būda ir sausa kā pulveris.

—  Kur ir konstebls?— Frenks jautāja.

—       Konstebls turēsies tālāk no ļembasta,— Ruperts atbildēja.— Par konsteblu varat neuztraukties. Ja no šejienes izšaus, neviens uz Steķiem nebūs redzējis, kas šāva.

—       Mēs visi gulēsim uz rnutes zemē un neko neredzēsim,— no pūļa atskanēja kāda balss.— Neviens neko nebūs dzirdējis. Neviens neko nebūs redzējis.

—       Es došu komandu,— Ruperts skubināja.— Visiern acis būs ciet.— Un uzmudinoši piebilda:— Tā vecā šķute patiešām ir sausa kā pulveris.

—   Es gribu redzēt, kā jūs to darāt,— Frenks sacīja.

Viņš ielādēja vēl vienu izpletņa raķeti un atkal izšāva pret vēju. Žilbinoši balta gaisma izlija pār piestātni, un nēģeri gulēja uz mutes vai tupēja sakņupuši, ar aizspiestām acīm.

—       Lai dievs jūs svētī, kapteini Frenk,— Ruperta dobjā, svinīgā balss atskanēja no tumsas, kad raķete bija nodzisusi.— Lai Tas Kungs savā neizmērojamā žēlastībā dod jums drosmi nosvilināt komisāra būdu.

—   Kur ir viņa sieva un bērni?— Frenks jautāja.

—       Viņus mēs glābsim. Neuztraucieties,— Ruperts teica.— Nevainīgām dvēselēm nebūs ciest.

—   Nu tad dedzinām viņu nost?— Frenks vēlreiz noprasīja.

—   Beidz jel vienreiz,— Tomass Hadsons sacīja.— Dieva dēļi

—       Rīt no rīta es aizbraukšu,— Frenks teica.— Tātad būšu ārpus katrām aizdomām.

—       Dedzinām nost,— Freds Vilsons sacīja.— Iedzimtajiem tas ļoti patiks.

—       Dedziniet viņu nost, kapteini Frenk,— Ruperts skubināja.— Ko jūs par to sakāt?— viņš jautāja pārējiem.

—       Dedziniet! Dedziniet! Dievs lai dod jums spēku nosvilināt viņa māju,— atsaucās pūlis uz steķiem.

—       Nav neviena, kas gribētu, lai viņu nenodedzina?— Frenks apvaicājās.

—       Dedziniet viņu nost, kapteini Frenk! Neviens nebūs redzējis. Neviens nebūs dzirdējis. Neviens neteiks ne pušplēsta vārda. Dedziniet nost!

—  Vēi tikai dažus šāvienus rokas ievingrināšanai,— Frenks teica.

—       Ja tu tiešām domā dedzināt komisāru, tad taisies, ka tiec no Manas laivas!— Džonijs sacīja.

Frenks paskatījās uz viņu un pakratīja galvu tik viegli, ka ne Rodžers, ne pūlis uz steķiem to neredzēja.

—       Praktiski no viņa jau palikusi pāri tikai čupiņa pelnu,— viņš teica.— Rupert, ielej vēl vienu, lai mana apņemšanās ir jo ciešākai

Viņš pastiepa krūzi.

—       Kapteini Frenk,— Ruperts noliecās pie viņa.— Tas būs jūsu mūža cildenākais darbs.

Uz steķiem pūlis sāka jaunu dziesmu:

Kapteinis Frenks ir ostā,

Šonakt mums augsti ies.

Tad pauze un tas pats toni augstāk:

Kapteinis Frenks ir ostā,

Šonakt mums augsti ies.

Otro rindu nodziedāja, it kā bungas rībinādami, tad turpināja:

Par melniem, kraupainiem suņiem tu sauci mūs, komisār,

Nu kapteinis Frenks tev ar raķeti bliež, tā ka pelni vien paliek pār’l

Tad viņi pārgāja uz seniem Āfrikas ritmiem, ko četri vīri uz kutera bija dzirdējuši no nēģeriem, kuri vilka prāmju tauvas Motnbasas, Malindi un Lamū pārceltuvēs, kur nēģeri vilkšanas kustībām līdzi dziedāja improvizētas darba dziesmas, aprakstīdami un izsmiedami baltos cilvēkus, ko viņi veda uz prāmja.

Kapteinis Frenks ir ostā,

Šonakt muins augstii iesi Kapteinis Frenks ir ostā.

Izaicinājums, zaimojošs, izmisīgs izaicinājms noskanēja minora toņos. Tad atkal noducināja kā bungas:

Šonakt mums augsti iesi

—       Redziet, kapteini Frenk!— Ruperts kūdīja, noliecies pār laivu.— Jūs dabūjāt slavas dziesmu, pat vēl neko neizdarījis.

—       Izdarījis jau nu esmu gan, tikai, ko izdarījis,— Frenks sacīja Tomasam Hadsonam. Tad Rupertam:— Vēl vienu piešāvienu, lai roka stingrāka.

—  Treniņš ved uz pilnības kalngaliem,— Ruperts laimīgi atsaucās.

—       Kapteinis Frenks piešaujas uz dzīvību un nāvi,— sacīja kāds no steķiem.

—       Kapteinis Frenks ir niknāks par meža kuili,— neskanēja cita balss.

—  Kapteinis Frenks ir īstais vīrs.

—       Rupert,— Frenks teica.— Vēl vienu mēriņu no šitā, lūdzu. Ne jau dūšas uztaisīšanai. Bet lai roka taisnāka.

—   Dievs lai vada jūsu roku, kapteini Frenk!— Ruperts pasniedza lejā krūzi.— Kapteiņa Frenka dziesmu, puiši!

Frenks iztukšoja krūzi.

—   Pēdējais piešāviens!— viņš sacīja un izšāva pār blakus pietauvoto jahtu, raķete atsitās pret vienu no Brauna benzīna kannām un iekrita ūdenī.

—  Tu esi cūka,— Tomass Hadsons caur zobiem novilka.

—   Aizvāzies, jēzuliņ,— Frenks teica Tomasam Hadsonam.— Tas bija mans meistarstiķis.

Tad uz jahtas klāja izlēca puspliks vīrs strīpainās pidžamas biksēs un iebļāvās:— Paklausieties jūs, lopi! Beidziet cūkoties! Kajītē ir dāma, jūs neļaujat viņai aizmigt.

—   Daina?— Vilsons jautāja.

—   Jā, nolādēts, dāma,— pusplikais atcirta.— Mana sieva. Un jūs, kraupainie izdzimteņi, ar savām raķetēm neļaujat viņai gulēt un nevienam visapkārt neļaujat gulēt.

—  Kāpēc jūs neiedodat viņai miega zāles?— Frenks apvaicājās.

—   Rupert, aizsūti kādu puiku pēc miega zālēm!

—   Vai tad jūs nezināt, pulkvedi, ko jums labāk vajadzētu darīt?— ieminējās Vilsons.— Protiet to, kas krietnam vīram darāms. Tad viņa gulētu kā nosista. Varbūt viņai depresija? Vai kompleksi? Manas sievas psihoanalītiķis vienmēr runā par kompleksiem.

Viņi bija tiešām rupji tēviņi un Frenks, protams, vainīgs caur un cauri, bet šis virs, kas visu dienu bija dzēris, ari nupat Šāva galīgi šķērsām un uzņēma incidentam visnepiemērotāko toni. Ne Džons, ne Rodžers, ne Tomass Hadsons neteica ne vārda. Toties abi pārējie kopš brīža, kad pusplikais bija izlēcis uz klāja un iebļāvies: «Lopi!»— sāka apstrādāt viņu kā labi saspēlējušies beisbolisti.

—   Jūs, neķītrie lopi,— vīrs atkārtoja. Nelikās, ka viņam būtu liels vārdu krājums, un pēc skata viņam varēja dot gadus trīsdesmit piecus vai četrdesmit. Vispār vecumu nevarēja īsti noteikt, kaut gan viņš bija uzdedzis pūpes spuldzi. Viņš izskatījās daudz labāk, nekā Tomass Hadsons pēc visa, kas dzirdēts par viņa šīsdienas ālēšanos, bija gaidījis, un Tomass Hadsons nodomāja, ka viņam tomēr izdevies pagulēt. Tad Tomass Hadsons atcerējās, ka šis vīrs pa dienu gulējis Bobija augšistabā.

—   Es ieteiktu nembutālu,— ļoti konfidenciāli ieminējās Frenks.

—  Ja vien viņa nav alerģiska pret nembutālu.

—   Tiešām nesaprotu, ar ko viņa ir tik neapmierināta,— Freds Vilsons piebalsoja.— Jūs esat raženi noaudzis vīrietis. Goda vārds, jūs izskatāties lieliski. Varu derēt, ka jūs esat sava tenisa kluba asākais spēlētājs. Ki* jums izdodas noturēties tik labā formā? Paskaties jel uz viņu, Frenk! Katru dienu vis tādu krūškurvi nedabū redzēt, miljons!

—       Jums ir misējies, saimniek,— viņu uzrunāja Frenks.— Esat uzvilcis pidžamu otrādi. Atklāti sakot, nekad neesmu redzējis, ka vīrieši valkātu bikses ar pakaļpusi uz priekšu. Un tā jūs patiešām kāpjat gultā?

—  Jūs ļausiet reiz dāmai gulēt, neķītrie lopi?— vīrietis sacīja.

—       Jūs gan labāk būtu kāpis lejā,— Frenks ieteica.— Jūs varat nokļūt nepatikšanās, lietojot tādus epitetus. Vai tiešām jums nav šofera, kas varētu jūs pieskatīt? Šofera, kas ved jūs uz skolu un atpakaļ?

—       Viņš neiet skolā, Frenk,— Freds Vilsons sacīja, nolikdams ģitāru pie malas.— Viņš ir liels, pavisam pieaudzis puika. Viņš ir komersants. Kā tu neredzi, ka viņš ir liela vēriena komersants?

—       Jūs esat komersants, puikiņ?— Frenks jautāja.— Ņemiet vērā, ka būsit krietni nopelnījis, ja tūlīt spruksit lejā, savā kajītē. Palikdams uz klāja, jūs cietīsit zaudējumus.

—       Viņam taisnība,— Freds Vilsons teica.— No mums nekādu kapitālu negaidiet. Ejiet vien lejā kajītē. Gar. jau pieradīsit pie trokšņa.

—  Jūs, netīrie lopi,— vīrs sacīja, skatīdamies uz viņiem visiem.

—       Nesiet vien lejā savu raženo augumu, jā?— Vilsons teica.— Varu galvot, ka dāmu jūs iemidzināsit.

—  Lopi,— vīrs atkārtoja.— Smirdīgie lopi.

—       Vai jūs nevarētu izdomāt kādu citu vārdu?— Frenks sacīja.

—   Lopi mums jau šausmīgi apnikuši. Ejiet labāk lejā, ka nesaaukstējaties. Ja man būtu tik brīnišķīgs krūšukurvis, es gan nestāvētu puspliks vējainā vakarā.

Vīrs skatījās uz viņiem visiem, it kā gribētu iegaumēt viņu sejas.

—       Gan jau jūs mūs atcerēsities,— Frenks teica.— Un, ja ne, es jums atgādināšu katru reizi, kad vien jūs redzēšu.

—   Mēsls tāds,— vīrs izmeta, pagriezās un kāpa lejā.

—       Kas viņš ir?— Džonijs Gudners jautāja.— Esmu viņu kaut kur redzējis.

—       Es pazīstu viņu, un viņš pazīst mani,— Frenks atbildēja.— Liekas, draņķis.

—   Bet tu nevari atcerēties, kas viņš ir?— Džonijs vaicāja.

—       Cūkaspūslis,— Frenks sacīja.— Vai nav vienalga, par ko tāds cūkaspūslis skaitās?

—       Domāju, ka tiešām vienalga,— Tomass Hadsons teica.— Bet jūs abi gan pārliek’i klupāt šim virsū.

—      Tikai tā ar pūšļiem jāapietas. Jāklūp virsū un jāžiniedz. Mēs pat nemaz nebijām īsti rupji.

—       Man liekas, jūs savu antipātiju izrādījāt pietiekami skaidri,— Tomass Hadsons sacīja.

—       Tur pie viņiem rej suns,— kodžers ieminējās.— Raķetes izbiedējušas viņa suni. Beigsim šaudīšanos. Padzini velnu, Frenk, un diezgan. Labi vēl, ka tev palaimējies nevienu nenoslepkavct. Bet kāpēc tramdīt nevainīgu suni?

—       Tur rej viņa sieva,— Frenks līksmoja.— Bliezīsim vienu kajītē un izliesim gaismu pār ģimenes idilli.

—       Es eju, man pieliek tā ļembasta,— Rodžers sacīja.— Man tavi joki neiet pie sirds. Man nemaz nenāk smiekli, kad dzērāji ālējas ar automobiļiem. Vai sēstas pie lidmašīnas stūres. Tāpat man nenāk smiekli, kad moka suņus.

—       Neviens tevi netur,— Frenks atteica.— Tu jau labu laiku esi tāds, ka vai vēmiens nāk.

—  Jā?

—       Un kā vēl. Svētie liekuļi abi ar Tomu. Maitājat katru prieku. Sākuši jaunu dzīvi, ķēmi tādi. Savā laikā paši gāzāt podus, cik uziet. Bet tagad nevienam nav brīv. Baigi apzinīgie, sabiedrības sirdsapziņa.

—       Tūlīt jau sabiedrības sirdsapziņa, ja man liekas, ka nav nekādas vajadzības dedzināt nost Brauna piestātni?

—       Protams. Viena no izpausmēm. Tu esi stiins un smagi slims. Tādas valodas es dzirdēju jau viņā krastā.

—       Kāpēc tu neņem savu pistoli un neej citur šaudīties?— Džonijs Gudners sacīja Frenkam.— Mums te bija pietiekami labi bez tavas ālēšanās.

—  Ak tad tu arī esi šitāds?— Frenks teica.

—  Piebremzē drusciņ,— Rodžers brīdināja.

—       Es te vienīgais vēl saprotu jokus,— Frenks teica.— Bet jūs visi esat pārziedējušas svētās jumpravas un labdarības biedrību tantiņas vīriešu biksēs, liekuļi tādi.

—  Kapteini Frenk,— Ruperts paliecās lejā no steķiem.

—       Ruperts ir mans vienīgais draugs,— Frenks pacēla galvu.— Jā, Rupert?

—   Kā paliek ar komisāru, kapteini Frenk?

—   Svilinām nost, Rupert, vecais puika.

—       Lai dievs jūs svētī, kapteini Frenk,— Ruperts sacīja.— Gribat vēl rumu.

—  Esmu formā, Rupert,— Frenks atbildēja.— Nu tad visi gar zemi!

—   Visi gar zemi!— Ruperts komandēja.— Guļus!

Frenks izšāva pār piestātnes galu, un raķete nokrita uz grantētā celiņa pie pašas komisāra verandas un sadega. Pūlis uz steķiem novaidējās.

—       Sasodīts,— Ruperts teica.— Gandrīz trāpījāt. Nepalaimējās. Lādējiet par jaunu, kapteini Frenk!

Blakus stāvošās jahtas pūpē iedegās gaisma, un tās saimnieks parādījās atkal. Šoreiz viņš bija baltā kreklā, baltās audekla biksēs un tenisa kurpēs. Mali bija sasukāti un seja sarkana, baltos plankumos. Vistuvāk kaimiņam uz pūpes sēdēja Džonijs, bet viņš sēdēja ar muguru pret jahtu, tūlīt aiz Džonija sēdēja Rodžers, kas tikai drūmi noskatījās.

Starp abām laivām bija kādas trīs pēdas plata ūdens svītra, un vīrs staveja tur malā, rādīdams ar pirkstu uz Rodžeru.

Smurguli, tu,— viņš teica.— Puņķainais draņķa smurguli.

Rodžers tikai ar izbrīnu paskatījās.

—       Jūs taču domājat mani, vai ne?— uzsauca Frenks.— Un es esmu lops, nevis smurgulis.

Vīrs nelikās viņu dzirdam un kliedza uz Rodžeru.

—       Tu, resnais, riebīgais smurguli,— viņš gandrīz aizrīdamies brēca.

—   Tu, diletant! Tu, blēdi! Tu, sīkais diletant! Draņķa rakstnieks un dievadots gleznotājs.

—  Ar ko jūs īsti runājat un ko gribat?— Rodžers piecēlās.

—       A.r tevi! Ar tfevi, smurguli! Ar tevi, diletant! Lupata! 0, smurguli! Puņķainais smurguļi!

—  Jiis esat traks,— Rodžers mierīgi sacīja.

—       Smurguli, tu,— vīrs teica pāri ūdens joslai, kas šķīra abas laivas, gluži kā lamādams dzīvniekus modernā zvēru dārzā, kur apmeklētājus no zvēriem neatdala režģi, bet tikai grāvji.— Diletant, tu!

—       Viņš domā mani!— Frenks līksmoja.— Vai tad jūs mani vairs nepazīstat? Es esmu lops!

—       Es domāju tevi,— vīrs rādīja ar pirkstu uz Rodžeru.— Tevi, diletant.

—       Redziet,— Rodžers viņam sacīja,— jūs nemaz nerunājat ar mani. Jūs te ārdāties tikai tāpēc, lai varētu plātīties Ņujorkā, ka esat man tā teicis.

Viņš runāja mierīgi un iecietīgi, it kā gribēdams, lai vīrs to saprastu un beigtu klaigāt.

—       Tu, smurguli,— vīrs b|āva, uzkurinādamies arvien negantākai un negantākai histērijas lēkmei, kuras dēļ bija pat apģērbies.— Tu, kraupainais smurguli!

—       Jūs nerunājat ar mani,— Rodžers atkārtoja [oti mierīgi, un Tomass Hadsons saprata, ka viņš ir izšķīries.— Tāpēc aizvāzieties. Ja jūs gribat runāt ar mani, nāciet uz steķiem.

Rodžers izkāpa uz piestātnes dēļiem, un, lai cik dīvaini tas arī nebūtu, vīrs izšāvās viņam pakaļ kā plēsts. Tiklā! viņš bija aizrunājies un tiktāl sevi nevedis. Nu viņš to darīja. Nēģeri atsprāga atpakaļ, tad sastājās apkārt ciešā lokā, atstādami vidū pietiekami plašu vietu.

Tomass Hadsons nezināja, uz ko vīrs bija cerējis, izlēkdams piestātnē. Neviens neteica ne vārda, un apkārt melnoja visu šo seju leks, un viņš atvēzējās pret Rodžeru, un Rodžers trieca ar kreiso viņam pa muti, un mute sāka asiņot. Viņš atvēzējās pret Rodžeru atkal un Rodžers ar kreiso āķi divas reizes iesita viņam pa labo aci. Viņš sagrāba Rodžeru aiz svītera, un svīteris plīsa, kad Rodžers ar labo iekrāva viņam pa vēderu un tad atgrūda, un plakaniski iesita pa seju ar kreisās delnas virspusi.

Nēģeri visi kā sazvērējušies neteica ne vārda. Viņi tikai turēja abus vīrus lokā un izbrīvēja plašu vietu kautiņam. Kāds, Tomasam Hadsonam likās, ka tas bija Džonijs Freds, iededza piestātnes spuldzes, lai varētu labāk redzēt.

Rodžers gāja vīram virsū un trīs reizes pasita atpakaļ viņa galvu. Vīrs grāba, un Rodžera svīteris plīsa atkal, kad Rodžers viņu atgrūda un divas reizes iesita pa zobiem.

—       Beidz meņģēties ar kreiso,— Frenks bļāva.— Krauj ar labo un pataisi to kuņasdēlu aukstu! Pataisi viņu aukstu!

—       Tu gribēji man kaut ko teikt?— Rodžers apvaicājās un smagi iekrāva vīram pa muti. Mute pludoja asinis, un labais vaigs sāka pampt, un labā acs jau bija gandrīz pavisam ciet.

Vīrs ļima pret Rodžeru, un Rodžers apžņaudza viņu un noturēja kājās. Virs smagi elsa un neteica ne vārda. Rodžera īkšķi bija vīra elkoņu iekšpusē, un Toms redzēja, kā viņš urbjas ar īkšķiem dzīslās starp bicepsiem un augšdelma muskuļiem.

—       Nešļāc man asinis virsū, kuņasdēls,— Rodžers teica un strauji palaida vaļā kreiso roku, un atkal ietrieca āķi pazodē un ar delnas virspusi noplāja pa seju.

—  Tagad tev vajadzēs jaunu degunu,— viņš sacīja.

—   Pataisi viņu aukstu, Rodžer! Pataisi viņu aukstu!— Frenks kūdīja.

—       Vai tad tu, stulbeni, pats neredzi, ko viņš dara?— Freds Vilsons teica.— Rodžers šo noslauka pa tīro!

Vīrs klupa uz Rodžeru, un Rodžers viņu saturēja un atsvieda atpakaļ.

—  Sit nu,— viņš sacīja.— Nāc nu, sit!

Vīrs atvēzēja roku, un Rodžers panira un sagrāba viņu ciet.

—  Kā tevi sauc?— viņš jautāja vīram.

Vīrs neatbildēja. Tikai sēca, it kā smakdams astmas lēkmē.

Rodžers atkal turēja viņu aiz elkoņiem, urbdams īkšķus cīpslās.

—  Stiprs tu esi, kuņasdēls,— viņš sacīja vīram.— Bet kas tev iestāstījis, ka tu proti kauties?

Virs vārgi atvēzās, un Rodžers parāva viņu klāt, sapurināja un divas reizes iekrāva viņam pa ausi ar labās rokas dūri.

—       Man liekas, nu tu reiz būsi iemācījies turēt muti?— viņš jautāja vīram.

—  Re, kāda nu šim auss,— Ruperts sacīja.— Kā vīnogu ķekars.

Rodžers atkal turēja vīru aiz elkoņiem, plosīdams ar īkšķiem

augšdelma cīpslas. Tomass Hadsons vēroja vīra seju. No sākuma tā neizskatījās nobijusies, tikai ļauna kā cūkai, īsts zemiska vepra purns. Tagad tas bija pārgriezts šausmās. Šis vīrs droši vien pat dzirdējis nebija par kautiņiem, kurus neviens nemēģina pārtraukt. Laikam zemapziņā uzplaiksnījās kaut kur lasīti stāsti par nokritušiem, ko spārda ar kājām, kamēr viņi turpat uz vietas nomirst. Viņš vēl arvien

mēģināja cīnīties. Katru reizi, kad Rodžers viņu atgrūda un aicināja sist, viņš to pūlējās darīt. Viņš nevarēja cīņu uzdot.

Rodžers atgrūda viņu. Vīrs stāvēja un skatījās. Brīžos, kad Rodžers viņu neturēja tā, ka viņš bija pilnīgi bezspēcīgs, bailes sejā mazliet pagaisa un atkal parādījās zemiskums. Te nu viņš stāvēja — pārbiedēts, šaušalīgi sasists, ar sašķaidītu seju, asiņainu inuti un ausi, kas izskatījās pēc parbriedušas vīģes, jo visi sīkie asinsizplūdumi zem ādas salija vienā milzīgā zilumā. Kamēr viņš stāvēja un Rodžers viņam nepielika ne roku, bailes pārgāja un atkal uzvilnīja neiznīdējamais zemiskums.

—  Tev vēl kas būtu sakāms?— Rodžers jautāja.

—  Smurgulis,— vīrs izmeta. To pateicis, viņš ievilka zodu, pacēla rokas un novērsās, kā būtu darījis nelabojami spītīgs bērns.

—  Nupat būs!—Ruperts iebļāvās.— Nu tikai būs pa rīkli!

Bet nekas īpaši efektīgs vai pamācošs nenotika. Rodžers paspēra strauju soli pret stāvētāju, uzrāva viņa kreiso plecu, atvēzējās pats ar labo un cirta dūri uz leju pa viņa augšžokli. Vīrs nokrita rāpus un atsita pieri pret dēļiem. Vēl brīdi viņš tā noturējās ar pieri pret piestātnes klāju, tad sašļuka uz sāna. Rodžers paskatījās uz viņu un pienāca pie steķu malas, un nolēca motorlaivā.

Sasistā vīra jahtas komanda nonesa viņu uz klāja. Matroži nebija iejeukušies kautiņā, kas notika uz steķiem, viņi tikai pacēla uz piestātnes dēļiem notriekto saimnieku un aizstiepa viņa smagi nošļukušo augumu. Daži nēģeri piepalīdzēja nolaist viņu uz pūpes un iedabūt kajītē. Kad saimnieks bija ienests, kajītes durvis aizvērās.

—  Viņam būs vajadzīgs ārsts,— Tomass Hadsons teica.

—  Viņš nsmaz krizdams tik stipri nesasitās,— Rodžers iebilda.— Es situ tā, lai neielauztu piestātnes dēļus.

—  Nedomāju vis, ka 1as pēdējais gāziens pa ausi būtu bijis viņam sevišķi svētīgs,— Džonijs Gudners sacīja.

—  Ģīmis viņam čupā,— Frenks teica.— Un auss arī. Nekad neesmu redzējis, ka auss sapamptu tik zibenīgi. Uzreiz kā vīnogu ķekars un pēc tam jau kā pamatīgs apelsīns.

—  Ar kailām rokām bīstami kauties,— Rodžers sacīja.— Cilvēki pat neapjēdz, ar ko tas var beigties. Kaut es labāk savu mūžu nebūtu viņu redzējis.

—  Toties pats nepazīsi, ja vēl kādu reizi dabūsi redzēt.

—  Oru, ka viņš izķepurosies,— Rodžers teica.

—  Kautiņš bija skaists, mister Rodžer,— Frenks uzslavēja.

—  Skaists, kā tad,-Rodžers atcirta.— Kāda velna pēc tam vispār vajadzēja notikt?

—  Džentlmenis pats skaidri uzprasījās,— Freds teica.

—  Nelauzi par to galvu, būs labāk,— Frenks sacīja Rodžeram.— Esmu redzējis, kā .simtiem 'ādus pataisa aukstus, Šim te nekas īpaši nav noticis.

Pūlis uz piestātnes, kauliņu apspriezdams, sāka izklīst. Izskats, kādā tika nonests uz jahtu baltais vīrs, uzdzina neomulību, un lielā dūša uz komisāra mājas dedzināšanu bija izkūpējusi.

—   Nu tad ar labu nakti, kapteini Frenk,— Ruperts teica.

—  Tu jau ej projām, Rupert?— Frenks jautāja.

—  Jāaizkāpj paskatīties, kas notiek pie Bobija.

—   Ar labu nakti, Rupert,— Rodžers sacīja.— Rīī redzēsimies.

Rodžers jutās nelāgi, un viņa kreisā roka bija nopampusi kā milzu

greipfrūts. Labā arī bija uztūkusi, bet ne tik stipri. Citādi nekādu kautiņa pēdu neredzēja, vienīgi svītera apkakle bija pārplēsta un nokarājās uz krūtīm. Vienu reizi vīram bija trāpījies iesist viņam pa pieri, un tur brieda neliels puns. Džons uztriepa dzīvsudraba ziedi uz jēlajām pirkstu locītavām un citiem pušumiem. Rodžers pat nepaskatījās uz savām rokām.

.— Aizstaigāsim labāk pie Bobija, varbūt tur iet augsti,— Frenks sacīja.

—       Galvenais, neuztraucies, Rodž,— Freds Vilsons sacīja un izkāpa uz steķiem.— Par tādām lietām uztraucas tikai zaļknābji.

Viņi gāja pa piestātni ar savu ģitāru un bandžo uz Bobija bāra pusi, kur no atvērtajām durvīm plūda gaisma un skanēja dziesmas.

—   Fredijs ir lāga zēns,— Džonijs teica Tomasam Hadsonam.

—       Tāds viņš vienmēr ir bijis,— Tomass Hadsons atbildēja.— Tikai ne kopā ar Frenku.

Rodžers klusēja, un Tomass Hadsons bija noraizējies par viņu, par viņu un vēl šo to citu.

—  Kā tu domā, mēs arī iegriezīsimies?— viņš jautāja Rodžeram.

—   Man vēl rēgojas tas tips,— Rodžers atteica.

Viņš sēdēja ar muguru pret pūpi, drūmi skatīdamies tumsā, un turēja kreiso roku labajā.

—  Par to tu nebēdā,— Džons klusi sacīja.— Viņš jau ir uz pekām.

—  Tiešām?

—   Nupat viņš nāk laukā ar bisi.

—       Ak es, nabadziņš,— Rodžers teica. Bet viņa balss bija atkal priecīga. Viņš sēdēja ar muguru pret kaimiņa jahtu un pat neatskatījās.

Vīrs iznāca uz pūpes šoreiz jau pidžamas svārkos un biksēs, bet pats galvenais te bija bise. Tomass Hadsons pacēla acis no bises uz vīra seju, un seja izskatījās drausmīga. Kāds bija to apkopis, pār vaigiem stiepās plāksteri un marles saites, un dzīvsudraba ziede triepta bez žēlastības. Bet ausi gan nebija izdevies piekopt. Tomass Hadsons nodomāja, ka auss droši vien pārāk sāpējusi, lai vispār būtu iespējams tai pieskarties; tā slējās it kā atstatu no galvas, stīvi nopampusi, un bija kļuvusi par zīmīgāko sejas daļu. Neviens neteica ne vārda, un vīrs tur stāvēja ar savu sakropļoto seju un bisi. Acis viņam bija tā aizpampušas, ka viņš

diezin vai kādu varēja skaidri saredzēt. Viņš tikai stāvēja un neteica ne vārda, un pārējie arī neteica.

Rodžers inaziiet pagrieza galvu, ieraudzīja viņu un pār plecu sacīja:

—  Liec nost savu šaujamo un ej gulēt.

Vīrs stāvēja ar bisi. Viņa sapampušās lūpas kustējās, bet no tām neizlauzās ne skaņa.

—       Tu esi pietiekami zemisks, lai šautu mugurā, bet tev nepietiks dūšas,— Rodžers mierīgi teica pār plecu.— Liec nost savu šaujamo un ej gulēt.

Rcdžers vēl arvien sēdēja ar muguru pret vīru. Un tad viņš atļāvās, pēc Tomasa Hadsona domām, visai riskantu izaicinājumu.

—       Vai scēna mazliet neatgādina lēdijas Makbetas parādīšanos naktskreklā?— viņS jautāja trim pārējiem uz pūpes.

Tomass Hadsons gaidīja šāvienu. Bet nekas nenotika, un pēc brītiņa vīrs pagriezās un nokāpa savā kajītē ar visu šaujamo.

—       Kā akmens novēlās no sirds,— Rodžers sacīja.— Nepatīkama jušana, kad sviedri no paduses tek lejā pa kāju. Ejam mājās, Tom. Tas vīrs ir atkal uz strīpas.

—  Ne pārāk taisnas strīpas,— Džonijs teica.

—  Pietiekami,— Rodžers sacīja.— Tādam kā viņš.

—       Ejam, Rodžer,— Tomass Hadsons teica.— Aizkāpsim uz brītiņu pie manis.

—   Lai notiek.

Viņi novēlēja labu nakti Džonam un devās pa Karaļa šoseju uz mājas pusi. Svētku troksnis vēl skapēja pilnā sparā.

—  Gribi, iegriezīsimies Porisā?— Tomass Hadsons jautāja.

—   Nē, pie velna,— Rodžers atteica.

—  Vajadzētu pateikt Fredijam, ka tas vīrs ir atkal uz pekām.

—  Pasaki. Es gaidīšu tevi mājās.

Kad Tomass Hadsons pārnāca, Rodžers gulēja uz vēdera gultā pret salas viņu galu pavērstajā stikla verandā. Bija tumšs un svētku troksnis tik tikko nomanāms.

—  Tu guli?-Tomass Hadsons jautāja.

—  Nē.

—  Gribi vēl iedzert?

—   Neliekas gan. Paldies.

—  Roka sāp?

—  Tikai sapampusi un sūrst. Citādi nekas.

—  Atkal lielais melnais?

—  Jā. Riebums.

—  Puikas rīt jau būs klāt.

—  Jauki.

—  Tu noteikti negribi dzert?

—  Nē, vecais. Bet tu iedzer.

—   Sataisīšu viskiju ar sodu uz gulētiešanu.

Tomass Hadsons aizgāja pie ledusskapja, sagatavoja dzērienu un atgriezās pasēdēt tumšajā verandā, kur gulēja Rodžers.

—       Milzum daudz kretīnu blandās pa pasauli,— Rodžers teica.— Un šis bija īpašs draņķis, Tom.

—  Tu viņam liki šo to saprast.

—       Nē. Nedomāju vis. Es viņu pazemoju un mazliet pabojāju viņa skaistumu. Bet par to viņš savukārt atspēlēsies kādam citam.

—   Viņš pats iesāka.

—   Protams. Bet es nepabeidzu.

—  Tu izdarīji visu, kā nākas, tik vien kā atstāji dzīvu.

—   Par to jau es runāju. Nu viņš izvirtis par vēl pamatīgāku riebekli.

—   Varbūt viņam tomēr pietiks ar šo mācību?

—   Nē. Nedomāju gan. Tapat izgāja viņā krastā.

—   Kas tad tur īsti netika? Tu man neko nestāstīji, kad atgriezies.

—   Kautiņš, gluži kā šovakar.

—   Ar ko?

Rodžers nosauca viru, kas ieņēma ļoti augstu posteni tā saucamajā industrijā.

—       Es to kašķi nemeklēju,— Rodžers teica.— Tas notika mājā, kur man gadījās nesaprašanās ar kādu sievieti un kur man, godīgi sakot, nevajadzēja būt. Bet tas tips man Ijda tin līda, un līda virsū. Vēl nejaukāk kā šis te. Beidzot es vairs nevarēju izturēt un krāvu viņam, iekrāvu tāpat vien, lai tiktu no viņa vaļā, un viņš pārsita galvu uz marmora baseina kāpnēm. Tas viss notika pie baseina. Viņš nogulēja trīs dienas «Libānas ciedrās», līdz nāca pie samaņas, tā ka par slepkavu es nekļuvu. Bet viņiem tikmēr viss jau bija gatavs. Liecinieki bija salasīti tādi, ka es būtu laimīgs, ja man piesietu tikai slepkavību.

—  Un kas tālāk?

—       Tālāk tas, ka viņš atgriezās savā darbā, bet man bija zārks ar mūziku. Pēc mana mēra. Ar visām zelta kājiņām.

—   Un tieši?

—   Visu veidu cūcībās. Ar turpinājumiem.

—   Negribi man stāstīt?

—       Nē. Tev tas neko neizsacīs. Vari inan ticēt, lieta bija safabricēta no sākuma līdz galam. Tik cūcīga, ka neviens lo pat nepiemin. Neesi pamanījis?

—   Esinu gan.

—       Tāpēc man šovakar bija tik nepatīkami. Pārāk daudz draņķa apkārt. Īsta draņķa. Un piekaušana nav nekāds atrisinājums. Man liekas, tieši tāpēc viņi mūs provocē.— Viņš apgriezās gultā uz muguras.— Ļaunums jau pats par sevi ir drausmīgs, Tor.iij. Un viltīgs kā cūka. Liekas, vecos laikos bija skaidrāks priekšstats par labu un ļaunu.

—       Daudz gan atrastos tādu, kas neuzskatītu tevi par labā apustuli,— Tomass Hadsons piebilda.

—       Protams. Bet es uz to nepretendēju. Nedz ka es būtu labs, nedz kaut vai puslīdz labs. Cīnoties ar jaunumu, cilvēks nekļūst labāks. Šovakar es to darīju un pat.s padevos ļaunumam. Tas sagrāba mani kā paisums.

—   Kautiņš vienmēr ir ļauns.

—   Zinu. Bet ko lai dara?

—  Ja reiz sākts, tad jāuzvar.

—  Tā ir. Diemžēl es kāvos ar baudu un jau no paša pirmā sitiena.

—   Bauda būtu vēl lielāka, ja viņš arī prastu kauties.

—       Ceru, ka tā,— Rodžers teica.— Kaut gan — nezinu. Es tikai gribēju noslaucīt to draņķi no zemes virsas. Bet, kad to sāk darīt ar baudu, tad pats kļūst Šausmīgi līdzīgs tam, pret ko cīnās.

—  Tas bija derdzīgs tips,— Tomass Hadsons sacīja.

—       Neko daudz sliktāks par to otru viņā krastā vis nebija. Nelaime ir tā, Tomij, ka viņu ir tik daudz. Viņi ir visā pasaulē, un viņi aug augumā. Sliktos laikos mēs dzīvojam, Tomij.

—   Vai tad laiki mēdz būt arī labi?

—   Paši esam pieredzējuši.

—       Jā. Mums ir labi klājies labos cilvēkos. Bet laiki paši par sevi bija slikti.

—       Es to nesapratu,— Rodžers teica.— Visi apgalvoja, ka laiki esot labi, tikai paši nezin kāpēc bankrotēja. Man nebija ne graša, kad viņi nezināja, kur naudu likt. Tad man uzradās nauda, bet bija sākusies krīze. Bet cilvēki man toreiz vēl nelikās tik zemiski un ļauni.

—   Ap tevi grozījās pietiekami daudz draņķa.

—  Tomēr labi cilvēki arī.

—   Paretam.

—   Noteikti nē. Tu jau nepazīsti visus manus draugus.

—  Tu gan draudzējies ar visādiem salašņām.

—       Un šīvakara kompānija? Kas tie bija — tavi draugi vai mani draugi?

—       Mūsu draugi. Un viņi nemaz nav tik slikti cilvēki. Tukši gan, bet neteiksim, ka ļauni.

—       Nē,— teica Rodžers.— Man lā neliekas. Frenks ir Slikts cilvēks. Kaut gan nedomāju, ka pa īstarn ļauns. Bet daudzas no viņa izdarībām es vairs nevaru ciest. Viņi abi ar Fredu strauji iet uz leju.

—       L.abu no ļauna es protu atšķirt. Un nemaz netaisos izlikties par vientiesīti, kas neprot

—       Par labo neņemos spriest, pārāk bieži bijis jāviļas. Toties veco lāga ļaunumu pazīstu kā savus piecus pirkstus.

—   Žēl. ka šis vakars beidzās tik draņķīgi.

—   VēJ tagad šķebina.

—   Varbūt dosimies pie miera? Labāk pārguli tepat.

—       Paldies. Ja tev nav iebildumu. Es tikai vēl pasēdēšu kādu laiciņu bibliotēkā un palasīšu. Es te pagājušo reizi redzēju kaut kādus stāstus par Austrāliju, kur tie ir?

—   Henrijs Lousons?

—  Jā.

—  Tūlīt sameklēšu.

Tomass Hadsons aizgāja gulēt, un, kad viņš vēlu naktī pamodās, bibliotēkā vēl arvien dega gaisma.

V

Kad Tomass Hadsons piecēlās, pūta spirgts austrenis, liedaga smiltis spīdēja kaula baltumā, debesis bija zilas un mazi, augsti mākoņi, pa vējam slīdēdami, meta tumšas, mijīgas ēnas za|ajā ūdenī. Vēja rotora ritenis sparīgi griezās, un bija dzedrs, jauks rīts.

Rodžers bija aizgājis, un Tomass Hadsons brokastoja viens, lasīdams vakardien pienākušo Merilendas avīzi. Viņš bija to nelasītu atlicis brokastīm.

—   Cikos zēni būs klāt?— Džozefs jautāja.

—   Ap dienas vidu.

—  Tātad pusdienas visiem kopā?

—   Jā.

—       Misters Rodžers jau bija projām, kad es atnācu,— Džozefs teica.— Brokastis viņš nav ēdis.

—   Varbūt vēl atnāks.

—       Viens puika sacīja, ka misters Rodžers esot paņēmis laivu un izbraucis jūrā.

Ticis galā ar brokastīm un avīzi, Tomass Hadsons izgāja okeāna puses verandā un sāka strādāt. Darbs veicās labi un bija gandrīz jau pabeigts, kad viņš dzirdēja Rodžeru ienākam un kāpjam augšā.

Rodžers paskatījās viņam pār plecu un teica:— Rādās, ka būs labi.

—   Iespējams.

—   Kur tu redzēji šos ūdensstabus?

—   Šos? Nekur. Tas ir pasūtījuma darbs. Kā jūtas tava roka?

—   Vēl sapampusi.

Rodžers vēroja, kā viņš strādā, un viņš pat galvu nepagrieza atpakaļ.

—  Ja nesāpētu roka, man liktos, ka tas viss bijis tikai riebīgs murgs.

—   Riebīgāks par riebīgu.

—   Viņš patiešām bija iznācis ar bisi un gribēja šaut?

—   Nezinu,— Tomass Hadsons atbildēja.— Un man vienalga.

—   Atvaino,— Rodžers teica.— Es labāk iešu?

—       Nē. Paliec. Tūlīt būs cauri. Es tikai nepievērsīšu tev nekādu uzmanību.

—       Viņi aizbrauca rītausmā,— Rodžers sacīja.— Es redzēju, kā viņi aiztinās.

—   Kas tev tur bija darāms?

—       Es nevarēju aizmigt arī pēc lasīšanas un nepratu pats sev kavēt laiku, un tad es aizkāpu līdz piestātnei un pasēdēju tur ar dažiem citiem. Bobija bārs bija vajā visu nakti. Redzēju arī Džozefu.

—  Džozefs teica, ka tu esot izbraucis ar laivu.

—       Airēšanas vingrinājumi labajai rokai. Gribēju savest vismaz to kārtībā. Un izdevās arī. Nemaz vairs nesāp.

—       Tā, šimbrīdim viss, ko varēju darīt,— teica Tomass Hadsons, nokopdams paleti un otas.— Puikas pašlaik droši vien izlido.— Viņš ieskatījās pulkstenī.— Kā būtu, ja mēs iedzertu?

—   Lieliski. Viens maziņais derētu.

—   Vēl gan nav divpadsmit.

—       Kāda tur starpība? Tu jau esi ar darbu galā, un man vispār ir suņu dienas. Bet varam arī pagaidīt, ja tas ir tavs princips.

—   Lai notiek.

—       Arī es pie tā esmu pieturējies. Un tas ir draņķīgs princips dažu labu rītu, kad vajadzīgs tieši viens mēriņš, lai justos pēc cilvēka.

—       Nu tad pārkāpsim principu,— Tomass Hadsons teica.— Es kaut kā joti uztraucos, kad gaidu zēnus un zinu, ka viņi drīz būs klāt,— viņš paskaidroja.

—  Saprotu.

—       Džo!— Rodžers uzsauca.— Alnes šeikeru un visu, kas pienākas, lai sataisītu divus martīni!

—  Jā, ser. Esmu jau sagatavojis.

—  Tik agri, un jau sagatavojis? Tu mūs uzskati par žūpām?

—       Nē, ser mister Rodžer. Es tikai iedomājos, ka jūs varbūt negribēsit ēst brokastis tukšā dūšā.

—   Nu tad par mums un zēniem!— Rodžers sacīja.

—       Lai viņiem šogad jaukas brīvdienas. Labāk jau paliec tu arī. Kad viņi sāks tev pārāk krist uz nerviem, tu varēsi katrā laikā bēgt uz savu būdu.

—  Ja es tevi netraucēju, varu tiešām kādu laiciņu palikt.

—  Tu mani nekad netraucē.

—  Cik brīnišķīgi, ka viņi būs te.

Un bija arī. Viņi bija jauki zēni un jau otro nedēju dzīvoja te. Tunču bari bija izklīduši, un laivas parādījās tikai retumis, un dienas ritēja rāmi un mierīgi, un laiks bija kā jau vasaras sākumā.

Zēni gulēja uz saliekamajām gultirām stiklotajā verandā, un, nakts vidū pamostoties un dzirdot bērnu elpu. Tomass Hadsons vairs nejutās

tik vientuļš. Naktis bija dzestras no krasta vēja, bet, kad vējš nostāja,— no jūras vēsuma.

Sākumā zēni bija mazliet bikli un daudz kārtīgāki nekā tagad, kad bija iedzīvojušies. Nekāds lielais kārtīgums no viņiem arī netika prasīts, tik vien ka noskalot smilšainās kājas, nākot iekšā, izkārt laukā slapjās peldbiksītes un mājā uzvilkt sausas. Džozefs no rītiem izlika saulē viņu pidžamas un saklāja gultas, vēlāk viņš pidžamas salocīja un nolika vietās, tāpēc pa roku galam mētājās tikai krekli un svīteri, ko zēni valkāja vakaros. Tā vismaz tam principā vajadzētu būt. Bet patiesībā visur mētājās jebkuri apģērba gabali, ko zēniem gadījās vilkt mugurā. Tomasu Hadsonu tas neuztrauca. Ja cilvēks savā mājā dzīvo viens, viņam izveidoias stingri paradumi, kuru ievērošana kļūst par zināmu baudu. Bet s..vs prieks bija arī viena otra paraduma laušana. Viņš zināja, ka atkal pie tiem atgriezīsies, kad zēnu te vairs nebūs.

Sēdēdams un strādādams jūras puses verandā, viņ;; redzēja lielāko, vidējo un mazo gulām liedagā ar Rodžeru. Viņi runāja un rušinājās smiltīs, un par kaut ko strīdējās, bet balsis Tomass Hadsons nevarēja sadzirdēt.

Lielākais zēns bija slaids un melnīgsnējs, ar Tomasa Hadsona kaklu un pleciem, garām peldētāja kājām un lielām pēdām. Seja likās mazliet indiāniska, un viņš bija laimīgs zēns, kaut gan atslābuma brīžos viņa vaibsti likās gandrīz vai traģiski.

Reizēm Tomass Hadsons, redzēdams viņa sejā šo sāpīgo izteiksmi, jautāja:— Par ko tu domā, mazais?

—  Par mušu uz āķa,— zēns atbildēja un viņa seja acumirklī kļuva gaiša. Tās bija acis un mute, kas pārdomu brīžos darīja viņa seju tik sāpīgu, bet runājot — tik līksmu.

Vidējais dēls Tomasam Hadsonam vienmēr atgādināja bebrēnu. Mati viņam bija kā bebra kažoks ar zemūdens dzīvnieka spalvas īpato tvirtumu, un arī viņa miesa vienmēr spulgoja brūni zeltainā iedegumā. Tēvs allaž izjuta viņu kā veselīgu zvērēnu, kas uzjautrinās pats savā nodabā. Bebri un lāči ir tie dzīvnieki, kas visbiežāk joko, un lāči, protams, ir ļoti tuvi cilvēkiem. Šis zēns gan nekad nebūs tik ražens un spēcīgs kā lācis, un nekad viņš nebūs atlēts, nedz arī gribētu tāds būt, viņam bija rnaza zvēra grācija, ass prāts un pašam sava iekšējā pasaule. Viņš bija sirsnīgs, ļoti taisnīgs un biedrisks. Viņa kartēziskais prāts lika visu apšaubīt, kaislīgi apstrīdēt un atjautīgi, bet bez ļaunuma pretinieku ķircināt, kaut gan reizēm viņa zobgalības kļuva parupjas. Viņam bija arī citas, nevienam neizdibināmas īpašības, un abi brāļi viņu ļoti cienīja, kas gan neizslēdza ķircināšanos un katras vājākas ''ietas meklēšanu, lai jo sāpīgāk iekostu. Protams, neiztika arī bez savstarpējiem kautiņiem un visai ļauniem jokiem, bet pret pieaugušajiem viņi vienmēr izturējās pieklājīgi un ar cieņu.

Jaunākais bija blonds un būvēts spēcīgi kā miniatūrs bruņu kuģis. Pēc skata — izliets Tomass Hadsons, tikai attiecīgi samazināts, druknāks un īsāks. Saulē viņš neiedega, bet pārklājās ar vasaras raibumiem, seja vienmēr zobgalīga, un jau no dzimšanas viņš bija ļoti vecs. Velna pilns viņš arī bija un befi žēlastības nerroja vecākos brāļus, un viņa raksturam bija savas tumšās puses, kuras neviens nespēja saprast, tikai pats Tomass Hadsons. Ne tēvs, ne dēls par to īpaši nedomāja, tomēr reizēm pamanīja šo tumšo pusi viens otrā un zināja, ka tā ir slikta; tēvs ar to rēķinājās un saprata, kāpēc zēns ir tāds. Viņi bija ļoti tuvi, kaut gan Tomass Hadsons nebija pavadījis ar viņu kopā tik daudz laika kā ar abiem pārējiem. Šis mazulis Endrū bija ari saviem gadiem pāragri spēcīgs un seglos sēdēja kā uzliets jau kopš pirmās reizes, kad kāpa zirgam mugurā. Vecākie brāļi ar viņu ļoti lepojās, tomēr viņa izlēcienus necieta. Viņa spēks un veiklība bija neticami, un dažs labs tos apšaubītu, ja tik daudzi nebūtu redzējuši, kā viņš ar visu profesionāļa nepiespiestību auļo uz zirga un lec pāri šķēršļiem. Viņa iedzimtais ļaunums ārēji izpaudās tikai zobgalīgā jautrībā, viņš prata likties labs. Bet viņš bija nejauks puika, to zināja civi un zināja arī viņš pats. Labs viņš bija tik ilgu laiku, cik ilgu vajadzēja, lai ļaunums paspētu nobriest.

Tur nu viņi visi četri gulēja zem verandas liedaga smiltīs, vienā pusē Rodžeram vecākais dēls Toms, otrā pusē mazais Endrū, bet vidējais Deivids ar aizvērtām acīm atlaidies uz muguras pa gabaliņu no vecākā brāļa. Tomass Hadsons iztīrīja otas un kāpa lejā pie viņiem.

—   Re, tētis,— vecākais teica.— Kā labi strādāji?

—  Iesi peldēties, tēt?— jautāja vidējais.

—   Ūdens šorīt lielisks,— piebilda jaunākais.

—  Kā labi veicās, tētiņ?— Rodžers vizējās.— Daudz dolāru izsitāt no pindzeles, mister Hadson?

—  Šīsdienas dolāri izsisti līdz pēdējam, džentlmeņi.

—  Varenil— iesaucās Deivids, vidējais.— Zvejosim ar maskām?

—  Labāk pēc pusdienām.

—   Brīnišķīgi,— sacīja vecākais.

—  Vai nav pārāk lieli viļņi?— Endrū, mazākais, šaubīgi teica.

—  Tev varbūt,— iedzēla vecākais brālis Toms.

—   Nē, Tomij. Visiem.

—  Kad lieli viļņi, zivis turas aiz klintīm,— Deivids sacīja.— Baidās no bangām tāpat kā mēs. Man liekas, viņām arī ir jūrasslimība. Tēt, vai zivīm ir jūrasslimība?

—  Noteikti,— Tomass Hadsons atbildēja.— Vētrainā laikā man gadījies uz zvejas kuģiem redzēt, kā zivis igvātīs pat nobeidzas no jūrasslimības.

—  Nu, vai es neteicu?— Deivids sacīja vecākajam brālim.

—       Zivis bija slimas un nobeidzās,— mazais Toms atbildēja.— Bet kā var pierādīt, ka tieši no jūrasslimības?

—       Manuprāt, varēja diezgan skaidri redzēt, ka no jūrasslimības,— Toma» Hadsons teica.— Es tikai nezinu, vai viņas cieš no, jūrasslimības, arī brīvi peldot.

—       Bet vai tad tu nesaproti, tēt, ka rifos viņas tāpat nevar brīvi peldēt?— iebilda Deivids.— Viņas tur ir sapeldējušas alās un šūpojas augšā un lejā. Bet viņām tur jāpaliek, lai paglābtos no lielajām zivīm, un šūpošanās iznāk tāda pati kā igvātī uz kuģa?

—  Tas tomēr ir citādi?— mazais Toms nepiekrita.

—   Var jau būt, ka citādi,— Deivids prātīgi piekāpās.

—       Bet pietiekami,— Endrū izmeta. Viņš iečukstēja tēvam ausī:

—  Ja viņi tādā garā turpinās, mēs neiesim.

—  Tev nepatīk?

—   Patīk un ir brīnišķīgi, bet man bail.

—   No kā tev bail?

—       Man vispār bail zem ūdens. Kā tikai izpūšu gaisu, tūlīt bail. Tomijs lieliski peld, bet viņam ari bail zem ūdens, Deivids ir vienīgais no mums, kam nav bail zem ūdens.

—  Man arī bieži bijis bail,— Tomass Hadsons atzinās.

—  Patiešām?

—   Es domāju, ka visiem bail.

—       Deividam nav. Nekur un ne no kā. Pēdējā laikā gan sācis raustīties no zirgiem, pārāk bieži sviests no segliem.

—       Kad sviests, smurguli?— Deivids tomēr bija dzirdējis.— Un kāpēc sviests?

—       Nezinu. Tas atgadījies tik bieži, ka nevar jau katru reizi atcerēties.

—       Nu tad es pats pateikšu, kāpēc. Es labāk zinu, kā un kāpēc tas notika. Tagad es parasti jāju ar Blēsi, un viņam bija niķis uzpūst sānus, kad savelk siksnas, pēc tam segli slīdēja un es tiem līdzi.

—       Kad Blēsi segloju es, viņam tāda niķa nebija,— Endrū vīzdegunīgi noteica.

—       Kā tad, tu jau esi velna pulveris,— Deivids sacīja.— Blesis droši vien ir stāvā sajūsmā par tevi kā visi, kas tevi pazīst. Kāds viņam būs pastāstījis, kas tu esi.

—   Es viņam lasīju priekšā, ko par mani raksta avīzēs,— Endrū teica.

—       Un tad gan viņš skrēja uz velna paraušanu,— Tomass Hadsons sacīja.— Tu pats zini, kā var uzvesties dtisulīgs zirgs, kas pie tam vēl visu laiku turēts telpās, kad viņu ved laukā un sāk jāt. Un Deivids bija sācējs. Ko varēja gaidīt no tāda zirga un tādā vietā kā mūsu pauguri?

—       Es jau neteicu, tēt, ka pats būtu noturējies viņam mugurā,— Endrū iebilda.

—       Un labi vien bija,— Deivids sacīja.— Bet velns viņu zina, iespējams, ka tu tiešām būtu noturējies. Droši vien būtu. Godīgi runājot, Endij, tu jau nernaz neredzēji, kas notika, pirms es lidoju. Es lidoju pār seglu loku. Rauj viņu piķis. Lidoju, un viss.

—  Tēt, mēs tiešām iesim uz zemūdens zveju?— Endrū jautāja.

—  Ja nebūs pārāk lieli viļņi.

—   Un kas noteiks, vai ir pārāk lieli?

—   Es.

—   Labi,— Endijs teica.— Man jau tagad liekas, ka ir pārāk lieli.

—  Tēt, veco Blēsi tu atvedi no rančo?— Endijs jautāja.

—       Jādomā gan,— Tomass Hadsons atbildēja.— Bet, zini, es izrentēju rančo cilam.

—  Tiešām?

—  Jā. Pagājušajā ziemā.

—       Bet mēs vēl varam uz turieni aizbraukt?— Deivids dzīvi ievaicājās.

—  Jā, protams. Mums tur ir baļķu māja pie pašas upes.

—       Rančo ir visjaukākā vieta, kur esmu bijis,— Endijs teica.— Nerunājot, protams, par šo māju uz salas.

—       Man liekas, ka tev vislabāk patika Ročestera,— Deivids ķircināja brāli. Uz Ročesteru Endiju sūtīja līdzi auklei, kad viņa pa vasarām brauca padzīvot pie saviem radiem, bet vecākie brāļi devās uz rietumiem.

—  Un patika arī. Ročestera bija brīnišķīga vieta.

—       Atceries, Deivij, ko viņš teica, kad mēs rudenī bijām nošāvuši trīs grizli lāčus, pārbraucām no medībSm un tu sāki viņam stāstīt?— Tomass Hadsons jautāja.

—   Nē, tēt. Neatceros, tas bija tik sen.

—       Tas bija trauku kambarī, kur jūs, puikas, parasti ēdāt, un jūs sēdējāt pie vakariņām un stāstījāt savus piedzīvojumus, un Anna elsa vien: «Ak dievs, Deivid, tas nu gan ir bijis šausmīgi! Un ko tu tad darīji?»— un šis te vecais prātvēders, kam bija labi ja pieci vai seši gadi, pacēla balsi un teica: «Nu, varbūt tas ir interesanti tādiem cilvēkiem kā tu, Deivij. Pie mums Ročesterā nekādu grizli lāču nav.»

—       Redzi nu, čempīņ?— Deivids sacīja.— Jauks puisītis tu biji, vai ne?

—       Lai būtu, tēt,—Endrū teica.— Tad pastāsti arī, kā Deivids mācēja lasīt tikai komiksus un kā mēs izbraukājām visu Evergleidu, bet Deivids Evergleidu neredzēja, jo lasīja komiksus, kā nekā viņš toruden bija iestājies smalkā Ņujorkas skolā un augsti izglītojies.

—  To es atceros pats,— Deivids sacīja.— Tētis var nestāstīt.

—  Tev tas drīz pārgāja,— Tomass Hadsons teica.

—       Citādi, manuprāt, nevarēja notikt. Būtu pārāk bēdīgi, ja es tāds paliktu uz visiem laikiem.

—       Pastāsti viņiem, kā es biju mazs,— Toms ierunājās, pieveldamies tuvāk un paraudams Deīvidu aiz potītes.— Es taču nekad un nekur vairs nebūšu tik labs kā stāstos par manām bērnības dienām.

—       Es tevi pazinu pat ļoti 1na7.11,— Tomass Hadsons teica.— Tu biji diezgan savāds radījums toreiz.

—       Viņš bija savāds tāpēc, ka dzīvoja savādās vietās,— mazākais brālis piebilda.— Es arī būtu savāds Parīzē un Spānijā, un Austrijā.

—       Viņš ari tagad ir savāds, čempiņ,— Deivids sacīja.— Viņš it labi var iztikt bez eksotiska fona.

—   Kas tas būtu par eksotisko fonu?

—  Tas, kā tev nav.

—  Vēi nav, bet saderam, ka būs.

—       Aizvāzies un ļauj tētim runāt,— mazais Toms sacīja.— Pastāsti viņiem, kā mēs abi staigājām pa Parīzi.

—       Toreiz tu vēl nebiji tik savāds,— Tomass Hadsons teica.— Zīdainis būdams, tu izcēlies ar veselo saprātu. Kad mēs dzīvojām tās zāģētavas otrajā stāvā, mēs ar māti aizejot atstājām tevi šūpulī vai, pareizāk sakot, veļas grozā, un F. Pusijs gulēja tava groza kājgalī un nelaida tev nevienu svešu ne tuvumā. Tu sacīji, ka tavs vārds esot Kling-Kling, un mēs arī saucām tevi par Klingu Klingu Briesmīgo.

—   Kāpēc es izdomāju sev tādu vārdu?

—       Laikam jau biji noklausījies tramvajā vai autobusā. No konduktoru zvaniņiem.

—   Es mācēju franciski?

—  Toreiz vēl ne sevišķi.

—  Tad stāsti man par to laiku, kad es jau mācēju.

—       Vēlāk es stūmu tevi bērnu ratiņos, tie bija tādi lēti, ļoti viegli, saliekami ratiņi, uz «Closerie de Lilas», kur mēs brokastojām, es lasīju avīzi un tu skatījies, kas notiek uz bulvāra. Kad brokastis bija galā …

—   Ko mēs parasti ēdām?

—   Maizītes un kafiju ar pienu.

—   Es ari?

—  Tu dzēri pienu ar kādu pilienu kafijas.

—   Liekas, es atceros. Un kur mēs gājām pēc tam?

—       No «Closerie de Lilas» es stūmu tevi atkal pa ielu garām lielajai strūklakai ar bronzas zirgiem, zivīm un nārām, pa garo, grantēto kas'aņu aleju, kur skraidīja franču bērni un uz soliņiem sēdēja aukles …

—  Un pa kreisi bija Ecole Aīsacienne,— mazais Toms piebilda.

—   Bet pa labi dzīvojamās mājas …

—       Un vēl dzīvojamās mājas un mākslinieku studijas ar stiklotiem griestiem tajā ielā, kas nogriezās pa kreisi un izskatījās tik drūma, jo namu akmeņi bija tumši un iela ēnas pusē,— mazais Toms atcerējās.

—  Tas bija rudenī, pavasari vai ziemā?— jautāja Tomass Hadsons.

—  Vēlā rudeni.

—       Tad tev no aukstuma bija sarkani vaigi un deguns, un mēs pa lielajiem čuguna vārtiem iegriezāmies Luksemburgas dārzā un braucām u7. ezeru un apkārt ezeram, tad pa labi uz Mediči strūklaku un statujām un tad ārā pa galvenajiem vārliem gar Odeonu un vēl pāris ielām uz Senmišela bulvāri . .

—  Uz Mišbulu.

—  Un pa Mišbulu gar Klunī…

—  Tas bija labajā pusē …

—       Un vienmēr tik tumšs un drūms, un tad pāri Senžermēna bulvārim …

—       Tā bija pati interesantākā iela ar visdzīvāko satiksmi. Savāda iela — tā mani satrauca un biedēja. Tikai lejāk pie Rue de Rennea krustojuma es jutos atka! drošs — zini, starp «Deux Magots» un Lipu. Kāpēc tas tā bija, tēt?

—   Nezinu, dārgum.

—       Derētu arī kādi atgadījumi, ne tikai ielu nosaukumi vien,— iebilda Endrū.— Man apnicis klausīties ielu vārdus, ja es tur neesmu bijis.

—       Nu tad atceries kādu gadījumu, tēt,— sacīja mazais Toms.— Par ielām parunāsimies, kad būsim vieni paši.

—       Nekas īpašs jau negadījās,— Tomass Hadsons teica.— Mēs tad gājām uz Senmišela laukumu un sēdējām kafejnīcas veranda, un tēvs dzēra cafē crēme un turpat pie galda zimēja, bet dēls dzēra alu.

—   Vai man toreiz garšoja alus?

—       Tu biji varens alus dzērājs. Bet vēl tev garšoja ūdens ar mazliet sarkanvīna pie pusdienām.

—   Es atceros. L'eau rougie'.

—       Exactement2 ,— Tomass Hadsons sacīja.— Uz l’eau rougie tu biji kā uzmests, bet labprāt iebaudīji arī kādu malku alus.

—       Es atceros vēl, kā mēs Austrijā slēpojām … un mūsu suni Šņaucu, un sniegu.

—   Kā mēs tur svinējām ziemsvētkus, atceries?

—       Nē. Tikai tevi un sniegu, un Šņaucu, un savu aukli. Viņa bija skaista. Un vēl es atceros māti uz slēpēm, cik viņa bija skaista. Tad es atceros, kā jūs abi ar māti laidāties no kalna cauri dārzam. Nezinu tikai, kur tas bija. Bet Jardin du Luxembourg es atceros pavisam skaidri. Atceros pēcpusdienas un laivas ezerā ap strūklaku, un iielo dārzu, un kokus. Celiņi starp kokiem bija grantēti, un zālienā zem kokiem spēlēja ķegļus—pa kreisi no mums, kad mēs gājām uz pils

1 Sārtais ūdens (fr.).

2 Precīzi (fr.).

pusi, un pils tornī bija pulkstenis. Rudenī lapas nobira, un es atceros kailos kokus un dzeltenas lapas uz grants. Vislabāk man patik atcerēties rudeni.

—   Par ko?— Deivids jautāja.

—  Par daudz ko. Par rudens smaržām un karnevāliem, par to, ka grants bija tik sausa, kad viss apkārt jau piemircis, par vēju laiviņu burās uz ezera un par lapām, kas krita no kokiem. Vēl es atceros siltos baložus zem savas sedziņas — tu tos šāvi pievakarē, pirms uznāca tumsa,— viņu spalvas bija tik gludas, mājup braucot, es glāstīju viņus, spiedu sev klāt un sildīju rokas, kamēr baloži arī k|uva auksti.

—  Kur tu šāvi baložus, tēt?— Deivids jautāja.

—  Parasti pie Mediči strūklakas pirms dārza slēgšanas. Parkam apkārt bija augsta čuguna sēta, un līdz ar tumsu vārtus slēdza ciet un visiem vajadzēja aiziet. Pirms vārtu slēgšanas sargi apstaigāja dārzu un brīdināja publiku. Kad sargi sāka savu apgaitu, es sašāvu ar katapullu baložus, kas staigāja ap strūklaku. Francijā taisa lieliskas katapultas.

—  Vai tad tu savējo netaisīji pats, ja biji tik nabags?— jautāja Endrū.

—  Protams. Pirmo es iztaisīju no jauna kociņa stakles, to es nogriezu Rambuijē mežā, kad mēs tur staigājām ar Toma māti. Stakli es apdarināju un platās gumijas saites nopirku rakstāmlietu veikalā uz Senmišela laukuma, un ādas ieliktni iztaisīju no Toma inātes vecā cimda.

—  Un ar ko tu šāvi?

—  Ar akmentiņiem.

—  No kāda attāluma?

—   No tāda, lai balodi varētu zibenīgi pacelt un noslēpt zem Toma sedziņas.

—   Es vēl atceros, ka viens bija palicis dzīvs,— mazais Toms sacīja.— Es viņu vieglītēm saņēmu rokās un visu ceļu neteicu, ka viņš ir dzīvs, jo gribēju viņu palūrēt. Tas bija liels balodis gandrīz purpura krāsā, ar augstu kaklu, skaistu galvu un baltiem spārnu galiem, un tu ļāvi man turēt viņu virluvē, kair-ēr dabūjām būri. Tu piesēji viņu aiz kājas. Bel vakara lielais runcis viņu nokoda un atnesa pie manis gultā. Runcis bija tik lepns, viņš nesa balodi tā, kā tīģeris būtu nesis savu upuri, un viņš ielēca ar to gultā. Tad jau man bija īsta gulta, nevis veļas grozs. Grozu es neatceros. Jūs abi ar māti bijāt aizgājuši uz kafejnīcu, un mēs ar runci bijām vieni paši, un es atceros, ka logi bija vaļā, pār zāģētavu spīdēja liels, apaļš mēness un bija ziema, un smaržoja pēc zāģu skaidām. Es atceros, kā lielais runcis nāca pa grīdu ar augsti paceltu galvu, tā ka balodis gandrīz nemaz nevilkās pa zemi, un lad runcis vienā lēcienā iemetās manā gultā ar visu balodi. Par balodi man briesmīgi sāpēja sirds, bet runcis bija tik lepns un tik laimīgs, un viņš man bija tik labs draugs, ka es arī jutos lepns un

Immīgs. Es atceros, ka viņš spēlējās ar balodi, tad metās ar ķepām man uz krūtīm un murrāja, un atkal spēlējās ar balodi. Beidzot mēs ar runci un balodi turpat kopā aizmigām. Es biju uzlicis roku uz baloža, un viņš bija uzlicis ķepu uz baloža, un, ksd es naktī pamodos, viņš ēda balodi, rūkdams kā tīģeris.

—  Tas jau ir krietni interesantāk nekā ielu vārdi,— Endrū teica.— Tev bija bail, Tomij, kad runcis viņu ēda?

—  Nē. Lielais runcis toreiz bija mans labākais draugs. Vistuvākais draugs. Man liekas, viņš būtu priecājies, ja es arī ēstu to balodi.

—  Tev vajadzēja vismaz pamēģināt,— Endrū sacīja.— Pastāsti vēl par katapultām.

—  Uz ziemsvētkiem māte uzdāvināja tev jaunu katapultu,— mazais Toms teica.— Viņa bija ieraudzījusi to ieroču veikalā, patiesībā viņa gribēja nopirkt tev šauteni, bei nepietika naudas. Viņa aplūkoja šautenes skatlogā katru reizi, kad gāja garām uz Epicerie, un tad kādu dienu viņa ieraudzīja katapultu un tūlīt nopirka, jo baidījās, ka to nepārdod citam, un paslēpa līdz ziemsvētkiem. Viņai vajadzēja blēdīties ar rēķiniem, lai tu neko nemanītu. Viņa man par to ir stāstījusi neskaitāmas reizes. Es atceros, kā tu to ziemsvētkos dabūji un veco atdevi man. Bet man vēl nebija tik daudz spēka, lai katapultu uzvilktu.

—  Tēt, vai mēs arī esam bijuši nabagi?— Endrū jautāja.

—  Nē. Ap to laiku, kad jūs abi dzimāt, es vairs nebiju nabags. Reizēm mums aptrūkās naudas, bet tik nabagi mēs nekad nebijām kā toreiz ar Tomu un viņa māti.

—  Pastāsti mums vēl par Parīzi,— Deivids teica.— Ko jūs ar Tomu vēl darījāt?

—   Ko mēs darījām, dārgum?

—  Rudeņos? Mēs pirkām no ielas tirgotāja ceptus kastaņus, un es sildīju rokas pie kastaņiem. Mēs bijām cirkā un redzējām kapteiņa Vāla krokodilus.

—  Tu patiešām to atceries?

—  Pat ļoti labi. Kapteinis Vāls lauzās ar krokodilu, un skaista meitene bikstīja krokodilus ar žebērkli. Bet vislielākie krokodili netnaz nepakustējās. Cirks bija skaists un apaļš, viss sarkanā ar zeltu un oda pēc zirgiem. Aiz cirka bija krodziņš, kur tu dzēri ar misteru Krosbiju un lauvu dresētāju, un viņa sievu.

—  Tu atceries misteru Krosbiju?

—  Viņš nekad nevalkāja ne cepuri, ne mēteli, lai cik auksts nebūtu, un viņam bija maza meitenīte ar vaļējiem tnatiem kā Alisei Brīnumzemē. Ilustrācijas, protams. Misters Krosbijs vienmēr bija ļoti nervozs.

—  Ko vēl tu atceries?

—  Misteru Džoisu.

—  Kā viņš izskatījās?

—  Viņš bija tievs un garš, un viņam bija ūsas un zoda galā maza bārdiņa, kas vienmēr slējās gaisā, un viņš nēsāja biezas, biezas acenes un galvu turēja ļoti augsti. Es atceros, kā viņš gāja garām pa ielu, mūs neredzēdams, un tu viņu uzrunāji, un viņš skatījās uz mums caur savām biezajām acenēm kā zivs no akvārija un sacīja:— A, ttadson, tieši jūs es meklēju,— un mēs visi trīs iegājām kafejnīcā, un, tā kā ārā bija ļoti auksts, mēs apsēdāmies kaktiņā pie viena no tiem, nu, kā jel tos sauca?

—  Bruziers.

—  Es domāju, l<a tas ir kaut kāds sieviešu apģērba gabals.

—  Tas ir skārda trauks ar caurumiņiem, kurā dedzina kokogles vai akmeņogles; lai būtu silti jebkurā vietā, teiksim, kafejnīcas terasē, vajag tikai sēdēt tam tuvu klāt un sildīties,— mazais Toms paskaidroja.— Tajā kafejnīcā, kur mēs ar tēti un misteru Džoisu parasti iegriezāmies, visa terases rnala bija nostādīta ar šiem traukiem, un tur bija silti un omulīgi visaukstākajā laikā.

—  Izskatās, ka savas dzīves lielāko daļu jūs esat pavadījuši kafejnīcās, krogos un citās līdzīgās vietās,— sacīja mazākais zēns.

—  Uz to pusi bija,— teica Toms.— Vai ne, tēt?

—  Tu gan glīti gulēji ratiņos aiz durvīm, kamēr tētis ierauj vienu maziņo,— Deivids piebilda.— Puikas, man tas «maziņais» nekad nav licies īstais vārds. Jo galu galā maziņais vienmēr izrādās ļoti liels.

—   Par ko runāja misters Džoiss?— Rodžers jautāja mazajam Tomam.

—   E, mister Deivis, to nu gan es neatcerēšos. Liekas, kaut ko par Itālijas rakstniekiem un misteru Fordu. Misters Džoiss necieta misteru Fordu. Misters Paunds arī krita viņam uz nerviem. «Ezra ir traks, Hadson,» viņš sacīja tētim. Es atceros to tāpēc, ka man likās, ja kāds ir traks, tad kā traks suns, un es atceros, kā es sēdēju un skatījos uz misteru Džoisu, kam seja bija ļoti gluda un sārta, kā jau parasti cilvēkam aukstā laikā, un acenēm viens stikls bija biezāks par otru, un iztēlojos, kā misteram Paundam ar viņa rudajiem matiem, smailo bārdiņu un jaukajām acīm no lūpām krīt baltas, it kā ziepju putas. Man likās šausmīgi, ka misters Paunds ir traks, un es cerēju, ka mēs viņu nesastapsim. Tad misters Džoiss sacīja: «Fords, protams, ir traks jau sen.» Un es iztēlojos misteru Fordu ar viņa apaļo, bālo, jocīgo seju un blāvajām acīm, un bezzobaino muti, kas vienmēr bija pusvirus, un arī no viņa lūpām krita briesmīgās putas.

—  Nerunā vairs par to,— Endrū teica.— Rādīsies sapņos.

—  Lūdzu, stāsti,— sacīja Deivids.— Tas ir kā par vilkačiem. Māte vienmēr ieslēdza vilkaču grāmatu, jo Endijam no tās rād'jās nelabi sapņi.

—  Vai misters Paunds kādu sakoda?— Endrū jautāja.

—       Nē, čempiņ,— Deivids atbildēja.— Tā jau tikai izsakās. Traks nozīmē, ka galvā jucis. Nevis kā slims ar trakumsērgu. Kāpēc misters Džoiss domāja, ka viņi ir traki?

—      To es nezinu,— mazais Toms atbildēja.— Es gan vairs nebiju tik maziņš kā tad, kad mēs šāvām parkā baložus. Bet ari ne tik liels, lai atcerētos visu, un iedoma, ka misters Fords un misters Paunds ar tām nāvīgajām putām uz lūpām nāk mūs sakost, neļāva man vairs domāt ne par ko citu. Jūs pazināt Džoisu, mister Deivis?

—  Jā. Mēs ar viņu un tavu tēvu bijām lieli draugi.

—  Tēvs toreiz bija jaunāks par misteru Džoisu.

—  Tēvs toreiz bija jaunāks par visiem pārējiem.

—       Tikai par mani ne,— mazais Toms lepni paziņoja.— Es laikam gan biju visjaunākais mistera Džoisa draugs.

—  Lieku galvu ķīlā, ka viņš pēc tevis ļoti ilgojas,— Endrū iedzēla.

—       Kauna lieta, ka viņam nav dota iespēja ar tevi iepazīties,— Deivids sacīja.— Ja tu nebūtu visu laiku maisījies tikai pa Ročesteru, viņam būtu bijis tas gods.

—       Misters Džoiss bija slavens rakstnieks,— mazais Toms teica.— Viņam nevarēja būt nekā kopīga ar diviem tādiem knauķiem.

—      Tā tev liekas,— Endrū iebilda.— Misters Džoiss ar Deividu varētu gan būt draugi. Deivids raksta skolas avīzē.

—       Tēt, pastāsti vēl, kā jūs ar Tomiju un Tomija māti bijāt nabagi un cik nabagi jūs pa īstam bijāt.

—       Kur nu vēl nabagāki,— Rodžers sacīja.— Es atceros, kā jūsu tēvs no rītiem sagatavoja Tomijam pudelītes un tad gāja uz tirgu meklēt labākās un lētākās saknes. Brokastīs iedams, es viņu parasti redzēju jau atgriežamies no tirgus.

—       Es biju labākais poireaux speciālists sestajā iecirknī,— Tomass Hadsons teica zēniem.

—   Kas tas poireaux tāds ir?

—   Puravi.

—       Izskatās pēc tādiem gariem, zaļiem, diezgan lieliem sīpoliem,— mazais Toms paskaidroja.— Tikai ne dzelteni spīdīgiem kā parastie sīpoli. Puravi nespīd. Lapas zaļas un galviņas baltas. Puravus novāra un ēd aukstus ar olīveļļu, etiķi, pipariem un sāli. Ed ar visām lapām un galviņu. Ļoti garšīgi. Es droši vien esmu notiesājis tik daudz puravu kā neviens cits visā pasaulē.

—  Un kas bija sestais, kā to tur sauca?— Endrū jautāja.

—  Tu visu laiku maisies un neļauj stāstīt,— Deivids sašuta.

—  Ja es ko nesaprotu, tad jautāju.

—       Parīze dalās divdesmit iecirkņos jeb pilsētas rajonos. Mēs dzīvojām sestajā.

—       Tēt, vai mēs nevarētu iztikt bez iecirkņiem, un tu mums pastāstītu vēl kaui ko?— Endrū teica.

—   Atlēta pauris bez daudz kā var iztikt,— sacīja Deivids.

—       Nav taisnība,— Endrū atbildēja.— Bet visādiem tur iecirkņiem es vēl esmu par mazu. Jūs vienmēr runājat par lietām, kam es vēl esmu par mazu. Vai tās man par lielu. Es nespēju aptvert.

—  Kāds ir Toja Koba vidējais rezultāts?— Deivids ievaicājās.

—  Trīssimt sešdesmit septiņi.

—  Tam tu neesi par mazu?

—   Izbeidz, Deivid. Vienam patīk beisbols, otram iecirkņi.

—   Galvenais, Ročestera nekādu iecirkņu nebija, vai ne?

—       Aizveries. Es domāju, ka tētis un misters Deiviss var stāstīt to, kas visus interesē vairāk nekā tie nolādētie kā tur saucamie.

—       Tu gan varētu nelamāties mūsu klātbūtnē,— Tomass Hadsons aizrādīja.

—       Piedod, tēt,— jaunākais dēls teica.— Ko tad es tur varu darīt, ka esmu tik nolādēti mazs. Atkal piedod, lūdzu. Es gribēju teikt — mazs.

Viņš bija apjucis un sarūgtināts. Deivids prata kaitināt.

—       Nāks laiks, un tu vairs nebūsi mazs,— Tomass Hadsons sacīja.— Es zinu, cik grūti ir nelādēties, kad sirds apskrienas no dusmām. Tikai nelādies pieaugušo klātbūtnē. Savā starpā varat izrunāties, kā gribat.

—   Lūdzu, nevajag, tēt. Es jau teicu: piedod.

—       Dzirdēju,— Tomass Hadsons sacīja.— Es nerāju tevi. Es tikai paskaidroju. Tajās retajās reizēs, kad jūs redzu, man daudz kas jums jāpaskaidro.

—  Tik ļauni jau nemaz nav, tēt,— Deivids iebilda.

—   Nē,— Tomass Hadsons piekrita.— Nav gan.

—   Mātei dzirdot, Endrū nekad nelamājas,— Deivids teica.

—   Liec man mieru, Deivid. Parunājām un pietiek, vai ne, tēt?

—       Puikas, ja jiis gribat lamāties pa īstam,— mazais Toms ieminējās,— jums vajag lasīt misteru Džoisu.

—       Cik man vajag, es protu,— Deivids sacīja.— Vismaz tagad jau protu.

—       Mana drauga mistera Džoisa grāmatā ir tādi vārdi un izteicieni, kādus es līdz tam nebiju ne dzirdējis. Varu saderēt, ka tā lamāties neprot neviens cits, vienalga, kādā valodā.

—       Pēc tam Džoiss arī radīja pavisam jaunu valodu,— Rodžers piebilda. Acis aizvēris, viņš gulēja uz muguras smiltīs.

—       Es nespēju saprast šo jauno valodu,— mazais Toms atzinās.

—   Laikam vēl esmu par zaļu. Bet pagaidiet vien, puikas, kad izlasīsit «Ulisu».

—       Tā grāmata nav bērniem,— Tomass Hadsons teica.— Patiešām nav. Jūs nevarat to vēl saprast, pat nemēģiniet. Ka es jums saku. Lai to grāmatu lasītu, jums vēl krietni jāpaaugas.

—       Es izlasīju no sākuma līdz galam,— mazais Toms sacīja.— Es patiešām gandrīz neko nesapratu, kad lasīju pirmoreiz, taisni tā, kā tu minēji, tēt. Bet es lasīju atkal un atkal, un tagad es vienu daļu saprotu jau tik labi, ka varu izskaidrot citiem arī. Un es no sirds lepojos, ka esmu mistera Džoisa draugs.

—   Viņš patiešām bija mistera Džoisa draugs, tēt?— Endrū jautāja.

—  Misters Džoiss vienmēr par viņu apvaicājās.

—       Lai velns mani rauj, ja es nebiju mistera Džoisa draugs,— mazais Toms teica.— Viņš bija vispār viens no maniem tuvākajiem draugiem.

—       Es tikai nedomāju, ka tev jau vajadzētu sākt šīs grāmatas izskaidrošanu,— Tomass Hadsons iebilda.— Vismaz pagaidām vēl ne. Kuru daļu tu skaidroji?

—   Pēdējo. Kur dāma runājas pati ar sevi.

—   Monologs,— Deivids paskaidroja.

—  Tu ari to esi lasījis?

—   Protams,— Deivids atbildēja.— Tomijs lasīja man priekšā.

—  Un skaidroja?

—       Kā prazdams,— Deivids atbildēja.— Tur ir šis un tas, kam mēs abi vēl esam par jauniem.

—   Kur tu to grāmatu dabūji?

—   Mums mājās bija. Es paņēmu līdzi uz skolu.

—   Kāpēc?

—       Es lasīju atsevišķus gabalus zēniem priekšā un stāstīju, kādi draugi mēs bijām ar misteru Džoisu un cik daudz laika pavadījām kopā.

—   Kā zēniem patika?

—   Dažiem paipuisīšiem likās, ka esot par stipru.

—   Skolotāji ari to uzzināja?

—       Un kā vēli Vai tu neatceries, tēt? Nu jā, tas laikam notika tad, kad tu biji Abesīnijā. Direktors gribēja rnani izslēgt, bet es viņam paskaidroju, ka misters Džoiss ir liels rakstnieks un mans personīgs draugs, un tad direktors beidzot sacīja, ka grāmatu viņš paturēšot un pats aizsūtīšot uz mājām, bet es savukārt apsolīju, ka prasīšu viņam padomu, kad gribēšu kaut ko lasīt citiem priekšā vai mēģināšu izskaidrot klasiķus. No sākuma, kad viņš grasījās slēgt mani laukā, viņš domāja, ka man prātā tikai neķītrības. Bet man nav prātā neķītrības, tēt. Vismaz ne vairāk kā jebkuram citam.

—  Viņš nosūtīja grāmatu uz mājām?

—       Kā tad. Viņš gan taisījās to atņemt pavisam, bet es paskaidroju, ka tas ir pirmais izdevums ar paša mistera Džoisa ierakstu tev un viņš nedrīkst grāmatu konfiscēt, jo tā nemaz nav mana.

—   Kad es varēšu lasīt mistera Džoisa grāmatu, tēt?— Endrū jautāja.

—  Vēl ilgi nevarēsi.

—   Bet Tomijs lasa.

—  Tomijs ir mistera Džoisa draugs.

—       Nu, vai es neteicu?— sacīja mazais Toms.— Tēt, ar Balzaku mēs nebijām pazīstami?

—  Nē. Viņš dzīvoja sen pirms mums.

—       Un ar Gotjē? Es atradu mājās arī divas lieliskas viņu grāmatas. «Nerātnos stāstus» un «Mademoiselle de Maupin». «Mademoiselle de Maupin» es arī galīgi nemaz nesapratu, bet neatlaidos un lasīju vēl, un izrādījās, ka varena grāmata. Bet, tā kā viņi nebija mūsu draugi, mani droši vien izslēgtu, ja es būtu lasījis viņus zēniem.

—  Kādi viņi ir, Tomij?— Deivids jautāja.

—  Brīnišķīgi. Tev viņi patiks abi.

—       Kāpēc tu nepavaicāji direktoram, kādus rakstniekus lai lasa zēniem priekšā?— Rodžers ieminējās.— Viņš varētu ieteikt labākus par tiem, ko zēni sameklē paši.

—       Nē, mister Deivis. Nedomāju vis, ka man to vajadzēja darīt. Viņš atkal sacītu, ka man neķītrības prātā. Tomēr ar puikām jau es nevaru runāt tā, kā ar saviem draugiem, piemēram, ar misteru Džoisu. Šā vai tā, «Mademoiselle de Maupin» es nesapratu tik labi, ka varētu to izskaidrot, un manatn izskaidrojumam nebūtu tik stingrs pamats kā draudzība ar misteru Džoisu.

—       Es labprāt būtu paklausījies, kā tu izskaidro Džoisu,— sacīja Rodžers.

—       Blēņas, mister Deivis. Tas bija ļoti primitīvi. Jums tas neliktos interesanti. Jūs taču to daļu saprotat ļoti labi, vai ne?

—  Diezgan labi.

—       Man ļoti gribētos, lai arī Balzaks un Goljē būtu bijuši mūsu draugi tāpat kā misters Džoiss.

—  Man ari,— Tomass Hadsons teica.

—  Tomēr mēs pazinām vairākus labus rakstniekus, vai ne?

—  Pazinām gan,— Tomass Hadsons atbildēja.

Bija patīkami tā gulēt karstajās smiltīs, un pēc padarītā darba viņš jutās slinks un laimīgs. Un laime bija klausīties zēnu vaiodās.

—       Iesim vēl izpeldēsimies un tad ēst,— Rodžers teica.— Kļūst jau karsts.

Tomass Hadsons skatījās uz viņiem. Lēniem vēzieniem visi četri izpeldēja zaļajā ūdenī, viņu ķermeņi meta ēnas pār dzidri baltajām smiltīm; ēnas, saules stariem lūstot, krita mazliet ieslīpi, brūnās rokas cēlās un šāvās uz priekšu, plaukstas nira, šķeļot un bīdot atpakaļ ūdeni, kājas ritmiski atgrūdās, un sānis pagrieztās galvas viegli un rimti elpoja. Tomass Hadsons stāvēja un noskatījās, kā viņi aizpeld pa vējam, un visi šie četri bija viņam ļoti mīļi. Hadsons nodomāja, ka vajadzētu uzgleznot viņus peldam, kaut gan tas būtu visai grūti. Un tomēr viņš nolēma šovasar to pamēģināt.

/

Slinkums bija par lielu, lai ietu peldēties, bet viņš zināja, ka galu galā būs vien jāiet, un tad viņš jau brida jūrā, un dzestrais ūdens kāpa arvien augstāk pa saulē sasilušajām kājām, vēsi apņēma krustus, un tad viņš ieslīdēja okeāna straumē un laidās peldus pretim zēniem, kas jau bija pagriezušies atpakaļ. Nu, kad galva bija tādā pašā līmeni kā viņiem, aina kļuva citāda; tā bija mainījusies arī tāpēc, ka atpakaļ uz krastu viņi peldēja pret vēju, un Endrū ar Deividu, abi vēl nenorūdīti peldētāji, nikni cīnījās ar viļņiem. Nu šie četri nemaz vairs neizskatījās pēc jūrai dzimušām būtnēm. Turp viņi peldēja līgani un skaisti, atpakaļ abi mazākie lauzās pret viļņiem un vēju. īstas grūtības tās nebija. Tikai pietiekamas, lai sagrautu turpceļa radīto ilūziju, it kā ūdens būtu viņu dzimtā stihija. Tās bija it kā divas dažādas gleznas — un otrā varbūt pat labāka. Pieci peldētāji izkāpa krastā un devās uz mājas pusi.

—      Tāpēc jau man labāk patīk zem ūdens,— Deivids teica.— Vismaz nav jārūpējas par elpošanu.

—       Tu šopēcpusdien varētu iet uz zemūdens zveju ar tēti un Tomiju,— Endrū sacīja.— Mēs ar misteru Deivisu paliktu malā.

—   Jūs negribat nākt līdzi, mister Deivis?

—   Es varu palikt arī malā.

—       Manis dēļ jums nav jāpaliek,— Endrū sacīja.— Man ir diezgan savu darīšanu. Es tikai iedomājos, ka varbūt jūs gribat palikt.

—       Man ari liekas, ka palikšu,— Rodžers teica.— Pagulēšu un palasīšu kādu grāmatu.

—       Neļaujieties, lai viņš jūs izkomandē, mister Deivis. Neļaujieties, lai viņš jūs apvārdo.

—   Esmu noskaņots palikt,— Rodžers sacīja.

Tagad viņi visi bija uz lieveņa un apvilka sausus šortus. Džozefs bija iznesis bļodu ar gliemeņu salātiem. Puikas ēda, un mazais Toms izdzēra arī pudeli alus. Tomass Hadsons bija atlaidies krēslā, bet Rodžers stāvēja un kratīja šeikeru.

—  Man pēc pusdienām vienmēr nāk miegs,— viņš teica.

—       Labi, iztiksim bez jums,— mazais Toms sacīja.— Man pašam gandrīz vai gribētos palikt mājās.

—       Nopietni, paliec pie mums, Tom,— Endrū pierunāja.— Lai iet tētis ar Deividu vien.

—   Bumbu es ar tevi nespēlēšu,— mazais Toms brīdināja.

—  Negribi, nevajag. Te ir viens nēģeru puika, viņš spēlēs.

—       Domā, no tevis iznāks beisbolists?— Tomijs teica.— Tik liels tu nekad neizaugsi.

—   Būšu tik liels kā Dīks Rūdolfs un Diks Kers.

—   Nepazīstu,— mazais Toms sacīja.

—       Jūs zināt kāda žokeja vārdu?— Deivids čukstus pavaicāja Rodžeram.

—   Erls Sends.

—  Tu būsi tik liels kā Erls Sends,— Deivids teica jaunākajam brālim.

—   Lasies labāk uz zveju,— Endrū atcirta.— Es būšu mistera Deivisa draugs, kā Tomijs bija mistera Džoisa draugs. Mēs būsim draugi, mister Deivis, jā? Un tad es skolā varēšu sacīt: «A, to vasaru mēs ar misteru Deivisu nodzīvojām uz vienas tropu salas un rakstījām visādus piedauzīgus stāstus, bet mans tēvs gleznoja plikņus, nu, jūs jau esat redzējuši tās viņa plikās sievietes.» Tu taču gleznoji tur plikņus, tēt?

—   Reizēm. Sievietes gan tur bija pavisam melnas.

—  Tas nekas,— Endrū teica.— Adas krāsa man neko nenozīmē. Lai Tomam paliek viņa misters Džoiss.

—  Tev jau būtu bail paskatīties uz pliku sievieti,— Deivids teica.

—   Bet ja nu nebūtu? Gan pierastu.

—  Tēva plikņi ir tīrais nieks pret to nodaļu mistera Džoisa grāmatā,— mazais Toms teica.— Tikai tādam knauķim kā tev liekas, ka plikņos jau ir nezin kas.

—   Lai būtu. Tāpat es paņemšu līdzi mistera Deivisa stāstus ar tēva ilustrācijām. Viens puika skolā sacīja, ka mistera Deivisa stāsti esot ļoti neķītri.

—   Labi. Es arī ņemšu misteru Deivisu. Mēs ar misteru Deivisu esam vēl vecāki draugi.

—   Un ar misteru Pikaso, misteru Braku, misteru Miro, misteru Masonu un misteru Paskinu,— Tomass Hadsons piebilda.— Tu viņus visus pazīsti.

—   Un vēl misteru Voldo Pīrsu,— mazais Toms sacīja.— Redzi nu pats, puikiņ, ka tu man netiksi līdzi. Tu par vēlu sāki. Kamēr tu biji Ročestera, un vēl četrus gadus pirms tavas dzimšanas, mēs ar tēti apgrozījāmies mākslas pasaulē. Es droši vien pazīstu visus lielos mūsdienu gleznotājus. Un daudzi no viņiem ir man tuvi draugi.

—   Gan jau es arī sākšu,— Endrū teica.— Un tieši ar misteru Deivisu. Jums pat nav nemaz jāraksta tie neķītrie stāsti, mister Deivis. Es melošu, kā Tomijs melo. Jūs man tikai pastāstiet visu, ko vien esat briesmīgu izdarījis, un es sacīšu, ka biju klāt, kad tas notika.

—   Ne velna es nemeloju,— mazais Toms teica.— Reizēm tikai tētis un misters Deiviss palīdz man atcerēties, ko esmu piemirsis. Bet es biju klāt un piedzīvoju veselu laika posmu glezniecībā un literatūrā un, ja vien gribētu, kaut vai šodien varētu ķerties pie memuāru rakstīšanas.

—  Tu jau esi galīgi dulls, Tomij,— Endrū sacīja.— Beidz izgāzties.

—   Nestāstiet viņam neko, mister Deivis,— mazais Toms teica.— Lai viņš sāk no gala, kā mēs sākām.

—   To nu ļauj mums ar misteru Deivisu pašiem zināt,— Endrū sacīja.— Tev tur nav nekādas daļas.

—       Pastāsti inan vēl kaut ko par maniem draugiem, tēt,— mazais Toms lūdza.— Es jau viņus tāpat pazīstu un atceros, kā mēs staigājām pa kafejnīcām, bet es gribētu vēl sīkāk visu ko par viņiem zināt. Teiksim, tādas lietas kā par misteru Džoisu.

—  Tu atceries misteru Paskinu?

—   Nē. Diezgan neskaidri. Kā viņš izskatījās?

—       Kas tas tev par draugu, ja tu pat neatceries, kā viņš izskatījās?

—   Endrū iejaucās.— Tu domā, es vairs neatcerētos misteru Deivisu, ja nebūtu viņu dažus gadus redzējis?

—       Aizvāzies,— mazais Toms teica.— Lūdzu, pastāsti man par viņu, tēt.

—       Mistera Paskina zīmējumi palaikam bija tādi, ka derētu par ilustrācijām tai mistera Džoisa nodaļai, kas tev tik ļoti patīk.

—  Tiešām? Tas tad gan ir ko vērts!

—       Jūs sēdējāt ar viņu kafejnīcā, un viņš tev zīmēja visādas bildītes uz salvetēm. Viņš bija sīka un kalsna auguma un ļoti ērmīgs. Viņš gandrīz vienmēr valkāja tikai cilindru un bija lielisks gleznotājs. Viņš vienmēr izturējās tā, it kā glabātu kādu lielu noslēpumu, nupat būtu to uzzinājis un ļoti par to uzjautrinātos. Reizēm viņš par savu noslēpumu bija ļoti laimīgs un reizēm tikpat bēdīgs. Bet visi redzēja, ka viņš glabā kādu noslēpumu un klusībā par to uzjautrinās.

—   Un kas tas bija par noslēpumu?

—       Ak, žūpība un narkotika, vēl ari tas, ko misters Džoiss atklājis savā pēdējā nodaļā, bet galvenais — kā tik brīnišķīgi gleznot. Viņš gleznoja tik lieliski, kā tolaik nespēja neviens cits, un tas arī bija viņa noslēpums, ko viņš pats gan augsti nevērtēja. Viņš izlikās, it kā tas viņam neko nenozīmētu, bet patiesībā nozīmēja gan.

—   Viņš bija izvirtulis?

—       Patiešām bija. Un šī izvirtība arī piederējās pie viņa noslēpuma. Viņš ar to lepojās, un nekādi sirdsapziņas pārmetumi viņu nemocīja.

—   Mēs ar viņu bijām labi draugi?

—   Ļoti. Viņš sauca tevi par Briesmoni.

—   Hī!— mazais Toms uzgavilēja.— Briesmonis!

—   Mums ir mistera Paskina gleznas, tēt?— jautāja Deivids.

—   Divas.

—   Viņš ir kādreiz gleznojis Tomiju?

—       Nē. Tomiju viņš parasti zīmēja uz kafejnīcu salvetēm un marmora galdiņiem. Tomiju viņš sauca par šaušalīgo alus tempēju Briesmoni no Kreisā Krasta.

—   Pieraksti savu titulu, Tom,— Deivids teica.

—       Misteram Paskinam bija samaitāta fantāzija?— mazais Toms jautāja.

—   Liekas gan.

—   Vai tad tu nezini?

—       Tikai domāju, ka tā to varētu nosaukt. Man liekas, tas ari ietilpa viņa noslēpumā.

—   Bet misteram Džoisam nebija.

—   Nē.

—   Un tev ari ne?

—   Nē,— Tomass Hadsons sacīja.— Domāju, ka ne.

—   Vai jums ir samaitāta fantāzija, mister Deivis?— Tomijs jautāja.

—   Manuprāt, nav.

—       Tas ir labi,— mazais Toms nopriecājās.— Es jau teicu direktoram, ka ne tētim, ne misteram Džoisam nav samaitāta fantāzija, tagad es varēšu teikt, ka misteram Deivisam arī nav, ja viņš man jautās. Viņš bija kā uzēdies, ka man esot samaitāta fantāzija. Bet es par to nebēdāju. Mums skolā vienam puikam patiešām ir samaitāta fantāzija, bet to jau uzreiz var redzēt. Kā misteru Paskinu sauca vārdā?

—   Žits.

—   Un kas tālāk notika ar misteru Paskinu?— mazais Toms jautāja.

—   Viņš pakārās,— Tomass Hadsons atbildēja.

—   Vai dieniņ!— iesaucās Endrū.

—       Nabaga misters Paskins,— mazais Toms bijīgi nopūtās.— Šovakar es lūgšu par viņu dievu.

—   Bet es lūgšu dievu par misteru Deivisu,— Endrū teica.

—   Un dari to biežāk,— Rodžers sacīja.

VI

Tajā pašā vakarā, kad zēni jau bija aizgājuši gulēt, Tomass Hadsons un Rodžers Deiviss sēdēja lielajā istabā un sarunājās. Jau zemūdens zveja bija ļoti nogurdinoša, bet zēni pēc tam vēl aizgāja ar Džozefu makšķerēt asarus. Viņi pārnāca noguruši un laimīgi un pateica ar labu nakti, un gāja gulēt. Vēl brīdi pieaugušie dzirdēja viņus pļāpājam, un tad viņi aizmiga.

Endrū baidījās no tumsas, un brāļi to zināja, bet nekad viņu par to neķircināja.

—   Kā tu domā, kāpēc viņš baidās no tumsas?— Rodžers jautāja.

—   Nezinu,— Tomass Hadsons atbildēja.— Tu bērnībā nebaidījies?'

—   Liekas, ka ne.

—   Es gan,— Tomass Hadsons teica.— Vai tas kaut ko nozīmē?

—       Nezinu,— Rodžers sacīja.— Es baidījos nomirt, baidījos, ka manam brālim varētu kaut kas notikt.

—   Es nemaz nezināju, ka tev ir brālis. Kur viņš dzīvo?

' — Miris,— Rodžers teica.

—   Piedod.

—   Nekas. Jau bērna gados.

—  Viņš bija vecāks par tevi?

—  Gadu jaunāks.

—  Kā tas notika?

—  Mēs braucām ar smailīti, un smailīte apgāzās.

—  Cik veci jūs bijāt?

—  Tā ap divpadsmit.

—  Ja tev smagi par to runāt, nevajag.

—       Cik nu patīkami tas man varētu būt,— Rodžers teica.— Tu patiešām nezināji?

—   Nē.

—       Ilgu laiku man likās, ka pasaulē nav neviena, kas to nezinātu. Bērnībā visu uztver citādi. Odens bija ļoti auksts, un viņš laikam pat nemēģināja glābties. Un ļaunākais, ka es atgriezos, bet viņš ne.

—  Nabaga Rodžer.

—       Nē,— Rodžers sacīja.— Tikai pārāk agri man nācās to piedzīvot. Un es viņu tik ļoti mīlēju un vienmēr baidījos, ka ar viņu varētu kaut kas notikt. Man jau tas ūdens nebija siltāks. Bet kam es to varēju teikt?

—   Kur tas notika?

—       Menā. Es jūtu, ka tēvs man vēl tagad nav piedevis, lai kā nebūtu pūlējies saprast. Bet man bija vairs tikai viena vēlēšanās — kaut labāk es būtu noslīcis viņa vietā. Un neko tur vairs nevarēja darīt.

—   Kā sauca tavu brāli?

—  Deivs.

—  Skaidrs. Tad tāpēc tu šodien negribēji iet uz zemūdens zveju?

—  Iespējams. Bet es iešu citu dienu. Tādas lietas jau neapsver.

—  Tu esi pietiekami pieaudzis, lai tā nerunātu.

—       Es niru un meklēju viņu. Bet nevarēju atrast,— Rodžers sacīja.— Odens bija pārāk dziļš un auksts.

—   Deivids Deiviss,— Tomass Hadsons teica.

—      Jā. Mūsu ģimenē pirmais dēls vienmēr ir Rodžers un otrais Deivids.

—  Tu tomēr tiki tam pāri, Rodž.

—       Nē,— Rodžers sacīja.— Tam nekad netiek pāri, un agrāk vai vēlāk tas jāatzīst. Es kaunējos par to, kā tagad kaunos par kautiņu uz steķiem.

—   Par šo kautiņu tev nav ko kaunēties.

—   Ir. Es jau tev sacīju. Neatkārtosimies.

—   Lai notiek.

—       Es vispār netaisos vairs kauties. Nekad. Tu nekad nekaujies, kaut gan proti kauties ne sliktāk par mani.

—   Nē. Es kaujos sliktāk. Bet es tikai esmu apņēmies, ka nekaušos.

—   Es arī vairs nekaušos, būšu labs un pat nerakstīšu visādas blēņas.

—       Prātīgākie vārdi, ko tu jebkad esi teicis,— Tomass Hadsons sacīja.

—   Kā lu domā, es varētu uzrakstīt kaut ko pa īstam vērtīgu?

—   Vajag mēģināt. Kāpēc tu atmeti gleznošanu?

—       Negribējās vairs sevi mānīt. Vienkārši nespēju vairs ilgāk sevi mānīt, arī rakstīšanā ne.

—   Ko tad tu īsti taisies darīt?

—       Apmesties kaut kur un uzrakstīt krietnu, godīgu romānu, cik vien tas manos spēkos.

—       Kāpēc tev neapmesties un nerakstīt pie manis? Zēni aizbrauks, tu paliksi. Tava būda ir tik karsta, ka tur nemaz nevar rakstīt.

—   Vai es tevi pārāk neapgrūtināšu?

—       Nē, Rodž. Tu jau zini, cik vientuļš es te jūtos. Nevar taču katra nieka dēļ dzīties uz pasaules malu. Sāk izklausīties pēc sprediķa, vai ne? Labi, es jau beidzu.

—   Nē. Turpini vien. Man taisni vajadzīgs sprediķis.

—  Ja tu vispār taisies sākt strādāt, sāc te.

—   Vai tev neliekas, ka Rietumos būtu labāk?

—   Darbam katra vieta laba. Galvenais ir neskriet projām.

—       Nē. Katra vieta nav vis laba,— Rodžers iebilda.— Es zinu. No sākuma liekas laba, un tad izrādās, ka slikta.

—       Protams. Bet šī vieta pašlaik ir laba. Varbūt vienmēr tā nebūs tāda. Bet pašlaik ir. Tev būs kāds, ar ko parunāt, kad beigsi darbu, un man tāpat. Mēs netraucēsim viens otru, un tev patiešām kaut kas izdosies.

—  Tu tici, ka es varētu uzrakstīt labu romānu?

—       Ja nemēģināsi, protams, nekad nevarēsi. Tu šovakar pat izstāstīji ellīgi labu romānu, atliek tikai uzrakstīt. Sāc ar laivu …

—   Un ar ko beigt?

—   Izdomāsi darba gaitā.

—       Pie velna,— Rodžers iesaucās.— Es taču esmu tik samaitāts, ka, tiklīdz man parādīsies laiva, tajā sēdēs daiļa indiāņu meiča un jaunais Džonss, steigdamies apziņot kolonistus par Sesila B. Demila tuvošanos, sviedīsies pāri upei mežvīna stīgās un iekritīs taisni laivā ar vīnstīgu vienā rokā un uzticamo kramenīcu «Veco Betsiju» otrā, un daiļā indiāniete iesauksies: «Džons, tas ir tu! Nu mēs var mīlēties uz šitās čaumalas līdz pašiem ūdenskritumiem, un lai tas būtu kaut vai Niagāra!»

—       Nē,— teica Tomass Hadsons.— Tur jābūt tikai laiviņai, ledaini aukstam ezeram un tavam mazajam brālim . . .

—   Deividam Deivisam. Vienpadsmit gadus vecam.

—   Un tam, kas bija tālāk. Līdz pašām beigām.

—   Man nepatīk šīs beigas,— Rodžers sacīja.

—       Godīgi sakot, nevienam nepatīk,— Tomass Hadsons teica.— Bet beigas vienmēr ir.

—       Varbūt netērēsim vārdus,— Rodžers sacīja.— Nu es jau varu sākt domāt par romānu. Tomij, kāpēc labi gleznot ir bauda, bet labi rakstīt tīrās mokas? Es gan nekad neesmu labi gleznojis. Tomēr gleznošana bija bauda.

—       Nezinu,— Tomass Hadsons atbildēja.— Varbūt glezniecībā skaidrāk iezīmējas tradīcija un virziens, gleznojot var balstīties arī uz citu pieredzi. Pat ja esi nomaldījies no lielās mākslas ceļa, šī pieredze tevi neatstās.

—       Manuprāt, tas ir vēl tāpēc, ka ar gleznošanu nodarbojas godīgāki cilvēki. Un, ja es būtu kaut cik godīgāks, es varētu kļūt par labu gleznotāju. Jācer vismaz, ka esmu pietiekami liels draņķis, lai kļūtu par labu rakstnieku.

—  Tā ir pārāk vienkāršota pieeja.

—       Es visu vienkāršoju,— Rodžers piekrita.— Tāpēc arī no manis nekas nav iznācis.

—   Iesim gulēt.

—   Es vēl kādu laiciņu palasīšu,— Rodžers teica.

Viņi gulēja labi, un Tomass Hadsons pat nepamodās, kad Rodžers vēlu naktī ienāca verandā un apgūlās. Pēc brokastīm vējš bija gandrīz pierimis un debesīs ne mākonīša, un viņi posās uz zemūdens medībām.

—  Jūs arī nāksit, mister Deivis?— Endrū jautāja.

—   Pavisam noteikti.

—  Tas ir labi,— Endrū nopriecājās.

—   Kā ir ap dūšu, Endij?— Tomass Hadsons jautāja.

—       Bail,— Endrū atbildēja.— Kā vienmēr. Bet ne tik ļoti, jo misters Deiviss brauks līdzi.

—       Nekad nevajag baidīties,— Rodžers teica.— Nav vērts. Tā saka arī tavs tēvs.

—       Sacīt jau saka,— Endrū iebilda.— Visi mums kaut ko saka. Bet es pazīstu tikai vienu jēdzīgu puiku, kam nav bail, un tas ir Deivids.

—   Aizvāzies,— Deivids izmeta.— Tās ir tikai tavas iedomas.

—       Mums ar misteru Deivisu vienmēr ir bail,— Endrū teica.— Droši vien tāpēc, ka mums pieliek prāta apzināties briesmas.

—   Neesi pārgalvīgs, Deivij, labi?— Tomass Hadsons sacīja.

—   Protams.

Endrū paskatījās uz Rodžeru un paraustīja plecus.

VII

Aiz rifa, ko viņi bija izvēlējušies šīsdienas zemūdens medībām, reiz kādā vētrā bija nogrimis tvaikonis, un vraka rūsainie katli vēl arvien slējās virs ūdens pat paisuma laikā. Vējš pūta no dienvidiem, un Tomass Hadsons noenkurojās mazliet atstatu rifa aizvēja pusē, kainēr

Rodžers ar zēniem sagatavoja medībām savas maskas un žebērkļus. Tie bija ļoti primitīvi žebērkļi, ko Tomass Hadsons un zēni darināja paši katrs pēc savām iespējām un patikšanas.

Džozefs bija paņemts līdzi par airētāju. Laiviņā iekāpa arī Endrū, un viņi īrās uz rifa pusi, bet pārējie izlēca pār bortu un laidās peldus.

—       Tu nenāksi, tēt?— Deivids uzsauca tēvam, kas vēl stāvēja uz zvejas kutera tiltiņa. Stikla aplis pār acīm, degunu un pieri ar padegunē un vaigos cieši iekļauto gumijas aploci un saiti uz pakauša lika viņam izskatīties pēc pseidozinātnisko komiksu personāža.

—   Vēlāk.

—   Pārāk nekavējies, citādi mēs būsim visu saduļķojuši.

—   Rifs ir liels. Paliks man arī.

—       Bet aiz tvaika katliem ir divas lieliskas bedres. Es tās uzgāju vakar, kad mēs te bijām vieni paši. Pavisam neaiztiktas un pilnas ar zivīm. Pietaupīšu tam brīdim, kad tu arī būsi klāt.

—   Ņemšu vērā. Es jums pievienošos pēc kādas stundas.

—       Nu tad tik ilgi es gaidīšu,— Deivids nosauca un peldēja pakaļ pārējiem, pacēlis labajā rokā sešas pēdas garo divzaru žebērkli; pie kāta šī paškaltā dakša bija pietīta ar stipru makšķerauklu. Viņš peldēja ar seju ūdenī, cauri stikla maskai lūkodamies jūras dibenā. Jā, Deivids bija zemūdens radījums un tagad, tik brūni iededzis un ieniris tā, ka virs ūdens zibēja vienīgi mugura un pakausis, izskatījās pēc bebrēna vēl vairāk nekā jebkad.

Tomass Hadsons noraudzījās, kā viņš aizpeld, irdamies ar kreiso roku un lēniem, spēcīgiem garo kāju atspērieniem, un tikai neticami retiem brīžiem — jo tālāk, jo ilgākiem — pagriež galvu sāniski, lai ievilktu elpu. Rodžers un Toms ar vēl nenolaistām maskām bija krietnu gabalu priekšā. Džozefa laiviņa jau bija aiz rifa, bet Endrū kavējās lēkt pāri bortam. Pūta viegls vējš, putodams gaišus vilnīšus pār brīvi ēnojošo rifu, un tālāk pletās jūras dobjais zilums.

Tomass Hadsons nokāpa kambīzē, kur Edijs, spaini starp ceļgaliem turēdams, mizoja kartupeļus. Viņš skatījās pa kambīzes iluminatoru uz rifu.

—   Lai zēni neizklīst,— viņš teica.— Jāturas ciešāk pie laivas.

—  Tu domā, kāda var atpeldēt šaipus rifa?

—   Paisums ir augsts. Pavasara paisums.

—   Ūdens ir ārkārtīgi dzidrs,— Tomass Hadsons sacīja.

—       Okeānā visādu mūdžu pietiek,— Edijs teica.— Un lai tikai viņi saož zivis!

—  Zēni vēl nav sākuši medības.

—       Ja nav, tad tūlīt sāks. Un zivis vajag mest laivā uzreiz, lai paisums neiznēsā zivju un asiņu smaku.

—  Es tūlīt peldēšu pie viņiem.

—  Nē. Vispirms pabļauj, lai turas cieši kopā un sviež zivis laivā.

Tomass Hadsons uzkāpa uz klāja un pakliedza Rodžeram, ko Edijs teicis. Rodžers pacēla žebērkli un pavicināja par zīmi, ka sapratis.

Edijs iznāca uz starpklāja ar pilnu kartupeļu spaini vienā rokā un nazi otrā.

—   Paņem savu labo šauteni, nu, to mazo, un nostājies priekšgalā, mister Tom,— viņš sacīja.— Nav labi. Nav labi, ka puikas izgājuši tādā paisumā. Mēs esam pārāk tuvu atklātam okeānam.

—  Tad sauksim viņus atpakaļ.

—  Nē. Var jau būt, ka esmu tikai sanervozējies. Slikti gulēju šonakt. Man tie puikas ir mīļi kā paša bērni, un es uztraucos taisni pēc velna.— Viņš nolika kartupeļu spaini.— Es tev pateikšu, kas jādara. Laid motoru vaļā, es pacelšu enkuru, piebrauksim tuvāk pie rifa un noenkurosimies tur. Tādā paisumā un vēl pa vējam mēs tur labi iegriezīsimies. Laid tik vaļā!

Tomass Hadsons iedarbināja motoru un izgāja uz tiltiņa, un stājās pie stūres. Kamēr Edijs pacēla enkuru, Tomass Hadsons skatījās uz tiem citiem, kas nu jau visi bija ūdenī, un redzēja Deividu iznirstam ar zivi uz augsti paceltā žebērkļa, un dzirdēja viņu saucam pēc laivas.

—  Griez ar degunu pret rifu,— Edijs, enkuru turēdams, uzsauca no pūpes.

Tomass Hadsons lēni pagrieza kuteri, gandrīz atdurdamies pret rifu, kur dzidrajā ūdenī slējās brūni koraļļu puduri, smiltīs melnoja jūras eži un paisuma plūsmā plandījās purpursarkanie jūras vēdekļi. Edijs izmeta enkuru, un Tomass Hadsons gāja atpakaļ pie motora. Laiva sagriezās un atslīdēja no rifa. Edijs ļāva tauvai tecēt, līdz tā nostiepās, un Tomass Hadsons izslēdza motoru, un laiva apstājās.

—  Nu mēs varam puikas pieskatīt,— Edijs noteica, stāvēdams uz pūpes.— Nekad man nav miera par viņiem. Taisni vēders sāp no uztraukuma. Un tagad tiešām ir par ko uztraukties.

—  Es palikšu te uz klāja un uzmanīšu viņus.

—  Uznesīšu tev šauteni un ķeršos pie tiem velna kartupeļiem. Kā tu domā, puikām garšos kartupeļu salāti? Tādi, kā mēs taisām?

—   Noteikti. Rodžeram arī. Pieliec tikai krietni daudz vārītu olu un sīpolu.

—  Es gādāšu, lai kartupeļi būtu labi un stingri. Un te būs šautene.

Tomass Hadsons pasniedzās pēc šautenes, strupas un smagas savā

aitādas apvalkā, kam vilna iekšpusē bija apcirpta un piesūcināta ar eļļu, lai pasargātu ieroci no sarūsēšanas jūras mitrajā gaisā. Viņš izcēla to aiz resgaļa un pabāza apvalku zem tiltiņa brezenta. Tā bija vecā «Mņnnlicher Shoenauer 256» šautene ar astoņpadsmit collu stobru, kādas tagad vairs nepārdeva. Laide un pastobrs no berzes un eļļošanas spīdēja brūni kā valrieksta kodols, stobrs, norīvējies, mēnešiem ilgi kratoties seglu somā, bija spožs un bez neviena rūsas plankumiņa. To laides daļu, kur šautene pieskaras vaigam, vaigs bija nogludinājis gluži

spīdīgu, un, kad Tomass Hadsons atrāva aizslēgu, parādījās aptvere, pilna smagu, vēderainu patronu ar zīmuļsmailu ložu svina galiem.

Šautene bija par labu, lai turētu to laivā, bet tieSi tai Tomass Hadsons bija tik [oti pieķēries, un tieši tā atgādināja tik daudzus notikumus, cilvēkus un vietas, ko viņam patika atcerēties, bez tam viņš bija arī atklājis, ka eļļainajā aitādas apvalkā jūras gaisa sāļums šautenei nekaitē. Galu galā šautene cilvēkam ir tāpēc, lai šautu, viņš domāja, nevis lai glabātu tikai apvalkā, un šī bija patiešām laba šautene, viegla pašam un viegla apmācīt arī citu ar to rīkoties, un sevišķi parocīga te, laivā. Tuvumā vai vidējā attālumā viņš paļāvās uz šo vairāk nekā uz jebkuru citu no sava mūža daudzajām šautenēm, un bija gandrīz vai laime izņemt to no apvalka, atvilkt aizslēgu un ielaist patronu stobrā.

Paisums un vējš laivu gandrīz nemaz nešūpoja, tāpēc viņš pakāra šauteni siksnā uz stūres sviras, lai tā būtu pa rokai, un pats atlaidās uz sauļošanās matrača. Muguru sauļodams, viņš gulēja uz vēdera un noskatījās, kā Rodžers un zēni medī. Viņi nira un palika zem ūdens ilgāku vai'īsāku laiku, brīžiem parādījās virspusē ievilkt elpu un atkal nozuda, kamēr kāds uzpeldēja ar zivi žebērkļa galā. Džozefs airēja no viena pie otra, lai noņemtu zivis no žebērkļiem un iemestu laivā. Viņš dzirdēja Džozefa iesaucienus un smieklus, redzēja nomirdzam zivis, sarkanas vai sarkanas ar brūniem plankumiem, vai sarkani dzeltenas, vai dzelteni svītrotas, kamēr Džozefs nokratīja zivi no žebērkļa vai nocēla ar roku un pabāza ēnā zem pakaļējā soliņa.

—   Lūdzu, dod man kaut ko iedzert, Edij, labi?— Tomass Hadsons sauca uz leju.

—   Kas tas varētu būt?— Edija pakausis parādījās no kambīzes. Galvā viņam bija veca filca cepure un mugurā balts krekls, un acis bija sarkanas no saules griezīgā spožuma, bet uz lūpām Tomass Hadsons pamanīja dzīvsudraba ziedi.

—   Kas tavai mutei noticis?— viņš jautāja.

—  Vakar drusku norāvos. Un tad uztriepu. Vai ir tik briesmīgi?

—   Nekas, mazliet pēc ostmalas slampas.

—   Ka viņu velns,— Edijs teica.— Triepu tumsā un neredzēju. Tāpat pēc taustes. Gribi kaut ko ar kokosriekstu pienu? Man ir.

—   Lieliski.

—  Sataisīt «Zaļo Izaku»?

—  Lai būtu «Zaļais Izaks».

Uz matrača guļot, Tomasa Hadsona galva bija tiltiņa platformas stūra ēnā, un Edijs, nākdams ar lielo aukstā kokteiļa glāzi, kurā viņš bija iejaucis džinu, citrona sulu, zaļgano kokospienu un ledu ar vēl dažiem pilieniem angostūras, kas iekrāsoja dzērienu rūsaini sārtu, arī turēja to ēnā, lai ledus neizkustu, kamēr pats pārlaida skatienu jūrai.

—       Liekas, zēniem veicas,— Edijs ieminējās.— Pusdienu tiesa būs jau tagad.

—   Ko ēdīsim pusdienās?

—       Kartupeļu biezeni ar zivi. Klāt vēl tomātu salāti arī. Un tie kartupeļu salāti pirmajai uzkodai.

—   Izklausās vareni. Cik tālu esi ar kartupeļu salātiem?

—   Nav vēl atdzisuši, Tom.

—  Ja nemaldos, tev patīk gatavot ēdienu, Edij?

—       Naglai uz galvas, tas man patīk. Man patīk izbraukt ar laivu un patīk gatavot ēdienu. Un, ja man kas nepatīk, tad ālēšanās, kautiņi un skandāli.

—   Ar skandāliem tu gan tiec galā itin labi.

—       Es mēģinu no tiem izvairīties, Tom. Ne vienmēr tas izdodas, bet vienmēr es mēģinu.

—   Kas tev sanāca vakar?

—   Nekas.

Viņš negribēja par to runāt. Viņš vispār nemēdza runāt par izbijušām nepatikšanām tuvākā vai tālākā pagātnē.

—       Labi. Kas mums vēl ir ēdams? Vajadzēs viņus kārtīgi pabarot. Kā nekā — augoši bērni.

—       Mājās es izcepu kēksu un paņēmu līdzi, un uz ledus stāv divi svaigi ananasi. Atliek vienīgi sagriezt.

—  Jauki. Kā gatavosim zivis?

—       Kā vien vēlies. Atlasīsim labākās no viņu loma, un tad jūs ar Rodžeru varēsit izlemt, kā lai sagatavo. Deivids nupat noķēra pamatīgu zeltasti. Šī ir jau otrā, pirmā viņam paspruka. Toties šitā ir varena. Bet viņš izpeldējis pārāk tālu jūrā. Zivs jau uz žebērkļa, bet Džozefs lielā gabalā un vēl tikai brauc pie Endija.

Tomass Hadsons nolika glāzi ēnā un piecēlās.

—   Dievs, stāvi mums klāt,— Edijs iekunkstējās.— Tur jau viņa nākl

No jūras ziluma likās uznirusi brūna trīsstūraina bura, tā šķēla

viļņus, spēcīgās astes grūdienu dzīta, un šāvās uz dobumu rifa galā, kur stāvēja zēns ar augstu paceltā žebērklī uzdurtu zivi.

—       Ak dievs,— Edijs teica.— Āmurzivs, kuņa nolādētā. Ak dievs, Tom. Ak dievs.

Kad Tomass Hadsons vēlāk to visu atcerējās, tad asākais iespaids bija milzīgās spuras augstums un šaudīgā, bet mērķtiecīgā dzinējsuņa virzīšanās pa saostām pēdām.

Viņš pacēla šauteni un pietēmējās kādus sprīžus pirms spuras. Lode pārlidoja pāri un uzsita baltu ūdens virpuli, un plaukstā palika eļļaina sajūta no stobra pieskāriena. Spura zvārodamās traucās uz priekšu.

—       Svied viņai to velna zivil— Edijs uzkliedza Deividam, apskrēja kajīti un nolēca kambīzē.

Tomass Hadsons šāva atkal un uzsita vēl vienu ūdens strūklu, šoreiz aizmugurē. Pakrūtē sagriezās nelabums, it kā viņu kāds būtu no iekšpuses sagrābis aiz kuņģa un žņaugtu, un viņš šāva atkal, cik vien rūpīgi un precīzi spēdams, jo labi zināja, ko šāviens nozīmē, tomēr ūdens uzš|ācās gabaliņu pirms spuras. Spura traucās uz priekšu drausmīgā neatvairāmībā. Viņam bija atlicis vairs viens vienīgs šāviens, pēdējā patrona, un spura šķēla ūdeni jau tikai kādas trīsdesmit pēdas no dēla. Deivids, masku uz pieres atbīdījis, turēja paceltajā rokā žebērkli ar zivi un cieši raudzījās pretim haizivij.

Tomass Hadsons pūlējās pārmākt sasprindzinājumu, elpot mierīgi un koncentrēties tikai un vienīgi šāvienam, nospiest sprūdu un tēmēt, mazliet uz priekšu ņemot, spuras pamatnē, kas tagad zvārojās asāk, nekā haizivij vēl tālumā esot, kad no pūpes nosprakšķēja mašīnpistoles kātra un ap spuru balti savērpās ūdens. Nākošā kārta bija īsāka, un ūdens uzšļācās blīvā kūlī tieši no spuras pamatnes. Kad viņš izšāva, mašīnpistole īsi un asi nosprakšķēja vēlreiz, un spura nogrima, un ūdens sāka mutuļot, un neredzēti milzīga āmurzivs izvēla baho vēderu pār viņiem un sāka mežonīgi raustīties uz muguras, šķaidīdama ūdeni kā akvaplāns. Vēders spīdēja neķītrā baltumā, pēdu platā mute atiezta ačgārnā ņirgā, galvas āmurs ar acīm galos atvēzējās, haizivij svaidoties pa ūdeni, Edija automāts sprakstēja, piešķaidot balto vēderu ar melniem plankumiem, kas kļuva sarkani, vēl pirms haizivs apvēlās un nogrima. Tomass Hadsons noskatījās, ka viņa grimdama vēlās apkārt un apkārt.

—  Vāc kopā savus sasodītos knauķus!— Viņš dzirdēja Ediju kliedzam.— Es to vairs nevaru izturēt!

Rodžers steigšus peldēja pie Deivida, un Džozefs ievilka laivā Endiju un īrās pie tiem diviem.

—   Nolādēts,— Edijs teica.— Vai tāda āmurzivs maz kādreiz redzēta? Paldies dievam, ka viņas parādās virs ūdens, kad nāk uzbrukumā. Paldies dievam, ka tā. Mēsli vienmēr peld pa virsu. Redzēji, kā viņa nesās?

—   Padod man patronu kārbu,— Tomass Hadsons teica. Rokas viņam trīcēja un pakrūtē griezās nelabums.— Kāpiet jel iekšā!— viņš uzsauca, un Rodžers iestūma Deividu pār malu laivā.

—   Nu jau viņi gan tikpat labi būtu varējuši zvejot tālāk,— Edijs sacīja.— Nu haizivis, cik vien jūrā ir, saklups ap to āmurzivi. Saskries viss okeāns. Tu redzēji, kā viņa apvēlās, Tom, un ripeniski nogāja dibenā? Jēzus, kas par āmurzivi! Tu redzēji, kā tas knauķis stāvēja un bija gatavs sviest viņai zivi? To es saprotu! Tas tik ir Deivijs, mūsu vecais puika!

—   Lai nāk vien laukā no jūras.

—  Protams, lai nāk. Es jau tikai tāpat vien runāju. Viņi jau nāk. Nemaz neuztraucies, tūlīt viņi būs klāt.

—    Dievs, kas tās bija par šausmām. Kur tev te radās mašīnpistole?

—          Krastā komisārs man piesējās, ka es staigāju ar mašīnpistoli, nu tad es noglabāju to kastē zem kojas.

—    Šauj tu vareni.

—           Kā tu lai nešauj, kad haizivs nesas taisni virsū vecajam lāga zēnam Deivijam un viņš stāv tik mierīgi un taisās sviest viņai pretim zivi? Stāv un skatās, un haizivs nāk taisni virsūl Pie velna, kaut ko tādu es savā nolādētajā mūžā nekad vairs negribētu redzēt.

Viņi pārkāpa no laivas uz kutera. Zēni bija slapji un ārkārtīgi satraukti, un Rodžers izskatījās pavisam sabrucis. Viņš piegāja pie Edija un paspieda viņam roku, un Edijs sacīja:— Mums gan nevajadzēja palaist viņus tādā paisumā.

Rodžers pakratīja galvu un apkampa Ediju.

—          Tā bija mana vaina,— Edijs teica.— Esmu te dzimis. Jūs neesat šejienieši. Jūs nevarējāt zināt. Par to biju atbildīgs es.

—    Savu atbildību tu arī pilnā mērā attaisnoji,— Rodžers sacīja.

—    Ne velna,— Edijs teica.— Tādā attālumā nevarēja netrāpīt.

—    Tu viņu labi redzēji, Deiv?— Endrū [oti pieklājīgi jautāja.

—           No sākuma es redzēju tikai spuru. Pēc tam jau visu, un tad Edijs sāka šaut, un es redzēju, kā viņa grima un atkal uzpeldēja ar vēderu gaisā.

Edijs berzējās ar dvieli, un Tomass Hadsons pamanīja, ka viņa kājas, muguru un plecus klāj zosāda.

—           Kā viņa izšāvās no ūdens un sāka pērties uz muguras, nē, kaut ko tādu es nekad neesmu redzējis,— mazais Toms sacīja.— Nekad un nekur.

—    Un kas zina, vai vēl kādreiz redzēsi,— Tomass Hadsons piebilda.

—           Pēc svara viņai varēja būt pāri par tūkstoš mārciņām,— Edijs teica.— Tā droši vien bija lielākā āmurzivs pasaulē. Ak Jēzus, Rodžer, tu redzēji, kāda spura?

—    Redzēju,— Rodžers teica.

—    Vai mēs nevarētu viņu izvilkt?— Deivids jautāja.

—           Ne velna,— Edijs sacīja.— Viņa nogāja dibenā kūleņu kūleņiem, un piķis vien zina, kur viņa tagad ir. Kādu astoņdesmit asu dziļumā, un okeāna mūdži tur jau mielojas. Mūsu āmurzivs nu ir sapulcējusi visus, cik vien viņu ir.

—    Kā man gribētos viņu dabūt,— Deivids teica.

—    Labāk nomierinies, puikiņ. Tu vēl esi viss vienā zosādā.

—    Tev bija ļoti bail, Deiv?— Endrū jautāja.

—    Jā,— Deivids teica.

—    Ko tu taisījies darīt?— ar cieņu jautāja Toms.

—           Mest viņai zivi,— Deivids sacīja, un Tomass Hadsons redzēja, kā straujš šermuļu vilnis pārklāj ar zosādu zēna plecus.— Un pēc tam es taisījos triekt viņai purnā žebērkli.

—           Velns un elle,— Edijs izmeta un novērsās, neizlaizdams no rokām dvieli.— Ko tu dzersi, Rodžer?

—    Indi, ja iespējams,— Rodžers'izmeta.

—           Beidz, Rodžer,— Tomass Hadsons teica.— Par to atbildīgi bijām mēs visi.

—    Neatbildīgi gan.

—    Nu tas ir cauri.

—    Un labi, ka tā.

—           Sataisīšu kādu dzeramo ar džinu,— Edijs sacīja.— Toms taisni tādu dzēra, kad gāja vaļā.

—    Man vēl pilna glāze.

—    Tā būs novadējusies,— Edijs teica.— Iejaukšu tev svaigu.

—           Tu lieliski turējies, Deiv,— ar brāli lepodamies, sacīja mazais Toms.— Nevaru vien sagaidīt, kā es to stāstīšu skolā citiem puikām.

—           Viņi neticēs,— Deivids teica.— Labāk nestāsti, jo man ari vajadzēs iet lajā skolā.

—    Kāpēc?— mazais Toms brīnījās.

—           Nezinu,— Deivids atbildēja. Un sāka balsī raudāt kā mazs bērns.— Beidz, es nevarēšu izturēt, ja man neticēs.

Tomass Hadsons pacēla viņu un apskāva, un piespieda viņa galvu pie krūtīm, un brāļi novērsās, un Rodžers skatījās projām, un tad nāca Edijs ar trim kokteiļiem un vienā no glāzēm bija iemērcis īkšķi. Tomass Hadsons redzēja, ka viņš tur lejā arī jau paspējis iemest.

—    Kas tev noticis, Deivij?— viņš jautāja.

—    Nekas.

—           Labi,— Edijs teica.— Tā ir vīra valoda, tas man patīk, veco resgali! Saņemies, beidz pinkšķēt un ļauj savam vecajam iemest.

Deivids saslējās un stāvēja ļoti taisni.

—    Bēgumā te var droši medīt?— viņš jautāja Edijam.

—          Tad neviens tevi neaiztiks,— Edijs atbildēja.— Gadās pa murēnai. Bet lielie plēsoņas neapgrozās. Bēgumā viņiem te par seklu.

—    Kad būs bēgums, mēs nāksim atkal, tēt?

—    Ja Edijs atļaus. Edijs te ir galvenais noteicējs.

—           Pie velna, Tom,— Edijs teica, un viņš bija ļoti laimīgs, laimīgas bija ar dzīvsudraba ziedi noziestās lūpas un laimīgas asiņu pielijušās acis, cik laimīgas vien acis var būt.— Kas no šitāda šaujamā nebūtu trāpījis tai nolādētai draņķa āmurzivij, tam labāk sviest šaujamo pavisam krūmos, kamēr nav iekūlies nepatikšanās.

—          Tu viņu sašāvi kā sietu,— Tomass Hadsons sacīja.— Sažāvi, ka nebija ko redzēt. Man trūkst vārdu, lai pateiktu, kā tu viņu sašāvi.

—           Un nekas tev arī nav jāsaka,— Edijs atbildēja.— Līdz mūža beigām man rēgosies, kā šitā nekrietnā kuņa izspērās uz muguras. Vai tu jebkad esi redzējis zvērīgāku kustoni?

Viņi sēdēja, gaidīdami azaidu, un Tomass Hadsons raudzījās jūrā uz laiviņu, ko Džozefs bija aizairējis tajā vietā, kur nogrima haizivs. Džozefs, laivas malai pārliecies, skatījās dzelmē ar ūdens binokli.

—    Var kaut ko redzēt?— Tomass Hadsons uzsauca.

—           Pārāk dziļš, mister Tom. Viņa ir novēlusies aiz rifa. Tagad viņa guļ dibenā.

—           Man gribētos dabūt kaut vai viņas žokļus,— mazais Toms sacīja.— Novārīt baltus un pakārt pie sienas, ko, tēt?

—           Man tad rādītos nelabi sapņi,— Endrū teica.— Labāk vien ir, ka nedabūsim.

—          Tā būtu lieliska trofeja,— mazais Toms neatlaidās.— īstā manta, ko paņemt līdzi uz skolu.

—          Ja mēs tos žokļus dabūtu, tie pienāktos Deividam,— Endrū iebilda.

—           Nē. Tie pienāktos Edijam,— mazais Toms sacīja.— Un viņš man noteikti iedotu, ja es paprasītu.

—    Viņš atdotu tos Deivam,— Endrū teica.

—           Man liekas, tev tagad kādu laiciņu nevajadzētu iet jūrā, Deivij,— Tomass Hadsons ieminējās.

—           Tik drīz jau neiznāks, jāpaēd arī,— Deivids sacīja.— Un jāpagaida, kad sāksies bēgums.

—           Es domāju, tev nevajadzētu tik drīz laisties uz zemūdens medībām.

—    Edijs teica, ka tad esot drošiļ.

—    Protams. Bet es vēl arvien neesmu atguvies.

—    Edijs taču zina.

—    Varbūt tu tomēr neietu man par prieku?

—           Ja tu tā gribi, tēt, protams. Bet man patīk zem ūdens. Vairāk par visu pasaulē. Un, ja Edijs saka …

—           Labi,— teica Tomass Hadsons.— Nav vairs tie laiki, kad bērni darīja kaut ko vecākiem par prieku.

—           Tēt, es tā nemaz nedomāju. Ja tu negribi, es neiešu. Tikai Edijs sacīja…

—    Un kā tad murēnas? Edijs ieminējās par murēnām.

—           Murēnas te ir vienmēr, tēt. Tu pats mani esi mācījis nebaidīties no murēnām, kā ar tām apieties, kā atrast un kādas ir viņu alas.

—    Kā tad. Tāpēc jau es tevi palaidu jūrā haizivij pa grābienam.

—           Tēt, mēs visi bijām jūrā. Kāpēc tev jādomā, ka tieši tu esi vainīgs? Es vienkārši aizpeldēju pārāk tālu, un mana pirmā zeltaste norāvās no žebērkļa, ūdenī izplūda asinis, un haizivs tās saoda.

—           Un tad viņa nesās kā dzinējsuns, vai ne?— Tomass Hadsons sacīja. Viņš pūlējās atkratīties no nesenā pārdzīvojuma.— Vispār man ir gadījies redzēt, cik ātri tāda haizivs var nesties. Viena parasti dzīvoja

aiz Signālu klints un brāza šurp, tiklīdz saoda manas makšķeres ēsmu. Man ļoti kauns, ka es viņai netrāpīju.

—    Tu piešāvies viņai briesmīgi tuvu,— mazais Toms mierināja.

—    Piešauties jau piešāvos, bet netrāpīju.

—           Viņa jau patiesībā nemaz neskrēja pēc manis, tēt,— Deivids teica.— Viņa skrēja pēc zivs.

—           Lai pie viena aprītu tevi arī,— Edijs sacīja. Viņš nosēdās pie galda.— Nemēģini sev iestāstīt, ka viņa tev neuzbruktu, tu taču viscaur odi pēc zivīm, un ūdens bija asiņains. Viņa uzbruktu kaut vai zirgam. Pažam velnam viņa uzbruktu. Dievs debesīs, nerunāsim vairs par to. Citādi man vajadzēs atkal dzert.

—    Edij, bēguma laikā patiešām nekas nedraud?— Deivids jautāja.

—    Droši, vai tad es tev neteicu?

—          Tu laikam taisies man kaut ko pierādīt?—Tomass Hadsons pavaicāja Deividam. Viņš vairs neskatījās jūrā un bija nomierinājies. Viņš saprata, ka Deivids darīja tā, kā viņam bija vajadzīgs, pat neprasot, kāpēc tas viņam vajadzīgs, un apzinājās, ka nedrīkst ]auties tēva egoismam.

—          Tēt, es tikai gribētu pārliecināt tevi, ka man tas patīk vairāk par visu pasaulē, un šodien ir tik brīnišķīga diena, un kas zina, kad atkal būs…

—    Un Edijs saka,— Tomass Hadsons iesprauda.

—    Un Edijs saka,— Deivids uzsmaidīja tēvam.

—           Edijs saka, velns jūs visus rāvis. Nāc un ēd, kamēr vēl neesmu izsviedis visu to ķēpu pār bortu.— Viņš stāvēja ar salātu bļodu, brūni saceptu zivju šķīvi un kartupeļu biezputru.— Kur tas palaidnis Džo?

—    Meklē haizivi.

—    Viņš ir dulls.

Kad Edijs nogāja lejā un mazais Toms pasniedza tālāk traukus ar ēdienu, Endrū iečukstēja tēvam ausī:— Tēt, Edijs ir žūpa?

Tomass Hadsons lika uz šķīvjiem aukstos, iemarinētos, ar rupji maltiem pipariem pārkaisītos kartupeļu salātus. Viņš bija iemācījis Edijam pagatavot tos taisni tā, kā tos gatavoja Parīzē pie Lipa, un šie salāti bija viens no gardākajiem ēdieniem, ar ko Edijs cienāja uz kutera.

—    Tu redzēji, kā viņš nošāva haizivi?

—    Skaidrs, ka redzēju.

—    Žūpa tā nevarētu šaut.

Viņš uzlika salātus uz Endrū šķīvja un paņēma sev arī.

—           Es tikai tāpēc jautāju, ka no šejienes varu redzēt kambīzi, kamēr mēs te sēžam, viņš jau astoņas reizes ierāva no pudeles.

—          Tā ir viņa paša pudele,— Tomass Hadsons noteica un uzlika zēnam vēl salātus. Endrū ēda tik ātri kā neviens. Tā viņš esot paradis ēst skolā.— Pamēģini ēst mazliet lēnāk. Edijs vienmēr ņem līdzi savu

pudeli. Gandrīz visi labie pavāri pa drusciņai iedzer. Un daži pat ļoti daudz.

—    Es saskaitīju, ka astoņas reizes. Pag! Nupat viņš iemet devīto.

—    Tu gan esi ķirmis, Endrū,— Deivids teica.

—    Rimstieties!— Tomass Hadsons uzsauca abiem.

Iejaucās mazais Toms:— Brīnišķīgs cilvēks izglābj tava brāļa dzīvību, bet vajag tikai viņam ieraut kādu malku vai divus, lai tu jau sauktu viņu par žūpu. Tev vispār nav vieta cilvēku sabiedrībā.

—           Es viņu nemaz nesaucu. Es tikai jautāju tētim. Man nav nekas pret žūpām. Gribēju tikai zināt, vai viņš ir vai nav.

—           No pirmās naudas, ko es nopelnīšu, es nopirkšu Edijam pudeli tā viņa dzēriena un sadzeršu ar viņu,— mazais Toms svinīgi paziņoja.

—           Kas vēl nebūs?— Virs trapa iznira Edija galva ar pakausī atstumtu veco platmali, un balti spīdēja pieres neiedegusī augšdaļa, un apziestās mutes kaktiņā kūpēja cigārs.— Lai tikai es ieraugu tevi dzeram kaut ko stiprāku par alu, noslānīšu tā, ka tu kauliņus nesalasīsi. Visus trīs noslānīšu. Par dzeršanu jums vispār nav ko runāt. Gribat vēl kartupeļu biezputru?

—    Lūdzu, Edij,— mazais Toms teica, un Edijs nokāpa lejā.

—    Kopā desmit,— Endrū sacīja, skatīdamies gar trapa malu.

—          Turi muti, čempiņ,— mazais Toms teica.— Tu nekādi nespēj cienīt patiesi lielu cilvēku?

—    Ņem vēl zivi, Deivid,— Tomass Hadsons piedāvāja.

—    Kura te ir lielā zeltaste?

—    Tā droši vien vēl nav izcepta.

—    Tad es ņemšu hemulidu.

—    Hcmulidas ir ļoti saldenas.

—           Man liekas, ar žebērkli durtās ir labākas par makšķerētajām, jo viņām notecējušas asinis.

—          Tēt, vai es nedrīkstētu uzlūgt Ediju, lai viņš nāk iedzert ar mums?— mazais Toms jautāja.

—    Noteikti,— Tomass Hadsons atbildēja.

—           Viņš jau vienu dabūja. Tu neatceries?— iejaucās Endrū.— Kad mēs atgriezāmies, viņš vienu dabūja. Atceries?

—          Tēt, es tātad drīkstu viņu uzlūgt, lai viņš iedzer un paēd ar mums kopā?

—    Protams,— Tomass Hadsons sacīja.

Mazais Toms noskrēja lejā, un Tomass Hadsons dzirdēja viņu sakām:— Edij, tētis teica, vai jūs, lūdzu, neiejauktu arī sev vienu kokteili un nenāktu pie galda kopā ar mums?

—           Ne velna, Tomij,— Edijs atbildēja.— Dienas vidū es neēdu. Tikai brokastīs un vakariņās.

—    Un iedzert ar mums?

—    Es jau pāris kokteiļu izdzēru.

—    Bet ja jūs tepat sataisītu sev un mēs pa abiem izdzertu pudeli alus?

—           Jā, velns,— Edijs piekrita. Tomass Hadsons dzirdēja, kā atveras un atkal aizveras ledusskapis.— Šī tev, Tomij.

Tomass Hadsons dzirdēja noklinkstain divas pudeles. Viņš paskatījās uz Rodžeru, bet Rodžers skatījās pāri okeānā.

—           Uz jūsu veselību, Edij,— viņš dzirdēja mazā Toma balsi.— Man ir liels gods sadzert ar jums.

—           Ne velna, Tomij,— Edijs sacīja.— Liels gods ir sadzert ar tevi. Kas par brīnišķīgu jušanu! Tu redzēji, kā es nošāvu to veco lamatu?

—           Un kā vēl redzēju, Edij. Varbūt jūs tomēr nāktu pie galda, kaut vai mazlietiņ?

—    Nē, Tomij. Tiešām ne.

—    Gribat, es palikšu lejā, lai jums nav jādzer vienam pašam?

—           Ne velna, Tomij, nē. Vai tikai tu kaut ko nejauc? Man te nemaz nav jādzer. Man te nav jādara nekas cits kā vien jātaisa pa drusciņai ēst un jāpelna sava sasodītā maizīte. Man ir pavisam labi, Tomij. Tu redzēji, kā es viņu nošāvu? Tiešām?

—           Edij, tas bija kolosālākais skats, ko es jebkad esmu redzējis. Es tikai jautāju, vai tu nevēlies, lai kāds ir pie tevis, tad tu nejustos vientu|š.

—           Savu mūžu neesmu juties vientuļš,— Edijs sacīja.— Esmu laimīgs vispār un te vēl laimīgāks.

—    Edij, man tomēr labāk gribētos palikt pie tevis.

—    Nē, Tomij. Ņem šo te zivju šķīvi un ej tur, kur tev pieklājas būt.

—    Bet es nākšu atkal atpakaļ un palikšu.

—           Es taču neesmu slims, Tomij. Ja es būtu slims, tad gan ar vislielāko prieku redzētu tevi pie savas gultas. Pašlaik man ir tik sasodīti labi kā vēl nekad.

—    Edij, jūs droši zināt, ka ar šo pudeli jums pietiks?

—          Jā, ka viņu velns. Un, ja tomēr ne, es aizņemšos kādu no Rodžera vai tava vecā.

—           Nu, tad es nesīšu zivis augšā,— mazais Toms sacīja.— Esmu šausmīgi priecīgs, ka jums ir labi, Edij. Man liekas, tas ir brīnišķīgi.

Toms uznesa augšā šķīvi ar zeltastēm, baltajām un dzeltenajām hemulidām un jūras asariem. Zivis zeltojās kraukšķīgā apcepumā ar trīsstūrainiem iegriezumiem sānos, atsedzot balto gaļu, un Toms sniedza tās apkārt galdam.

—           Edijs pateicās un sacīja, ka esot jau dzēris,— viņš paziņoja.— Un pusdienas viņš vispār neēdot. Kādas ir zivis?

—     Lieliskas,— Tomass Hadsons atbildēja.

—    Ēd, lūdzu,— viņš teica Rodžeram.

—     Labi,— Rodžers sacīja.— Mēģināšu.

—    Jūs vēl neko neesat ēdis, mister Deivis?— Endrū jautāja.

—    Nē, Endij. Bet nu es ēdīšu.

Nakts vidū pamodies, Tomass Hadsons klausījās aizmigušo zēnu mierīgajā elpā un mēness gaismā noskatījās, kā guļ viņi un Rodžers arī. Rodžers tagad atkal gulēja cieši, gandrīz pat nesakustēdamies miegā.

Tomass Hadsons bija laimīgs, ka viņi ir te, un negribēja ne domāt par brīdi, kad viņu te vairs nebūs. Viņš gan bija laimīgs arī pirms zēnu atbraukšanas, jo sen jau mācēja dzīvot un strādāt tā, lai nejustos vientuļāks, nekā spētu to panest; bet zēnu ierašanās bija salauzusi viņa izveidoto dzīves aizsargritumu, un viņš jau bija saradis ar to, ka šis ritums lauzts. Dzīve bija patīkami dalījusies saspringta darba stundās, rūpēs par gleznām un darbarīkiem, par visa turēšanu noteiktās vietās, ēdienreižu sagaidīšanā, tīksmās priekšnojautās par jaunu grāmatu lasīšanu vai daudzu veco pārlasīšanu. Šajā dzīves ritumā pat dienas laikraksta pienākšana bija notikums, bet nepienākšana — jo pasts nebūt nestrādāja regulāri — lika vilties. Vientuļi cilvēki mēdz glābties dažnedažādos pašu izgudrotos noteikumos un ierašās, kas palīdz neizjust vientulības smagumu, tādi bija arī viņam, un viņš pie tiem gan apzināti, gan neapzināti pieturējās. Bet tagad, kad zēni bija šeit, viņš tos, sev par lielu atvieglojumu, neievēroja.

Dažkārt Tomass Hadsons domāja, cik grūti nāksies atkal iekļauties vecajā ritumā. Pārāk labi viņš zināja, kā tas būs. Savu laiku būs patīkami izjust, ka mājās atkal valda kārtība, gremdēties savrupās domās un grāmatā, nedzirdot citu balsis, būs patīkami vērot apkārtējās lietas, nerunājot par tām, un strādā! ar apziņu, ka neviens neiztraucēs, bet tad uzmāksies vientulība. Zēni bija ielauzušies viņa iekšējā pasaulē un aizņēmuši krietnu daļu no tās, viņiem aizbraucot, šī daļa paliks tukša, un tukšums kādu laiku sāpēs.

Viņa dienu ritums pārāk stingri sakņojās darbā un dzīvē uz šīs Golfa straumes apskalotās salas, lai atkal neatjaunotos. Pret vientulību allaž bija pa rokai visas vecās ierašas un dzīves kārtība, tomēr viņš zināja, ka, zēniem aizbraucot, viņam atklāsies vesela vēl nepieredzētas vientulības pasaule. Bet tur nu neko nevarēja darīt. Tas viss nāks vēlāk, un, ja reiz nāks, nebija nekādas jēgas jau tagad bīties no neizbēgamā.

Pagaidām šī vasara bija laimīga un jauka. Viss, kas varēja beigties slikti, bija beidzies labi. Viņš ar to nebūt nedomāja tādus dramatiskus momentus kā Rodžera kautiņu ar to vīru ostā vai haizivs uzbrukumu Deividam, bet visādus dzīves sīkumus, kas bija noritējuši gludi. Laime vispār, no malas skatoties, it bieži liekas garlaicīga, viņš, nomodā gulēdams, domāja, bet parasti garlaicīgie cilvēki ir ļoti laimīgi, toties gudrie un interesantie padara nelaimīgus gan citus, gan sevi. Viņam pašam laime nekad nešķita garlaicīga. Viņš to pārdzīvoja tikpat dziļi un intensīvi kā cilvēki, kas, noskaņoti uz sāpēm, pārdzīvo sāpes. Varbūt patiesībā tā nemaz nebija, bet tā viņam ilgi likās, un šovasar

viņi bija pavadījuši kopā veselu laimes mēnesi, un tagad pa naktīm viņš jau skuma pēc bijušās laimes, kas vēl nemaz nebija beigusies.

Viņš zināja gandrīz visu, kas zināms par dzīvi vientulībā, bet zināja arī, ko nozīmē dzīvot kopā ar kādu, kas mīl tevi un ko mīli tu pats. Viņš vienmēr bija mīlējis savus bērnus, bet vēl nekad nebija īsti apzinājies, cik ļoti viņus mīl un cik slikti ir tas, ka viņi nedzīvo kopā. Viņam gribētos, lai zēni vienmēr dzīvotu te un lai Toma māte vēl arvien būtu viņa sieva. Tad viņš iedomājās, ka to vēlēties ir tikpat muļķīgi kā ilgoties pēc visas pasaules bagātībām, lai tās taisnīgi pēc sava prāta sadalītu, sapņot par Leonardo pilnību zīmēšanā vai Pītera Breigela — glezniecībā, kārot pēc visvarenības, kas nemaldīgi redzētu katru pasaules ļaunumu un iznīdētu to pašā saknē tik vienkārši, it kā nospiestu tikai kādu pogu, un vienlaicīgi būt veselam un dzīvot mūžīgi, nenovecojot ne miesā, ne garā. Labi jau tas būtu, viņš pasmīnēja savās nakts pārdomās. Bet tas nav lemts, tāpat kā tev nav lemts paturēt bērnus vai atgūt mīļotu cilvēku, ja šis cilvēks miris vai aizgājis no tavas dzīves. Tomēr bez visām tām lietām, kas nekādi nav iegūstamas, atrodas arī daža laba iegūstama, un viena no tām — apzināties savu laimi, kad esi laimīgs, un ņemt visu, ko šī laime var dot. Savā laikā daudz kas darīja viņu laimīgu. Aizvadītajā mēnesī šie četri cilvēki deva viņam gandrīz tikpat daudz laimes, cik agrāk to iespēja viens cilvēks, tāpēc nebija par ko skumt. Un vispār nebija ko skumt.

Viņam pat nebija nepatīkami gulēt nomodā un atcerēties to laiku, kad viņš vispār nevarēja gulēt un augām naktīm vārtījās bez miega, domādams, kā zaudējis savus trīs dēlus un kāds muļķis bijis. Kremtās par visu, ko bija darījis tāpēc, ka nevarējis nedarīt, vai vismaz domājis, ka nevar nedarīt, un metās no viena izmisīga secinājuma otrā, vēl izmisīgākā. Nu viņam pagātne bija vairs tikai pagātne, ko velti nožēlot. Vienīgi atzīt, ka viņš toreiz bijis muļķis, un muļķus viņš necieta. Bet tas bija gājis un pagājis, zēni dzīvoja viņa mājā, viņš mīlēja zēnus, un zēni mīlēja viņu. Un ar to pietika.

Viņi aizbrauks, kad noliktais laiks būs galā, un atkal nāks vientulība. Bet tas būs tikai ceļa posms, kas beigsies līdz ar viņu atgriešanos. Ja Rodžers paliktu te strādāt, kopā ar viņu būtu daudz vieglāk. Bet ar Rodžeru nekad neko nevarēja zināt, nedz ar viņu rēķināties. Viņš pasmaidīja tumsā, domādams par Rodžeru. Tad viņam kļuva Rodžera žēl, bet šo domu viņš noraidīja kā negodīgu, jo Rodžers par visu vairāk necieta, ka viņu žēlo; vēl bridi paklausījies gulētāju mierīgajā elpā, Tomass Hadsons aizmiga.

Bet viņš pamodās atkal, kad sejā iekrita mēnesnīca, un sāka domāt par Rodžeru un sievieti, ar kuru Rodžeram bija iznākušas nepatikšanas. Ar sievietēm gan viņš pats, gan Rodžers apgājās vienlīdz muļķīgi un slikti. Par paša muļķībām domāt negribējās, bet varēja taču padomāt par Rodžera muļķībām.

Ja es viņu nežēlošu, viņš nosprieda, tad tas nebūs negodīgi. Man pašam bijis nepatikšanu, cik uziet, tāpēc nebūs arī negodīgi, ja es domāšu par Rodžera nepatikšanām. Ar mani gan ir citādi, jo es vismaz vienu sievieti savā mūžā patiesi mīlēju un tad zaudēju. Un jau toreiz zināju, kāpēc. Bet tas ir cauri, par to es vairs nedomāju, un varbūt tādēļ būtu labāk nedomāt arī par Rodžeru. Bet mēnesnīca tāpat kā citām naktīm neļāva aizmigt, un viņš tomēr domāja par drauga nopietnajām vai komiskajām mīlestības lietām.

Viņš atcerējās meiteni, kurā Rodžers bija iemīlējies, kad viņi dzīvoja Parīzē, un cik ļoti daiļa un cik ļoti nepatiesa šī meitene viņam likās, kad Rodžers atveda viņu uz drauga darbnīcu. Rodžers gan viņā neko nepatiesu nesaskatīja. Meitene bija viņa kārtējā ilūzija un pilnam baudīja viņa īpašo talantu būt uzticīgam, līdz kamēr viņu laulībai nekas vairs nestāvēja ceļā. Tad mēneša laikā viss, kas bija pilnīgi skaidrs, skaidrs jebkuram ar šo meiteni kaut cik pazīstamam cilvēkam, pēkšņi kļuva skaidrs arī Rodžeram. Tai vajadzēja būt grūtai dienai, kad viņam acis atvērās pirmoreiz, bet šis apskaidrības process droši vien bija ildzis labu laiku, pirms Rodžers atkal parādījās drauga darbnīcā. Kādu laiku viņš skatījās gleznas un izsacīja par tām dažādas piezīmes un prātīgas domas. Tad viņš izmeta:— Es tai Airai pateicu, ka es viņu neprecēšu.

—    Jauki,— Tomass Hadsons sacīja.— Viņa bija pārsteigta?

—    Ne pārāk. Šis tas jau bija runāts. Viņa nav īsta.

—    Kādā ziņā?— Tomass Hadsoņs apvaicājās.

—    Visādā. Grozi, kā gribi.

—    Man likās, ka viņa tev patika.

—           Nē. Es gribēju, lai patiktu. Bet nekas neiznāca, varbūt vienīgi pašā sākumā. Tad es biju viņā iemīlējies.

—    Un kā tas ir, kad iemīlas?

—    Tev nu gan vajadzētu to zināt.

—    Jā,— Tomass Hadsons teica.— Man vajadzētu zināt.

—    Vai tad tev viņa nepatika?

—    Nē. Es viņu necietu.

—    Kāpēc tu man neko nesacīji?

—    Viņa bija tava meitene. Un tu man neko nejautāji.

—    Es viņai visu pateicu. Atliek vienīgi turēt vārdu.

—    Tev derētu aizbraukt.

—    Nē,— Rodžers sacīja.— Lai brauc viņa.

—    Manuprāt, tā būtu vienkāršāk.

—    Parīze tikpat labi ir mana kā viņas pilsēta.

—    Zināms,— Tomass Hadsons sacīja.

—          Tev taču arī gadījies izstāties no spēles, vai ne?— Rodžers jautāja.

—   Jā. Uzvarēt šajā spēlē mēs nekad nevaram. Bet izstāties no spēles varam. Starp citu, kāpēc tev nemainīt quartier'l

—    Man turpat ir labi.

Pēc vecās formulas: «Je me trouve tres bieti ici et je vous prie de me laisser tranquille.»2

—   Un sākumā ir: je refuse de recevoir ma femme,3 — Rodžers papildināja.— Pirmais to dabū dzirdēt huissier4 . Bet tā jau nav laulību šķiršana. Tikai attiecību pārtraukšana.

—    Vai tev nebūs smagi viņu redzēt?

—    Nē. Tas mani vēl ātrāk izdziedēs. īpaši, ja viņa runās.

—    Un kā būs viņai?

—   To lai viņa izkombinē pati. Viņa it veikli kombinēja veselus četrus gadus.

—    Piecus.

—    Nedomāju, ka viņa sāka aprēķināt jau pirmajā gadā.

—   Tad gan labāk pārvācies,— Tomass Hadsons teica.— Ja tu nespēj saprast, ka aprēķins bija no paša sākuma, tev jālaižas lapās — un cik vien tālu vari.

—   Viņa raksta ļoti iedarbīgas vēstules. Ja es aizbraukšu, būs vēl sliktāk. Nē. Es palikšu tepat un metīšos uzdzīvē. Tas mani izārstēs reizi par visām reizēm.

Rodžers uzdzīvoja visu laiku, ko viņš pēc šīs šķiršanās vēl pavadīja Parīzē, un darīja to pamatīgi. Viņš plēsa jokus un ņirgājās pats par sevi, bet iekšā vārījās niknums, ka viņš bijis tik neiedomājams muļķis, un tad viņš ķērās pie sava uzticības talanta — labākā, kas viņam bija blakus gleznotāja un rakstnieka talantam un daudzām jaukām cilvēku un dzīvnieku iezīmēm,— lauzdams un kropļodams to līdz nepazīšanai. Savas uzdzīves laikā viņš bija pretīgs visiem un vēl vairāk sev pašam, zināja to un nīda, bet tieši tāpēc ar jo lielāku sparu un baudu grāva tempļa pīlārus. Tas bija krietni, uz labiem pamatiem būvēts templis, un, ja tempļa pamatos paša cilvēka sirds, tas nebūt nav tik viegli sagraujams. Tomēr viņš darīja visu, kas bija viņa spēkos.

Viņam bija trīs meitenes pēc kārtas, ne pret vienu no viņām Tomass Hadsons nespēja būt citāds kā tikai pieklājīgs, un abu pēdējo parādīšanos varēja attaisnot vienīgi viņu līdzība pirmajai. Pirmā uzradās tūlīt pēc tās, no kuras viņš nupat bija šķīries, tik lētas markas skuķe, līdz kādām Rodžers agrāk nenolaidās, bet, no gultas gultā krizdama, viņa tomēr prata taisīt karjeru, nogrāba vienu no lielākajiem Amerikas kapitāliem un pēc tam ieprecējās citā, tikpat lielā. Viņu

1 Dzīvokli (fr.).

2 Man te ir ļoti labi, un lūdzu likt mani mierā (fr.).

3 Es atsakos redzēt savu sievu (fr.).

* Tiesas izpildītājs (fr.).

.sauca Tanisa, un Tomass Hadsons atcerējās, ka Rodžers saviebās, jau dzirdot vien šo vārdu, un nekad nenosauca to pats. Viņš Tanisu godāja tikai par Viņas Augstkuņību. Viņa bija tumšmate ar maigu ādu un atgādināja ļoti jaunu, lutinātu, izsmalcināti neķītru Čenci dzimtas atvasi. Viņai bija putekļusūcēja morāle un totalizatora dvēsele, skaists augums un šī daiļi neķītrā Čenci seja, un ar Rodžeru viņa pavadīja tieši tik daudz laika, cik viņai bija vajadzīgs ceļā uz augstākajām aprindām. ŠI bija pirmā meitene, kas pameta Rodžeru pati, un, lai atkoptos no tāda trieciena, viņam ievajadzējās divu nākamo, tik līdzīgu pirmajai, it kā viņas būtu bijušas māsas. Šīs abas tad atstāja viņš, kā tam pieklājās būt, un Tomass Hadsons nodomāja, ka tagad viņam vajadzētu justies labāk, bet cik nu īpaši labāk?

Droši vien ir pieklājīgākas un saudzīgākas iespējas atstāt sievieti nekā bez jebkādiem iepriekšējiem asumiem vai ķildām deviņos atvainoties, iziet uz restorāna tualeti un nekad vairs neatgriezties. Bet, kā Rodžers pats sacīja, rēķinu viņš esot nokārtojis, un viņam bijis patīkami saglabāt savu draudzeni atmiņā tā, kā pēdējo reizi redzējis,— vienu pie galdiņa zāles kaktā, viņai patīkamā un pierastā apkārtnē.

Otru Rodžers bija ieplānojis pamest pie «Stārķa», jo viņai šis restorāns bija sevišķi mīļš, bet viņš baidījās, ka tas varētu nepatikt misteram Biiingslejam, un no mistera Bilingsleja viņš taisījās aizņemties naudu.

—    Kur tad tu viņu atstāji?— Tomass Hadsons jautāja.

—    Restorānā «El Morocco». Nu es varēšu visu mūžu atcerēties, kā viņa sēž starp šīm zebrām. «El Morocco» viņai ari patika,— Rodžers teica.— Bet vispār, liekas, viņas sirds piederēja «Kubam».

Pēc tam viņš sapinās ar tik maldinoša izskata sievieti, kādu Tomass Hadsons vēl savu mūžu nebija redzējis. Viņa bija pilnīgs pretstats iepriekšējām Čenci vai Parka avēnijas Bordžiiu tipam. Ļoti veselīga, gaiši brūniem matiem, garām, slaidām kājām un gudru, dzīvu seju. Ne daiļu, bet pievilcīgāku par daudzu skaistuļu sejām. Un viņai bija brīnišķīgas acis. Viņas prāts un sirsnība apbūra katru, kas ar viņu iepazinās, un viņa bija nelabojama alkoholiķe. Taču ne no viņas izturēšanās, ne ārienes to nevarēja spriest. Un tomēr viņa dzēra nepārtraukti. Parasti cilvēkam no acīm var redzēt, cik un kā viņš dzēris, īpaši jau to varēja redzēt Rodžeram. Tikai ne no krietnās meičas Ketlīnas brūnajām acīm, tik jauki saderīgām ar viņas matiem un piemīlīgajiem vasaras raibumiņiem, kas rotājās uz deguna un vaigiem kā spēka un labsirdības zīme. Viņa izskatījās pēc meitenes, kas aizraujas ar burāšanu vai dzīvo veselīgā lauku gaisā, pēc meitenes, kas ir ļoti laimīga. Bet viņa bija tikai meitene, kas žūpo. Viņas ceļš bija ceļš uz dīvainu nekurieni, un Rodžeru viņa uz kādu gabaliņu vienkārši parāva līdzi.

Tad kādu ritu viņš uzkāpa Tomasa Hadsona Ņujorkas darbnīcā, un viņa kreisās plaukstas virspuse bija visa vienās deguma brūcēs. Izskatījās, it kā uz galda virsmas kāds būtu spiedis un dzēsis cigarešu galus, tikai galda vietā bijusi roka.

—           Tā viņai labpatikās izklaidēties pagājušo nakti,— viņš sacīja.— Tev nav jods? Negribas rādīties aptiekā ar šito nejēdzību.

—    Kāda viņa?

—    Ketlīna. Svaigais dabas bērns.

—    Un tu ļāvies?

—           Viņai tas darīja prieku, un mūsu pienākums taču ir sagādāt sievietei prieku, vai ne?

—    Tu esi pamatīgi sadedzināts.

—    Nav tik ļauni. Tomēr šo pilsētu es taisos uz kādu laiciņu atstāt.

—     Brauc kur braukdams, sevi tāpat vedīsi līdzi.

—    Tiesa. Bet nevedīšu līdzi citus.

—    Uz kuru pusi laidīsies?

—    Padzīvošu kādu laiciņu Rietumos.

—    Ģeogrāfiskā dziedniecība tavai slimībai maz līdzēs.

—           Nē. Bet veselīgs dzīves veids un kārtīgs darbs nekad nav par ļaunu. Žūpošana gan nelīdzēs, kā āmen baznīcā.

—    Nu tad brauc pie visiem velniem. Negribi padzīvot manā rančo?

—    Tas vēl ir tavs? *

—    Daļēji.

—    Un nekas, ja es tur apmestos?

—           Protams,— Tomass Hadsons sacīja.— Bet līdz pavasarim nekāda saldā dzīve tur nebūs, un ari pavasarī ies pagrūti.

—    Jo sliktāk, jo labāk,— Rodžers noteica.— Sākšu jaunu dzīvi.

—    Cik reizes tu jau esi sācis jaunu dzīvi?

—    Ļoti daudzas,— Rodžers sacīja.— Un vari to nebāzt man degunā.

Tātad viņš atkal taisījās sākt jaunu dzīvi, bet vai no tā kas varēja

iznākt? Vai tikai viņš neiedomājās, ka tā pati veiklība, ar kādu viņš no sava talanta izsita peļņu, palīdzēs uzrakstīt labu un patiesu darbu? Viss, ko gleznotājs glezno vai rakstnieks raksta, ir tikai vingrināšanās un gatavošanās tam galvenajam, kas vēl jārada. Rodžers savu talantu bija palaidis vējā, kropļojis un izniekojis kā prazdams. Bet varbūt viņam tomēr pietiks vitalitātes un gara spēka, lai sāktu vēlreiz no gala? Katrs daudzmaz apdāvināts rakstnieks var uzrakstīt vienu labu romānu, ja vien viņš ir godīgs, Tomass Hadsons domāja. Bet visu laiku, ko būtu varējis gatavoties šim darbam, Rodžers bija velti valkājis savu talantu, un kā varēja zināt, ka šis talants vēl vispār dzīvs? Nerunājot nemaz par mtflier', Tomass Hadsons domāja. Vai kāds jel iedomājas, ka var niecināt un pamest novārtā amata prasmi, noliegt to, pat ja šī

noliegšana būtu tikai poza, un vēl cerēt, ka vajadzīgā brīdī šīs prasmes pietiks gan rokām, gan prātam? Meistarība nav aizstājama ne ar ko citu, Tomass Hadsons domāja. Un talants nav aizstājams, nedz arī nēsājams līdzi aizvākotā traukā. Talants ir tevī pašā. Tavā sirdī un tavā galvā, katrā tavā miesas un dvēseles daļiņā. Un meistarība tāpat. Tā nav tikai darba rīku komplekts, ar ko esi iemācījies rīkoties reizi par visām reizēm.

Gleznotāji ir laimīgāki, viņš domāja, viņiem vairāk darbarīku. Viņi strādā ar rokām, un viņu metier ir uzskatāma un taustāma. Bet Rodžeram nu jāsāk ar to, ko pats notrulinājis un izkropļojis, un izšķiedis niekos, viņam ir tikai plika iecere. Tomēr au fond' viņā ir kaut kas tīrs un spēcīgs, un skaists. Skaists — nu, to vārdu es lietotu loti piesardzīgi, ja būtu rakstnieks, viņš nodomāja. Bet Rodžers ir tāds, kāds viņš ir, un, ja viņš spētu rakstīt tā, kā tovakar kāvās uz steķiem, iznāktu gan nežēlīgi, toties ļoti spēcīgi. Un, ja viņš risinātu savas domas tik pārliecinoši kā naktī pēc kautiņa, arī iznāktu ļoti spēcīgi.

Mēness gaisma vairs nekrita uz Tomasa Hadsona pagalvja, un viņš pamazām pārstāja domāt par Rodžeru. Nebija arī nekādas jēgas domāt. Vai nu viņš uzrakstīs, vai neuzrakstīs. Brīnišķīgi jau būtu, ja uzrakstītu. Kaut jel es varētu viņam palīdzēt. Iespējams, ka varēšu, viņš vēl nodomāja, un tad jau bija aizmidzis.

IX

Kad saule pamodināja Tomasu Hadsonu, viņš nokāpa pie jūras un izpeldējās, un pabrokastoja, vēl pirms citi bija uzcēlušies. Edijs sacīja, ka, viņaprāt, vējš būšot ļoti mērens vai nebūšot vispār nemaz. Viņš sacīja, ka zvejas rīki esot jau kārtībā un uz kutera un ka viņš aizsūtījis kādu puiku pēc ēsmas.

Tomass Hadsons apvaicājās, vai auklas pārbaudītas, jo pagājis labs laiks, kopš viņi gājuši uz lielajām zivīm, un Edijs atbildēja, ka esot pārbaudījis visas līdz pēdējai un satrunējušās nomainījis ar jaunām. Vēl viņš sacīja, ka esot par maz trīsdesmitseškārtīgās auklas un vajagot arī krietni vairāk divdesmitčetrkārtīgās, un Tomass Hadsons apsolīja sūtīt kādu pēc auklām. Nederīgās auklas Edijs jau izrādījās nomainījis, un abas lielās spoles bija pilnīgā kārtībā. Arī visi lielie āķi bija nospodrināti un uzasināti, pavadiņas un skrituļi pārbaudīti.

—    Kad tu to paspēji?

—    Rāvos visu nakti,— viņš atbildēja.— Jauno tīklu arī savedu kārtībā. Tāpat tā velna mēnesnīca neļāva gulēt.

—    Tu ari nevari gulēt mēnesnīcā?

—    Elle, ne gulēšana,— Edijs noteica.

—           Kā tev liekas, Edij, gulēt tur, kur mēness gaisma krīt virsū, patiešām ir kaitīgi?

—          Tā jau veci ļaudis runā. Nezinu. Bet mēness naktīs es jūtos riebīgi.

—    Kā tev liekas, mēs šodien kaut ko noķersim?

—           Kas to lai zina. Vispār jau šajā gadalaikā te apgrozās lielās zivis. Taisāties uz īzaka bāku?

—    Puikas prasīties prasās uz to pusi.

—           Tad mums jāiziet jurā jau tūlīt pēc brokastīm. Vārīt vai cepi gan es netaisos. Būs gliemeņu salāti, kartupeļu salāti un alus, un vēl es uzgriezīšu sendvičus. Mums ir ari tas šķiņķis, ko atveda pasta kuģis, galviņsalāti, sinepes un čatnijmērce. Bērniem taču sinepes nevarētu kaitēt, ko?

—    Nedomāju gan.

—           Man sinepes nedeva, kad es biju mazs. Čatnijmērce arī ir ellīgi laba. Esi pamēģinājis ar sendviču?

—    Nē.

—           Es vispār nezināju, kas tas ir, kad mēs to pirmoreiz dabūjām, un uztriepu uz maizes kā marmelādi. Garšīga pēc velna. Un pie auzu putras arī der.

—    Vai tu nevarētu kādreiz uztaisīt kariju?

—           Jaunnedēļ es saņemšu jēra cisku. Tur iznāks pāris reizēm cepetis, pareizāk — vienai reizei, ierēķinot mazā Toma un Endrū ēstgribu,— un no atlikuma es iztaisīšu kariju.

—    Lieliski. Kas man vēl jādara, lai esam gatavi iziet jūrā?

—           Nekas, Tom. Tikai bukņī puikas augšā. Sataisīt tev kaut ko dzeramu? Šodien tikpat nestrādāsi. Un viena glāze nekad nav par nāvi.

—    Es pie brokastīm izdzeršu pudeli auksta alus.

—    Arī labi. Izskalo visas gļotas no rīkles.

—    Džo jau ir klāt?

—           Nē. Viņš aizgāja meklēt to puiku, ko es aizsūtīju pēc ēsinas. Brokastis es tev tūlīt padošu.

—    Nē. Aizstaigāšu labāk līdz kuterim.

—           Nevajag, pasēdi vien tepat, iedzer pudeli alus un izlasi avīzi. Tur viss ir dzelžainā kārtība. Tūlīt nesīšu brokastis.

Brokastīs bija brūni apcepts sālītas gaļas kapājums ar olu virsū, kafija ar pienu un liela glāze ledainas greipfrūta sulas. Tomass Hadsons vienā paņēmienā izrāva kafiju un sulu, bet pie gaļas piedzēra pudeli ļoti auksta alus.

—           Sulu es glabāju aukstu puikām,— Edijs teica.— Krietns aliņš, ko, it īpaši agrā rīta stundā?

—    Nav nemaz tik grūti kļūt par žūpu, vai ne, Edij?

—    Tu nekad nekļūsi par žūpu. Tu par daudz mīli savu darbu.

—    Bet ir gan briesmīgi laba sajūta, kad tā no rīta iedzer.

—    Zelta vārdi. It īpaši kaut ko tādu ka šitais alus.

—    Strādāt gan tad vairs nevar.

—          Atradis problēmu, šodien tāpat nestrādāsi. Izdzer šito, un es tev atnesīšu vēl vienu.

—    Nē. Pietiks ar šo pašu.

Viņi pacēla enkuru deviņos no rīta un līdz ar paisumu laidās lejā pa kanālu. Tomass Hadsons stāvēja pie stūres, pārvadīja kuteri pāri zem paisuma ūdeņiem pazudušajai smilšu sērei un uzņēma kursu uz Golfa straumes tumšzilo līniju. Ūdens bija tik mierīgs un dzidrs, ka dibenu ar straumes locītiem jūras vēdekļiem varēja skaidri redzēt pat trīsdesmit asu dziļumā, jau miglaināk tie rēgojās pie četrdesmit asīm, un tikai tad dziļums sabiezēja un kļuva tumšs, un viņi bija izpeldējuši Golfa straumes dobjajos ūdeņos.

—           Liekas, būs brīnišķīga diena, tēt,— mazais Toms sacīja.— Un straume liekas rāma.

—           Pašā labumā. Paskaties vien uz tiem lēnajiem virpuļiem, kas griežas gar malām.

—    Tas pats ūdens, kas lejā pie mūsu mājas?

—           Reizēm, Tomij. Pašlaik paisums ir atbīdījis straumi vairāk uz ostas pusi. Paskaties uz krasta līniju, kur tā ir nepārtraukta, straume atkal virzās tuvāk.

—           Ūdens tur izskatās tikpat zils kā šeit. Kāpēc Golfa straume ir tik zila?

—    Cits ūdens blīvums. Varētu pat sacīt, ka cita tipa ūdens.

—    Bet dziļums taču ari dara to tumšāku?

—           Vienīgi, ja skatās lejā. Reizēm straume ir gandrīz purpura krāsā no planktona.

—    Kāpēc?

—           Laikam jau tāpēc, ka sajaucas planktona sarkanums ar straumes zilumu. Sarkanā jūra, piemēram, savu vārdu dabūjusi no planktona, tā patiešām ir koši sarkana. Planktona tur ir, ka biezs.

—    Tev patika Sarkanā jūra, tēt?

—           Es to mīlēju. Bija gan drausmīgs karstums, bet nekur citur nav tik krāšņu rifu, un abu musonu laikā tie čum un mudž no zivīm. Tev arī patiktu, Tom.

—           Es lasīju par to divas grāmatas franču valodā, sarakstījis misters de Montfrlds. Ļoti labas. Viņš bijis vergu tirgotājs. Ne jau ka tagad ar baltajām verdzenēm. Bet tā kā vecajos laikos. Viņš ir mistera Deivisa draugs.

—    A, zinu,— Tomass Hadsons sacīja.— Tad es arī viņu pazīstu.

—           Misters Deiviss man stāstīja, ka, atgriezies no savas vergu tirdzniecības Parīzē, misters de Montfrlds braucis taksī ar kādu dāmu,

licis šoferim atsist jumtu un nosacījis ceļu pēc zvaigznēm. Teiksim, misters de Montfrīds no Konkordijas tilta grib nokļūt līdz Madlēnas baznīcai. Tad viņš vis neliek šoferim braukt uz Madlēnu vai pāri Konkordijas laukumam, vai pa Karaļa ielu, kā mēs to būtu darījuši. Misters de Montfrīds nosaka ceļu pēc Ziemeļzvaigznes.

—    Kaut ko tādu es par misteru de Montfrīdu nebiju dzirdējis,— Tomass Hadsons teica.— Toties daudz citu anekdošu gan.

—    Diezgan sarežģīta metode, kā pārvietoties pa pilsētu, vai ne? Misters Deiviss arī reiz bija sadomājis ķerties pie vergu tirdzniecības kopā ar misteru de Montfrīdu, bet tur kaut kas nesanāca. Neatceros, kas īsti. A, pareizi! Misters Montfrīds bija atmetis vergu tirdzniecību un sācis tirgoties ar opiju. Tā tas bija.

—    Un opija tirdzniecībā misters Deiviss negribēja ielaisties?

—    Nē. Ja atmiņa mani neviļ, viņš sacīja, ka opija tirdzniecība vairāk piestāvētu misteram de Kvinsejam vai misteram Kokto. Un ka šiem abiem kungiem tā ejot no rokas, ka viņam neesot nekādu tiesību stāties viņiem ceļā. Šis nu bija viens no tiem viņa izteicieniem, kurus es nesapratu. Tu jau gan visu man skaidroji, tēt, ja es ko jautāju, bet kas tā vairs par sarunu, kad viens tikai jautā un jautā, tāpēc es vienkārši paturēju prātā nesaprotamos izteicienus, lai pajautātu kādu citu reizi, un šis bija no tiem prātā paturētajiem.

—    Tev derētu iztaisīt kaut ko līdzīgu parādu sarakstam.

—    Man prātā simtiem tādu izteicienu. Varbūt pat tūkstošiem. Bet katru gadu es labu žūksni varu dzēst, jo pats sāku saprast. Bet daudz ko man tomēr vajadzēs jautāt tev. Un svarīgāko pierakstīšu, noderēs skolā, kad būs jāraksta domraksti angļu literatūrā. Tādas lietas labi noder domrakstiem.

—    Tev patīk iet skolā, Tom?

—    Jāiet, un cauri. Nez vai vispār kādam patīk, bet ko tur var darīt?

—    Nezinu. Es ienīdu skolu.

—    Mākslas skolā tev arī nepatika?

—    Nē. Man patika zīmēšana, bet skola pati par sevi — nē.

—    Man gan nav nekas pret skolu,— Toms teica.— Bet, kam dzīvē bijuši tādi draugi kā misters Džoiss un misters Paskins, un tu, un misters Deiviss, tam skolas biedri liekas pēc īstiem zīdaiņiem.

—    Tomēr garlaicīgi tev tur nav?

—    Nē jau. Man tur ir daudz draugu, un man patīk sports — ja vien tas neaprobežojas ar muļķīgu bumbas dzenāšanu,— un es uzcītīgi mācos. Bet diez kas jau no tādas dzīves nav, tēt.

—    Man arī bija tieši tāda sajūta,— Tomass Hadsons sacīja.— Un šo dzīvi iespēju robežās jācenšas kaut kā dažādot.

—   To es arī daru. Dažādoju kā prazdams skolas robežās. Bet nekas liels tas nav.

Tomass Hadsons atskatījās, kur laivas pakaļgals vērpa putu grīstēs rāmo jūru un pār klīverkoku stiepās abas auklas ar ēsmu, nirdamas un palekdamās laivas uzkultajā viļņu vērpetē. Deivids un Endrū sēdēja krēslos un turēja makšķerkātus. Tomass Hadsons redzēja viņu muguras. Sejas bija pievērstas laivas pakaļgalam, no kura stiepās auklas ar ēsmu. Viņš paskatījās uz priekšu, tur lēkāja daži bonito, viņi nemedīja, tikai, ūdeni kuldami, lēca pa vienam vai pāros, gludais līmenis pat nesadrebēja, kad viņi tā uzšāvās un nomirdzēja saulē, un atkal ar smagajām, strupajām galvām uz leju bez šļaksta ienira jūrā.

—          Zivs!— Tomass Hadsons dzirdēja Tomu iekliedzamies.— Zivs! Zivs! Nāk jau augšā! Uz tavu āķi, Deiv! Skaties!

Tomass Hadsons ieraudzīja tikai lielu ūdens mutuli, pašu zivi vēl ne. Deivids iesprauda makšķerkāta resgali ligzdā un vēroja auklu, kas stiepās pāri labajam klīverkokam. Tomass Hadsons redzēja, ka aukla rit pār klīverkoku lēniem, platiem lokiem, saspringst ūdenī un tad, ūdeni šķeļot, nostiepjas slīpi.

—    Piecērt, Deiv! Piecērt, kā nākas!— no kāpnēm sauca Edijs.

—    Piecērt, Deiv! Ātrāk, dieva dēļ!— lūdzās Endrū.

—    Aizvāzies!— Deivijs izmeta.— Pats zināšu.

Viņš vēl vilcinājās, un aukla strauji tinās no spoles un, slīpumu nemainot, grima ūdenī, un makšķerkāts liecās, un zēns turēja to ar visu svaru, ļaudams auklai ritēt. Tomass Hadsons izslēdza motoru, tā ka laiva tagad tikai lēni griezās uz vietas.

—           Nu piecērt jel, dieva dēļ,— Endrū plijās virsū.— Vai dod, es piecirtīšu!

Deivids tikai turēja makšķerkātu un skatijās uz slīdošās auklas stingro, nemainīgo slīpumu. Sprūdu viņš bija atlaidis pavisam.

—          Tā ir zobenzivs, tēt,—'viņš neatskatīdamies sacīja.— Es redzēju zobenu, kad viņa grāba ēsmu.

—    Dieva goda vārds?— Endrū jautāja.— Tas ir ko vērts!

—           Manuprāt, tagad gan tev vajadzētu piecirst,— Rodžers bija apstājies blakus zēnam. Viņš noņēma zvejas krēsla atzveltni un piesprādzēja siksnas.— Piecērt, Deivij, un pamatīgi!

—          Jūs domājat, ir jau laiks7— Deivids šaubījās.— Vai jums neliekas, ka viņa vēl tikai tur ēsmu mutē un peld ar to projām?

—    Es domāju, ka jāpiecērt, kamēr viņa nav izspļāvusi.

Deivids atspērās, ar labo roku piespieda sprūdu un asi rāva — viens

pret milzu smagumu. Viņš rāva un rāva, saliecot lokā makšķeres kātu. Bet zivs nelikās par to ne zinis.

—    Piecērt vēlreiz,— Rodžers sacīja.— Lai āķis ieķeras labi dziļi.

Deivids no visa spēka piecirta atkal, un aukla švīkstēdama šāvās

laukā no spoles, un kāts saliecās tā, ka gandrīz vairs nebija noturams.

—    Ak dievs,— viņš bijīgi nočukstēja.— Nu gan, liekas, ir iekšā!

—           Sprūdu vaļīgāk,— Rodžers sacīja.— Griez laivu viņai līdzi, Tom, un pieskati auklu.

—          Griezt laivu līdzi un pieskatīt auklu,— Tomass Hadsons atkārtoja.— Kā tev pašam, Deiv?

—    Ai, lieliski, tēt,— Deivs atsaucās.— Kaut jel es to zivi noķertu!

Tomass Hadsons sagrieza laivu gandrīz vai otrādi. Aukla no Deivida

spoles jau bija iztecējusi, un Tomass Hadsons laida laivu zivs virzienā.

—          Tagad nostiprini sprūdu un mēģini tīt auklu atkal iekšā,— Rodžers teica.— Sāc viņu apstrādāt, Deiv.

Deivids liecās, vilka un tina, liecās, vilka un tina neatlaidīgi un ritmiski kā mašīna, un spole atguva krietnu gabalu auklas.

—    Mūsu ģimenē vēl neviens nav noķēris zobenzivi,— Endrū sacīja.

—           Vai tu, lūdzu, nevarētu turēt muti,— Deivids teica.— Netraucē mani ar savu pļāpāšanu.

—           Labi jau, labi,— Endrū sacīja.— Es to vien daru kā lūdzu dievu, kopš viņa tev piekodās.

—           Kā tu domā, mute viņai izturēs?— mazais Toms čukstus jautāja tēvam, kas turēja stūri un skatījās atpakaļ uz pūpi, sekodams baltās auklas slīpumam zilajā ūdenī.

—          Ceru, ka izturēs. Tikai Deividam vēl par maz spēka, lai ar viņu cīnītos.

—           Es darītu visu uz pasaules, lai viņu dabūtu,— mazais Toms sacīja.

—    Visu, visu. Atdotu visu. Apsolītu visu. Dod viņam padzerties, Endijl

—    Es uznesīšu,— Edijs teica.— Nelaid viņu vaļā, veco zēn.

—           Tuvāk gan es neieteiktu,— Rodžers brīdināja. Viņš bija pieredzējis zvejnieks, un laivā viņi ar Tomasu Hadsonu sapratās bez liekiem vārdiem.

—           Uzgriezīšu viņai pakaļgalu,— Tomass Hadsons sacīja un sagrieza laivu tik uzmanīgi un viegli, ka pūpe gandrīz pat nesaviļņoja rāmo spoguli.

Zivs tagad laidās dziļumā, un Tomass Hadsons lēni dzina laivu atpakaļgaitā, tas bija vienīgais, ko varēja darīt, lai samazinātu auklas spriegumu. Arī ar šo gandrīz nemanāmo virzīšanos uz zivs pusi pietika, lai aukla vairs nestieptos slīpi, bet jau no makšķeres gala šautos taisni lejā, sāktu neganti raustīties un pie katra rāviena salēktos Deivida rokās. Tomass Hadsons padeva laivu uz priekšu, lai aukla zēnam neietu tik stāvus dibenā. Viņš zināja, cik grūti noturēt zivi šādā stāvoklī, bet vajadzēja, cik vien iespējams, vairs nelaist auklu atpakaļ ūdenī.

—           Es nevaru turēt sprūdu vēl ciešāk, citādi aukla pārtrūks,— Deivids sacīja.— Ko zivs tagad darīs, mister Deivis?

—           Laidīsies arvien dziļāk, kamēr tu viņu neapturēsi,— Rodžers sacīja.— Vai kamēr neapstāsies pati. Un tad tev būs jamēģina vilkt viņu augšā.

Aukla vēl arvien tinās un grima, tinās un grima, tinās un grima. Kāts jau bija saliecies tā, ka likās, nupat lūzīs, aukla saspringusi kā uzstiepta čella stīga un spole jau gandrīz tukša.

—    Ko lai es daru, tēt?

—    Neko. Tu pašlaik dari visu, kas tev jādara.

—    Viņa neatdursies pret dibenu?— Endrū jautāja.

—    Te vispār nav dibena,— Rodžers sacīja.

—          Turi viņu ciet,— Edijs teica.— Gan viņai tas apniks, un tad viņa uzpeldēs.

—          Tās nolādētās siksnas mani nobeigs,— Deivids sacīja.— Griež plecus nost.

—    Gribi, es pārņemšu?— Endrū jautāja.

—          Neķer muļķus,— Deivids atcirta.— Es tikai pateicu, kā tas ir. Lai griež, man vienalga.

—           Mēģini aplikt viņam plato muguras jostu,— Tomass Hadsons sauca uz leju Edijam.— Vari sastiprināt ar auklu, ja siksnas par garām.

Edijs aptina zēna krustus ar plato, polsterēto jostu, savilka siksnu sprādzes un ar resnu auklu pievēra tās pie spoles.

—    Nu ir daudz labāk,— Deivids sacīja.— Liels paldies, Edij.

—          Tagad tu varēsi turēt viņu ne tikai ar pleciem vien, bet ar muguru arī,— Edijs sacīja.

—          Aukla jau pavisam cauri,— Deivids sacīja.— Nolādētā zivs, kāpēc viņai jādzenas un jādzenas dziļumā!

—          Tom!— Edijs uzsauca.— Pagriez mazliet uz ziemeļrietumiem. Man liekas, viņa nu laižas uz to pusi.

Tomass Hadsons pagrieza stūri un viegli, lēni un viegli laida laivu selgā. Priekšā vīdēja dzeltenu ūdenszāļu saliņa, uz tās tupēja putns, un ūdens bija tik rāms un tik zils, un tik dzidrs, ka, lūkojoties lejā, dzelme laistījās atspulgos kā prizmas lauztu staru varavīksnēs.

—    Redzi nu?— Edijs teica Deividam.— Aukla paliek uz vietas.

Makšķeres kātu zēns vēl nevarēja pacelt, bet aukla vairs nerāvās

dziļumā. Gan joprojām tikpat saspringta, un spolē arī vairs nebija ne piecdesmit metru. Bet tālāk tā netecēja. Deivids turēja zivi, un laiva tai sekoja. Tomass Hadsons no tiltiņa redzēja balto auklas slīpumu iešķeļamies zilajā dzelmē, kamēr laiva gandrīz nemanāmi virzījās uz priekšu un motora apgriezieni bija tik lēni, ka tos nemaz nevarēja sadzirdēt.

—          Redzi nu, Deivij, tagad zivs var peldēt, cik vien dziļi un tālu viņai labpatikas. Drīz mēs atņemsim viņai kādu gabalu auklas.

Zēna brūnā mugura bija uzkumpusi, makšķeres kāts saliecies, aukla lēni slīdēja dziļumā un laiva tikpat lēni tai pakaļ pa ūdens virsmu, un kādu ceturtdaļjūdzi pa priekšu peldēja lielā zivs. Kaija pacēlās no dzeltenās ūdenszāļu saliņas un laidās pretim laivai. Viņa pariņķoja ap Tomasa Hadsona galvu, tad aizlidoja uz citu ūdenszāļu saliņu.

—           Mēģini patīt auklu,— Rodžers teica zēnam.— Ja var noturēt, tad var ari ievilkt.

—           Vēl mazliet uz priekšu!— Edijs uzsauca Tomasam Hadsonam, un viņš uzmanīgi piedeva ātrumu.

Deivids cēla un cēla, bet kāts tikai liecās, un aukla saspringa vēl un vēl. Bija tā, it kā viņu rautu uz priekšu krītošs enkurs.

—    Nekas,— Rodžers sacīja.— Paspēsim ari vēlāk. Kā jūties, Deivij?

—    Lieliski,— Deivids atbildēja.— Jostā man ir pavisam labi.

—    Domā, tu viņu noturēsi?— Endrū jautāja.

—    Aizvāzies,— Deivids atcirta.— Edij, var malku ūdens?

—    Kur es liku to glāzi?— Edijs sarosījās.— Taču jau būšu apgāzis.

—    Es atnesīšu,— Endrū nokāpa lejā.

—           Vai es nevaru kaut kā palīdzēt, Deiv?— mazais Toms jautāja.

—    Ja ne, iešu uz tiltiņu, citādi es tikai maisos pa kājām.

—    Nē, Tom. Nolādēts, kāpēc es nevaru viņu pacelt?

—          Tā ir briesmīgi liela zivs, Deiv,— Rodžers sacīja.— Ar spēku tu neko nepanāksi. Tev tikai jāvada un jāpielabina, lai viņa virzītos tā, kā tev vajadzīgs.

—           Sakiet, kas man jādara, un es to darīšu, kaut vai man jāmirst,— Deivids teica.— Es paļaušos uz jums.

—    Nerunā par miršanu,— Rodžers sacīja.— Ar nāvi nejoko.

—    Es nejokoju,— Deivids atbildēja.— Tā ir mana nopietnība.

Mazais Toms aizgāja uz tiltiņu pie tēva. Viņi skatījās lejā uz salīkušo,

zivij piejūgto Deividu, Rodžeru, kas stāvēja blakus, un Ediju, kas turēja krēslu. Endrū pacēla glāzi pie brāļa mutes. Deivids ievilka mutē malku ūdens un izspļāva.

—    Uzlej inan drusciņ uz locītavām, labi, Endij?— viņš palūdza.

—          Tēt, tu patiešām domā, ka viņš to zivi noturēs?— mazais Toms pusčukstus jautāja.

—    Viņa spēkiem zivs ir milzīgi liela.

—           Tāpēc man bail,— Toms sacīja.— Es milu Deividu un negribu, lai kaut kāda nolādēta zivs viņu nobeidz.

—    Neviens to negrib, ne es, ne Rodžers, ne Edijs.

—           Nu tad mēs skatīsimies, kā būs. Ja viņš pavisam vairs nevarēs, misteram Deivisam vai tev pašam vajadzēs pārņemt zivi.

—    Deivids vēl ir tālu no nevarēšanas.

—          Tu viņu nepazīsti tā, kā mēs pazīstam. Viņš ies nāvē, lai pieveiktu to zivi.

—    Neuztraucies, Tom.

—          Tur neko nevar darīt,— mazais Toms sacīja.— Mūsu ģimenē es esmu tas, kurš vienmēr uztraucas. Jācer, ka tas man pāries.

—    Es tavā vietā vēl neuztrauktos,— Tomass Hadsons teica.

—           Bet tēt, kā vispār Deivids, mazs puika, var noķert tik milzīgu zivi? Viņš taču nekad nav izvilcis kaut ko lielāku par lakedru vai buruzivi.

—    Zivs nogurs. Tā ir zivs ar āķi mutē.

—          Toties kāda milzene,— Toms iebilda.— Un Deivs ir piesiets pie viņas tāpat kā viņa pie Deiva. Es nevaru noticēt tādam brīnumam, ka Deivs viņu pieveiks, bet gribu, lai to izdarāt jūs ar misteru Deivisu,

—    Deivs turas kā vīrs.

Viņi laidās aizvien tālāk un tālāk jūrā, kas vēl joprojām bija gluda kā spogulis. Nu ūdenszāļu plankumi parādījās biežāk, tie bija tik (oti izbalējuši saulē, ka likās pavisam dzelteni pret ūdens purpurmēļo dobjumu, un brīžiem tie gadījās ce|ā lēni slīdošajai, saspringtajai auklai, un tad Edijs liecās lejā un ņēma nost auklai pielipušās ūdenszāles. Viņam tā liecoties pār komingsiem, Tomass Hadsons redzēja tikai sarkanbrūno, krunkaino skaustu un veco filca platmali un dzirdēja viņu sakām Deividam:— Būtībā viņa velk laivu tauvā. Vilkdama viņa nogurst un nogurst arvien vairāk.

—    Diemžēl es arī nogurstu,— Deivids teica.

—    Galva sāp?— Edijs jautāja.

—    Nē.

—    Atnesiet kāds viņam cepuri,— Rodžers sacīja.

—    Es negribu cepuri, mister Deivis. Labāk jau ūdeni uz galvas.

Edijs pasmēla spainī jūras ūdeni, smēla to plaukstā un rūpīgi

samitrināja zēna galvu, un atglauda uz acīm nokritušos matus.

—    Ja sāks sāpēt galva, pasaki,— viņš teica.

—    Nu ir labi,— Deivids sacīja.— Ko man darīt tālāk, mister Deivis?

—    Jāmēģina vēlreiz atgūt kādu gabalu auklas,— Rodžers atbildēja.

Deivids mēģinīīja, mēģināja un atkal mēģināja, bet zivs neatdeva ne

sprīža tiesu.

—           Nekas. Taupi spēkus,— Rodžers sacīja zēnam. Tad Edijam.

—    Samitrini cepuri un uzliec viņam galvā. Bezvēja dienā elles karstums.

Edijs paņēma cepuri ar garu nagu, iemērca to sāļā ūdens spainī un uzlika Deividam galvā.

—    Nu man tek sālsūdens acīs, mister Deivis. Patiešām, Piedodiet.

—          Tūlīt izskalošu ar labāku ūdeni,— Edijs teica.— Padod man mutautiņu, Rodžer. Un tu uznes ledusūdeni, Endijl

Kamēr zēns tā, piepūlē salīcis, ar piesprādzētām kājām turējās savā vietā, laiva lēni slīdēja tālāk jūrā. Uz rietumiem rāmo līmeni kulstīja kāds tunču vai bonito bars uti sasaukdamies lidoja zīriņi. Bet zivju bars ienira dziļāk, un zīriņi nosēdās mierīgajā ūdenī, gaidīdami, vai zivis neparādīsies atkal. Edijs noslaucīja zēnam seju un samērcēja drānu leduSūdens glāzē un slapju aplika Deividam ap kaklu. Tad viņš atvēsināja zēna locītavas un atkal krietni samērcēja drāniņu lcdusūdenī, un izspieda ūdeni pret Deivida skaustu.

—           Noteikti pasaki, ja sāks sāpēt galva,— Edijs piekodināja.— Tā nav padošanās. Tā ir prātīga rīcība. Šajā bezvējā jau svilina kā pašā peklē.

—           Man ir pavisam labi,— Deivids atbildēja.— Tikai pleci nejauki sāp un rokas, bet citādi nekas.

—           Tas ir dabiski,— Edijs teica.— Tā puikas k|ūst par vīriem. Mums tikai negribētos, lai tu dabū saulesdūrienu vai pārraujies.

—           Ko viņa tagad darīs, mister Deivis?— Deivids jautāja. Balss viņam bija aizkritusi.

—    Varbūt turpinās tādā pašā garā. Vai sāks riņķot. Vai arī uzpeldēs.

—           Tīrā cūcība ienirt no paša sākuma tik dziļi, ka mums nav auklas manevrēšanai,— Tomass Hadsons sacīja Rodžeram.

—           Deivs viņu apturēja, un tas ir galvenais,— Rodžers teica.— Zivij drīz būs apnicis. Un tad sāksim viņu apstrādāt. Pamēģini, Deiv, vai tu jau tagad nevari drusciņ ievilkt.

Deivids mēģināja, bet neko nepanāca.

—           Gan viņa uzpeldēs,— Edijs teica.— Redzēsi pats. Tā uzreiz neko viņai nevar padarīt, Deivij. Negribi paskalot muti?

Deivids pamāja. Nu viņam jau vajadzēja taupīt elpu.

—           Spļauj laukā,— Edijs pamācīja.— Norij tikai mazdrusciņ.— Viņš pagriezās pret Rodžeru.— Tieši viena stunda,— viņš sacīja.— Galva kārtībā, Deivij?

Zēns pamāja.

—    Kā tu domā, tēt?— mazais Toms jautāja tēvam.— Viņš nemelo?

—           Man liekas, viņš vēl ir pavisam žirgts,— Tomass Hadsons atbildēja.— Edijs nepieļaus, lai ar viņu notiktu kaut kas ļauns.

—           Nē, es arī domāju, ka nepieļaus,— Toms piekrita.— Man tikai gribētos kaut kā palīdzēt. Iešu un sataisīšu Edijam vienu glāzi, ko iedzert.

—    Sataisi man ari, lūdzu.

—    Jauki! Un vēl vienu misteram Deivisam.

—    Diez vai viņš gribēs.

—    Es pajautāšu.

—           Mēģini atkal, Deivij,— Rodžers klusi teica, un zēns cēla no visa spēka, ar abām rokām sažņaudzis spol:.

—           Viena colla jau ir,— Rodžers sacīja.— Uztin to un pamēģini, vai nevar dabūt vēl.

Nu sākās īsta cīņa. Līdz šim Deivids bija auklu tikai turējis, un zivs peldēja un laiva tai līdzi. Tagad vajadzēja vilkt, Jaut kātam izslieties taisni ar atgūto auklu un tad kātu atkal lēni nolaist, ietinot auklu spolē.

—           Necenties darīt to pārāk strauji,— Rodžers pamācīja.— Bez liekas steigas. Bet arī neatlaižoties.

Zēns liecās, cik zemu vien varēja, un slējās atkal atpakaļ, kā sviru laizdams darbā savu augumu un svaru, katrā atslējienā viņš ieguva mazliet auklas, katrā pieliecienā ar labo roku uztina to uz spoles.

—    Deivids darbojas lieliski, taisni kā īsts zvejnieks,— mazais Toms sacīja.— Viņš gan sāka makšķerēt pavisam maziņš, bet man nenāca ne prātā, ka viņš ir tik labs zvejnieks. Un viņš vēl zobojas par sevi, ka neprotot nevienu sporta spēli.

—    Nieks vien ir no tām spēlēm,— Tomass Hadsons izmeta.— Ko tu teici, Rodžer?

—    Palaid mazu gabaliņu uz priekšu!— Rodžers sauca.

—    Mazu gabaliņu uz priekšu,— Tomass Hadsons atkārtoja, un nākošajā vilcienā, laivai lēni uz priekšu padodoties, Deivids atguva vairāk auklas.

—    Tev arī nepatīk sports, tēt?— Toms jautāja

—    Kādreiz patika. Pat ļoti. Bet nu vairs ne.

—    Man patīk teniss un paukošana,— Toms teica.— Tikai visas tās bumbu mešanas un ķeršanas ne. Droši vien tāpēc, ka esmu audzis Eiropā. Varu saderēt, ka no Deivija, ja vien viņš gribētu mācīties, iznāktu lielisks paukotājs, viņam ir asums. Bet viņš negrib. Viņš grib tikai lasīt, ķert zivis, šaut un taisīt mušas spiningiem. Laukumā viņš šauj labak par Endiju. Un cik skaistas mušas viņš sienl Tēt, es laikam tevi traucēju ar savu pļāpāšanu?

—    Protams, ne, Tom.

Turēdamies pie tiltiņa margām, viņš skatījās atpakaļ, tāpat kā tēvs, un tēvs uzlika roku viņam uz pleca. Plecs bija sāļš no jūras ūdens, ar ko zēni bija pūpē laistījušies, pirms piekodās zivs. Sāls bija ļoti smalka un plaukstai likās kā smilts.

—    Saproti, es ļoti uztraucos, skatīdamies uz Deividu, un, kad es runāju, man vieglāk par to nedomāt. Es neko visā pasaulē tik ļoti negribētu, kā lai Deivids noķer to zivi.

—    Elles blāķis, ne zivs. Pagaidi, gan mēs viņu redzēsim.

—    Es vienu tādu redzēju, sen, sen, kad biju tev līdzi uz zveju. Viņa bija uzdūrusi lielo ēsmas makreli uz sava zobena un lēca, un norāvās no āķa. Viņa bija milzīga un pēc tam rādījās man sapņos. Labi, iešu lejā un sataisīšu dzērienus.

—    Nav nekāda steiga,— tēvs sacīja.

Lejā uz pūpes savā grozāmajā cīņas krēslā Deivids, pret klāju atspēries, cēla auklu ar rokām, muguru, skaustu un gurniem, liecās, griezās un cēla atkal. Neatlaidīgi, pa vienam sprīdim, pa diviem sprīžiem, pa trim viņš atkaroja arvien vairāk auklas un ietina to spolē.

—    Galva vēl nesāp?— Edijs jautāja, turēdams krēslu aiz roku balstiem, lai tas lieki negrozītos.

Deivids pamāja. Edijs uzlika plaukstu zēnam uz galvas un pataustīja cepuri.

—           Mitra vēl ir,— viņš teica.— Nu tā zivs dabū redzēt velnu. Tu viņu apstrādā kā mašīna, Deiv.

—           Tas ir vieglāk nekā turēt,— Deivids vēl arvien aizkritušā balsī atbildēja.

—           Noteikti,— Edijs sacīja.— Kaut kas vismaz virzās uz priekšu. Citādi viņa tikai rāva tev muguru laukā no eņģēm.

—           Nepūlies vilkt ātrāk, nekā tu spēj,— Rodžers teica.— Tev tāpat ir lielisks temps, Deiv.

—           Kad viņa uzpeldēs, mēs dursim viņu ar žebērkli?-*Endrū jautāja.

—    Beidz muldēt, esi tik laipns, nepiesauc nelaimi,— Deivids izmeta.

—    It kā es gribētu piesaukt nelaimil

—    Turi muti, ka es tevi lūdzu. Piedod.

Endijs pagriezās un kāpa uz tiltiņa. Galvā viņam bija cepure ar garu nagu, bet tēvs tomēr pamanīja, ka acīs viņam asaras un viņš ir novērsies, lai neierādītu, ka arī lūpas dreb.

—    Tu jau nepateici neko sliktu,— Tomass Hadsons mierināja.

Endrū, galvu aizgriezis, rūgti sacīja:— Tagad, ja zivs norausies, viņš

domās, ka es esmu piesaucis nelaimi. Bet man tikai gribējās, lai viss būtu gatavs, kad vajadzēs rīkoties.

—           Deividam pašlaik nervi netur, un tas ir tikai dabiski,— tēvs sacīja.— Viņš pūlējās būt pieklājīgs.

—           Zinu,— Eiidrū teica.— Un viņš cīnās tikpat labi, kā to tūtu darījis misters Deiviss. Man tikai sāp, ka viņš varēja tā par mani domāt.

—           Cilvēki parasti kļūst nikni, kad āķa galā milzīga zivs. Un šī Deivam ir pirmā.

—    Tu vienmēr esi pieklājīgs, un misters Deiviss vienmēr ir pieklājīgs.

—           Nē, vienmēr mēs vis tādi nebijām. Kad mēs vēl tikai mācījāmies tikt galā ar lielām zivīm, mēs bijām nīgri, rupji un dzēlīgi. Mēs uzvedāmies šaušalīgi.

—    Tiešām?

—           Jā. Tiešām. Mēs mocījāmies un plēsāmies tā, it kā visa pasaule būtu pret mums. Tas bija dabiski. Savaldība un saprāts nāca vēlāk, to arī vajadzēja mācīties. Mēs kļuvām pieklājīgi, Rad sapratām, ka ar rupjību un nīgrumu lielās zivis nav pieveicamas. Un zveja tad nesagādā nekāda prieka. Tāpēc mēs tagad ar zivīm cīnāmies pitklājīgi. Vārdu sakot, esam vienojušies, ka būsim pieklājīgi, lai tur vai kas.

—           Es arī būšu pieklājīgs,— Endrū sacīja.— Tikai ar Deivu tas reizēm ir ļoti grūti. Tēt, vai tu patiešām domā, ka mēs viņu noķersim? Tas nav sapnis vai kaut kas tamlīdzīgs?

—    Nerunāsim par to.

—    Vai es atkal pateicu kaut ko nepareizi?

—           Nē. Tikai tāda runāšana esot slikta zīme. Tā vismaz saka veci zvejnieki. Nezinu, kā šis ticējums rarltes.

—    Nu tad es klusēšu.

—          Lūdzu, tēt!— teica Toms, pasniegdams no lejas glāzi. Glāze bija trīskārtīgi ietīta papīra salvetē un salvete apvilkta ar gumijas saitīti, lai ledus neizkustu.— Es pieliku citronu un angostūru, bet cukura nemaz. Ir tā, kā tu gribi? Ja nav, es iejaukšu citu.

—    Lieliski. Kokospienu pielēji?

—          Jā, un Edijam es sataisīju viskiju. Misters Deiviss negribēja dzert. Paliksi tepat augšā, Endrū?

—    Nē. lešu lejā.

Toms uzkāpa uz tiltiņa, un Endrū nogāja lejā.

Atskatīdamies uz laivas pakaļgalu, Tomass Hadsons pamanīja, ka auklas slīpums kļūst lēzenāks.

—          Uzmani nu, Rodžer!— viņš uzsauca.— Izskatās, ka zivs peld augšā.

—          Zivs nāk augšā!— Edijs iebļāvās. Viņš arī bija ieraudzījis auklas kāpumu.— Uzmani stūri!

Tomass Hadsons paskatījās lejā uz spininga spoli, cik auklas tur palicis manevrēšanai. Spolē nebija ne ceturtās daļas pilnuma, un, kamēr viņš skatījās, aukla sāka svelpdama tīties laukā, un Tomass Hadsons asi laida laivu atpakaļgaitā, griezdams to pretī auklas slīpumam. Edijs bļāva:

—          Uz atpakaļu, Tom! Tā kuņasmeita nāk augšā! Mums nav auklas, ko apgrozīties!

—           Kātu augstāk, Deiv!— Rodžers sacīja Deividam.— Neļauj viņai to saliekt!— Tad Tomasam Hadsonam:— Laid atpakaļ uz viņas pusi, cik vien iespējams, Tom! Nu ir labi. Tagad lai viņa velk, cik uziet.

Tad laivas pakaļgalā, mazliet uz labā borta pusi, okeāna gludais spogulis pašķīrās, un tur, sudrabaini zvīļodama, cēlās zila inilzu zivs, nu jau viņas pacelšanās šķita bezgalīga, tad šis ar prātu neaptverami garais un smagais ķermenis lēca, brīdi palika it kā gaisā karājamies un atkrita atpakaļ, uzšļākdams gaisā veselu kalnu balta ūdens.

—    Ak dievs!— Deivids iekliedzās.— Jūs redzējāt?

—    Viņas zobens vien ir tik liels kā es,— bijīgi teica Endrū.

—          Cik viņa ir skaista,— sacīja Toms.— Vēl daudz skaistāka par to, kas man rādījās sapņos.

—           Laid laivu viņai pakaļ,— Rodžers teica Tomasam Hadsonam. Tad Deividam:— Tagad žigli tin auklu atpakaļ. No dziļuma viņa ir augšā, redzi, ūdenī vesels lērums brīvas auklas, un tā tev jāatdabū.

Tomasa Hadsona straujā stūrēšana uz zivi apturēja auklu, un tagad Deivids tikai liecās, cēla un tina tik ātri, ka roka tikko spēja spoli griezt.

—          Tagad lēnāk,— Rodžers sacīja Tomasam Hadsonam.— Citādi mēs pārbrauksim viņai pāri.

—          Šitā kuņasmeita sver savas tūkstoš mārciņas,— Edijs sacīja.— Deivij, dēliņ, ietin brīvo auklu.

Tur, kur zivs lēca, okeāns bija atkal tukšs un līdzens, tikai ūdens loki vēl pletās plašumā.

—          Tu redzēji, kā uzšļācās ūdens, kad viņa lēca?—mazais Toms jautāja tēvam.— Likās, visa jūra sprāgst gaisā.

—           Un tu redzēji, kā viņa cēlās un cēlās, Tom? Redzēji, cik spoži zila un sudrabaina viņa bija?

—           Pat zobens viņai zils,— mazais Toms teica.— Un visa mugura zila. Viņa patiešām sver tūkstoš mārciņu, Edij?— viņš sauca uz leju.

—           Manuprāt, jā. Kādas mārciņas šurp vai turp, to nevar pateikt. Bet visādā ziņā šaušalīgs svars.

—           Vāc nu kopā visu auklu, Deivij, cik vien iespējams, tagad tas ir viegli,— Rodžers viņam teica.— Nupat tev iet labi.

Zēns atkal strādāja kā mašīna, tīdams spolē auklu no lielā auklas muskuļa ūdenī, un laiva gāja atpakaļgaitā tik lēni, ka tās kustība gandrīz nebija samanāma.

—           Ko viņa tagad darīs, tēt?— Toms jautāja tēvam. Tomass Hadsons skatījās uz auklas slīpumu ūdenī un domāja, ka drošāk būtu padot laivu mazliet uz priekšu, bet zināja arī, kā Rodžers uztraucas par lieko auklas mudžekli ūdenī. Zivij vajadzētu tikai kārtīgi palēkties, lai visa aukla būtu laukā no spoles un pārtrūktu, un Rodžers izmantoja izdevību atgūt rezervi. Kainēr Tomass Hadsons vēroja auklu, Deivids jau bija pietinis pusi spoles un vilka iekšā vēl un vēl.

—    Ko tu teici?— Tomass Hadsons jautāja mazākajam dēlam.

—    Kā tu domā, ko viņa tagad darīs?

—           Brītiņu pagaidi, Tom,— tēvs teica un uzsauca Rodžeram:— Baidos, ka esam viņai jau pāri, vecais.

—    Padod lēni uz priekšu,— Rodžers sacīja.

—           Lēni uz priekšu,— Tomass Hadsons atkārtoja. Deivids vairs nevilka tik daudz auklas, toties zivs nu bija drošākā pozīcijā.

Tad aukla atkal sāka tīties vaļā, un Rodžers uzsauca:— Slēdz laukā!— un Tomass Hadsons izslēdza motoru.

—           Motors izslēgts,— viņš teica. Rodžers bija noliecies pār Deividu, un zēns atspēries turēja atpakaļ spininga kātu, bet no spoles visu laiku tecēja aukla.

—           Mazliet pieturi, Deiv,— Rodžers teica.— Liksim viņai cīnīties par auklu.

—           Baidos, ka viņa nepārrauj,— Deivids atbildēja, bet sprūdu tomēr nospieda.

—    Nepārraus,— Rodžers teica.— Ar šo sprūdu ne.

Aukla vēl slīdēja, bet kāts saliecās, un Deivids, basām pēdām pret pūpes dēļiem atspēries, ar visu augumu turējās pretim spiedienam. Tad aukla apstājās.

—           Nu tu vari atkal ietīt,— Rodžers sacīja zēnam.— Zivs riņķo un patlaban uz iekšpusi. Tin, cik vien paspēsi.

Zēns liecās, vilka un cēla, lika spininga kātam alslieties, atkal liecās un tina. Viņš bija atguvis labu gabalu auklas.

—    Es visu daru pareizi?— viņš jautāja.

—          Tu lieliski strādā,— Edijs uzslavēja.— Un āķi viņa ir ierijusi dziļi, Deivij. Es redzēju, kad viņa lēca.

Tad, zēnam ceļot, aukla atkal sāka rauties laukā.

—    Velns!— Deivids izmeta.

—           Viss kārtībā,— Rodžers sacīja.— Tam vajadzēja notikt. Nu viņa griežas uz ārpusi. Kad viņa nāca klāt, tu dabūji auklu. Tagad viņa ņem to atpakaļ.

Lēni, bet neatlaidīgi, Deividam turot tik stingri, cik vien auklas spriegums ļāva, zivs izvilka visu auklu, ko zēns nupat bija atdabūjis, un vēl kādu gabalu pa virsu. Tad zēns viņu apturēja.

—           Labi. Tin atkal spolē,— Rodžers mierīgi teica.— Viņa ir mazliet paplašinājusi loku, bet tagad griežas uz iekšu.

Tomass Hadsons tikai brīžiem ieslēdza motoru, lai turētu zivi aiz laivas ķīļa. Viņš centās, lai zēnam būtu visas priekšrocības, ko laiva varēja dot, atstādams cīņu paša zēna un Rodžera ziņā. Acīm redzot, nekas cits viņam neatlika.

Nākošajā lokā zivs atkal atkaroja lieku gabalu auklas. Aiznākošajā tāpat. Bet zēnam vēl palika gandrīz puse spoles. Zēns vadāja zivi tieši tā, kā vajadzīgs, un paklausīgi pildīja Rodžera rīkojumus. Bet viņš bija jau ļoti noguris, uz brūnās muguras un pleciem baltoja apkaltušu sviedru un sālsūdens plankumi.

—          Tieši divas stundas,— Edijs teica Rodžeram.— Kā tava galva, Deivij?

—    Kārtībā.

—    Nesāp?

Zēns pakratīja galvu.

—    Tagad tev derētu iedzert kādu malku ūdens,— Edijs sacīja.

Deivids pamāja un padzērās, kad Endrū pacēla glāzi viņam pie

mutes.

—           Nopietni, kā tu jūties, Deivij?— Rodžers, noliecies pie viņa, jautāja.

—           Lieliski. Tikai mugura, kājas un rokas.— Viņš uz mirkli aizvēra acis un sažņaudza spininga kātu, kamēr aukla tinās laukā, lai cik stingri bija nospiests sprūds.

—    Es tagad negribētu runāt,— viņš teica.

—    Velc nu,— Rodžers sacīja, un zēns atkal ķērās pie darba.

—           Deivids ir svētais un moceklis,— mazais Toms teica tēvam.

—    Nevienam zēnam nav tāds brālis kā Deivids. Nekas, ka es pļāpāju, tēt? Es tik šausmīgi uztraucos.

—    Pļāpā vien droši, Tomij. Mēs abi uztraucamies.

—           Zini ko, viņš vienmēr ir bijis brīnišķīgs,— Toms sacīja.— Viņš nav nezkādais ģēnijs vai atlēts kā Endrū. Bet viņš ir vienkārši brīnišķīgs. Es zinu, tu viņu mīli visvairāk, un tas ir tikai taisnīgi, jo viņš ir labākais no mums, un es saprotu, ka tas, kas tagad notiek, ir viņa labā, citādi tu to neatļautu. Un tomēr es uztraucos.

Tomass Hadsons aplika vienu roku dēla pleciem un, ar otru turēdams stūri, raudzījās atpakaļ uz pūpi.

—           Tomij, ja mēs liktu viņam izbeigt, tas būtu ļaunākais, ko mēs viņam varētu nodarīt. Rodžers un Edijs zina, ko -dara, un es savukārt zinu, ka viņi Deividu mīl un neļaus viņam darīt to, ko viņš nevar izdarīt.

—           Deivids nezina mēru, tēt. Patiešām. Viņš vienmēr dara to, ko nevar izdarīt.

—    Paļaujies uz mani, kā es paļaujos uz Rodžeru un Ediju.

—    Lai notiek. Bet es lūgšu par viņu dievu.

—           Dari to,— sacīja Tomass Hadsons.— Kāpēc tu domā, ka viņu es mīlu visvairāk?

—    Tā tam jābūt.

—    Tevi es mīlu visilgāk.

—    Nedomāsim tagad par mani vai tevi. Lūgsim dievu par Deiviju.

—           Labi,— sacīja Tomass Hadsons.— Un tad klausies. Viņa piekodās tieši dienasvidū. Nu sāk parādīties ēna. Varbūt mēs jau varam to izmantot. Es taisos laivu mazliet pagriezt, lai Deivijs būtu ēnā.

Tomass Hadsons sauca uz leju Rodžeram:— Ja tev nav iebildumu, Rodž, es lēnītēm pagrieztos, lai Deivijs ir ēnā. Man liekas, tas neko nekaitētu, io zivs pašlaik riņķo.

—    Lieliski,— Rodžers teica.— Man arī tas nupat ienāca prātā.

—           Līdz šim jau nekādas ēnas nebija,— Tomass Hadsons sacīja. Viņš grieza laivu apkārt tik lēni, ka sakustējās vienīgi pūpe un ari zaudēt auklu nevajadzēja tikpat kā nemaz. Deivida galva un pleci tagad bija kajītes ēnā. Edijs izberza zēna kaklu un plecus ar dvieli, bet skaustu un muguru norīvēja ar spirtu.

—    Kā nu ir, Deiv?— mazais Toms sauca no tiltiņa.

—    Brīnišķīgi,— Deivids atbildēja.

—           Nu man ir mierīgāka sirds,— mazais Toms sacīja.— Zini, skolā viens sāka izrunāties, ka Deivids man esot tikai pusbrālis, nevis īstais brālis, un es atbildēju, ka mūsu ģimenē nekādu pusbrāļu nav. Kaut jel es spētu tik drausmīgi neuztraukties, tēt.

—    Tu tiksi tam pāri.

—          Tādā ģimenē kā mūsējā kādam vienmēr jāuztraucas,— mazais Toms teica.— Tikai par tevi es vairs neuztraucos. Tagad par Deividu. Zini, es labāk sataisīšu vē! pāris kokteiļu. Dievu es varu lūgt, kokteiļus taisīdams. Gribi vienu, tēt?

—    Ar vislielāko prieku;

—   Edijam ari viens derētu,— zēns sprieda.— Nu jau nāk uz trijiem. Edijs pa trim stundām ir dabūjis tikai vienu glāzi. Tā ir mana vaina. Ka tev liekas, tēt, misters Deiviss ari vienu iedzertu?

—    Nedomāju vis, ka viņš dzers, kamēr Deivids nebūs ticis galā.

—    Varbūt tomēr, jo Deivs tagad ir ēnā. Pamēģināt jau es varu.

Viņš nokāpa lejā.

—    Nedomāju gan, Tomij,— Tomass Hadsons dzirdēja Rodžera balsi.

—    Jūs taču visu dienu ne pilītes neesat dzēris, mister Deivis,— Toms neatlaidās.

—    Paldies, Tomij,— Rodžers atbildēja.— Izdzer pudeli alus manā vietā.— Tad uzsauca Tomasam Hadsonam:— Palaid vēl mazliet uz priekšu, Tom. Citādi mēs būsim viņai ceļā.

—    Palaist vēl mazliet uz priekšu,— Tomass Hadsons atkārtoja.

Zivs joprojām riņķoja dziļumā, bet laivas tagadējais virziens bija

licis viņai lokus saīsināt. Laivas virziens sakrita ar zivs uzņemto virzienu. Tagad arī auklas slīpums bija labāk redzams. Laivas mestajā ēnā Tomass Hadsons varēja vieglāk saskatīt, cik dziļi aukla iestiepjas tumšajā ūdenī, un pielāgoties zivs kustībām. Cik laimīgi sagadījies, ka jūra šodien ir tik rāma, viņš nodomāja, jo zināja, ka pat pie mērenas viļņošanās Deivids šo smago cīniņu ar zivi neizturētu. Tagad, kad Deivids bija ēnā un jūra vēl arvien mierīga, viņš jutās jau drošāks par zēnu.

—    Paldies, Tomij,— viņš dzirdēja Ediju sakām, un tad jau zēns kāpa augšā ar papīrā ievīstītu glāzi, un Tomass Hadsons nogaršoja, un pirmais malks bija ledains, kokospiena vieglajā dzestrumā bija samanāms citrona skāņums, angostūras sveķaini rūgtā smarža un džina sīvums.

—    Ir labi, tēt?— zēns jautāja. Rokā viņam bija no ledusskapja izņemta alus pudele, saules karstumā tā svīda lielām, aukstām lāsēm.

—    Spoži,— tēvs atbildēja.— Džinu gan tu neesi žēlojis.

—    Biju spiests,— mazais Toms sacīja.— Citādi ledus tūlīt izkūst. Mums būtu vajadzīgi tādi glāžu turamie, kas nelaiž cauri siltumu, lai ledus nekūst. Es kaut ko izdomāšu, kad būšu atkal skolā. Man liekas, tādus varētu izgriezt no korķa. Ceru, ka uz Ziemassvētkiem būs gatavi un varēšu tev atvest.

—    Paskaties nu uz Deivu,— tēvs teica.

Deivids vadāja zivi tik spraigi, it kā cīņa būtu vēl pašā sākumā.

—    Viņš ir pavisam plakans,— mazais Toms sacīja.— Vienalga, no krūtīm vai no muguras. Kā no viena gabala tēsts. Un roku muskuļi ir tik gari kā nevienam. Tikpat gari no mugurpuses kā no priekšpuses. Es runāju par bicepsiem un tricepsiem. Viņam ir savāds augums, tēt. Viņš vispār ir savāds puika un labākais brālis pasaulē.

Lejā uz pūpes Edijs savu glāzi jau bija izdzēris un atkal berza Deivida muguru ar dvieli. Pēc tam viņš noberza krūtis un garās rokas.

—    Ir labi, Deivij?

Zēns pamāja.

—          Zini ko,— Edijs teica.— Man ir gadījies redzēt, ka pieaudzis tēvainis turpat vai buļļa apjomos sašļūk kā caurdurts pūslis un uzdod, neizdarījis ne pusi no tā, ko tu dari ar savu zivi.

Deivids turpināja strādāt.

—           Liels vīrs. Tavs tēvs un Rodžers abi viņu pazīst. Rūdīts zellis. Zvejojis no bērna kājas. Un viņam piekodās tāds elles blāķis no zivs, kādu cilvēks ne redzējis nav, bet viņš noraustījās un palaida vaļā. Viņš, ko domā, nevarēja paciest sāpes. Tā ka turies vien tālāk, Deivij.

Deivids neatbildēja. Viņš taupīja elpu, vilka, liecās, cēla un tina auklu spolē.

—           Šī sasodītā zivs ir tēviņš, tāpēc tik stipra,— Edijs sacīja.— Mātīte jau sen būtu padevusies. Vai nu viņai būtu zarnai» pārtrūkušas, vai sirds neizturētu, vai ikri nāktu laukā. Zobenzivīm tēviņi ir stiprāki. Toties daudzām citām sugām stiprākas ir mātītes. Zobenzivīm nekad. Šis te ir briesmīgi spēcīgs tēviņš, Deiv. Bet tu viņu pieveiksi.

Aukla atkal tinās vaļā, un Deivids, atspēries ar basajām pēdām pret klāju un iekāries spininga kātā, uz brīdi aizvēra acis un atpūtās.

—          Pareizi, Deiv,— Edijs teica.— Dari tikai to, kas nepieciešams. Zivs vēl riņķo. Bet sprūds viņu bremzē un nogurdina arvien vairāk.

Edijs pagrieza galvu un pašķielēja lejā, no acu piešķiebiena Tomass Hadsons noprata, ka viņš skatās uz lielo vara pulksteni pie kajītes sienas.

—          Piecas pāri trijiem, Rodžer,— viņš teica.— Deiv, veco zēn, tu esi noturējies jau trīs stundas un piecas minūtes.

Nu bija pienācis laiks, kad Deividam atkal vajadzētu atgūt auklu. Bet aukla nemitīgi tinās laukā.

—           Viņa atkal laižas dziļumā,— Rodžers sacīja.— Uzmanies, Deiv. Tu labi redzi auklu, Tom?

—           Pat ļoti labi,— Tomass Hadsons viņam atbildēja. Slīpums vēl nebija pārāk stāvs, un no tiltiņa varēja redzēt to aizstiepjamies tālu ūdenī.

—          Viņa var nogulties dibenā un nobeigties tur,— Tomass Hadsons pusčukstus sacīja vecākajam dēlam.— Deivs to nepārdzīvos.

Mazais Toms šūpoja galvu un kodīja lūpas.

—          Turies, ko vari, Deivl— Tomass Hadsons dzirdēja Rodžera balsi.

—    Nospied sprūdu, cik vien iespējams.

Zēns nospieda sprūdu tā, ka spininga kāts un aukla sprakstēja vien, un saspringa cīņai, bet aukla tikai tinās laukā un grima arvien dziļāk un dziļāk.

—          Ja tu viņu šoreiz apturēsi, tad viņa būs mums rokā,— Rodžers sacīja Deividam.— Slēdz ārā, Tom.

—          Ir jau izslēgts,— Tomass Hadsons atbildēja.— Bet es varētu mazliet palaist atpakaļ pa straumei.

—    Lieliski. Pamēģini.

—          Eju atpakaļgaitā,— Tomass Hadsons sacīja. Manevrs aiztaupīja mazliet auklas, bet pavisam nedaudz, aukla bija draudīgi saspringta un šāvās stāvus dibenā. Uz spoles tās bija mazāk nekā jebkad, pat viskritiskākajos brīžos.

—          Tev vajadzēs iziet pašā pūpes galā, Deivij,— Rodžers teica.

—    Sprūds mazliet jāatlaiž, lai var dabūt resgali laukā.

Deivids palaida sprūdu.

—   Tagad spraud resgali jostas ligzdā. Turi viņu ap vidukli, Ediji

—    Aj, tēt,— mazais Toms iekunkstējās.— Nu viņa aiziet dibenā.

Deivids bija nometies ceļos pašā pūpes malā — spininga kāts

saliecies tā, ka gals mirka ūdenī, resgalis iesprausts jostas tureklī. Endrū turēja Deividu aiz kājām, bet Rodžers tupēja blakus, sekodams auklai, kas stiepās ūdenī, un tam mazumiņam, kas vēl bija atlicis spolē. Viņš atskatījās uz Tomasu Hadsonu un pašūpoja galvu.

Spolē vairs nebija ne divdesmit jardu, un Deividu vilka pāri maki, un kāts jau bija līdz pusei ūdenī. Nu spolē bija vairs tikai piecpadsmit jardi. Nu desmit. Nu pēkšņi aukla apstājās. Zēns vēl arvien karājās pāri malai, un viss spininga kāts bija ūdenī. Bet aukla vairs netinās laukā.

—           Iesēdini viņu atpakaļ krēslā, Edij. Lēnāk, lēnāk,— Rodžers sacīja. — Tikai tad, kad jau varēs. Zivi viņš noturēja.

Edijs veda Deividu atpakaļ uz krēslu, turēdams viņu ap vidukli, lai zivs kādā pēkšņā kustībā neizrautu zēnu pāri bortam. Edijs viņu nosēdināja, un Deivids iestiprināja spininga resgali atpakaļ ligzdā, atspērās un sāka celt kātu. Zivs uzpeldēja mazliet augstāk.

—          Velc tikai tad, ja vari atgūt mazliet auklas,— Rodžers sacīja Deividam.— Citādi lai velk viņa. Kamēr tev nav pašam jāvelk, mēģini mazliet atpūsties.

—          Tu viņu piežmiedzi, Deivij,— Edijs teica.— Un tā tas gāja visu laiku. Tagad tikai rāmu garu un bez steigas, un beigas viņai būs.

Tomass Hadsons palaida laivu mazliet uz priekšu, lai zivs paliktu tālāk aizmugurē. Tagad viss laivas pakaļgals bija ēnā. Laiva vēl arvien slīdēja atklātā jūrā, un ne vēja pūsmiņa nerauca gludo ūder.s spoguli.

—          Tēt,— mazais Toms uzrunāja tēvu.— Kokteiļus maisīdams, es skatījos uz viņa kājām. Vienās asinīs.

—    Būs nobrāzis pret klāju, vilkdams zivi.

—          Un ja es paliktu viņam spilvenu? Lai nenobrāž arī nākamo reizi, kad vajadzēs vilkt?

—           Noej lejā un pajautā Edijam,— Tomass Hadsons teica.— Tikai Deivu gan netraucē.

Ciņa turpinājās jau ceturto stundu. Laiva virzījās arvien tālāk okeānā, un krēsla muguru tagad turēja Rodžers, un Deivids neatlaidīgi cēla zivi. Tagad Deivids izskatījās možāks nekā pirms stundas, bet Tomass Hadsons redzēja, ka gar papēžiem tek asinis no nobrāztajām pēdām. Asinis spīdēja saulē kā laka.

—    Kā tavām kājām, Deiv?— Edijs jautāja.

—    Nemaz nesāp,— Deivids teica.— Rokas un mugura gan.

—    Es palikšu tev spilvenu zem pēdām.

Deivids pakratīja galvu.

—           Pielips,— viņš teica.— Pavisam lipīgas no asinīm. Man jau nemaz nesāp. Goda vārds.

Mazais Toms atgriezās uz tiltiņa un teica:— Pēdas viņš ir norāvis gandrīz vai no kauliem nost. Un rokas drausmīgas. Visas vienās tulznās, un tās tagad plīst pušu. Ai, tēti Es patiešām nezinu .. .

—           Pieņemsim, ka viņam vajadzētu airēt pret stipru straumi, Tomij. Vai uzkāpt augstā kalnā, vai turēties zirgā, kad spēka vairs nav nemaz. Tas pats vien izuāk.

—          Zinu jau, zinu. Bet skatīties no malas un neko nedarīt ir drausmīgi, ja tas ir tavs brālis.

—           Es zinu, Tomij. Bet pienāk laiks, kad zēnam tas jādara, lai kļūtu par vīru. Deivida laiks ir pienācis.

—          Zinu. Bet, kad man jāskatās uz viņa kājām un rokām, tad atkal nezinu, tēt.

—          Ja tā būtu tava zivs, tu gribētu, lai mēs ar Rodžeru tev to atņemam?

—           Nē. Es turētos pie viņas pats, kaut vai man būtu jāmirst. Bet skatīties no malas uz Deiviju ir pavisam kas cits.

—           Mums jāņem vērā, ko viņš jūt,— tēvs sacīja.— Un ko tas viņam nozīmē.

—           Es zinu,— mazais Toms bezcerīgi teica.— Bet man viņš ir Deivijs. Tāda ir dzīve, bet es negribu, lai dzīve ir tāda un lai tam jānoliek ar manu brāli.

—           Es arī,— Tomass Hadsons teica.— Tu esi briesmīgi labs zēns, Tomij. Bet saproti, lūdzu, ka es jau sen to būtu pārtraucis, ja nezinātu, ka šī zivs Deividam nozimē kaut ko būtisku visam viņa mūžam, tāpēc man tas ir daudz vienkāršāk.

Tagad ierunājās Edijs. Viņš atkal bija paskatījies kajītē.

—          Tieši četras stundas, Rodžer,— viņš teica.— Tev vajadzētu mazliet padzerties, Deivij. Kā tu jūties?

—    Lieliski,— Deivids teica.

—           Es zinu, ko es varētu izdarīt,— mazais 'f'oms teica.— Es varu pagādāt Edijam kaut ko dzeramu. Tev ari vienu, tēt?

’’ — Nē. Šo es izlaidīšu,— Tomass Hadsons teica.

Mazais Toms nogāja lejā, un Tomass Hadsons skatījās, kā Deivids lēni, gurdeni, bet neatlaidīgi strādā; Rodžers bija noliecies pār viņu un kaut ko klusi runāja. Edijs stāvēja pūpes galā un vēroja auklas slīpumu. Tomass Hadsons mēģināja iztēloties, kā ir tur dziļumā, kur peld zobenzivs. Tumšs, protams, bet varbūt zivs redz tumsā tāpat kā zirgi. Noteikti tur ir arī auksts.

Viņš domāja, vai zivs tur ir viena jeb vai viņai peld līdzi otra zivs. Viņi gan otru nebija redzējuši, bet tas nenozīmēja, ka zivs ir viena. Tur, tajā aukstumā un tumsā, viņai varēja būt blakus otra zivs.

Tomass Hadsons domāja, kāpēc zivs apstājās, kad pirmīt gāja dziļumā. Varbūt zivs bija aizsniegusi maksimālo dziļumu, kā lidmašīna aizsniedz augstuma griestus? Vai arī saspringtais spininga kāts, cieši nospiestais sprūds un auklas smagums ūdenī bija likuši viņai padoties un peldēt tā, kā cilvēkiem vajadzēja? Vai varbūt viņa tikai pa gabaliņam cēlrs, kad Deivids vilka, lai atvieglotu sāpīgo sasprindzinājumu? Tomass Hadsons domāja, ka tā droši vien ir un ka Deividam vēl priekšā smaga cīņa, ja zivij izrādīsies pietiekami daudz spēka.

Mazais Toms bija uznesis Edijam viņa paša personīgo pudeli, un Edijs ierāva no tās pamatīgu malku un lūdza, lai Toms noliek to ēsmas kastē, vēsumā.— Un pa rokai,— viņš piebilda.— Ja man vēl ilgi būs jāskatās, kā Deivijs mokās ar šito zivi, es beidzot kļūšu par galīgu žūpu.

—    Es atnesīšu katru reizi, kad jūs gribēsit,— Endrū teica.

—    Nenes, kad es gribēšu,— Edijs teica.— Nes, kad es prasīšu.

Vecākais dēis bija uznācis pie Tomasa Hadsona, un viņi redzēja, ka

Edijs noliecas pār Deividu un uzmanīgi ieskatās viņam acīs. Rodžers turēja krēs'u un sekoja auklai.

—      Nu tad klausies, Deivij,— Edijs sacīja, cieši ielūkodamies zēnam sejā.— Tas, kas notiek ar tavām kājām un rokām, ir tīrais bleķis. Sāp, protams, un izskatās briesmīgi, bet tas nekas. Tas zvejnieka rokām un kājām jāpacieš, nākamo reizi būs tikai stiprākas. Bet kā ir ar tavu sasodīto pauri?

—    Labi,— Deivids teica.

—      Nu tad lai dievs tevi svētī, un turi to kuņasmeitu ciet, drīz viņa būs mums rokā.

—      Deivij,— Rodžers ierunājās.— Vai tu negribi, lai es viņu pārņemu?

Deivids pakratīja galvu.

—     Tas nenozīmē padoties,— Rodžers teica.— Tas būs tikai prātīgi Es varētu pārņemt vai tavs tēvs, ja vēlies.

—    Vai tad es daru kaut ko nepareizi?— Deivids rūgti jautāja.

—    Ne. Tu visu dari lieliski.

—   Tad kāpēc man jāpadodas?

—          Viņa tevi beidz nost, Deivij,— Rodžers teica.— Es negribu, ka tev tik drausmīgi jāmokās.

—          Viņa ir tā, kam āķis rīklē.— Deivija balss nodrebēja.— Nevis viņa mani beidz nost. Es beidzu viņu nost. To nolādēto kuņul

—    Lamājies droši, būs vieglāk,— Rodžers sacīja.

—    Nolādētā kuņa! Lielā, nekrietnā kuņa!

—          Viņš raud,— Endrū, uzkāpis augšā un nostājies blakus tēvam un mazajam Tomam, sacīja.— Viņš lamājas tāpēc, ka taisās uzdot.

—    Turi muti, čempiņ,— mazais Toms teica.

—          Vienalga, lai viņa mani nogalina, tā lielā kuņa,— Deivids teica.

—    Pie velna. Es viņu neienīstu. Es viņu mīlu.

—    Un tagad pietiek,— Edijs teica Deividam.— Taupi elpu.

Viņš paskatījās uz Rodžeru, un Rodžers tikai paraustīja plecus par zīmi, ka nezina, ko darīt.

—    Ja tu tik ļoti uztrauksies, es ņemšu tev zivi nost,— Edijs teica.

—          Es visu laiku uztraucos,— Deivids teica.— Kamēr es klusēju, neviens neko nemanīja. Man nemaz nav sliktāk. Tā it tikai tāda runāšana.

—           Nu tad izbeidz to un paliec klusu,— Edijs teica.— Esi mierīgs un savaldīgs, un viņa mums neizspruks.

—           Es no viņas neatlaidīšos,— Deivids sacīja.— Man žēl, ka es viņu tā lamāju. Es negribēju teikt par viņu neko |aunu. Viņa ir skaistākā zivs pasaulē.

—           Eridij, padod man spirta pudeli,— Edijs teica.— Gribu ieberzt viņam rokas, plecus un kājas,— viņš teica Rodžeram.— Ledus ūdeni es vairs neņemšu, ka viņam neuznāk krampji.

Viņš ieskatījās kajītē un teica:— Tieši piecas ar pusi, Rodžer.— Tad pagriezās pret Deividu.— Vai tev nav pārāk karsti, Deivij?

Zēns pakratīja galvu.

—           Dienasvidū, kad balta saule gāzās tev virsū, tad gan es baidījos,— Edijs teica.— Tagad tev vairs nekas nedraud, Deivij. Tikai rāmu garu, un žmiedz to veco lamatu. Mums viņa jāpieveic, kamēr gaišs.

Deivids pamāja.

—           Tēt, vai tu esi kādreiz redzējis, ka zivs tik ilgi cīnās?— mazais Toms jautāja.

—    Jā,— Tomass Hadsons atbildēja.

—    Bieži?

—           Ner.inu, Tomij. Golfa straumē gadās drausmīgas zivis. Bet dažreiz īstu milzeni var noķert pavisam viegli.

—    Kāpēc dažas var noķert vieglāk?

—           Liekas, tāpēc, ka viņas kļūst vecas un resnas. Manuprāt, dažas ir jau tik vecas, k.a viņām tāpat laiks inirt. Un pašas vislielākās, protams, nositas lēcienos.

Jau sen viņu redzes laukā nebija parādījusies neviena laiva, un saule jau laidās uz vakaru, un viņi bija tālu jūrā starp salu un īzaka bāku.

—    Pamēģini vēlreiz, Deivij,— Rodžers teica.

Zēns saspringa, atspērās ar visu svaru, un spininga kāts sāka lēnām celties.

—   Nu tu piespied viņu nākt,— Rodžers teica.— Uztin auklu un mēģini vēlreiz.

Zēns cēla un atkal atguva gabalu auklas.

—    Viņa nāk augšā,— Rodžers sacīja Deividam.— Tagad tikai neatlaidies un velc.

Deivids atkal strādāja kā mašīna vai kā galīgi pārguris zēns, kas dara mašīnas darbu.

—    Nu ir īstais laiks,— Rodžers teica.— Nu viņa patiešām nāk augšā. Laivu mazlietiņ uz priekšu, Tom! Mums vajadzētu dabūt viņu lūkas pusē, ja iespējams.

—    Mazlietiņ uz priekšu,— Tomass Hadsons teica.

—    Rīkojies, kā pats redzi,— Rodžers teica.— Mēs gribam viņu pamazām pievest pie borta, lai Edijs var nodurt viņu ar žebērkli un mēs — apmest viņai cilpu. Ar pavadiņu rīkošos es pats. Tomij, tu nāc šurp, turi krēslu un skaties, lai aukla nesametas ap kātu, kad es ņemšu pavadiņu. Auklu turēt kārtībā visu laiku, lai neķeras, es būšu spiests laist viņu vaļā. Endrū, tev jāpalīdz Edijam, varbūt jāpadod cilpa vai runga, ko nu viņš prasīs.

Zivs vienmērīgi cēlās augšā, un Deivids ritmiski cilāja līdzi spininga kātu.

—   Tom, labāk kāp lejā pie motora un vadi no turienes,— Rodžers uzsauca.

—    Nupat kā taisījos to darīt,— Tomass Hadsons sacīja.

—■ Atvaino,— viņš teica.— Deivij, iegaumē, ja viņa metīsies projām un man vajadzēs laist viņu vajā, turi kātu taisni un auklu līdzenu. Un sprūdu atlaid, tiklīdz es saņemšu pavadiņu.

—   Galvenais, lai aukla uztīta gludi,— Edijs teica.— Nekādu mudžekli, Deivij.

Tomass Hadsons nolēca pie motora un saņēma stūri. Te jūra vairs nebija tik labi pārskatāma kā no tiltiņa, bet kritiskos brīžos te varēja asāk manevrēt un būt ciešākā kontaktā ar pārējiem. Ilgas stundas viņš bija vērojis cīņu no augšas, un likās savādi būt ar to vienā līmenī. It kā no ložas nokāpt uz skatuves vai ringa vai stāvēt pie treka margām. Viss izskatījās lielāks un tuvāks, cilvēki vairs nelikās īsāki par savu īsto augumu, kā no augšas skatoties.

Viņš varēja redzēt Deivida asiņojošās rokas un it kā ar sarkanu laku pārklātās pēdas, un viņš redzēja siksnu iegrauztās čūlas mugurā un gandrīz bezcerīgo seju, kad zēns pagrieza galvu pēdējā auklas vilcienā. Viņš paskatījās kajītes pulkstenī, tas rādīja desmit minūtes uz sešiem.

Tuvskatā un no ēnas raugoties, ari jūra likās citāda, baltā aukla slīpi griezās ūdens tumsā, un spininga kāts Deivida rokās nemitīgi liecās lejā un cēlās atkal augšā. Edijs, nometies ce|os uz pūpes, turēja žebērkli mūsainajās rokās un pūlējās saskatīt zivi purpurmēļajā ūdenī. Tomass Hadsons uzmeta acis virves mezgliem ap žebērkļa rokturi un pūpes klājbalstu un skatījās atkal uz Deivida muguru, izstieptajām kājām un garajām rokām, kas turēja spininga kātu.

—   Tu viņu redzi, Edij?— Rodžers jautāja, Deivida krēslu turēdams.

—    Vēl ne. Neatlaidies, Deivij, velc lēni, bet stingri.

Deivids, kā jau visu laiku, liecās un cēla, spole bija smagi pietīta, un katrs atgūtās auklas sprīdis prasīja pilnu apgriezienu.

Pēkšņi zivs iecirtās un palika uz vietas, un kāts nolīka līdz pašam ūdenim, un aukla sāka tīties laukā.

—    Nē. Nevar būt,— Deivids teica.

—     Var gan būt,— Edijs teica.— Mums ne prātā nenāk, ko viņa var izstrādāt.

Bet tad Deivids saspringa ar visu augumu, sāka lēnām celt, un jau pirmajā lēcienā aukla nāca tikpat viegli un vienmērīgi kā agrāk.

—     Viņa tikai uz brītiņu apstājās,— Edijs teica. Veco filca platmali uz pakauša atstūmis, viņš cieši raudzījās dzelmes skaidrajā purpura tumsā.

—    Tur jau viņa ir,— Edijs teica.

Tomass Hadsons uz bridi atkāpās no stūres, lai palūkotos pāri bortam. Zivs parādījās laivas pakaļgalā un cauri lielajam dziļumam izskatījās pavisam sīka, bet jau pēc mirkļa Tomass Hadsons pamanīja, kā viņa aug augumā. Ne tik strauji, kā tuvodamās aug lidmašīna, bet tikpat neatvairāmi gan.

Tomass Hadsons uzlika roku Deividam uz pleca un pagriezās, lai ietu atpakaļ pie stūres. Tad viņš dzirdēja Endrū sakām:— Ai, paskaties jel uz viņu!— un tagad, jau pie stūres stāvēdams redzēja, kā viņa labu gabalu aiz laivas ceļas no dziļumiem, brūni spīgodama, un aug garāka un varenāka ar katru brīdi.

—    Turi tā kā pašlaik,— Rodžers neatskatīdamies sacīja, un Tomass Hadsons atkārtoja:— Turēt tā kā pašlaik.

—    Ak dievs, paskaties uz viņu,— mazais Toms teica.

Nu viņa bija patiešām milzīga, lielāka par jebkuru zobenzivi, ko Tomass Hadsons savā mūžā bija redzējis. Viņas garais ķermenis vairs nelīkās brūns, bet mirdzēja dobjā purpura zilumā, un zivs lēni un mierīgi peldēja vienā virzienā ar laivu aiz paša ķīļa, mazliet pa labi no Deivida.

—     Lai viņa tā nāk visu laiku, Deivij,— Rodžers teica.— Nu viņa nāk labi.

—    Palaid mazliet uz priekšu,— Rodžers teica, skatīdamies uz zivi.

—    Mazliet uz priekšu,— Tomass Hadsons atbildēja.

—          Tin auklu,— Edijs teica Deividam. Tomass Hadsons dzirdēja, kā, no ūdens kāpdama, švīkst pavadiņa.

—    Vēl mazliet uz priekšu,— Rodžers teica.

—          Laižu vēl mazliet uz priekšu,— Tomass Hadsons atkārtoja. Viņš vēroja zivi un grieza laivu, pielāgojot tās kustību zivs virzienam. Nu viņš redzēja zivi visā viņas purpurzilajā garumā, lielo, plato zobenu, augsto muguras spuru pār vareno kumbru un milzīgo asti, kas, gandrīz nesakustēdamās, dzina zivi uz priekšu.

—    Vēl nedaudz uz priekšu,— Rodžers teica.

—    Laižu vēl nedaudz uz priekšu.

Deivids nu jau bija uztinis auklu gandrīz līdz pavadiņai.

—    Tu esi gatavs, Edij?— Rodžers jautāja.

—    Gatavs,— Edijs atbildēja.

—           Uzmani viņu, Tom,— Rodžers sacīja, pārliecās pār bortu un saņēma troses pavadiņu.

—          Atlaid sprūdu,— viņš teica Deividam un sāka lēni vilkt zivi, turēdams un celdams smago trosi, lai pievestu to pa žebērkļa dūrienam.

Zivs cēlās gara un plata kā milzu baļķis. Deivids skatījās uz zivi, brīžiem pamezdams acis arī uz kāta galu, lai nekas nesamestos. Pirmo reizi pa šīm sešām stundām viņa mugurai, rokām un kājām nevajadzēja turēties pret drausmīgo smagumu, un Tomass Hadsons redzēja, ka viņa kāju muskuļi raustās un trīc. Edijs bija noliecies pāri bortam ar žebērkli, un Rodžers lēni, bet neatlaidīgi vilka.

—          Tai nu gan ir vairāk par tūkstoš mārciņām,— Edijs teica. Tad pusčukstus piebilda:— Rodžer, āķis turas mata galā.

—    Tu vari viņu aizsniegt?— Rodžers jautāja.

—    Vēl ne,— Edijs atbildēja.— Lai viņa nāk viegli, viegli.

Rodžers vēl arvien cēla tērauda trosi, un lielā zivs lēni tuvojās laivai.

—          Tūlīt notrūks,— Edijs sacīja.— Āķis jau turas vairs tikai uz zila gaisa.

—    Tagad vari aizsniegt?— Rodžers jautāja. Viņa balss nemainījās.

—          Vēl gluži ne,— Edijs tikpat mierīgi atbildēja. Rodžers vilka, cik viegli un piesardzīgi vien iespējams. Tad viņš atslējās taisni, pavadiņu nekāds smagums vairs neturēja, tā vaļīgi nokarājās viņa rokās.

—    Nē. Nē. Nē. Lūdzu, nē,— mazais Toms iekunkstējās.

Edijs liecās ar žebērkli ūdenī un tad metās pāri bortam, lai mēģinātu zivi vēl aizsniegt un iecirstu žebērkli.

Tas neko nelīdzēja. Lielā zivs vīdēja ūdens dziļumos kā milzīgs, tumšs purpura putns un tad sāka lēni grimt. Viņi visi noskatījās, kā zivs kļūst arvien mazāka un mazāka un tad izgaist pavisam.

Edija platmale peldēja rāmajā ūdenī, un pats viņš turējās pie žebērkļa kāta. Žebērklis bija cieši piesiets ar tauvu pie pūpes klājbalsta. Rodžers apskāva Deividu, un Tomass Hadsons redzēja, ka Deivida pleci raustās. Bet viņš atstāja Deividu Rodžera ziņā.— Pasvied Edijam

trapu, lai viņš tiek augšā,— viņš sacīja mazajam Tomam.— Tu, Endij, noņem Deivam spiningu. Sprādzē visu nost.

Rodžers izcēla zēnu no krēsla un aiznesa viņu uz koju labā borta pusē un noguldīja. Rodžers bija aplicis rokas ap zēna pleciem, un zēns gulēja, uz mutes ieplacis spilvenā.

Edijs izkāpa uz klāja slapjš un pilošs un sāka ģērbties nost. Endrū ar žebērkli izķeksēja viņa platmali, un Tomass Hadsons nogāja lejā pēc Edija krekla un dungriņiem un Deivida krekla un šortiem. Savādi, ka viņš nejuta neko, vienīgi līdzjūtību un mīlestību pret Deividu. Visas citas jūtas bija pagaisušas cīņas laikā.

Kad viņš uznāca augšā, Deivids kails gulēja uz mutes kojā un Rodžers berza viņu ar spirtu.

—           Kož uz pleciem un asteskaula,— Deivids teica.— Tur, lūdzu, vieglāk, mister Deivis.

—          Tur ir noberzumi, tāpēc,— Edijs sacīja.— Tēvs apstrādās tev rokas un kājas ar dzīvsudraba ziedi. Tas nesāpēs.

—          Uzvelc kreklu, Deivij,— Tomass Hadsons teica.— Lai tu nesaaukstējies. Un atnes viņam visplānāko segu, Tom.

Tomass Hadsons pārlaida dzīvsudraba ziedi siksnu iegrauztajām čūlām uz zēna muguras un palīdzēja viņam uzvilkt kreklu.

—           Nu man ir labi,— Deivids neskanīgā balsī sacīja.— Es varu dabūt kokakolu, tēt?

—          Protams,— Tomass Hadsons atbildēja.— Un vēl pēc kāda brītiņa Edijs iedos tev zupu.

—    Neesmu izsalcis,— Deivids teica.— Es vēl nevarēšu neko ieēst.

—    Pagaidīsim, kamēr varēsi,— Tomass Hadsons sacīja.

—           Es zinu, kā tev ap sirdi, Deiv,— Endrū teica, uznesis kokakolas pudeli.

—    Neviens nezina, kā man ap sirdi,— Deivids izmeta.

Tomass Hadsons pēc kompasa norādīja vecākajam dēlam kursu atpaka| uz salu.

—           Motorus noregulē vienādi un turi uz trīssimt apgriezieniem, Tomij,— viņš sacīja.— Kad satumsīs, būs redzama bākas gaisma, pēc tam es tev norādīšu tālāko kursu.

—          Palaikam tomēr nāc mani pārbaudīt, jā, lūdzu? Vai tev ari ir tikpat nelāgi kā man?

—    Tur neko nevar darīt.

—          Edijs patiešām mēģināja,— mazais Toms teica.— Katrs vis nebūtu lēcis okeānā pēc zivs.

—          Edijam gandrīz ii'.devās arī,— tēvs piebilda.— Bet tā būtu elles cīņa ar žebērkli vien pieveikt ūdenī tik milzīgu zivi.

—          Edijs gan būtu ticis galā,— mazais Toms sacīja.— Vai nu strādā sinhroni?

—           Nosaki pec skaņas,— tēvs atbildēja.— Neskaties pec tahimetra vien.

Tomass Hadsons aizgāja pie kojas un apsēdās blakus Deividam. Zēns bija ietīts plānā segā, un Edijs pārsēja viņa rokas, bet Rodžers — kājas.

—    Ei, tēt,— viņš teica, paskatījās uz Tomasu Hadsonu un novērsās.

—           Man ļoti žēl, Deivij,— tēvs sacīja.— Tu cīnījies ar zivi tā, kā es nevienu neesmu redzējis cīnāmies. Ne Rodžeru, ne kādu citu.

—    Paldies, tēt, ka tu tā saki. Lūdzu, nerunāsim par to.

—    Vai atnest tev kaut ko, Deivij?

—    Es gribētu vēl kokakolu, labi?

Tomass Hadsons izcēla no ēsmas kastes ledus aukstu kokakolas pudeli un atkorķēja. Viņš apsēdās Deividam blakus, un zēns dzēra, turēdams pudeli Edija pārsietajā rokā.

—           Drīz es varēšu pasniegt arī zupu. Jau sildās,— Edijs teica.— Vai uzsildīt arī mērci, Tom? Pie gliemeņu salātiem?

—           Lai būtu mērce,— Tomass Hadsons sacīja.— Mēs neesam ēduši kopš brokastīm. Un Rodžers visu dienu nav ne lāsīti iedzēris.

—    Nupat izrāvu pudeli alus,— Rodžers atsaucās.

—    Edij, cik viņa varēja svērt?— Deivids ieprasījās.

—    Pāri tūkstotim,— Edijs atbildēja.

—           Liels paldies, ka tu meties pāri bortam,— Deivids teica.— Liels paldies, Edij.

—    Pie velna,— Edijs teica,— ko tad man atlika darīt?

—           Vai patiešām viņa būtu svērusi tūkstoš mārciņu, tēt?— Deivids jautāja.

—           Pavisam noteikti,— Tomass Hadsons atbildēja.— Es nekad neesmu redzējis lielāku zivi, ne zobenzivi, ne marlinu, ne kādu citu.

Saule bija norietējusi, un kuteris traucās pa rāmo jūru, motoriem līdzi pulsējot, tas strauji grieza tos pašus ūdeņus, pa kuriem viņi visas garās stundas bija peldējuši šurp.

Tagad uz platās kojas malas bija piesēdies arī Endrū.

—    Sveiks, čempiņ,— Deivids teica.

—          Ja tu būtu viņu noķēris,— Endrū sacīja,— tu, iespējams, būtu slavenākais zēns pasaulē.

—    Es negribu būt slavens,— Deivids teica.— Esi tu, ja vēlies.

—           Mēs būtu slaveni tāpēc, ka esam tavi brāļi,— Endrū sacīja.— Es to nopietni domāju.

—    Es būtu slavens tāpēc, ka esmu jūsu draugs,— Rodžers piebilda.

—           Es būtu slavens tāpēc, ka stāvēju pie stūres,— Tomass Hadsons sacīja.— Un Edijs tāpēc, ka dūra viņai ar žebērkli.

—           Edijs būtu slavens šā vai tā,— Endrū teica.— Tomijs būtu slavens tāpēc, ka sataisīja tik daudz kokteiļu. Visu šīs sīvās cīņas laiku Tomijs apgādāja vīrus ar spēka dzērienu.

Un zivs pati? Vai viņa nebūtu slavena?— Deivid? ievaicājās. Viņš bija atkal saņēmies. Vai vismaz izlikās, ka ir saņēmies.

—           Viņa būtu visslavenākā no visiem,— Endrū sacīja.— Viņa kļūtu nemirstīga.

—           Ceru, ka viņai nav noticis nekas ļauns,— Deivids teica.— Ceru, ka viņa ir sveika un vesela.

—           Varu galvot, ka ir,— Rodžers sacīja.— Pēc lā, kā viņa uzķērās un kā viņa cīnījās, es spriežu, ka viņai jābūt patiešām sveikai un veselai.

—    Kādreiz es pastāstīšu, kā tas bija,— Deivids teica.

—    Pastāsti tagad,— Endrū skubināja.

—          Tagad es esmu noguris, un bez tam jūs tikai domāsit, ka esmu traks.

—    Pastāsti tagad. Nu kaut vai mazdrusciņ,— Endrū lūdzās.

—    Nezinu, vai ir vērts. Kā tu domā, tēt?

—    Stāsti,— Tomass Hadsons teica.

—           Labi,— Deivids, acis cieši aizvēris, sacīja.— Pašos grūtākajos brīžos, kad biju visvairāk noguris, es nezināju, kur beidzas viņa un kur sākos es.

—    To es saprotu,— Rodžers teica.

—    Un es sāku viņu milēt vairāk par visu pasaulē.

—    Pa īstam mīlēt?— Endrū jautāja.

—    Jā. Pa īstam mīlēt.

—    Ej nu,— teica Endrū. To es nespēju saprast.

—           Kad es redzēju viņu nākam augšā, es viņu mīlēju tik ļoti, ka nemaz nespēju to izturēt,— Deivids ar aizvērtām acīm turpināja.— Es neko citu negribēju kā vien redzēt viņu vēl tuvāk.

—    Es zinu, kā tas ir,— Rodžers sacīja.

—          Tagad man pilnīgi vienalga, ka viņa norāvās,— Deivids teica.

—    Man nevajag nekādus rekordus. Es tikai biju iedomājies, ka man vajag. Man prieks, ka viņai nav noticis nekas ļauns un man pašam arī. Mēs neesam ienaidnieki.

—     Man prieks, ka tu mums to pateici,— Tomass Hadsons sacīja.

—           Liels paldies, mister Deivis, par to, ko jūs man teicāt, kad viņa norāvās,— Deivid:; vēl arvien aizvērtām acīm sacīja.

Tomass Hadsons nekad ueuzzināja, ko Rodžers zēnam teicis.

X

Tonakt smagā klusumā, kāds vienmēr iestājas pirms vēja, Tomass Hadsons sēdēja savā krēslā un mēģināja lasīt. Pārējie jau bija aizgājuši gulēt, bet viņš zināja, ka nevarēs aizmigt, un nolēma lasīt, kamēr uznāks miegs. Tomēr lasīt viņš nevarēja, un viņš domāja par aizvadīto dienu. Pārdomāja to no sākuma līdz galam ar sajūtu, ka viņa dēli,

izņemot vienīgi Tomu, aizgājuši no viņa kaut kur tālu projām vai varbūt viņš aizgājis pats.

Deivids bija aizgājis ar Rodžeru. Viņš gribēja, lai Deivids pārņem visu labo no Rodžera, kurš bija tikpat skaists un tīrs cīņā, cik neglīts un netīrs savā dzīvē un darbos. Deivids Tomasam Hadsonam bija un palika noslēpums. Lai ari mīlams, bet noslēpums. Bet Rodžers saprata viņu labāk nekā tēvs. Tomass Hadsons bija laimīgs, ka viņi tik labi saprotas, tomēr šonakt tas viņam lika justies vientuļākam.

Vēl viņam šodien nebija patikusi Endrū izturēšanās, lai gan viņš zināja, ka Endrū paliek Endrū un nav taisnīgi nosodīt tik mazu bērnu. Viņš nebija izdarījis neko ļaunu, drīzāk pat uzvedies ļoti pieklājīgi. Un tomēr uz viņa ārējo pieklājību nevarēja paļauties.

Cik zemiski un egoistiski ir tā domāt par cilvēkiem, ko mīl. Kāpēc neatcerēties šo dienu, neanalizējot un neizplosot pa šķiedriņai? Ej labāk gulēt un aizmiedz, viņš sacīja sev. Un pie velna visu pārējo. No rīta celies augšā un atsāc savas dzīves parasto gaitu. Tāpat zēni drīz aizbrauks. Un gādā, lai viņu atlikušās dienas ir laimīgas. Es pūlējos cik spēdams, viņš sacīja sev. Pūlējos no visas sirds, lai viņi būtu laimīgi, un Rodžers arī. Un tu pats tacu arī biji laimīgs, viņš sacīja sev. Jā, protams. Bet šī diena mani ar kaut ko biedēja. Tad viņš sacīja sev: vai tad katra diena nav tevi ar kaut ko biedējusi? Ej gulēt, un varbūt tev pat laimēsies aizmigt. Un atceries, ka tu gribi, lai arī rīt viņi būtu laimīgi.

Naktī sacēlās stiprs dienvidrietumu vējš, un uz rīta pusi tas izvērtās gandrīz jau vētrā. Vējš lieca palmas un dauzīja logu aizvirtņus, un nesa pa gaisu papīra skrandas, un trieca pret krastu putainus viļņus.

Rodžers jau bija izgājis, kad Tomass Hadsons viens nonāca lejā brokastot. Zēni vēl gulēja, un viņš lasīja pastu, ko bija atvedis kuģis, kas reizi nedēļā apgādāja viņus ar ledu, gaļu, svaigiem dārzeņiem, benzīnu un citām nepieciešamām lietām. Vējš bija tik stiprs, ka viņam vajadzēja uzlikt kafijas tasi uz vēstules, lai tā nenolidotu no galda.

—    Vai neaiztaisīt durvis?— Džozefs jautāja.

—    Nē. Ja nu vienīgi stikli sāks birt.

—    Misters Rodžers aizgāja pa krastu,— Džozefs sacīja.— Uz salas viņu galu.

Tomass Hadsons turpināja lasīt vēstules.

—    Lūdzu, avīze,— Džozefs teica.— Es pārlaidu ar gludekli.

—    Paldies, Džozef.

—    Mister Tom, taisnība par to zivi? Ko Edijs man stāstīja?

—    Ko tad viņš stāstīja?

—    Cik liela viņa bija, un kā Edijs viņu gandrīz nodūra ar žebērkli?

~ Taisnība.

—           Debesu dievs! Ja tā laiva nebūtu pienākusi un man nevajadzētu palikt, lai izkrautu ledu un pārtiku, es ari būtu ticis līdzi. Es gan būtu meties jūrā ar visu žebērkli un nodūris viņu ūdenī.

—    Edijs metās.

—    To viņš man neteica,— Džozefs saplaka.

—           Lūdzu, ielej man vēl kafiju, Džozef, un nogriez man vēl vienu šķēli melones,— Tomass Hadsons teica. Viņš bija izsalcis, un vējš viņam arī uzsita ēstgribu.— Bekonu laiva neatveda?

—           Liekas gan, ka atveda, es paskatīšos,— Džozefs atbildēja.— Jūs labi ēdat šorīt.

—    Un palūdz, lai Edijs ienāk pie manis.

—    Edijs aizgāja mājās sakopt savu aci.

—    Kas kaiš viņa acij?

—    Uzskrējusi kādam uz dūres.

Tomass Hadsons tūlīt noprata, kā un kāpēc tas noticis.

—    Vispār viņš ir piekauts, vai ne?

—           Pat smagi,— Džozefs teica.— Tāpēc, ka nevienā krogā viņam neticēja. Visi tikai ņirgājās, kad viņš stāstīja par lielo zivi. Un tas ir ļoti bēdīgi.

—    Kur viņš kāvās?

—           Visur. Visur, kur viņam neticēja. Un viņam neticēja neviens un nekur. Visi bija k§ nozvērējušies viņam neticēt, un vēlāk vakarā pat tādi, kas nemaz nezināja, par ko ir runa, sacīja, ka viņš melo, lai tikai viņš sāktu kauties. Viņam vajadzēja izkauties ar visiem salas kaušļiem pēc kārtas. Un šovakar — tikpat droši, kā jūs te sēžat un ēdat brokastis,— vēl atnāks kāds no Midlkī, lai pateiktu Edijam, ka viņš melo. Midlkī būvēs tagad strādā daži īsti rīkļurāvēji.

—    Misteram Rodžeram vajadzēs iet līdzi,— Tomass Hadsons sacīja.

—           Nu, vai ziniet!— Džozef3 seja uzstaroja sajūsmā.— Tad šovakar ies augsti.

Tomass Hadsons izdzēra kafiju, apēda gabalu aukstas, ar citrona sulu aprasinātas melones un vēl četras šķēles bekona, ko bija atnesis Džozefs.

—           Es skatos, ka jūs šodien esat noskaņots uz ēšanu,— Džozefs teica.

—    Un, kad redzu jūs tādā noskaņojumā, tad cenšos izmantot gadījumu.

—    Es vispār daudz ēdu.

—    Reizēm,— Džozefs iebilda.

Viņš ienesa vēl tasi kafijas, un Tomass Hadsons pārcēlās ar to pie rakstāmgalda, la; atbildētu uz divām vēstulēm un paspētu tās nosūtīt ar pasta kuģi.

—          Aizej pie Edija, un lai viņš sataisa sarakstu, kas mums jāpasūta ar nākamo kuģi,— viņš sacīja Džozefam.— Atnesīsi man parakstīt. Ka* fija misteram Rodžeram būs gatava?

—    Viņš jau padzēra,— Džozefs atbildēja.

Abas vēstules Tomass Hadsons pabeidza augšā pie sava darba galda, un Edijs atnāca ar pārtikas sarakstu jaunnedēļas laivai. Edijs izskatījās diezgan bēdīgi. Aci viņam nebija izdevies diez kā salāpīt, un mute un žokļi bija sapampuši. Viena auss ari sapampusi. Pāršķelto lūpu viņš bija apziedis ar dzīvsudraba ziedi, un tās spilgtā krāsa lika viņam izskatīties drīzāk smieklīgi nekā traģiski.

■— Ar pagājušo nakti man nav ko lepoties,— viņš teica.— Pārbaudi sarakstu, Tom, liekas, ka ir yiss.

—    Un kāpēc tev šodien nepagulēt mājās un neatpūsties?

—          Mājās man ir vēl sliktāk,— viņš sacīja.— Šovakar gan iešu agrāk gulēt.

—          Tikai neielaidies vēl kādā kautiņā par to pašu,— Tomass Hadsons sacīja.— Tas tāpat neko nedos.

—          īstie vārdi īstajam vīram,— Edijs izgrūda caur sarkani sašķaidītajām, nepampušajām lūpām.— Es taču cerēju, ka taisnībai reiz jāuzvar, bet vienmēr uzradās atkal kāds, kas nolaida mani no kātiem ar visu manu taisnību.

—    Džozefs teica, ka tādu esot bijis daudz.

—          Jā, kamēr mani neaizveda mājās,— Edijs sacīja.— Laikam jau Benijs, lāga dvēsele. Viņi ar konsteblu mani paglaba, citādi gan es būtu piekauts.

—    Vai tad tu neesi piekauts?

—    Esmu, bet ne pārāk. Velns, tev to vajadzēja redzēt, Tom.

—    Labi, ka neredzēju. Vai kāds mēģināja piekaut tevi pa īstam?

—          Nedomāju gan. Viņi tikai gribēja pierādīt, ka man nav taisnība. Konstebls man ticēja.

—   Tiešām?

—          Jā. ser. Viņš un Bobijs. Vienīgie cilvēki, kas man ticēja. Konstebls piedraudēja iespundēt to, kas sitīs man pirmais. Šorīt viņš gribēja uzzināt, kurš tas bijis, kas sitis pirmais. Man vajadzēja vien atbildēt, ka es biju tas, kas sita pirmais. Plāni klājās manai taisnībai vakarnakt, Totn. Pavisam plāni.

—    Un tu patiešām gribi ķerties pie pusdienām?

—          Kāpēc ne?— Edijs atvaicāja.— Mums atveda labu gaļu. īstu fileja gabalu. Tādu, ka prieks paskatīties. Pie gaļas kartupeļu biezputra, mērce un mazliet pupiņu. Galviņsalāti arī mums ir un svaigi greipfrūti. Puikām es izcepu rausi ar loganogām, pāris burciņu man ir, rausis būs tāds, ka puikas vai mēli norīs. Saldējumu arī atveda, un to tad pa virsu. Kā tev liekas? Jādabū Deividam atkal spēks kaulos.

—    Ko tu taisījies darīt, kad meties ar žebērkli pāri bortam?

—          Ietriekt žebērkli zem krūšu spuras, viņa tad būtu pagalam ar pirmo virves rāvienu, bet es pats spruktu atpakaļ laivā, ko nagi nes.

—    Kā viņa izskatījās zem ūdens?

—           Plata kā laivas dibens, Tom. Laistījās vienā purpurā, un acis kā tavas plaukstas. Vēders melni sudrabains, un zobens tāds, ka šausmas skatīties. Bet viņa laidās dibenā, tiesa, lēni laidās, un tomēr es nevarēju viņu panākt, jo lielais žebērkļa kāts peldēja pa virsu. Man neizdevās ienirt. Tā ka nekas neiznāca.

—    Viņa tevi redzēja?

—    Nevaru pateikt. Izskatījās, ka viņai viss vienalga.

—    Kā tev liekas, viņa bija nogurusi?

—    Manuprāt, ar viņu bija cauri. Viņa bija gatava padoties.

—    Kaut ko tādu mēs vairs nekad neredzēsim.

—           Nē. Savu mūžu vairs ne. Un zini, es arī esmu nācis pie prāta, es vairs neprasīšu, lai kāds tam ticētu.

—    Es to uzgleznošu Deividam.

—          Tikai tā, lai būtu līdzīga. Neuztaisi atkal kādu nesaprotamu ērmu, kā tu parasti dari.

—    Šī glezna būs precīza kā fotogrāfija.

—    Kad tu tā glezno, tad man patīk.

—    Zemūdens daļu gan ļoti grūti uzgleznot.

—    Būs kaut kas tāds kā tie ūdensstabi, kas tagad Bobijam bārā?

—           Nē. Pavisam citāds, un ceru, ka labāks. Jau šodien pat ķeršos pie uzmetumiem.

—          Tava ūdensstabu bilde man patīk,— Edijs teica.— Un Bobijs no tās galīgi bez prāta, bet viņam visi nez kāpēc tic, ka viņš pats savām acīm esot redzējis tik daudz ūdensstabu, kā tur uzgleznots. Tas gan laikam būs viens elles gaņģis uzgleznot tādu zivi zem ūdens.

—    Domāju, ka man tas būs pa spēkam,— Tomass Hadsons sacīja.

—    Vai tu nevarētu uzgleznot ari, kā viņa lēca?

—    Domāju, ka varētu.

—           Nu tad uzglezno viņam divas gleznas, Tom. Vienu, kā zivs lec, un otru, kā Rodžers velk aiz pavadiņas un Deivids ir krēslā un es uz pūpes. Gleznu mēs nofotografētu, un tad katram būtu piemiņa.

—    Labi, ķeršos pie uzmetumiem.

—          Ja tev ko no manis vajadzēs,— Edijs teica,— es būšu virtuvē. Puik.is vēl guļ?

—    Visi trīs.

—          Velns,— Edijs sacīja.— Pēc tās zivs man viss pie vienas vietas. Bet pusdienām jābūt uz goda.

—    Kaut mums būtu dēles, ko pielikt pie tavas acs.

—    Pie visiem velniem manu aci. Redzēt es varu tāpat.

—    Ļaušu zēniem gulēt, cik vien viņi gribēs.

—           Džo inan pateiks, kad puikas būs pamodušies, un es viņiem iedošu kaut ko brokastīs. Bet. ja viņi celsies pārāk vēlu, tad tikai kādu nieku uzkost, lai nenosit ēstgribu uz pusdienām. Tu redzēji, cik skaista gaļa mums atvesta?

—    Nē.

—   Laikam jau tā maksā elles naudu, Tom, toties varena gan. Tādu uz šis draņķa salas neviens savu mūžu nebūs ēdis. Man gribētos redzēt tos govslopus, kam šitāda gaļa.

—   Nekas īpašs, kājeles strupas, vēders gandrīz pa zemi velkas,— Tomass Hadsons sacīja.— Tīrie kluči — cik gari, tik plati.

—   Tiem tad jābūt trekniem,— Edijs teica.— Prieks būtu uz tādu paskatīties. Te govi kauj tikai tad, kad viņa jau pagalam izģindusi. Un gaļa rūgta. Šejieniešiem acis izsprāgtu no pieres, ja viņi ieraudzītu tādu gaļu kā šis gabals. Viņi nemaz nezinātu, kas tas ir. Viņiem no tadas gaļas varbūt pat vēders apsāpētos.

—    Man jāpabeidz šīs vēstules,— Tomass Hadsons teica.

—    Piedod, Tom.

Kad viņš bija ticis galā ar pastu, pat atbildējis uz vēl divām darījumu vēstulēm, kuras būtu varējis nosūtīt ar nākamnedēļas kuģi, pārbaudījis pasūtījumu sarakstu un izrakstījis čeku tā apmaksai, ieskaitot arī desmit procentus muitas, ko angļu administrācija ņēma par visām no kontinenta sūtītajām precēm, Tomass Hadsons gāja uz piestātni, kur preču kuģis jau uzņēma kravu. Kapteinis pieņēma salinieku pasūtījumus uz pārtikas precēm, manufaktūru, medikamentiem, saimniecības piederumiem, rezerves daļām un visu citu, ko salai piegādāja no kontinenta. Salā kuģi piekrāva ar dzīviem langustiem un gliemenēm, bet uz klāja sabēra gliemežvākus un gāza tukšās benzīna un eļļas kannas, kamēr salinieki griezīgajā vējā gaidija katrs savu kārtu, lai nodotu pasūtījumu.

—    Viss bija kārtībā, Tom?— kapteinis Ralfs pa kajītes logu uzsauca Tomasam Hadsonam.

—    Ei, tu, lasies laukā no kajītes un gaidi savu kārtu,— viņš uzbrēca garam nēģerim salmu cepurē.— Diemžēl šo to vajadzēja nomainīt. Kāda bija gaļa?

—    Edijs teica, ka lieliska.

—    Labi. Dod šurp tās vēstules un sarakstu. Taisās uz vētru. Man jāpaspēj tikt pāri lielajam sēklim pirms bēguma. Atvaino, ļoti daudz darba.

—    Redzēsimies jaunnedēļ, Ralf. Nekavēšu tevi. Liels paldies, veco zēn.

—    Pacentīšos, lai jaunnedēļ būtu viss, kas pasūtīts. Naudu tev nevajag?

—    Nē. Man vēl ir no pagājušās nedēļas.

—    Naudas mums, cik vien vēlies. Nu labi. Kas tur nākamais, tu, Lūsjus? Par ko tu taisies izsviest savu naudiņu?

Tomass Hadsons gāja atpakaļ gar piestātni, kur nēģeri uzjautrinājās, noskatīdamies, ko vējš dūra ar meiteņu un sieviešu katū) a brunčiem, un pa koraļļu šoseju devās uz *.Ponce dt Isbn».

—     Tom,— misters Bobijs teica,— nāc iekšā un apsēdies. Kur tu biji pazudis? Bārs ir nupat kā uzkopts un likumīgi vaļā. Nāc iekšā un iedzer, no rīta vislabāk garšo.

—    Vēl par agru.

—     Blēņas. Man atveda labu alu. «Suņa galvu» arī.— Viņš pastiepās pie ledusskapja, izņēma pudeli pilzenieša, atkorķēja un padeva Tomasam Hadsonam.— Glāzi taču tev nevajag, ko? Ierauj šito, un tad jau redzēsi, vai tu gribi dzert vai negribi.

—    Darba diena pagalam.

—     Nu un tad? Tu jau tāpat strādā vairāk, nekā vajadzīgs. Padomā par sevi ari, Tom. Vienu mūžu vien dzīvojam. Nevar visu laiku tikai gleznot un gleznot.

—    Vakar mēs bijām jūrā un es nestrādāju.

Tomass Hadsons skatījās uz savu milzīgo audeklu ar ūdensstabiem, kurš karājās pie sienas bāra galā. Labi gleznots, Tomass Hadsons nodomāja. Ar visu spēku, cik man pašreiz ir, viņš domāja.

—     Man vajadzēja pakārt to augstāk,— Bobijs sacīja.— Viens džentlmenis vakar bija tādā dūšā, ka mēģināja iekāpt laivā. Es teicu, ka tas viņam maksās desmittūkstoš dolāru, ja viņš izgrūdīs kāju cauri audeklam. Un konstebls teica to pašu. Konstebls grib, lai tu viņam arī kaut ko uzglezno, ideja viņam esot.

—    Kāda?

—     Viņš negribēja sacīt. Bet esot ļoti vērtīga ideja, un viņš to apspriedīšot ar tevi pats.

Tomass Hadsons ieskatījās gleznā ciešāk. Tā bija manāmi cietusi.

—     Goda vārds, tā panes visu,— Bobijs lepni sacīja.— Aizvakar viens džentlmenis kā iebļāvās, kā triepa ar pilnu alus kausu pa ūdensstabu, lai tas neskrienot gaisā! Bet vai tu redzi kaut zīmi no tā blieziena? Ne robiņa! Alus arī gleznai bija kā pīlei ūdens. Goda vārds, Tom, šito tu esi pamatīgi nostrādājis!

—    To nekāda glezna ilgi neizturēs.

—     Goda vārds,— teica Bobijs,— nekas viņai nekaiš. Bet es jau tāpat esmu nolēmis pakārt viņu augstāk. Tas džentlmenis vakar mani nobaidīja.

Viņš pasniedza Tomasam Hadsonam vēl vienu pudeli ledaini auksta Pilzenes alus.

—     Tom, man ļoti žēl, ka tik muļķīgi sanāca ar to zivi. Es Ediju pazīstu no bērna kājas, un nekad viņš nav melojis. Vismaz nopietnās lietās nekad, es gribēju sacīt. Ja viņam nopietni prasa, kā patiesībā bijis.

—    Jā, elli mēs redzējām. Es pat netaisos kādam par to stāstīt.

—     Un pareizi darīsi,— Bobijs teica.— Es tikai gribēju, lai tu zini, ka man ļoti žēl. Beidz labāk niekoties ar alu un iedzer kaut ko prātīgu. Nevar taču sākt dienu tik drūmā noskaņā. No kādas markas tu vislabāk jūties?

—          Es tāpat jūtos labi. Pēcpusdienā es taisos strādāt un negribu zaudēt asumu.

—          Labi jau, labi, ja es nevaru tevi iekustināt, varbūt uzradīsies kāds, kas varēs. Paskaties laukā uz to nabaga jahtu. Tā nu gan ir redzējusi velnu šitādā jūrā ar tik seklu iegrimi.

Tomass Hadsons paskatījās laukā pa atvērtajām durvīm un ieraudzīja skaistu, baltu peldošas mājas tipa kuģi nākam iekšā pa kanālu. Tādas jahtas parasti fraktē Meinlendā izpriecas braucienam ap Floridas salām, un tik jaukā bezvēja dienā un mierīgā jūrā kā vakar tā arī Golfa straumi būtu šķērsojusi bez starpgadījumiem. Bet šodien ar tik seklu iegrimi un nesamērīgi lielu virsbūvi tai nevarēja klāties viegli. Tomass Hadsons nobrīnījās, kā tai vispār izdevies bēgumā tikt pāri sēklim.

Izpriecu jahta ieslīdēja dziļāk ostā, lai izmestu enkuru, un Tomass Hadsons un Bobijs pa durvīm noskatījās uz to, baltā krāsā un misiņā mirdzošu, un cilvēki, kas parādījās uz klāja, arī bija baltās drānās.

—          Klienti,— misters Bobijs teica.— Ceru, ka patīkama publika. Kopš tunču laiks ir pāri, te neviena kārtīga jahta nav iegriezusies.

—    Kas šī ir par jahtu?

—          Pirmā redzēšana. Bet glīts kuģītis gan. Protams, ne jau lai dzītos pāri Golfa straumei.

—          Viņi droši vien izbrauca ap pusnakti, kad jūra bija vēl rāma, un vētra viņus pārsteidza ceļā.

—          Tā izskatās,— Bobijs piekrita.— Un tad dabūja trūkties. Vējš ir negants. Nekas, drīz redzēsim, kas viņi tādi ir. Tom, vecais puika, nu ļauj taču kaut ko tev ielieti Man krīt uz nerviem, ka tu nedzer.

—    Lai notiek. Džinu ar toniku.

—    Nav man tonika. Pēdējo kasti Džo aizstiepa uz tavu māju.

—    Nu tad viskiju ar citronu.

—          Ar īru viskiju un bez cukura,— Bobijs teica.— Trīs glāzes. Rodžers arī klāt.— Tomass Hadsons redzēja viņu parādāmies atvērtajās durvīs.

Rodžers ienāca. Viņš bija basām kājām, vecos, izbalējušos dungriņos un strīpainā, vecā jūrnieku kreklā, kas no mazgāšanas bija krietni sarāvies. Varēja redzēt katru muguras muskuli, kad Rodžers pieliecās un atspieda elkoņus uz letes. Bobija bāra puskrēslā viņa āda izskatījās ļoti tumša un mati blāvoja sālsūdens un saules izdedzinātās šķipsnās.

—          Puikas guļ vēl arvien,— viņš sacīja Tomasam Hadsonam.

—    Kāds ir piekāvis Ediju. Tu redzēji?

—          Viņš te kāvās visu vakaru no vietas,— Bobijs atbildēja.— Bet nevar teikt, ka viņš būtu īpaši piekauts.

—    Man nepatīk, ka tādas lietas notiek ar Ediju,— Rodžers sacīja.

—           Nekas briesmīgs jau nenotika,— Bobijs mierināja.— Viņš dzēra un kāvās ar tiem, kas viņam neticēja. Neviens viņam neko (aunu nenodarīja.

—           Man nemierīgs prāts par Deividu,— Rodžers teica Tomasam Hadsonam.— Mums nevajadzēja to pieļaut.

—           Gan jau viss būs kārtībā,— Tomass Hadsons sacīja.— Viņš labi gulēja. Un tā ir tikai mana vaina. Man vajadzēja iejaukties.

—    Nē. Tu paļāvies uz mani.

—          Tēvam jāatbild par visu,— Tomass Hadsons teica.— Bet es novēlu atbildību uz tevi, kad man nebija tiesību to darīt. Ir lietas, ko nedrīkst novelt uz citiem.

—           Bet es to uzņēmos,— Rodžers iebilda.— Es nepadomāju, ka tas var slikti beigties. Un Edijs tāpat.

—           Zinu,— Tomass Hadsons sacīja.— Un es arī nepadomāju. Man likās, ka tur svarīgs pavisam kas cits.

—          Tā likās arī man,— Rodžers teica.— Un tagad jūtos tik nekrietns un vainīgs, ka riebjas.

—           Es esmu viņa tēvs,— Tomass Hadsons sacīja.— Tā ir tikai mana vaina.

—           Pamatīgi jums iegriezusi tā zivs,— Bobijs teica, pasniegdams viņiem viskija glāzes un vienu paturēdams sev.— Iedzersim par nākamo, lai tā ir vēl lielāka.

—    Nē,— Rodžers sacīja.— Lielāku es ne redzēt negribu.

—    Kas ar tevi notiek, Rodžer7— Bobijs jautāja.

—    Nekas,— Rodžers teica.

—    Es uzgleznošu Deividam divas gleznas ar šo zivi.

—    Tas būtu brīnišķīgi. Domā, iznāks?

—          Ja palaimēsies, varbūt iznāks arī. Es jau redzu, kā tām jāizskatās, un domāju, ka spēšu arī uzgleznot.

—           Skaidrs, ka spēsi. Tu vari uzgleznot visu, kas vien ir. Interesanti, kam pieder tā jahta?

—           Redzi, Rodžer, tu devies grēku nožēlošanas gājienā apkārt salai…

—    Basām kājām,— viņš piebilda.

—    Bet es tikai līdz kapteiņa Ralfa kuģim tepat ostā.

—           Tas gājiens man neko nelīdzēja, tomēr slīcināt sirdsapziņu glāzē es ari netaisos,— Rodžers sacīja.— Kaut gan šis padzēriens tev ir vareni izdevies, Bobij.

—           Jā, ser,— Bobijs teica.— Tūlīt sataisīšu uz otru kāju. Lai tava sirdsapziņa neklibo.

—    Es nedrīkstēju riskēt ar bērnu,— Rodžers sacīja.— Ar cita bērnu.

—    Viss atkarīgs no tā, kādē) riskē.

—    Nekādā gadījumā. Ar bērniem nedrīkst riskēt.

—    Zinu. Un zinu, kādēļ es riskēju. Tas nebija zivs dēļ.

—           Protams,— Rodžers teica.— Un tomēr mums to nevajadzēja darīt. Kaut kas tāds vispār nedrīkstēja notikt.

—          Viņš izgulēsies, un viss būs atkal labi. Gan jau redzēsi. Deivids ir ļoti veselīgs zēns.

—    Viņš man ir varonis.

—    Un labi vien ir, ka tu pats sev neesi tas vienīgais varonis.

—    Vai ne?— Rodžers teica.— Un tev viņš arī ir varonis.

—          Zinu,— Tomass Hadsons sacīja.— Mums abiem labāk, ka viņš ir varonis.

—    Rcdžer, vai jūs ar Tomu neesat radinieki?— misters Bobijs

ievaicājās.

—    Kāpēc?

—    Man likās, ka esat. Izskatāties diezgan līdzīgi.

—    Paldies,— sacīja Tomass Hadsons.— Tu, Rodžer, pateicies pats.

—           No sirds pateicos, Bobij,— Rodžers sacīja.— Tev patiešām liekas, ka esmu līdzīgs šim cilvēka un gleznotāja krustojumam?

—    Jūs izskatāties kā brālēni, un puikas līdzīgi jums abiem.

—           Mēs neesam radinieki,— Tomass Hadsons teica.— Mēs tikai esam ilgi dzīvojuši vienā un tai pašā pilsētā un taisījuši vienas un tās pašas kļūdas.

—           Nu tad pie velna to visu,— misters Bobijs sacīja.— Labāk iedzeriet un metiet pie malas muldēšanu par sirdsapziņām. Tik agri no rīta un pie tam vēl krogā tas ne pēc kā neizklausās. Man te ar savām sirdsapziņas mokām ir plātījušies nēģeri, matroži no baržām, jahtu pavāri, miljonāri un miljonāru sievas, kontrabandisti, bodnieki, vienaiaini bruņurupuču mednieki un viss pārējais kuņas dzimums. Nesāksim urķēties pa sirdsapziņām no paša agra rīta. Šitāds vējš ir kā radīts dzeršanai. Un cauri ar sirdsapziņu. Sirdsapziņa tāpat vairs nav modē. Lai viņa saka, ko grib, kopš pastāv radio, mēs klausāmies Bī-Bī-Sī. Sirdsapziņai mums nav ne laika, ne vietas.

—    Tu klausies Bī-Bī-Sī?

—    Tikai Lielo Benu. Pļāpāšana man krīt uz nerviem.

—    Bobij,— Rodžers teica.— Tu esi pati cildenība un krietnums.

—           Nebūt. Bet man patiktos redzēt jūs mazliet priecīgākā noskaņojumā.

—           Es jau esmu,— sacīja Rodžers.— Kā tev liekas, ko mums varētu būt atvedusi S jahta?

—           Klientus,— Bobijs atbildēja.— Ierausim vēl pa mēriņam, un es būšu gatavs pakalpot, lai kas viņi nebūtu.

Kamēr Bobijs spieda citronu sulu un jauca kokteiļus, Rodžers sacīja Tomasam Hadsonam:— Man pavisam negribējās sarunai tik daudz muļķību par Deividu.

—    Neko jau nesarunāji.

—           Vismaz biju domājis. Velns, kā lai tev to vienkāršāk pasaka. Glītu pļauku tu man iecirti, teikdams, ka esmu pats sev varonis.

—    Man nav nekādu tiesību cirst citiem pļaukas.

—          Citiem ne, man jā. Nolādēti sen manā dzīvē nav bijis nekādu vienkāršu patiesību, lai gan visu laiku esmu pēc tām tiecies.

—          Tu esi apņēmies rakstīt patiesi un vienkārši, un labi. Lai tas ir sākums.

—           Bet ja es pats neesmu ne patiess, ne vienkāršs, ne labs? Vai tad es spēšu tā uzrakstīt?

—    Paliec, kāds esi, tikai raksti par to patiesi.

—    Tad man vēl jāiemācās sevi kaut cik saprast, Tom.

—           Tu jau mācies. Atceries aizpagājušo vasaru Ņujorkā un to slampu ar cigarešu galiem?

—    Viņa izdarīja pašnāvību,— Rodžers teica.

—    Kad?

—           Kamēr es biju kalnos. Vēl pirms aizbraucu uz piekrasti un sāku strādāt pie tās gleznas.

—    Piedod,— Tomass Hadsons sacīja.

—           Uz to viņa jau sen bija ceļā,— Rodžers teica.— Un es varu tikai priecāties, ka laikā izstājos no spēles.

—    Tu to nebūtu izdarījis.

—    Nezinu vis,— Rodžers sacīja.— Man tas likās ļoti loģiski.

—          Tu to nedrīkstētu darīt kaut vai tāpēc, ka tas ļoti smagi atsauktos uz zēniem. Kā to pārdzīvotu Deivs?

—          Viņš varbūt saprastu. Bez tam, kad cilvēks jau tik tālu nonācis, viņš vairs nedomā, kā tas atsauksies uz kādu citu.

—    Nu tu runā muļķības.

Bobijs piestūma viņiem glāzes:— Rodžer, kad tu tā runā, pat man jākrīt melanholijā. Protams, man jāuzklausa viss, ko te kurais pie letes runā, par to jau man maksā. Bet es neciešu, ka tā runā mani draugi. Izbeidz, Rodžer.

—    Esmu jau izbeidzis.

—           Labi,— Bobijs teica.— Iemet. Viens tāds bija atbraucis no Ņujorkas, apmeties gan bija viesnīcā, bet citādi gandrīz visu laiku nīka un dzēra te. Un to vien runāja, ka padarīšot sev galu. Turpat vai pusi ziemas maitāja visiem nervus. Konstebls brīdināja viņu, ka pašnāvība aizliegta ar likumu. Es lūdzu konsteblu, lai vēl brīdina, ka izrunāšanās par pašnāvību arī aizliegta ar likumu. Bet konstebls atteicās, to viņam vajagot saskaņot ar Nasavu. Ar laiku cilvēki aprada ar viņa pašnāvības plāniem un pie viņa galdiņa sēdēja daudz dzērāju. Kādu dienu uzklīda Garais Haris, un viņš sāka stāstīt Garajam Harim, ka gribot doties pašnāvībā un labprāt ņemtu kādu līdzi.

—          Tad mums pa ceļam,— Garais Haris sacīja.— Te ir tas vīrs, ko jūs meklējat.-Garais Haris sāka viņam iestāstīt, ka vajagot braukt uz

Ņujorku un iet uz kārtīgu krogu, un dzert, kamēr vairs galīgi nevar turēt, un tad no Ņujorkas augstākā debesskrāpja mesties taisni nebūtībā. Man liekas, Garais Haris ar to nebūtību drīzāk domāja kaut ko pilsētas nomalei līdzīgu. Tādu kā īru kvartālu, vai.

Pašnāvnieks iedegās par šo ideju, un viņi to apsprieda augām dienām. Citi arī mēģināja pievienoties un ierosināja nāves meklētāju izbraucienu uz Nasavu, tas būšot tāds kā ģenerālmēģinājums. Bet Garais Haris stāvēja un krita par Ņujorku un beidzot pārliecināja mūsu pašnāvnieku, ka viņš vairs šo dzīvi nevarot ilgāk izturēt un esot gatavs braucējs.

Garajam Harim kapteinis Ralfs bija pasūtījis langustus, un viņš uz pāris dienām izgāja jūrā, un, kamēr viņš bija projām, mūsu pašnāvnieks dzēra jau pāri katrai saprašanai. No ziemeļiem viņš bija paķēris līdzi pudelīti ar tādu kā ožamo spirtu, ar to viņš pēc vajadzības varēja noskaidroties un dzert atkal. Bet alkohols tomēr uzkrājās organismā.

Ap to laiku mēs jau visi saukājām viņu par Pašnāvnieku, un es viņam teicu:— Pašnāvniek, ejiet nu labāk un liecieties gulēt, citādi jūs līdz savai nebūtībai nemaz nenodzīvosit.

—    Esmu jau nodzīvojis,— viņš sacīja.— Esmu en route’. Taisnā ceļā uz nebūtību. Saņemiet naudu par visu, kas izdzerts. Baismais lēmums ir pieņemts!

—    Lūdzu, atlikums,— es teicu.

—    Man nav vajadzīgs atlikums. Atdodiet Garajam Harim, lai viņš iemet uz ceļakāju, sekodams manās pēdās.

Tad viņš izskrēja laukā un ielēca kanālā no Džonija Bleķa steķiem, bija bēgums, piķa melna tumsa, un neviens viņu vairs neredzēja divas dienas, kamēr jūra neizskaloja līķi pašā zemes raga galā. Lai gan visu to nakti viņu meklēja. Man liekas, viņš ietriecās ar galvu kādā no tiem vecajiem betona bluķiem un bēgums viņu aiznesa jūrā. Garais Haris atgriezās un apraudāja viņu, līdz atlikums bija nodzerts. Atlikums no divdesmit dolāriem bija tīri prāvs. Tad Garais Haris man sacīja:— Zini ko, Bobij, tas mūsu pašnāvnieks gan laikam bija traks.— Un viņam izrādījās taisnība, jo pašnāvnieka radi te atsūtīja vienu vīru, kas paskaidroja komisāram, ka nelaiķis esot sirdzis ar kādu tur mehānisku depresiju. Tu neesi ar to slimojis, Rodžer?

—    Nē,— Rodžers atbildēja.— Un tagad man liekas, ka nekad arī nesaslimšu.

—    Prātīgs vārds,— misters Bobijs sacīja.— Un netaisi nekādus pigorus ar to draņķa nebūtību.

—    Nebūtība lai iet dillēs,— teica Rodžers.

Pusdienas bija lieliskas. Pa brūnajiem fileja gabaliem stiepās cepamo restu iespiedumi. Nazis pāršķēla apcepuma kārtiņu, un zem tās gaļa bija maiga un sulīga. Gaļas sulu no šķīvjiem uzlēja kartupeļu biezputrai, un tā noplūda kā brūns ezers gar krējumbalto pauguru. Sviestā sutinātās pupiņas bija stingras, galviņsalāti vēsi un trausli, greipfrūti ledaini auksti.

Vējš bija visiem sapūtis varenu ēstgribu, un Edijs uznāca augšā paraudzīties, kā viņi ēd. Viņa seja izskatījās briesmīgi, un viņš jautāja:— Nu, kā jums iet pie dūšas šitā sātana gaļa?

—    Tā ir brīnišķīga,— mazais Toms atsaucās.

—    Sakošļā labi,— Edijs teica.— Citādi jau nepamana garšu.

—    Tur nav ko sakošļāt, pati kūst mutē,— mazais Toms sacīja.

—    Saldais arī būs, Edij?— Deivids jautāja.

—    Kā tad. Rausis un saldējums.

—    Turiet mani!— Endrū iesaucās.— Pa divām porcijām?

—    Tad tu būsi gar zemi. Saldējums ir ciets kā klints.

—    Ar ko rausis?

—    Loganrausis.

—    Kas par saldējumu?

—    Kokosriekstu.

—    Kā te gadījies saldējums?

—    Preču kuģis atveda.

Pie pusdienām viņi dzēra tēju ar ledu, bet Rodžers un Tomass Hadsons pēc saldā ēdiena arī kafiju.

—    Edijs ir lielisks pavārs,— Rodžers teica.

—    īpaši, ja lieliska ēstgriba.

—          Filejs bija brīnišķīgs pats par sevi. Bez kādas ēstgribas. Salāti arī. Un rausis tāpat.

—           Viņš tiešām ir ļoti labs pavārs,— Tomass Hadsons piekrita.

—    Kāda ir kafija?

—          Tēt,— mazais Toms ierunājās,— ja tie no jahtas būs pie mistera Bobijn, vai mēs arī neaizietu? Endijs varētu nospēlēt viņiem žūpu.

—           Misteram Bobijam tas diezin vai patiks. Var iznākt nepatikšanas ar konsteblu.

—           Es noskrietu lejā un aprunātos ar misteru Bobiju, un konsteblam ari pateiktu. Viņš taču ir mūsu draugs.

—           Lai notiek. Brīdini misteru Bobiju un pats uzmani, kad tie jahtas ļaudis parādīsies. Bet ko mēs lai darām ar Deivu?

—    Vai mēs nevarētu viņu nest uz rokām? Būlu vēl efektīgāk.

—          Toma čībās es varu paiet pats,— Deivids teica.— Tu jau esi izdomājis, kā mēs nospēlēsim, Tomij?

—          Izdomāsim pa ceļam,— mazais Toms sacīja.— Tu vēl proti izgriezt plakstiņus uz āru?

—    Droši,— teica Deivids.

—          Tikai ne tagad, lūdzu,— Endrū sacīja.— Es negribu, lai man paliek nelabi tūlīt pēc pusdienām.

—           Par desmit centiem es varu iztaisīt tā, lai tu savas pusdienas izlaid pār mēli vienā pūtienā, čempiņ.

—    Lūdzu, nevajag. Vēlāk, jā, tad man nekas nebūs pretim.

—    Gribi? Iešu tev līdzi?— Rodžers jautāja mazajam Tomam.

—    Tas būtu jauki,— mazais Toms teica.— Mēs kopā visu izplānotu.

—          Nu tad ejam,— Rodžers sacīja.— Vai tu tikmēr nenosnaustos, Deivij?

—          To var,— teica Deivids.— Palasīšu, kamēr uznāk miegs. Ko tu darīsi, tēt?

—    Iešu aizvēja puses verandā un strādāšu.

—    Un ja es gulētu tur un skatītos, kā tu strādā? Tas tevi netraucētu?

—    Nē. Tas liktu man strādāt vēl labāk.

—    Mēs drīz būsim atpakaļ,— Rodžers teica.— Un tu, Endij?

—           Es labprāt ietu līdzi izlūkos. Bet labāk ne, tie cilvēki varbūt ir jau bārā.

—    Dziļa doma,— sacīja mazais Toms.— Tu esi dziļdomīgs, čempiņ.

Viņi aizgāja, un Tomass Hadsons visu pēcpusdienu strādāja. Endijs

brītiņu paskatījās un tad kaut kur aizgāja, Deivids skatījās, lasīja un neko nerunāja.

Tomass Hadsons gribēja vispirms uzgleznot zivi lēcienā, jo zināja, ka gleznot zivi ūdenī būs daudz grūtāk, un viņš jau bija iztaisījis divus uzmetumus, bet neviens viņam nepatika, tad uzmeta vēl trešo variantu, un tas beidzot patika.

—    Kā tev liekas, nu būs labi, Deivij?

—          Ak, tēt, tas ir brīnišķīgi. Bet vai ūdens neceļas līdzi, kad viņa lec? Es domāju, jau lēcienā, nevis atpakaļ iekrītot?

—          Tā tam vajadzētu būt,— tēvs piekrita,— jo viņa lauž ūdens līmeni.

—           Viņa bija tik ļoti gara. Tādai vajadzēja uzraut līdzi milzum daudz ūdens. Droši vien ūdens tecēja no viņas straumēm, un, ciešāk ieskatoties, mēs to būtu redzējuši. Viņa tev lido uz augšu vai krīt jau atpakaļ?

—          Tas ir tikai uzmetums. Gribēju parādīt viņu lēciena augstākajā punktā.

—          Zinu, ka tas ir tikai uzmetums, tēt. Piedod, ka vispār iejaucos. Es negribu tēlot nez kādu tur lietpratēju.

—    Man patīk, ka tu izsaki savas domas.

—           Edijs gan varētu kaut ko pateikt. Acs viņam ir kā fotokamera, un viņš iegaumē, ko redzējis. Vai tev neliekas, ka Edijs ir liela personība?

*

—    Protams.

—           Patiesībā jau neviens Ediju tā pa īstam nepazīst. Tomijs gan. Man Edijs patīk labāk par visiem, nerunājot par tevi un misteru Deivisu. Savu pavāra darbu viņš dara ar mīlestību, viņš ļoti daudz zina un ko tikai visu neprot! Atceries, kā viņš apstrādāja to haizivi un kā vakar metās ar žebērkli pāri bortam!

—    Un pēc tam viņu bārā piekāva, jo domāja, ka viņš plātās.

—    Bet Edijs jau par to neko neiztaisa.

—    Nē. Viņš ir laimīgs.

—           Pat šodien, tik neganti piekauts, viņš bija laimīgs. Un es noteikti zinu, ka viņš bija laimīgs, kad metās pakaļ zivij.

—    Protams.

—    Kaut misters Deiviss mācētu būt tik laimīgs kā Edijs.

—    Misters Deiviss ir daudz komplicētāks par Ediju.

—          To es saprotu, bet es atceros laiku, kad misters Deiviss bija bezrūpīgi laimīgs. Es labi pazīstu misteru Deivisu, tēt.

—           Viņš arī tagad ir pietiekami laimīgs. Kaut gan savu agrāko bezrūpību zaudējis.

—    Es nedomāju to slikto bezrūpību.

—    Es arī ne. Bet līdzi tai viņš zaudējis ticību saviem spēkiem.

—    To es zinu,— Deivids teica.

—           Ļoti gribas, lai viņš to atgūtu. Un varbūt atgūs arī, kad sāks atkal rakstīt. Saproti, Edijs ir laimīgs tāpēc, ka viņš savu darbu dara labi un dara to katru dienu.

—           Man liekas, misters Deiviss nevarētu strādāt katru dienu kā tu un Edijs.

—    Nē. Bet viņa darbs ir pavisam kas cits.

—           Es zinu. Es zinu pārāk daudz saviem gadiem, tēt. Tomijs zina divdesmit reižu vairāk nekā es, un viņš zina drausmīgas lietas, bet tas viņu kaut kā neskar. Viss, ko zinu es, man sāp. Un es pat nesaprotu, kāpēc tam tā vajadzētu būt.

—    Tu gribi sacīt, ka tu to pārdzīvo?

—           Es to pārdzīvoju, un tas it kā notiek ar mani pašu. It kā man būtu jānes citu grēki. Ja vispār tā mēdz būt.

—    Saprotu.

—          Tēt, piedod, ka es runāju par tik nopietnām lietām. Es zinu, ka par to nepieklājas runāt. Bet reizēm man tas ir nepieciešami, jo mēs vēl tik daudz ko nezinām, un, kad pēkšņi uzzinām, tas uzgāžas mums kā vilnis jūrā. Kad jūrā tik milzīgi viļņi kā šodien.

—    Tu vari man jautāt visu, ko vēlies, Deivij.

—           Es zinu. Un esmu par to ļoti pateicīgs. Bet ar dažiem jautājumiem es negribu steigties. Man liekas, daudzas lietas vajag izdibināt pašam un neviens tur nevar līdzēt.

—          Kā tev šķiet, vai mums ar Tomu un Endiju tiešām vajadzētu ielaisties tajā žūpības spēlē pie mistera Bobija? Atceries, man jau bija nepatikšanas ar to viru, kas sacēla skandālu, ka tu vienmēr esot piedzēries.

—          Es atceros, kā tad. Trīs gadu laikā viņš esot divreiz redzējis mani piedzērušos,— bet labāk nerunāsim par to. Tagad misters Bobijs mums nodrošinās alibi, pat ja es kādreiz patiešām piedzertos. Ja es to vīru jau divreiz esmu izāzējis, tad varu arī trešo reizi. Nē, tēt, man liekas, ka tas būs labi darīts.

—    Tu pēdējā laikā esi kādreiz spēlējis žūpu?

—          Jā, un mums ar Tomu padodas it labi. Bet Endijam nesalīdzināmi labāk. Endijs ir īsts ģēnijs. Viņš notēlo īstu briesmoni. Man tagad cita loma.

—    Un proti?—Tomass Hadsons turpināja zīmēt.

—    Esi redzējis, kā es tēloju brālīti idiotu? Mongoloīdu?

—    Nē.

—          Nu, kā tev tagad patīk, Deivij?— Tomass Hadsons parādija viņam uzmetumu.

—          Lieliski,— Deivids teica.— Nu es saprotu, ko tu gribi panākt. Mirkli, kad viņa sastinga gaisā pirms kritiena. Un tā glezna patiešām būs mana, tēt?

—    Tava.

—    Kā es to glabāšul

—   Tev būs jāglabā pat veselas divas gleznas.

—          Vienu es vedīšu līdzi uz skolu un otru turēšu mājās pie mātes. Jeb vai tu vēlētos, lai otra paliek te?

—          Nē. Mātei varbūt patiks. Un tagad pastāsti man par brālīti idiotu,— Tomass Hadsons sacīja.

—          Visšaušalīgākās ainas mēs spēlējam vilcienos. Vilciens ir pati labākā vieta izspēlēm, jo pasažieri ir pavisam īpaša cilvēku suga. Nekur citur nesalasās kopā tāds milzums muļķu. Un galvenais — viņiem nav kur sprukt.

Tomass Hadsons dzirdēja blakus istabā Rodžera balsi un sāka nokopt darba rīkus. Ienāca mazais Toms un teica:— Kā veicas, tēt? Labi pastrādāji? Es arī drīkstu paskatīties?

Tomass Hadsons parādīja viņam uzmetumus, un Toms sacīja:

—    Man abi patīk.

—    Vai viens tomēr tev nepatīk labāk par otru?— Deivids jautāja.

—          Nē. Abi ir lieliski,— viņš atbildēja. Tomass Hadsons tomēr redzēja, ka Toms steidzas un viņa domas ir citur.

—    Kā jums tur gāja?— Deivids vaicāja Tomam.

—          Baigi labi,— mazais Toms sacīja.— Atliek tikai kārtīgi nospēlēt, un būs pa pirmo. Viņi jau bija tur, un mēs viņus āzējām visu pēcpusdienu. Ar misteru Bobiju un konsteblu paspējām norunāt pirms

viņu ierašanās. Pagaidām mēs nospēlējām, kā misters Deiviss piesūcas, un es viņu visu laiku mēģināju savaldīt.

—    Jūs nepārcentāties?

—           Ne velna,— mazais Toms teica.— Jums vajadzēja redzēt misteru Deivisu. Noskatīties, kā iedarbojas katra nākamā glāze. Tā lēnītēm, gandrīz nemanāmi.

—    Ko viņš dzēra?

—           Tēju. Bobijs to pasniedza ruma pudelē. Un Endiju jau gaida džina pudele ar ūdeni.

—    Un kā tu mēģināji misteru Deivisu atrunāt?

—           Plijos virsū, ka, lūdzu, lūdzu, nevajag vairāk. Bet tā, lai viņi nemaz nedzirdētu. Misters Bobijs arī spēlēja līdzi, tikai viņš gan dzēra īstu viskiju.

—          Tad mums jāpasteidzas,— Deivids sacīja.— Kamēr misters Bobijs nav pielicies galīgi pilns. Kādā formā ir misters Deiviss?

—    Spožā. Viņš ir liels aktieris, Deiv, augstas klases.

—    Kur Endijs?

—    Mēģina savu lomu lejā pie spoguļa.

—    Edijs arī piedalīsies?

—    Edijs un Džozefs, abi divi.

—    Ka viņi visu nesajauc.

—    Katram ir tikai viena replika.

—           Edijs savu repliku varbūt paturēs prātā, bet par Džozefu gan es šaubos.

—    Viņam būs tikai jāatkārto, ko Edijs teicis.

—    Konstebls piedalās?

—    Kā likts.

—    Cik viņu tur ir?

—           Pieci vīri un divas meitenes. Viena glīta, otra vienkārši burvīga. Viņai bija ļoti žēl mistera Deivisa.

—    Robāl— iesaucās Deivids.— Ejami

—    Vai tad tu varēsi aiziet?— mazais Toms jautāja Deividam.

—    Ēs viņu nesīšu,— Tomass Hadsons sacīja.

—           Labāk ļauj man iet čībās, tēt,— Deivids teica.— Es varētu uzvilkt Toma čības. Ja es lieku pēdas sāniski, tad man nesāp, un izskatīsies taisni tā, kā vajag.

—    Lai notiek. Nu tad varam iet. Kur Rodžers?

—           Met ar Ediju vienu maziņo uz mākslas altāra,— mazais Toms atbildēja.— Viņš jau bija līdz kloķim, tik ilgi dzerdams tēju vien, tēt.

Vējš plosījās vēl joprojām, kad viņi vēra «Ponce de Leon» durvis. Jahtas pasažieri dzēra pie letes rumu. Glīta kompānija, visi iedeguši un baltās drānās, un pieklājīgi arī — tūlīt pašķīrās uz letes galiem, lai dotu vietu jaunpienācējiem. Divi vīri un viena meitene sēdēja pie mūzikas automāta, otra ar trim vīriem pavirzījās uz durvju pusi. Vienkārši

burvīgā meitene bija tā, kas palika pie automāta, bet arī otra bija ļoti skaista. Rodžers, Tomass Hadsons un zēni ienāca vidū. Deivids pat centās neklibot.

Misters Bobijs paskatījās uz Rodžeru un teica:— Atkal jau klāt?

Rodžers bezcerīgi pamāja, un Bobijs nolika viņam priekšā ruma pudeli un glāzi.

Rodžers pievilka pudeli sev klāt un neteica ne vārda.

—          Žūpojat, Hadson?— Bobijs pagriezās pret Tomasu Hadsonu. Viņa seja pauda taisnīgu sašutumu. Tomass Hadsons pamāja.— Laiks būtu izbeigt,— Bobijs teica.— Kaut kādai robežai taču jābūt.

—   Tikai vienu lāsīti ruma, Bobij.

—    To pašu, ko viņš tur tempj?

—    Nē. Bakardi.

Misters Bobijs pielēja glāzi un pastūma Tomasam Hadsonam.

—    Ņemiet,— viņš sacīja.— Patiesībā man nevajadzētu jūs apkalpot.

Tomass Hadsons izmeta glāzi vienā rāvienā, un rums sildīja un

iedvesmoja.

—    Vēl vienu,— Tomass Hadsons teica.

—          Pēc divdesmit minūtēm, Hadson,— Bobijs sacīja. Viņš atskatījās uz pulksteni pie sienas.

Pagaidām jahtas kompānija tikai brīžiem pameta uz viņiem kādu skatienu, ne vairāk, kā atļāva pieklājība.

—    Ko tu dzersi, čempiņ?— misters Bobijs jautāja Deividam.

—          Jums jau nu vajadzētu zināt, ka es vairs nedzeru,— Deivids nīgri atcirta.

—    Kopš kura laika?

—    Kopš vakardienas, varējāt gan pamanīt.

„— Atvaino,— Bobijs teica un pats ierāva vienu maziņo.— Man jau nu būtu vajadzējis skaitīt, kad un cik jūs kurais iztempjat. Labāk vāciet to Hadsonu projām, kad man te ir pieklājīga publika.

—    Es dzeru klusiņām,— Tomass Hadsons teica.

—          Jums pietiek,— misters Bobijs aizkorķēja pudeli Rodžeram degungalā un nolika uz plaukta.

Mazais Toms atzinīgi pamāja un kaut ko iečukstēja Rodžeram ausī. Rodžers nolaida galvu uz rokām. Tad viņš atkal paslējās un rādīja uz pudeli. Mazais Toms pakratīja galvu. Bobijs paķēra pudeli, atkorķēja un piegrūda Rodžeram.

—           Dzerdams tu savu galu dabūsi,— viņš teica.— Un es tev pakaļ neraudāšu.

Nu abas grupas skatījās, gandrīz vai neatrāva acu no viņiem, bet joprojām pieklājības robežās. Tie vīri, protams, bija piedzērušies, bet nekādu skandālu netaisīja un izskatījās pēc inteliģentiem cilvēkiem.

Tad Rodžers pirmo reizi pacēla balsi.

—    Dod tam žurkulēnam ari kādu klunkšķi,— viņš sacīja Bobijam.

—    Ko tu dzersi, bērniņ?— misters Bobijs jautāja Endijam.

—    Džinu,— Endijs atbildēja.

Tomass Hadsons sargājās pat paskatīties uz kompāniju. Bet juta noskaņojumu.

Bobijs nolika Endijam priekšā pilnu pudeli un glāzi. Endijs pielēja glāzi līdz malām un paklanījās Bobijam.

—           Uz jūsu veselību, mister Bobij,— viņš teica.— Pirmais malks pa visu garo dienu.

—    Tad tev jāierauj,— Bobijs sacīja.— Tu vēlu atnāci.

—          Tētis atņēma viņam naudu,— Deivids teica,— ko māmiņa atsūtīja dzimšanas dienā.

Mazais Toms palūkojās uz tēvu un sāka raudāt. Pareizāk sakot, viņš cīnījās ar raudām, tā ka sirds sāpēja skatoties, un tā bija vieglāk neuzspēlēt.

Iestājās klusums, līdz kamēr Endijs teica:— Es, lūdzu, gribētu vēl vienu glāzi džina, mister Bobij.

—           Ielej pats,— Bobijs sacīja.— Nelaimīgais bērns.— Tad pagriezās pret Tomasu Hadsonu.— Hadson,— viņš teica.— Iemet pēdējo un staigā.

—           Es varu palikt, kamēr netaisu skandālu,— Tomass Hadsons sacīja.

—    Kā tad, un ilgi tu netaisīsi,— Bobijs atriebīgi iedzēla.

Rodžers stiepās pēc pudeles, un mazais Toms iekārās viņa piedurknē. Asaras viņš bija apspiedis, kā krietnam un dūšīgam zēnam klājas.

—    Mister Deivis,— viņš teica,— jūs vairāk nedrīkstat.

Rodžers neatbildēja, un Bobijs atkal nolika viņam priekšā pudeli.

—           Mister Deivis, jums šovakar vēl jāraksta,— mazais Toms sacīja.— Atcerieties vien, jūs devāt vārdu, ka Šovakar rakstīsit.

—    Vai tad citādi es dzertu?— Rodžers atteica.

—           Bet mister Deivis, kad jūs rakstījāt «Vētru», jūs tik daudz nedzērāt.

—    Vai tu nevarētu turēt muti?— Rodžers sacīja.

Mazais cietējs Toms bija neatlaidīgs un drošsirdīgs.

—           Varu, mister Deivis. Es to vispār nedarītu, ja jūs pats nebūtu mani lūdzis. Vai neiesim labāk mājās?

—    Tu esi labs zēns, Tom,— Rodžers teica.— Bet mēs paliksim (e.

—    Un ilgi, mister Deivis?

—    Kamēr šo nolādēto ūķi klapēs ciet.

—           Es gan domāju, ka nevajadzētu,— mazais Toms neatlaidās.

—     Patiešām. Ja jūs dzersit tik ilgi, kamēr vairs burtus nevar atšķirt, jūs nespēsit rakstīt.

—    Es diktēšu,— Rodžers sacīja.— Kā Miltons.

—           Protams, jūs diktējat lieliski,— mazais Toms teica.— Tikai šorīt, kad mis Felpsa gribēja visu pārrakstīt uz mašīnas, tur notis vien bija.

—    Es rakstu operu,— Rodžers sacīja.

—          Es zinu, ka jūs varat uzrakstīt brīnišķīgu operu, mister Deivis. Bet vispirms varbūt tomēr vajadzētu pabeigt romānu? Jūs par to romānu izņēmāt lielu avansu.

—           Pabeidz to pats,— Rodžers teica.— Sižetu tev tagad jau vajadzētu zināt.

—          Sižetu es zinu, mister Deivis, jauks sižets, tikai meitene ir tā pati, kas iepriekšējā grāmatā jau nomira, un lasītāji brīnīsies.

—    Dimā bieži tā darīja.

—          Nebāzies viņam virsū,— Tomass Hadsons sacīja.— Kā cilvēks lai raksta, ja viņam visu laiku bāžas virsū?

—           Mister Deivis, vai jūs nevarētu nolīgt labu sekretāru, kas raksta jūsu vietā? Daudzi rakstnieki tā darot.

—    Nē. Pārāk dārgi.

—    Gribi, es tev palīdzēšu, Rodžer?— Tomass Hadsons jautāja.

—    Jā. Uzglezno to romānu.

—          Tas būtu brīnišķīgi!— mazais Toms iesaucās.— Tu patiešām to varētu, tēt?

—    Es to uzmālēšu vienā dienā,— Tomass Hadsons sacīja.

—    Glezno ar pakaļām gaisā kā Mikelandželo,— Rodžers teica.

—    Un tik lielu, lai karalis Džordžs varētu izlasīt bez brillēm.

—    Tu tiešām to uzgleznosi, tēt?— Deivids jautāja.

—    Jā.

—    Labi,— Deivids teica.— Pirmais prātīgais vārds, ko es te dzirdu.

—    Vai tas nebūs pārāk grūti, tēt?

—    Ne velna. Pārāk viegli gan. Kas tā par meiteni?

—   Tā pati, kas misteram Deivisam vienmēr.

—    Uzmālēšu vienā priekšpusdienā,— Tomass Hadsons sacīja.

—    Bet ar pakaļu gaisā,— Rodžers teica.

—    Bez piedauzībām, lūdzu,— Tomass Hadsons aizrādīja.

—    Mister Bobij, drīkst vēl vienu šļukiņu?— Endijs jautāja.

—    Cik glāzes tu jau iedzēri?— Bobijs apvaicājās.

—    Tikai divas.

—    Liecies pilns,— Bobijs sacīja un piestūma viņam pudeli.

—    Paklau, Hadson, kad tu aizvāksi savu smērējumu?

—    Neviens negrib pirkt?

—          Nē,— Bobijs teica.— Veltīgi aizņem vietu. Un krīt man uz nerviem. Gribu tikt vaļā no tās bildes.

—    Atvainojiet, lūdzu,— viens no jahtas vīriem uzrunāja Rodžeru.

—    Šī glezna ir pārdodama?

—    Ar jums kāds runāja?— Rodžers paskatījās uz viņu.

—    Neviens,— vīrs atbildēja.— Jūs esat Rodžers Deiviss, vai ne?

—    Jūs esat sasodīti attapīgs.

—          Ja tā ir jūsu drauga glezna un pārdodama, es labprāt uzzinātu, cik viņš prasa.— Vīrs pagriezās.— Jūs esat Tomass Hadsons, vai ne tā?

—    Hadsons gan.

—    Šī glezna ir pārdodama?

—    Nē,— Tomass Hadsons atbildēja.— Diemžēl ne.

—    Bet bāra saimnieks saka …

—          Viņš ir traks,— Tomass Hadsons teica.— Briemīgi jauks cilvēks. Bet traks.

—           Mister Bobij, vai es nevarētu palūgt vēl glāzi džina?— Endijs ļoti pieklājīgi jautāja.

—           Protams, manu bērniņ,— Bobijs teica un ielēja.— Zini, ko tiem stulbeņiem vajadzētu darīt? Uz džina pudeļu etiķetēm zīmēt tavu jauko, veselīgo purniņu, nevis kaut kādas tur idiotiskas kadiķogas. Hadson, kāpēc tu neuzzīmē viņiem pieklājīgu džina etiķeti ar mazā Endrū ģīmīti visā bērna jaukumā?

—           Laidīsim apgrozībā jaunu šķirni,— Rodžers sacīja.— Viņiem ir «Vecais Toms». Kāpēc mums lai nebūtu «Jautrais Endrū»?

—           Es varu ieguldīt vajadzīgo kapitālu,— Bobijs teica.— Džinu mēs dzītu tepat salā. Puišeļu te diezgan, lai pilda pudelēs un līmē etiķetes. Vairumtirdzniecība un mazumtirdzniecība pēc vēlēšanās.

—          Atpakaļ pie mājsaimniecības,— Rodžers teica.— Kā Viljama Morisa laikos.

—    No kā mēs varētu dzīt džinu, mister Bobij?— Endrū jautāja.

—    No zivīm,— Bobijs atbildēja,— un gliemežiem.

Jahtas kompānija vairs neskatījās ne uz Rodžeru, ne Tomasu Hadsonu. Viņi bažīgi vēroja Bobiju.

—    Par to gleznu,— viens no viņiem ieminējās.

—           Par kādu gleznu jūs runājat, godātais?— Bobijs vaicāja, ieraudams vienu maziņo.

—    Par to ļoti lielo gleznu ar trim ūdensstabiem un cilvēku laivā.

—    Kur?— jautāja Bobijs.

—    Tur,— teica vīrs.

—           Lūdzu piedošanu, ser, manuprāt, jums tagad pietiek. Man ir pieklājīga iestāde, ser. Te nedrīkst piedzerties līdz ūdensstabiem un cilvēkiem laivās.

—    Es runāju par to tur gleznu.

—           Nekaitiniet mani, ser. Te nekādas gleznas nav. Ja te būtu kāda glezna, tad varbūt vienīgi, kā bāros pieklājas, kāda plika sieviete, izlaidusies visā garumā.

—    Es runāju par to tur gleznu.

—    Kādu gleznu un kur?

—    Tur.

—           Varbūt, lūdzu, vienu broma zelteri, ser? Vai izsaukt jums rikšu?— Bobijs piedāvāja.

—    Rikšu?

—          Jā. Kraupainu rikšu, ja jūs prasāties pēc taisnības. Pats jūs esat rikša. Jums nu pietiek.

—          Mister Bobij,— Endijs ļoti pieklājīgi ieminējās.— Kā jums liekas, man arī pietiek?

—    Nē, manu zeltiņ. Protams, ne. Ielej pats.

—    Paldies, mister Bobij,— Endijs teica.— Šī būs ceturtā.

—    Kaut vai simtā,— Bobijs sacīja.— Lepojos ar tevi no visas sirds.

—           Vai labāk neiesim, Hei?— kāds no kompānijas vaicāja vīram, kas gribēja pirkt gleznu.

—           Es gribētu tikt pie šīs gleznas,— vīrs atbildēja.— Ja varētu vienoties par saprātīgu cenu.

—           Es gribētu tikt laukā no šejienes,— pirmais sacīja.— Joki paliek joki un tā tālāk. Bet sēdēt un noskatīties, kā bērni dzer, tas ir par daudz.

—          Jūs patiesi lejat šim mazajam puisītim džinu?— glītā blondā meitene, kas sēdēja pie letes durvju pusē, jautāja Bobijam. Viņa bija slaida, ļoti gaišiem matiem un jaukiem vasaras raibumiņiem. Ne tādiem kā sarkanmatainām sievietēm, bet tādiem kā retajām blondīnēm, kas saulē iedeg, nevis tikai apsvilst.

—    Jā, cienītā.

—          Tas ir nekrietni,— meitene teica.— Tas ir riebīgi, tas ir nekrietni, un tas ir noziedzīgi.

Rodžers novērsās, lai neskatītos uz meiteni, un Tomass Hadsons sēdēja ar nolaistām acīm.

—           Ko tad viņam, pēc jūsu domām, vajadzētu dzert, cienītā?— Bobijs jautāja.

—    Neko. Viņš vispār nedrīkstētu dzert.

—    Nez vai tas būs taisnīgi,— Bobijs iebilda.

—           Ko nozīmē — taisnlgi7 Jums liekas taisnīgi indēt bērnu ar alkoholu?

—          Redzi nu, tēt?— mazais Toms sacīja.— Vai es neteicu, ka Endijam nevajag dzert?

—           No trim zēniem viņš vienīgais dzer, cienītā. Kopš čempiņš ir atmetis,— Bobijs mēģināja viņu pārliecināt.— Vai jūs tiešām domājat, ka ir taisnīgi liegt šo mazo prieciņu vienīgajam no trim visā ģimenē?

—           Taisnigil— meitene teica.— Jūs esat izdzimtenis! Un jūs tāpat esat izdzimtenis!— viņa teica Rodžeram.— Un jūs arī esat izdzimtenis,— viņa teica Tomasam Hadsonam.— Jūs visi esat riebekli, un es jūs ienīstu!

Meitenes acīs parādījās asaras, un viņa uzgrieza muguru zēniem un misteram Bobijam un sacīja savas kompānijas vīriešiem: — Vai tiešām neviens no jums nevar neko darīt?

—           Man liekas, tas ir tikai joks,— viens no vīriešiem atbildēja.— Kā rupjais viesmīlis, ko speciāli noilgst viesībām. Vai kā zagļu žargons.

—           Nē, nav joks! Skaties, tas briesmīgais cilvēks atkal lej viņam džinu! Tas ir drausmīgi! Tā ir traģēdija!

—    Mister Bobij, par piecām vairāk es nedabūšu?— Toms jautāja.

—    Šovakar ne,— Bobijs atbildēja.— Lai tu atkal nesāc šokēt dāmu.

—           Lūdzu, vediet mani projām,— meitene sacīja.— Es nevaru uz to skatīties.

Viņa sāka raudāt, un divi vīrieši izgāja no bāra viņai līdzi, bet Tomass Hadsons, Rodžers un zēni sāka justies jau gluži neērti.

Otrā meitene, tā, kas bija vienkārši burvīga, nāca viņiem klāt. Viņai bija daiļa seja un tīra, zeltaina āda, un gaišbrūni mati. Kājas slēpās garās, platās biksēs, bet, cik Tomass Hadsons varēja spriest, augums viņai bija lielisks, un zīdainie mati viļņojās līdzi viņas soļiem. Viņš zināja, ka ir šo meiteni jau kaut kur redzējis.

—    Tas taču nemaz nav džins, vai ne?— viņa jautāja Rodžeram.

—    Nē. Protams, nav.

—          Es iešu un pateikšu viņai,— meitene sacīja.— Citādi viņa to pārāk sāpīgi pārdzīvo.

Pa durvīm iziedama, viņa atskatījās un uzsmaidīja. Viņa patiešām bija burvīga meitene.

—           Izrāde beigusies, tēt,— Endijs teica.— Tagad mēs drīkstam dzert kokakolu?

—           Es labāk dzertu alu. Ja vien lēdija to nepārdzīvotu pārāk sāpīgi,— sacīja mazais Toms.

—           Nedomāju, ka viņa sāpīgi pārdzīvos alu,— Tomass Hadsons atbildēja.— Vai drīkstu jūs pacienāt?— viņš jautāja vīram, kas gribēja pirkt gleznu.— Piedodiet, ka mēs tik idiotiski uzvedāmies.

—           Nē, nē, ko jūs,— virs sacīja.— Tas bija ļoti interesanti. Man tas likās ļoti interesanti no sākuma līdz galam. Saistoši. Es vienmēr esmu interesējies par rakstniekiem un māksliniekiem. Neliela improvizācija, vai ne?

—    Jā,— teica Tomass Hadsons.

—    Bet tagad par šo gleznu …

—          Glezna pieder misteram Sondersam,— Tomass Hadsons paskaidroja.— Tā ir gleznota un dāvināta viņam. Nedomāju, ka viņš gribēs to pārdot. Bet glezna pieder viņam, un viņš ar to var darit, ko vien vēlas.

—          Un es vēlos to paturēt pats,— Bobijs sacīja.— Nesoliet man milzu naudu, citādi es to sāpīgi pārdzīvošu.

—    Es tiešām gribētu, lai tā pieder man.

—    Es arī, pie visiem velniem,— Bobijs teica.— Un tā pieder man.

—          Bet, mister Sonders! Bārs nav piemērota vieta tik vērtīgam mākslas darbam.

Bobijs noskaitās.

—           Lieciet man mieru, jā?— viņš sacīja.— Mēs pavadījām brīnišķīgu vakaru. Jaukāko vakaru manā mūžā, bet meitiešiem, protams, jāsāk pinkšķēt un viss jāsapurgā. Es zinu, ka viņai bija taisnība un viņa gribēja labu. Tur jau ir tā krunka. Tā labagribēšana ir briesmīgāka par visu! Manai vecajai arī vienmēr ir taisnība, un viņa grib labu, bet man no viņas taisnības jāņem striķis un jāpakaras. Pie velna tādu taisnību! Un te nu jūs stāvat un iedomājaties, ka varat atņemt man gleznu tāpēc vien, ka jums tā iepatikusies.

—           Bet, mister Sonders, jūs pats sacījāt, lai gleznu aizvāc, un teicāt, ka tā ir pārdodama.

—    Daudz ko es sacīju,— Bobijs atcirta,— kad mēs taisījām jokus.

—    Tātad glezna nav pārdodama?

—    Nē, nav. Ne pārdodama, ne izīrējama, ne nofraktējama.

—          Labi,— vīrs sacīja.— Te ir mana vizītkarte, ja jums kādreiz ienāktu prātā to pārdot.

—          Lieliski,— Bobijs teica.— Varbūt Tomam mājās ir kaut kas, ko viņš gribētu pārdot. Ko tu par to saki, Tom?

—    Nedomāju vis,— Tomass Hadsons sacīja.

—    Es labprāt aizietu pie jums un paskatītos.

—          Man pašlaik nekā rādāma nav,— Tomass Hadsons atbildēja.

—    Ja vēlaties, varu jums iedot Ņujorkas galerijas adresi.

—    Pateicos. Vai jūs to neuzrakstītu šeit?

Vīram bija līdzi pildspalva, un adrese tika uzrakstīta uz vienas no viņa vizītkartēm, bet otru viņš pasniedza Tomasam Hadsonam. Tad vīrs pateicās vēlreiz un apvaicājās, vai viņš savukārt nedrīkstētu Tomasu Hadsonu pacienāt.

—           Vai jūs nevarētu nosaukt aptuvenu cenu saviem lielajiem audekliem?

—           Nē, nevaru,— Tomass Hadsons sacīja.— Gan jums to nosauks gleznu tirgotājs pats.

—           Es uzmeklēšu viņu, tiklīdz būšu atkal pilsētā. Šī glezna ir ārkārtīgi interesanta.

—    Paldies,— Tomass Hadsons teica.

—    Un tā ir jūsu nopietnība, ka glezna nav pārdodama?

—          Jēzus,— Bobijs ievaidējās.— Beidziet reiz! Tā ir mana glezna, un pat ideja ir mana, un Toms to uzgleznoja personīgi man.

Izskatījās, ka vīrs noturējis to par kārtējās «šarādes» sākumu, jo uzsmaidīja, cik draudzīgi vien iespējams.

—    Es negribētu izlikties pārāk neatlaidīgs …

—          Un esat neatlaidīgs kā kraupains bruņurupucis,— Bobijs viņu pārtrauca.— Pietiek. Sadzersim un aizmirsīsim to visu.

Zēni tikmēr runāja ar Rodžeru.

—           Mēs nospēlējām itin glīti, vai ne, mister Deivis?— mazais Toms jautāja.— Es nepārcentos, kā jums šķiet?

—           Nē, bija taisni laikā,— Rodžers atbildēja.— Deividam gan neiznāca nospīdēt.

—    Es jau biju gatavs sākt brālīša kretīna gājienus,— Deivids teica.

—          Tad gan, liekas, tu būtu viņu nokāvis pavisam,— mazais Toms teica.— Viņa jau tāpat bija uz pēdējās robežas. Tikai brālīša idiota vēl trūka.

—           Es jau biju izgriezis plakstiņus uz āru un gatavs parādīties,— Deivids sacīja.— Es noliecos un sagatavojos, bet taisni tad, kad es taisījos pacelt galvu, izrāde beidzās.

—           Mums nepalaimējās, ka viņa izrādījās tik lādzīga meiča,— Endijs teica.— Es jau arī vēl nepaspēju ne lāgā izvērsties. Un otras tādas izdevības mums vairs nebūs.

—           Un vai misters Bobijs nebija brīnišķīgs?— mazais Toms jautāja.

—    Augsta klase, ka es jums saku, mister Bobij.

—           Žēl, ka vajadzēja pārtraukt,— Bobijs sacīja.— Un konstebls pat nepaguva ierasties. Un es vēl tikai sāku iespēlēties. Tagad es zinu, kā uz skatuves jūtas tie lielie aktieri.

Meitene ienāca pa durvīm. Vējš apkļāva viņas svīteri un plandīja matus, kad viņa uzrunāja Rodžeru.

—    Viņa nenāks atpakaļ. Bet viss kārtībā. Viņa ir nomierinājusies.

—    Varbūt iedzersit ar mums?— Rodžers jautāja.

—    Labprāt.

Rodžers nosauca visu viņu vārdus, un meitene sacīja, ka viņa ir Odrija Brjūsa.

—    Vai drīkstu aiziet un paskatīties jūsu gleznas?

—    Protams,— Tomass Hadsons teica.

—    Es labprāt ietu līdzi mis Brjūsai,— neatlaidīgais sacīja.

—    Jūs esat viņas tēvs?— Rodžers vaicāja.

—    Nē. Bet ļoti vecs draugs.

—          Tad jūs nevarat nākt,— Rodžers teica.— Jums jāpagaida, kad mēs rīkosim Ļoti Vecu Draugu dienu. Vai kad saņemsit rīcības komitejas ielūgumu.

—           Lūdzu, neesiet pārāk rupjš pret viņu,— meitene sacīja Rodžeram.

—    Diemžēl esmu jau bijis.

—    Bet vairāk nevajag.

—     Labi.

—     Būsim draugi.

—    Lai notiek.

—           Toms varētu man pastāstīt par to meiteni, kas ir visās jūsu grāmatās.

—          Jūs patiešām to gribētu?— mazais Toms jautāja.— Bet tā jau nemaz patiesībā nav. Es tikai ķircināju misteru Deivisu.

—    Gan jau mazliet ir patiesībā arī.

—    Labāk atnāciet pie mums ciemos,— Rodžers teica.

—    Es drīkstu ņemt līdz savus draugus?

—    Nē.

—    Nevienu pašu?

—    Jums viņi tik ļoti vajadzīgi?

—    Nē.

—    Jo labāk.

—    Ap cikiem es drīkstu ierasties?

—    Katrā laikā,— Tomass Hadsons sacīja.

—    Un es dabūšu pusdienas arī?

—    Dabiski,— Rodžers teica.

—           Sāk izskatīties pēc brīnišķīgas salas,— viņa sacīja.— Un es priecājos, ka mēs esam draugi.

—           Deivids varēs parādīt jums brālīti mongoloīdu,— Endijs teica,— te viņš nepaguva.

—           Ak dievs,— viņa sacīja.— Tad mums būs viss, ko cilvēks var gribēt.

—    Cik ilgi jūs te paliksit?— mazais Toms jautāja.

—    Nezinu.

—    Un cik ilgi paliks jahta?— jautāja Rodžers.

—    Arī nezinu.

—    Ko tad jūs vispār zināt? Es jautāju kā draugs.

—    Neko lielu. Un jūs?

—    Es zinu, ka jūs esat burvīga,— Rodžers teica.

—    Mīļš paldies,— viņa atbildēja.

—    Vai jūs nevarētu te padzīvot kādu laiciņu?

—    Nezinu. Varbūt.

—    Vai labāk neiesim dzert uz mūsu māju?— Rodžers jautāja.

—    Dzersim vien tepat,— meitene sacīja.— Te ir tik jauki.

XII

Nākošajā dienā vējš bija norimis, Rodžers ar zēniem aizgājuši peldēties un Tomass Hadsons strādāja augšējā verandā. Edijs bija teicis, ka sā|ais ūdens Deivida kājām neko nekaitēs, ja pēc peldēšanās uzliks jaunu pārsēju. Tā nu viņi visi bija aizgājuši, un Tomass Hadsons gleznodams laiku pa laikam paskatījās lejā uz viņiem. Viņš domāja par Rodžeru un meiteni, bet aprāvās pats, lai neaizdomātos par tālu. Viņš nevarēja nedomāt, cik joti viņa atgādina Toma māti jaunībā, kad viņi satikās pirmoreiz. Bet galu galā pārāk daudzas meitenes bija pratušas izskatīties pēc Toma mātes jaunībā, un viņš turpināja strādāt. Viņš bija pārliecināts, ka drīz šo meiteni atkal redzēs un redzēs bieži. Tas bija skaidrs. Jā, viņa bija dekoratīva un likās arī jauka pēc dabas. Ja viņa

vēl joprojām atgādinās Toma māti, tā būs mocība. Bet tur vairs neko ftevarēja darīt. Arī agrāk tas bijis jāpiedzīvo diezgan bieži. Viņš turpināja strādāt.

Viņš zināja, ka glezna būs laba. Pie nākošās, ar zivi ūdenī, gan vajadzēs krietni pasvīst. Varbūt man vajadzēja ķerties pie grūtākās, viņš domāja. Nē, labāk pabeigšu vien šo pašu. Pie otras varēšu strādāt arī, kad viņi būs projām.

—           Es tevi aiznesīšu, Deivij,— viņš dzirdēja Rodžera balsi.— Lai nesaiet smiltis iekšā.

—    Labi,— Deivids sacīja.— Es tikai vēlreiz noskalošu kājas okeānā.

Rodžers nesa viņu augšā pa krastu uz krēslu, kas stāvēja pie okeāna

puses durvīm. Kad viņi pa ceļam uz krēslu bija zem verandas, viņš dzirdēja Deividu jautājam:— Kā jums liekas, mister Deivis, viņa atnāks?

—    Nezinu,— Rodžers atbildēja.— Ceru, ka jā.

—    Vai viņa nav skaista, mister Deivis?

—    Pat ļoti.

—           Man liekas, mēs viņai patīkam. Mister Deivis, ko dara tādas meitenes kā viņa?

—    Nezinu. Neesmu jautājis.

—    Tomijs ir viņā iemīlējies. Endijs arī.

—    Un tu?

—           Nezinu. Es neiemīlos tik ātri kā viņi. Bet redzēt viņu man gribētos. Mister Deivis, kā jums liekas, vai viņa ir slampa?

—    Nezinu. Neizskatās gan. Kāpēc tu tā domā?

—           Tomijs teica, ka esot viņā iemīlējies, bet ka viņa gan laikam esot slampa. Endijs teica, ka vienalga, lai viņa būtu kaut vai slampa.

—    Pēc tādas viņa neizskatās,— Rodžers sacīja.

—    Mister Deivis, vai visa tā jahtas kompānija nav diezgan savāda?

—    Ir gan.

—    Ar ko tādi cilvēki vispār nodarbojas?

—    Pajautāsim viņai, kad viņa atnāks.

—    Jūs tiešām domājat, ka viņa atnāks?

—    Jā,— Rodžers sacīja.— Vari neuztraukties.

—           Lai uztraucas Tomijs un Endijs. Es esmu iemīlējies pavisam citā meitenē. Jūs zināt. Es jums stāstīju.

—    Atceros. Kaut gan šī meitene arī ir viņai līdzīga,— Rodžers teica.

—           Varbūt redzējusi viņu filmā un tīšām grib izskatīties līdzīga,— Deivids sacīja.

Tomass Hadsons ķērās atkal pie darba.

Rodžers patlaban pārsēja Deividam pēdas, kad meitene parādījās krastā. Viņa nāca basām kājām, peldkostīmā, ar tāda paša auduma svārkiem pāri un pludmales somu rokā. Tomass Hadsons ar prieku vēroja, ka viņas kājas ir tikpat daiļas kā seja un krūtis, ko viņš jau bija

sazīmējis zem svītera. Rokas bija skaisti veidotas, un viņa bija brūni iedegusi. Krāsojusies viņa nebija, vienīgi lūpas bija krāsotas, bet Tomasam Hadsonam arī 5o daiļi izliekto muti gribētos redzēt bez lūpu zīmuļa skāriena.

—    Labrīti— viņa sacīja.— Vai nenāku pārāk vēlu?

—           Nē,— Rodžers atbildēja.— Mēs jau bijām peldēties, bet es iešu vēlreiz.

Rodžers bija izvilcis Deivida krēslu gandrīz pašā krastā, un Tomass Hadsons skatījās uz meiteni, kad viņa noliecās pār Deivida kājām, un meitenes smagie mati bija noslīdējuši uz priekšu, atsedzot skaustu ar sīku sprodziņu gredzeniem. Sprodziņas sudrabaini vizēja saulē pret brūni iedegušo ādu.

—    Kā tad tas gadījies?— viņa jautāja.— Nabaga pēdas.

—    Savainoju, vilkdams zivi,— Deivids atbildēja.

—    Tik liela bija?

—    Nezinu. Viņa norāvās.

—    Ļoti žēl.

—          Tas nekas,— Deivids sacīja.— Mēs to zivi vairs nemaz nepieminam.

—    Vai tad ar tādām kājām var peldēties?

Rodžers triepa uz pušumiem dzīvsudraba ziedi. Brūces bija tīras un izskatījās pavisam labi, tikai malas mazliet aptūkušas no sāļā jūras ūdens.

—    Edijs teica, ka tas neko nekaitēšot.

—    Un kas ir Edijs?

—    Mūsu pavārs.

—    Pavārs un ari ārsts?

—          Edijs daudz ko saprot no tādām lietām,— Deivids paskaidroja.

—    Misters Deiviss arī sacīja, ka būšot labi.

—    Un ko misters Deiviss vēl saka?— viņa jautāja Rodžeram.

—    Ka viņam prieks jūs redzēt.

—    Tas ir jauki. Ko labu darījāt vakarā?

—           Neko sevišķu,— Rodžers teica.— Spēlējām pokeru, pēc tam es vēl palasīju un gāju gulēt.

—    Kas vinnēja?

—    Endijs un Edijs,— Deivids sacīja.— Un ko darījāt jūs?

—    Mēs spēlējām triktraku.

—    Gulējāt labi?— Rodžers jautāja.

—    Jā. Un jūs?

—    Lieliski,— viņš atbildēja.

—          Tomijs ir vienīgais no mums, kas spēlē triktraku,— Deivids teica meitenei.— Viņam to iemācīja kāds dīvains subjekts, vēlāk atklājās, ka tas bijis pediņš.

—    Tiešām? Bēdīgs notikums.

—      Pēc Tomija vārdiem spriežot, nekā bēdīga tur nebija. Nekas ļauns nenotika.

—      Man liekas, pediņiem vispār ir bēdīga dzīve,— viņa sacīja.— Nabaga pediņi.

—      Drīzāk jau tas bija jocīgi,— Deivids teica.— Jo tas dīvainais subjekts, kas iemācīja Tomijam spēlēt triktraku, izstāstīja Tomijam, ko tas nozīmē, un vēl visu ko par senajiem grieķiem, Damonu un Pitiju, un par Dāvidu un Jonatānu. Ziniet, tādā garā, kā mums skolā māca par zivju ikriem un pieņiem vai par bitēm un drīksnām, un ziedputekšņiem, un Toms viņam jautājis, vai viņš esot lasījis Andrē Židu. Kā jel to sauca? Ne «Corydon». Bet to otru. Par Oskaru Vaildu.

—  «Si le grain ne meurt»',— Rodžers sacīja.

—      Baiga grāmata, Tomijs ņēma to līdzi uz skolu un lasīja puikām. Viņi, protams, nesaprata franciski, bet Tomijs tulkoja viņiem priekšā. Visumā tā grāmata ir šausmīgi garlaicīga. Tikai tur, kur misters Zids nokļūst Āfrikā, sākas šausmu lietas.

—    Esmu lasījusi,— meitene teica.

—      Lieliski,— Deivids nopriecājās.— Tad jūs saprotat, par ko ir runa. Nu tas vīrs, kas mācīja Tomam triktraku un izrādījās par pēdiņu, bijis ļoti pārsteigts un iepriecināts, jo viņam vairs nevajadzējis stāstīt par visām tām bitīšu un puķīšu būšanām, un viņš teicis: «Man prieks, ka jūs to zināt,»— vai kaut ko tādā garā, un Tomijs viņam teicis, atceros vārds vārdā: «Mister Eduard, man par hemoseksuālismu ir tikai tīri akadēmiska interese. Liels paldies, ka iemācījāt man triktraku, un atļausit atvadīties.»

—     Tomijam tolaik bija ļoti smalkas manieres,— Deivids piebilda.— Viņš tikko bija atgriezies no Francijas un prata uzvesties.

—    Tu arī esi dzīvojis Francijā?

—      Mēs visi tur esam bijuši, tikai dažādos laikos. Bet Tomijs ir vienīgais, kas visu pa īstam atceras. Mums gan arī nevienam nav tik laba atmiņa kā Tomijam. Viņš visu atceras sīki un smalki. Jūs esat kādreiz dzīvojusi Francijā?

—    Pat ilgu laiku.

—    Gājāt tur skolā?

—    Jā. Netālu no Parīzes.

—          Tad jums būs par ko parunāt ar Tomiju,— Deivids sacīja.

—    Viņš pazīst Parīzi ar visām tās piepilsētām tikpat labi kā es šejienes rifus un sēkļus. Kaut gan negalvoju, ka pazīstu tos tā kā Tomijs Parīzi.

Viņa sēdēja verandas ēnā un tecināja baltās smiltis caur kāju pirkstiem.

—    Pastāsti man par rifiem un sēkļiem,— viņa teica.

—           Labāk jau parādīt nekā pastāstīt,— Deivids sacīja.— Es jūs aizvedīšu ar laivu uz sēkļiem, un, ja vēlaties, varēsim pat iziet zemūdens medībās. Tas ir vienīgais veids, kā iepazīties ar rifiem.

—    Es jau labprāt.

—    Kas ir jūsu jahtas biedri?— Rodžers jautāja.

—    Cilvēki. Jums viņi nepatiks.

—    Viņi likās ļoti simpātiski.

—     Mums jāturpina tādā pašā garā?

—    Nē,— Rodžers teica.

—           Ar to uzstājīgo vīru jūs jau iepazināties. Viņš ir visbagātākais un visgarlaicīgākais. Varbūt labāk nerunāsim par viņiem. Visi viņi ir ļoti jauki un brīnišķīgi cilvēki un garlaicīgi līdz nāvei.

Parādījās mazais Toms un pēc brītiņa arī Endrū. Viņi bija peldējušies tālu, pašā liedaga galā, un, atpakaļ nākot, ieraudzījuši meiteni pie Deivida krēsla, metušies skriešus pa cietajām smiltīm un Endrū atpalicis. Viņš bija pavisam bez elpas.

—    Tu varēji gan pagaidīt,— viņš sacīja mazajam Tomam.

—           Piedod, Endij,— mazais Toms teica brālim un tad meitenei:

—    Labrīt. Mēs jūs gaidījām, gaidījām un tad gājām peldēties.

—    Man ļoti žēl, ka es to nokavēju.

—    Neko jūs neesat nokavējusi. Mēs iesim atkal.

—           Es gan palikšu tepat,— Deivids sacīja.— Bet jūs ejiet kaut vai tagad. Esmu arī diezgan pļāpājis.

—           Un tas, ka pašlaik ir bēgums, arī neko nenozīmē,— teica mazais Toms.— Jūras dibens te ir garš un lēzens.

—    Bet haizivis un barakudas?

—           Haizivis te parādās tikai pa naktīm,— Rodžers sacīja.— Un barakudas vispār neuzbrūk. Varbūt vienīgi duļķainā ūdenī.

—           Ja barakuda redz tikai kaut ko nozibam un nezina, kas tas ir, viņa var uzbrukt aiz pārskatīšanās,— Deivids piebilda.— Skaidrā ūdenī viņa cilvēkam neuzbrūk. Peldoties mēs vienmēr kādu ieraugām.

—           Pret smiltīm var labi redzēt, kā viņas peld gandrīz pavisam blakus,— mazais Toms teica.— Viņas ir ļoti ziņkārīgas. Bet tikai paskatās un aizpeld.

—           Bet, ja ķer zivis,— stāstīja Deivids,— piemēram, zemūdens medībās, un nes zivis līdzi somā vai uz auklas uzvērtas, viņas metas uz zivīm tik zibenīgi, ka netīšām var ievainot.

—           Vai arī ja peldot apkārt ir kefales vai lielāks sardīņu bars,— mazais Toms sacīja.— Tad viņas var nejauši uzklupt, triekdamās zivju barā.

—           Peldiet starp Tomu un mani,— Endijs teica,— tā jums nekas nedraudēs.

Viļņi smagi sitās pret krastu, un, kamēr viens aizslīdēja, bet otrs vēl nebija pacēlies, pa cietajām, slapjajām smiltīm skraidelēja tārtiņi.

—     Vai mums vispār vajadzētu peldēties tik lielos un duļķainos viļņos?

—     Droši,— Deivids sacīja.— Jāuzmanās vienīgi, ūdenī brienot. Kaut gan tādā laikā rajas nemēdz gulēt smiltīs.

—    Mēs ar misteru Deivisu sargāsim jūs,— mazais Toms teica.

—    Es arī sargāšu,— sacīja Endijs.

—     Gandrīz vai vienīgās zivis, ar kurām var sadurties tādos viļņos, ir mazās pompāno zivtiņas,— Deivids teica.— Viņas tad laižas pa vilnim uz krastu pēc knaušiem. Tādi mazi, jauki radījumi, ļoti ziņkārīgi un draudzīgi.

—    Vārdu sakot, tā būs it kā peldēšanās akvārijā,— viņa sacīja.

—      Endijs jums parādīs, kā izpūst laukā visu gaisu no plaušām, lai var dziļāk ienirt,— Deivids teica.— Toms parādīs, kā izvairīties no pārpratumiem ar murēnām.

—      Nesāc nu viņu baidīt, Deiv,— mazais Toms sacīja.— Mēs nemaz neesam tādi zemūdens karaļi kā viņš. Un taisni tāpēc, ka viņš ir zemūdens karalis, mis Brjūsa …

—    Odrija.

—    Odrij,— mazais Toms teica un aprāvās.

—    Ko tu gribēji sacīt, Tomij?

—    Nezinu,— mazais Toms atbildēja.— Iesim labāk peldēties.

Tomass Hadsons kādu laiku vēl strādāja. Tad nogāja lejā, apsēdās

blakus Deividam un skatījās uz četriem peldētājiem lielajos viļņos. Meitene bija bez peldcepurītes, viņa peldēja un nira līgani kā ronis. Viņa peldēja tikpat labi kā Rodžers, vienīgi spēka viņai bija mazāk. Kad viņi izbrida krastā un nāca pa blīvajām smiltīm uz mājas pusi, meitenes mati bija slapji un gludi atglausti atpakaļ, tā ka nekas nevarēja noslēpt galvas patieso formu, un Tomass Hadsons nodomāja, ka viņš nekad nav redzējis daiļāku seju un jaukāku augumu. Tikai tai vienai, viņš domāja. Tikai tai vienai, visdaiļākajai un visjaukākajai. Nedomā par to, viņš sacīja sev. Skaties uz šo meiteni un priecājies, ka viņa ir te.

—    Kā bija?— viņš jautāja meitenei.

—      Brīnišķīgi,— viņa uzsmaidīja.— Bet nevienu zivi es neredzēju,— viņa teica Deividam.

—     Tādā vilnī jau arī nevarēja redzēt,— Deivids sacīja.— Vienīgi saskrieties ar kādu.

Viņa sēdēja smiltīs, apskāvusi ceļgalus ar rokām. Slapjie mati krita uz pleciem, un abi zēni sēdēja blakus. Rodžers gulēja smiltīs viņai pretim, atspiedis pieri sakrustotās rokās. Tomass Hadsons pavēra stiklotās durvis, iegāja atpakaļ mājā un kāpa augšā uz verandu strādāt tālāk pie savas gleznas. Viņam likās, ka tas būs labākais, ko viņš var darīt.

Lejā smiltis, kad Tomass Hadsons vairs neskatījās uz viņiem, meitene pacēla acis uz Rodžeru.

—    Slikts garastāvoklis?— viņa jautāja.

—    Nē.

—    Aizdomājāties?

—    Varbūt mazlietiņ. Nezinu.

—   Tik jaukā dienā labāk nedomāt nemaz.

—    Lai notiek. Nedomāsim. Vi|ņos skatīties drīkst?

—    Cik uziet.

—    Peldēsimies atkal?

—    Vēlāk.

—    Kas jūs iemācīja tik labi peldēt?

—    Jūs.

Rodžers pacēla galvu un cieši paskatījās uz viņu.

—          Atceraties Antibas raga pludmali? Mazo pludmali? Paradīzes klinti? Es skatījos, kā jūs lecat no Paradīzes klints.

—    Kādu velnu jūs te meklējat, un kā jūs patiesibā sauc?

—          Meklēju jūs,— viņa teica.— Un domāju, ka mani sauc Odrija Brjūsa.

—    Mēs varbūt iesim, mister Deivis?— mazais Toms jautāja. Rodžers pat neatbildēja.

—    Tātad kā jūs īsti sauc?

—    Kādreiz es biju Odrija Raiberna.

—    Un kāpēc jūs mani meklējāt?

—    Tāpēc, ka gribēju. Tas bija nepareizi?

—    Domāju, ka nē,— Rodžers sacīja.— Kas jums teica, ka esmu te?

—           Kāds pretīgs tips pie kokteiļa glāzes Ņujorkā. Jūs esot ar viņu kāvies. Viņš sacīja, ka jūs esot nolaidies jau līdz saulesbrāļa līmenim.

—           Nav nemaz tik tālu no patiesības,— Rodžers teica, skatīdamies jūrā.

—    Viņš vēl daudz par jums runāja. Un neko glaimojošu.

—    Ar ko jūs bijāt Antibā?

—    Ar māti un Diku Raibernu. Nu jūs atceraties?

Rodžers paslējās sēdus un skatījās uz viņu. Tad piegāja klāt un apskāva, un noskūpstīja.

—    Velns mani rāvis!— viņš teica.

—    Nu, ir labi, ka es atnācu?— viņa jautāja.

—    Mazā knīpa,— viņš sacīja.— Tā patiešām esat jūs?

—    Vajadzīgi īpaši pierādījumi? Vai ticēsit tāpat uz vārda?

—          Kas man atliek, nekādas slepenas dzimumzīmītes es tāpat neatceros.

—    Tagad es jums patīku?

—    Tagad es jūs mīlu.

—          Es taču nevarēju palikt par kumelēnu uz visiem laikiem. Atceraties, jūs man reiz Oteijā teicāt, ka es izskatos pēc kumelēna, un es sāku raudāt?

—          Tas bija kompliments. Es sacīju, ka jūs izskatāties pēc Tenjela kumelēna no «Alises Brīnumzemē».

—    Es raudāju.

—           Mister Deivis,— Endijs ieminējās,— un Odrij. Mēs taisāmies iet pēc kokakolas. Atnest jums arī?

—    Man nē, Endij. Un knīpai?

—    Knīpai jā. Es labprāt padzertos.

—    Ejam, Deiv.

—    Nē. Es gribu paklausīties.

—    Reizēm tu esi sivēns no brā|a,— mazais Toms sacīja.

—          Atnes man arī,— Deivids teica.— Turpiniet tādā pašā garā, mister Deivis, un neliecieties par mani ne zinis.

—    Es nelikšos, Deivij,— meitene sacīja.

—    Kur jūs pazudāt un kā kļuvāt par Odriju Brjūsu?

—    Tas nav tik vienkārši izstāstāms.

—    Domāju gan.

—    Māte galu galā apprecējās ar kādu vīru, pēc uzvārda Brjūsu.

—    Es viņu pazinu.

—    Man viņš patika.

—    Es atturos,— Rodžers teica.— Bet kāpēc Odrija?

—          Odrija ir mans otrais vārds. Es paturēju to, jo mātes vārds man nepatika.

—    Man nepatika māte.

—          Man pašai arī ne. Bet Diks Raiberns man patika un Bils Brjūss patika, un mīlestības man bija divas reizē — jūs un Tomass Hadsons. Viņš arī mani nepazina, vai ne?

—          Nezinu. Viņš varēja arī pazīt un neko nesacīt. Bet viņam liekas, ka jūs esat līdzīga mazā Toma mātei, to es zinu.

—    Kaut jel es tiešām būtu.

—    Esat arī. Pat ļoti.

—          Tiešām esat,— Deivids apstiprināja.— Tik daudz pat es saprotu. Piedodiet, Odrij. Man vajadzētu aizvāzties un vākties projām.

—    Jūs nemīlējāt mani un nemīlējāt Tomu.

—    Nav tiesa, mīlēju gan. Tikai jūs to nezinājāt.

—    Kur tagad ir jūsu māte?

—    Apprecējusies ar kādu Džofriju Taunsendu un dzīvo Londonā.

—    Un vēl joprojām narkotiķe?

—    Protams. Un vēl joprojām ļoti skaista.

—    Nevar būt.

—    Nē. Patiešām ir. Es to nebūt nesaku aiz meitas godbijības.

—    Jūs kādreiz bijāt ļoti godbijīga meita.

I

—          Zinu. Es lūdzu dievu par visiem. Un par visu, kas darīja man sāpes. Gavēju, lai dievs savā žēlsirdībā dod mātei vieglu nāvi. Un jūs pat iedomāties nevarat, kā es lūdzu dievu par jums, Rodžerl

—          Kaut jel dievs būtu labāk uzklausījis jūsu lūgšanas,— Rodžers sacīja.

—    Man arī to gribētos,— viņa teica.

—          Vēl neko nevar zināt, Odrij. Lūgšanas dažreiz piepildās pēc ilgāka laika,— Deivids sacīja.— Ar to es negribu teikt, ka misters Deiviss bez lūgšanām aizies bojā. Bet runājot par lūgšanām vispār.

—    Paldies, Deiv,— Rodžers teica.— Kas notika ar Brjūsu?

—    Viņš nomira. Vai tad jūs neatceraties?

—    Nē. Bet es atceros Dika Raiberna nāvi.

—    Domāju gan.

—    Jā, to es atceros.

Mazais Toms un Endijs atgriezās ar aukstu kokakolu, vienu pudeli viņi iedeva meitenei, otru Deividam.

—    Paldies,— viņa sacīja.— Garda un auksta.

—          Odrij,— mazais Toms teica.— Tagad es jūs atceros. Jūs nācāt uz darbnīcu ar misteru Raibernu. Un nekad ne vārda nerunājāt. Mēs visi — jūs un es, un tētis, un misters Raiberns gājām kopā gan uz cirku, gan hipodromu. Vienīgi tad jūs vēl nebijāt tik skaista.

—    Bija gan,— Rodžers sacīja.— Paprasi tētim.

—           Man |oti žēl, ka misters Raiberns ir miris,— mazais Toms teica.— Es ļoti labi atceros, kā viņš gāja bojā. Viņu nosita bobsleja sacīkstēs — kamaniņas apsviedās pāri pagriezienam un ietriecās pūlī. Pirms tam viņš bija ļoti slims, un mēs ar tēti gājām viņu apraudzīt. Un, kad viņam bija mazliet labāk, viņam ļoti gribējās noskatīties sacīkstēs, kaut gan viņš nemaz nedrīkstēja iet. Mēs nebijām klāt, kad tās kamaniņas viņu nosita. Piedodiet, Odrij, man laikam nevajadzēja par to runāt.

—          Viņš bija labs cilvēks,— Odrija teica.— Bet vari neatvainoties. Ir pagājis jau tik ilgs laiks, ka man vairs nesāp.

—    Un mūs, mazos, atceraties?— Endijs jautāja.

—           Kā lai viņa mūs atcerētos, čempiņ? Mēs tad vēl nemaz nebijām dzimuši,— Deivids sacīja.

—          To es nevarēju zināt,— Endijs atteica.— Es no Francijas vispār neko neatceros un neticu, ka tu daudz ko atcerētos.

—           Es arī nesaku, ka atceros. Toties Tomijs atceras par mums visiem kopā. Vēlāk es atcerēšos mūsu salu. Un es no galvas zinu katru tēva gleznu, ko esmu redzējis.

—    Arī tās par zirgu skriešanos?

—    Katru, ko esmu redzējis.

—          Uz dažām biju arī es,— Odrija teica.— Lošampas, Oteijas un Senklū ainās. Bet vienmēr tikai no pakauša.

—           Ja no pakauša, tad es atceros,— mazais Toms sacīja.— Mati jums bija līdz viduklim, bet es sēdēju divus pakāpienus augstāk par jums, lai varētu redzēt. Bija karsta diena, kā jau atvasarās, kad viss tādā zilganā dūmakā, un mēs sēdējām augšējā tribīnē pretim lecamajam grāvim, bet pa kreisi bija barjera un akmens siena. Finišs bija mūsu pusē, bet lecamais grāvis viņpus laukuma. Es vienmēr sēdēju divus solus virs jums, lai labāk redzētu, ja vien mēs nestāvējām apakšā pie skrejceļa.

—    Tu biji jocīgs mazulis.

—           Droši vien. Un jūs nekad ar mani nerunājāt. Laikam jau biju par mazu. Bet Oteijas hipodroms bija jauks, vai ne?

—    Brīnišķīgs. Es pagājušajā gadā tur biju.

—           Bet mēs varbūt tiksim tur šogad, Tomij,— Deivids sacīja.— Vai jūs arī esat bijis hipodromā ar Odriju, mister Deivis?

—           Nē,— Rodžers atbildēja.— Es biju tikai viņas peldēšanas skolotājs.

—    Un mans sapņu varonis.

—    Tētis arī kādreiz ir bijis jūsu sapņu varonis?— jautāja Endrū.

—           Protams, bija. Bet ne gluži tā, kā man gribētos, jo viņš bija precējies. Kad viņš izšķīrās ar Toma māti, aizrakstīju viņam vēstuli. Es ļoti nepārprotami izteicu gatavību aizstāt Toma māti, cik vien tas manos spēkos. Bet vēstule palika nenosūtīta, jo viņš apprecēja Deivija un Endija māti.

—    Dzīve ir tik sarežģīta,— mazais Toms sacīja.

—           Pastāsti mums vēl par Parīzi,— Deivids teica.— Mums jāuzzina viss, ko vien varam, jo mēs taču drīz brauksim uz turieni.

—           Atceraties, Odrij, kā mēs stāvējām lejā pie margām, kad zirgi gandrīz pavisam mums pretim lēca pāri pēdējai barjerai, un kā viņi tuvodamies auga arvien lielāki un lielāki, un kā dunēja zeme, kad viņi aizdrāzās garām?

—           Un cik reizēm bija auksts, un mēs sildījāmies pie lielajām ogļu pannām un gājām uz bufeti ēst sendvičus?

—           Rudenī bija visjaukāk,— mazais Toms sacīja.— Atpakaļ mēs braucām vaļējā ekipāžā, atceraties? Cauri Buloņas mežam un tad, jau krēslai metoties, gar upi, un gaiss smaržoja pēc lapu ugunskuriem, un buksieri vilka baržas pa upi.

—    Tu to visu patiešām tik labi atceries? Tu taču biji pavisam maziņš.

—           Es atceros katru tiltu no Siresnes līdz Šarantonam,— mazais Toms atbildēja.

—    Nevar būt.

—    Pēc nosaukumiem, protams, ne. Bet pēc izskata visus.

—           Nespēju ticēt, ka tu tos visus atceries. Viens ceļa gabals gar upi bija tik nejauks un daži tilti arī.

—          Zinu. Bet es jau tur pavadīju vēl ilgu laiku pēc mūsu iepazīšanās, un mēs ar tēti izstaigājām krastu visā garumā. Gan nejaukās vietas, gan skaistās, un es ar draugiem bieži tur makšķerēju.

—    Tu tiešām esi makšķerējis Sēnā?

—    Protams.

■ — Un tētis arī?

—           Reti. Reizēm pie Šarantona. Bet pēc darba viņam patika staigāt, un tad mēs gājām tālu, tālu, kamēr es noguru tik |oti, ka vairāk nevarēju, un tad mēs braucām kādu gabalu atpakaļ ar autobusu. Vēlāk, kad mums bija nauda, mēs braucām ar taksi vai ormani.

—    Jums droši vien bija nauda arī tad, kad mēs gājām uz hipodromu.

—           Liekas, bija,— mazais Toms sacīja.— Neatceros. Reizēm bija, reizēm nebija.

—           Mums vienmēr bija nauda,— Odrija teica.— Māte nekad neprecējās ar vīriešiem, kam nebūtu milzum daudz naudas.

—    Jūs esat bagāta, Odrij?— Tomijs jautāja.

—           Nē,— meitene atbildēja.— Mans tēvs bija izšķērdīgs un izputēja jau tad, kad vēl bija precējies ar manu māti, un neviens no maniem patēviem man neko nenovēlēja.

—    Jums arī nemaz nav vajadzīga nauda,— Endrū sacīja.

—    Kāpēc lai jūs nepaliktu pie mums?— jautāja mazais Toms.

—    Jums te būs pavisam labi.

—    Jauki jau būtu. Bet man kaut kas arī pašai jāpelna.

—           Mēs braucam uz Parīzi,— Endrū teica.— Brauciet līdzi. Tas būs brīnišķīgi. Mēs ar jums apstaigāsim visus tos ērmīgos apgabalus.

—    Es padomāšu.

—          Varbūt atļausit piedāvāt jums kādu kokteili, lai vieglāk izšķirties?— Deivids jautāja.— Mistera Deivisa grāmatās tā vienmēr dara.

—    Lūdzu, bez apdzirdīšanas.

—          Vecs paņēmiens balto verdzeņu tirdzniecībā,— mazais Toms sacīja.— Viņas atjēdzas tikai tad, kad ir jau Buenosairesā.

—    Viņām laikam dod kaut ko briesmīgi stipru,— Deivids teica.

—    Tas ir tāls ceļš.

—           Nekas nevar būt stiprāks par mistera Deivisa martīni,— Endrū sacīja.— Lūdzu, sataisiet viņai vienu martīni, mister Deivis.

—    Gribat, Odrij?— Endrū jautāja.

—    Labprāt. Ja uz pusdienām nebūs ilgi jāgaida.

Rodžers cēlās un gāja sagatavot kokteiļus, un mazais Toms pienāca un nosēdās viņai blakus. Odrija sēdēja uz apakšā pavilktām pēdām.

—           Nedomāju gan, ka jums to vajadzētu dzert,— viņš sacīja.— Tas ir pirmais solis. Atcerieties: ce n'est que le premier pas qui conte'.

Verandā Tomass Hadsons vēl arvien gleznoja. Gribot negribot viņam bija jānoklausās, bet viņš nebija ne reizes paskatījies lejā, kopš viņi pārnāca no peldēšanās. Viņam bija grūti noturēties aiz darba, ko pats bija uzslējis kā vairogu starp sevi un viņiem, bet atlika vairogu uz brīdi nolaist, lai zaudētu to pavisam. Tad viņš nodomāja, ka būs taču diezgan laika strādāt pēc viņu aizbraukšanas. Bet viņš zināja, ka ir vien jāstrādā, jo citādi viņa dzīve zaudēs tos drošos pamatus, ko viņš pats ar savu darbu bija radījis. Strādāšu tikpat daudz, cik būtu strādājis, ja viņu te nebūtu, Tomass Hadsons nolēma. Tad visu kārtīgi nolikšu un iešu lejā, un pie velna atmiņas par Raibernu, jaunības dienām un tamlīdzīgi. Bet, jau strādājot, viņš juta tuvojamies vientulību. Jaunnedēļ viņi aizbrauks. Strādā, viņš sacīja sev. Turies pie sava darba un paradumiem, tie tev drīz vien būs nepieciešami.

Beidzis darbu un nogājis lejā pie viņiem, Tomass Hadsons vēl kavējās domās pie gleznas, viņš īsi apsveicinājās ar meiteni un novērsās. Tad atskatījās.

—           Biju spiests visu dzirdēt,— viņš teica,— vai, sacīsim, noklausīties. Man prieks, ka esam veci draugi.

—    Man arī. Jūs mani pazināt?

—           Varbūt,— viņš atbildēja.— Iesim pusdienās. Esat jau apžuvusi, Odrij?

—    Es pārģērbšos dušā,— viņa sacīja.— Svārki un blūze man ir līdzi.

—           Pasaki Džozefam un Edijam, ka mēs esam saposušies,— viņš teica mazajam Tomam.— Es parādīšu jums vannas istabu, Odrij.

Rodžers iegāja namā.

—    Man negribējās ienākt jūsu mājā ar blēdīšanos,— Odrija sacīja.

—    Jūs to arī nedarījāt.

—    Kā jums liekas, es būšu viņam vajadzīga?

—           Var izrādīties. Bet, ja patiešām kas vajadzīgs viņa dvēseles glābšanai, tad nopietns darbs. Es gan neko lielu nezinu par dvēselēm. Bet viņš savējo palaida vējā jau tad, kad pirmoreiz aizbrauca uz piekrasti.

—    Bet tagad taču viņš taisās rakstīt romānu. Lielu romānu.

—    Kur jūs to dzirdējāt?

—    Izlasīju kādā rakstā. Liekas, Čolija Nikerbokera.

—    A,— Tomass Hadsons teica.— Tad jau taisnība vien būs.

—    Jūs patiešām domājat, ka ar mani viņam būs labi?

—    Ar jums — jā.

—    Ir daži šķēršļi.

—    Šķēršļi ir vienmēr.

—    Pateikt, kādi?

—           Nē,— Tomass Hadsons atbildēja.— Labāk pārģērbieties, sasukājiet matus un ejiet augšā. Lai neuzrodas kāda cita, kamēr viņš jūs gaida.

—          Jūs vairs neesat tāds kā agrāk. Toreiz man likās, ka visā pasaulē nav labāka cilvēka par jums.

—    Man ari žēl, piedodiet, Odrij. Man tiešām prieks, ka jūs esat te.

—    Mēs taču esam veci draugi, vai ne?

—    Protams,— viņš atbildēja.— Uzposieties un nāciet augšā.

Viņš neskatījās uz meiteni, un viņa aizvēra vannas istabas durvis. Viņš pats nezināja, kāpēc tā jūtas. Bet vasaras laime aizplūda no viņa kā ūdens, kad paisums noplok uz sērēm un sākas bēguma straume — atpakaļ atklātā jūrā. Viņš vēroja krasta līniju un redzēja, ka ūdens atkāpjas un jūras putni jau rosās pa slapjo smilšu joslu. Un viļņi, uz jūru bēgdami, kļuva arvien zemāki. Viņš noskatījās uz tālumā gaistošo krasta līniju un iegāja atpakaļ mājā.

XIII

Viņi jauki aizvadīja pēdējās dienas. Tikpat jauki kā visu šo vasaras laiku, bez atvadību skumjām. Jahta aizbrauca, un Odrija noīrēja istabu «Poitce de Leon» augšstāvā. Bet dzīvoja pie viņiem, gulēja verandā mājas otrā galā, un viņas rīcībā bija nodota viesu istaba.

Viņa vairs nekad neieminējās, ka mīl Rodžeru. Viss, ko Rodžers par viņu pateica Tomasam Hadsonam, bija:— Viņa ir precējusies ar kaut kādu tur kuņasdēlu.

—          Tu taču neiedomājies, ka viņai būtu vajadzējis visu mūžu gaidīt tevi?

—    Šā vai tā, viņš ir kuņasdēls.

—    Kā visi vīri, vai ne? Gan jau ari viņam ir kāda laba īpašība.

—    Viņš ir bagāts.

—          Nu tad, acīm redzot, tā arī ir viņa labā īpašība,— Tomass Hadsons sacīja.— Viņas vienmēr ir precējušās ar kādu kuņasdēlu, un kuņasdēlam piemīt šī milzum jaukā īpašība.

—    Labi,— Rodžers teica.— Nerunāsim vairs par to.

—    Tu, liekas, taisījies rakstīt grāmatu?

—    Noteikti. Viņa jau to vien grib.

—    Un tu rakstīsi tikai tāpēc?

—    Pietiek, Tom,— Rodžers sacīja.

—           Negribat padzīvot Kubā? Tas gan ir tikai tāds būcenis. Bet jūs tur būsit vieni.

—    Nē. Gribu doties uz Rietumiem.

—    Atkal piekraste?

—    Nē. Nekāda piekraste. Vai es nevarētu padzīvot tavā rančo?

—    Man tur vairs ir tikai tā baļķu būda krastā. Pārējo esmu izrentējis.

—    Un lieliski.

Meitene ar Rodžeru gāja tālās pastaigās pa krastu un peldējās vai nu divi vien, vai kopā ar zēniem. Zēni gāja makšķerēt un ņēma līdzi Odriju uz makšķerēšanu vai zemūdens medībām rifos. Tomass Hadsons strādāja daudz un ar laimīgu sajūtu, ka zēni drīz atgriezīsies no jūras un tad viņi kopā ēdīs pusdienas vai vakariņas. Viņš uztraucās, kad zēni bija zemūdens medībās, bet zināja, ka Rodžers un Edijs gādās, lai puikas pārāk neaizraujas. Reiz viņi uz visu dienu aizbrauca' spiningot pie pašas tālākās bākas sēkļa viņā galā, pavadīja tur brīnišķīgu dienu un pārveda bonito un delfīnu, un trīs milzu skumbrijas. Tomass Hadsons uzgleznoja skumbriju ar tās ērmīgi saplacināto galvu un garo, svārpstveidīgo ķermeni; gleznu viņš uzdāvināja Endijam, kas bija noķēris pašu lielāko. Skumbrijas fonā viņš uzgleznoja bāku uz zirneklīgām statņu kājām, vasaras mākoņus un sēkļa ūdens zaļumu.

Tad kādu dienu vecais Sikorska hidroplāns apmeta loku pār viņu māju un nosēdās līcī un viņš savā airu laivā aizveda zēnus uz lidmašīnu. Otru laivu ar bagāžu airēja Džozefs.

Mazais Toms teica:— Uz redzēšanos, tēti Šī bija lieliska vasara.

Deivids sacīja:— Uz redzēšanos, tēti Bija patiešām brīnišķīgi. Un, galvenais, neuztraucies. Mēs būsim prātīgi.

Endrū sacīja:— Uz redzēšanos, tēt! Paldies par jauko, jauko vasaru un ceļojumu uz Parīzi.

Zēni iekāpa pa trapu hidroplānā, māja caur durvīm Odrijai, kas stāvēja uz steķiem, un sauca:— Uz redzēšanos! Uz redzēšanos, Odrij!

Rodžers bija palīdzējis viņiem iekāpt, un viņi sacīja:— Uz redzēšanos, mister Deivis! Uz redzēšanos, tēt!— Un tad vēlreiz skaļi pāri ūdeņiem:— Uz redzēšanos, Odrij!

Tad durvis aizvēra un noslēdza, un palika vairs tikai zēnu sejas mazajos lodziņos, un tās pašas aizšļāktas ar ūdeni, kad hidroplāna vecās skrūves sāka griezties. Tomass Hadsons atīrās nostāk no šļakatu viruļa, un vecmodīgais, sagrabējušais ērms ieskrējās un pacēlās gaisā pret vieglo vēju, un apmeta atvadu loku, un tad prātīgs, lēns un ķēmīgs uzņēma taisnu kursu pāri Golfa straumei.

Tomass Hadsons zināja, ka drīz aizbrauks arī Rodžers un Odrija, un, kad nākošajā dienā pienāca pasta kuģis, jautāja Rodžeram, kad viņi dosies ceļā.

—    Rīt, veco zēn,— Rodžers atbildēja.

—    Ar Vilsonu?

—    Jā, es palūdzu viņu atbraukt mums pakaļ.

—    Man to vajadzēja zināt, nododot pasūtījumu pasta kuģim.

Un tā nākošajā dienā aizbrauca arī viņi. Tomass Hadsons uz atvadām noskūpstīja meiteni, un meitene noskūpstīja viņu. Viņa bija raudājusi, zēniem aizlidojot, un, cieši viņu apskāvusi, raudāja arī tagad.

—    Sargiet un saudzējiet viņu un sevi tāpat.

—          Es pūlēšos cik spēdama. Jūs bijāt tik bezgala labs pret mums, Tom.

—    Blēņas.

—          Es rakstīšu,— Rodžers teica.— Ko man vēl vajadzētu izdarīt tavā rančo?

—    Baudīt dzīvi. Un atrakstīt, kā tev iet, ja nav slinkums.

—   Atrakstīšu. Un šī te knīpa arī.

Tā nu viņi arī bija projām, un Tomass Hadsons atpakaļceļā iegriezās pie Bobija.

—    Nu tu būsi sasodīti vientuļš,— Bobijs sacīja.

—    Jā,— Tomass Hadsons teica.— Nu es būšu sasodīti vientuļš.

XIV

Tomass Hadsons bija nelaimīgs jau tūlīt pēc zēnu aizbraukšanas. Bet viņš noturēja to par normālu vientulības smeldzi un turpināja strādāt. Tikai pasaules gals cilvēkam nepienāk tā kā mistera Bobija grandiozo gleznu iecerēs. Tas nāk pa ceļu no vietējā pasta kantora baskājaina puikas izskatā un pasniedz radiogrammu, sacīdams:— Lūdzu, parakstieties par saņemšanu. Mums ļoti žēl, mister Tom.

Viņš pasniedza zēnam šiliņu. Bet zēns paskatījās uz to un nolika atpakaļ uz galda.

—    Man nevajag dzeramnaudas,— zēns teica un aizgāja.

Viņš izlasīja. Tad iebāza radiogrammu kabatā un izgāja pa durvīm, un apsēdās uz liev/sņa jūras pusē. Izvilka radiogrammas blanku un lasīja vēlreiz. JŪSU DELI DEIVIDS UN ENDRO AR SAVU MATI GĀJUŠI BOJA AUTOKATASTROFA PIE BIARICAS UZŅEMAMIES VISAS FORMALITĀTES LĪDZ JŪSU ATBRAUKŠANAI VISDZIĻĀKĀ LĪDZJŪTĪBA. Radiogrammu bija parakstījusi viņa Ņujorkas bankas Parīzes nodaļa.

Pienāca Edijs. Džozefs jau bija to uzzinājis no radio puišiem un viņam pateicis.

Edijs apsēdās viņam blakus un sacīja:— Es nesaprotu, Tom, kā tādas lietas vispār var notikt.

—          Nezinu,— Tomass Hadsons teica.— Vai nu viņi ir uzdrāzušies kaut kam virsū, vai ar kādu sadūrušies.

—    Varu saderēt, ka ne jau Deivs bija pie stūres.

—    Es arī. Bet tam vairs nav nekādas nozīmes.

Tomass Hadsons skatījās jūras zilajā klajumā ar tumšāki zilajiem Golfa straumes izlokiem. Saule bija zemu, un drīz tai vajadzēja pavisam pazust aiz mākoņiem.

—    Kā tu domā, viņu māte bija pie stūres?

—    Iespējams. Bet varbūt viņiem bija šoferis. Kāda starpība7

—    Vai tev neliekas, ka tas varēja būt Endijs?

—    Kāpēc ne. Ja māte viņam at|āva.

—    Viņš ir diezgan pārgalvīgs,— Edijs teica.

—    Bija pārgalvīgs,— Tomass Hadsons sacīja.— Nu jau vairs nav.

Saule rietēja un nogrima mākoņos.

—          Ar nākošo raidījumu vajadzēs dot ziņu Vilkinsonam, lai atlido man paka) un pasūta man lidmašīnas biļeti uz Ņujorku.

—    Ko man darīt, kamēr tu būsi projām?

—           Pieskatīt māju, vairāk neko. Atstāšu tev pa čekam katra mēneša izdevumiem. Ja sākas viesuļvētras, parūpējies, lai tev pietiktu palīgu, viens tu nesaglābsi māju un kuteri.

—           Kas jādara,— darīšu,— Edijs teica.— Tikai nu man viss pie vienas vietas.

—    Man arī.

—    Mums vēl ir mazais Toms.

—           Pagaidām,— Tomass Hadsons sacīja un pirmoreiz ieskatījās savas tālākās dzīves tukšuma garajā, skaidri iezīmētajā perspektīvā.

—   Tu izturēsi kā vīrs,— Edijs teica.

—    Protams. Kad neesmu izturējis?

—          Tu varētu padzīvot kādu laiku Parīzē un tad paņemt līdzi kompānijas pēc mazo Tomu un aizbraukt uz savu Kubas māju. Gleznot tu tikpat labi varēsi arī Kubā, un tā būs vismaz pārmaiņa.

—    Protams,— sacīja Tomass Hadsons.

—          Tu vari ceļot, tas arī palīdz. Man, piemēram, allaž gribējies pabraukāt ar kādu no tiem lielajiem tvaikoņiem. Izbraucies ar visiem. Kāp iekšā, un gan jau kaut kur tāpat aizvedīs.

—    Protams.

—           Lopi,— teica Edijs.— Kāda velna pēc tam vajadzēja būt Deivijam?

—           Nevajag, Edij,— Tomass Hadsons sacīja.— Tas ir pāri mūsu saprašanai.

—          Pie velna visu,— Edijs teica un atstūma savu veco platmali uz pakauša.

—          Dzīve ir nejaušību spēle, turēsim līdzi, cik varēsim,— Tomass Hadsons sacīja. Bet jau tagad viņš zināja, ka šī spēle viņu vairs nesaista.

Tvaikonim «Ile de France» okeānu šķērsojot, Tomass Hadsons saprata, ka ellei nemaz nav jābūt tādai, kā to tēlojis Dante vai kāds cits no lielajiem elles aprakstītājiem, ka tā var būt arī komfortabls, skaists un pierasti mīļš kuģis ceļā uz zemi, uz kuru citkārt braukts laimes priekšnojautā. Ka ellei ir daudz loku, bet tie var būt arī citādi nekā paštaisnā florencieša ellē. Viņš bija iekāpis kuģī jau rīta agrumā, bēgdams no pilsētas, kurā viņam bija pārāk daudz paziņu un visi būtu runājuši par to, kas noticis. Viņš bija cerējis atrast uz kuģa samierināšanos ar savām sāpēm, vēl nezinādams, ka ar sāpēm nekāda samierināšanās nav iespējama. Tās var dziedēt nāve, un tās var kaut kā notrulināt un klusināt, zāļu ir daudz, un tās ir dažādas. Uzskata, ka sāpes varot dziedēt ari laiks. Un tomēr, ja sāpes nevar dziedēt vienīgi nāve, bet arī kaut kas cits, tad sāpes nav bijušas īstas.

Sāpes uz laiku varēja noslīcināt degvīnā, noslīkstot tām līdzi pašam ar visu, kas apkārt, varēja pārmākt ar darbu. Tomass Hadsons pazina abas šīs zāles. Bet viņš arī zināja, ka dzeršana iznīcina darba spējas, un viņš jau tik sen bija licis darbu savas dzīves pamatos, ka darba spējas bija vienīgās, ko viņš nedrīkstēja zaudēt.

Bet, zinādams, ka nu tāpat kādu laiku strādāt nevarēs, viņš nolēma dzert, lasīt un daudz kustēties, kamēr būs noguris diezgan, lai gulētu. Lidmašīnā viņš bija gulējis. Bet Ņujorkā nebija.

Viņam bija dubultkajīte ar viesistabu, kur nesēji jau bija nolikuši viņa ceļasomas un lielo krastā pirkro žurnālu un laikrakstu saini. Viņam likās, ka sākumam tas būs labākais. Viņš nodeva biļeti stjuartam, pasūtīja pudeli perjē ūdens un ledu. Kad pasūtījums bija atnests, viņš izvilka no somas pudeli krietna skotu viskija un sagatavoja sev dzērienu. Tad viņš pārgrieza lielā saišķa aukliņu un izlika žurnālus un avīzes uz galda. Salīdzinājumā ar to, kādā izskatā žurnāli sasniedza salu, šie bija svaigi un jaunavīgi. Viņš paņēma «The New Yorker». Uz salas viņš to parasti pietaupīja vakariem, un nu jau viņš sen kopš nebija redzējis šo žurnālu citādi kā vismaz nedēļu vecu un apbružātu. Viņš apsēdās dziļajā, ērtajā krēslā, iedzēra un pārliecinājās, ka cilvēks nevar lasīt «The New Yorker», ja nupat miruši tie, kurus viņš mīlējis. Viņš mēģināja lasīt «Time», to varēja, pat nekrologu daļu, kurā bija pieminēti abi viņa mirušie dēli un atzīmēts viņu vecums, arī viņu mātes vecums, gan ne gluži īstais, un viņas ģimenes stāvoklis, ar piebildi, ka laulība šķirta 1933. gadā.

«Newsweek» atkārtoja tos pašus datus. Bet, lasot mazo rakstiņu, Tomasu Hadsonu pārņēma dīvaina sajūta, ka rakstītājam sāpējusi zēnu nāve.

Viņš pielēja otru glāzi un nodomāja, cik nesalīdzināmi labāks ir perjē par visu citu, ar ko atšķaida viskiju, un tad vēlreiz pārlasīja

«Time» un «Newsweek». Kāda velna pēc viņai vajadzēja dzīties uz Biaricu, viņš domāja. Būtu braukusi uz Senžandelisu.

No tā viņš secināja, ka viskijs labi dara savu darāmo.

Un tagad — miers ar viņiem, Tomass Hadsons sev sacīja. Paturi prātā, kādi viņi bija, un noraksti zaudējumos. Tāpat tev agri vai vēlu vajadzēs to darīt. Dari to tagad.

Palasi vēl, viņš sacīja. Un tieši tad kuģis sāka kustēties. Tas slīdēja Joti lēni, un viņš neskatījās laukā pa salona iluminatoru. Viņš sēdēja ērtajā krēslā un lasīja cauri visu laikrakstu un žurnālu kaudzi, dzerdams viskiju ar perjē.

Galu galā — kāda tev dala, viņš sacīja sev. Tu viņus pameti, un tagad viņu vairs nav. Savā laikā tu viņus nemaz tik vareni nemīlēji. Ne tu mīlēji viņus, ne tu mīlēji viņu māti. Klausi vien viskiju, tas zina, ko runā, viņš teica. Visas mūsu problēmas izkūst viskijā. Prot gudrais alķīmiķis kausēt mūsu zeltu, lai vienā mirkti paliek tikai sūds. Nē, tas neskan. Un mūsu zelts ir bijis tikai sūds — tā skan labāk.

Kas zina, kur tagad ir Rodžers ar to meiteni, viņš domāja. Bankā zinās pateikt, kur pašlaik ir Tomijs. Es zinu, kur es esmu. Es esmu te ar branga viskija pudeli. Rīt es izsviedrēšu to vingrošanas zālē. Kāpšu uz kāda no tiem viņu divriteņiem, kas nekad nekur neaizbrauc, vai uz mehāniskā zirga. Tas ir tas, kas man vajadzīgs. Izjāde uz mehāniskā zirga. Un pēc tam kārtīga masāža. Tad satikšu bārā paziņu un papļāpāšu par kaut ko citu. Tas ilgs tikai sešas dienas. Sešas dienas ir nieks.

Vakarā viņš aizmiga un, kad naktī pamodās, dzirdēja kuģi šķeļam viļņus un juta ūdens smaržu; pirmajā brīdī viņam pat likās, ka viņš ir savā mājā uz salas un ka viņš pamodies no ļauna sapņa. Tad saprata, ka tas nav bijis tikai ļauns sapnis, un no atvērta iluminatora malām uzvēdīja bieza eļļas smaka. Viņš uzdedza gaismu un padzērās perjē ūdeni. Viņš bija ļoti izslāpis.

Uz galda bija vēl vakar stjuarta atstātā paplāte ar sendvičiem un augļiem, perjē pudeles spainītī atradās ari ledus.

Viņš juta, ka vajag kaut ko ieēst, un paskatījās sienas pulkstenī. Bija divdesmit minūtes uz četriem. Jūras gaiss bija vēss, un viņš apēda sendviču un divus ābolus un tad pagrāba ledu no spainīša un sataisīja sev dzērienu. Viskija pudele bija gandrīz tukša, bet viņam bija līdzi vēl viena, un tagad, agrā rīta dzestrumā, viņš ērti ierīkojās krēslā, dzēra un lasīja «The New Yorker». Izrādījās, ka nu viņš var lasīt un dzeršana naktī sagādā viņam baudu. Gadiem ilgi viņš bija turējies pie dzelžaina principa nedzert pa naktīm un nedzert, pirms darbs nav padarīts, ja nu vienīgi tais dienās, kad vispār nestrādāja. Bet tagad, naktī pamodies, viņš rada neviltotu prieku principa pārkāpšanā. Tas bija pirmais solis atpakaļ uz tīru dzīvesprieku vai spēju būt laimīgam kopš brīža, kad pienāca radiogramma.

Labs žurnāls tas «ņujorkietis», viņš nodomāja. Acīm redzot, tas ir žurnāls, ko var lasīt ceturtajā dienā pēc neiaimes. Ne pirmajā, ne otrajā, nedz arī trešajā. Bet tieši ceturtajā. Derīgs atklājums. Pēc «The New Yorker» viņš ķērās pie «The Ring», tad pie «The Atlantic Monthly», izlasīja visu, kas tur bija lasāms, un vēl šo to no nelasāmā arī. Tad pielēja trešo glāzi un lasīja «Harper’s». Redzi nu, viņš sacīja sev, nekā sevišķa.

II

KUBA

Kad visi bija aizgājuši, viņš gulēja uz mašas grīdsegas un klausījās vēja auros. Vētra nāca no ziemeļrietumiem, un viņš noklāja grīdu ar segām, sakrāva spilvenu kaudzi pie atzveltnes krēsla gala, kas balstījās pret viesistabas galdu, un, uzlicis cepuri ar garu nagu, lai acis būtu ēnā, sāka lasīt vēstules galda lampas spožajā gaismā. Uz krūtīm viņam gulēja kaķis, un viņš pārvilka vieglo segu kaķim arī un vēra vaļā un lasīja vēstules, un pa brīžam iedzēra kādu malku no viskija glāzes un lika glāzi turpat uz grīdas atpakaļ. Tā viņš varēja paņemt glāzi, kad vien vēlējās.

Kaķis murrāja, bet tik klusi, ka viņš to pat nedzirdēja, viņš juta murrājienu zem pirkstiem, ar vienu roku kutinādams kaķa pakakli, otrā turēdams vēstuli.

—  Tev nu gan ir mikrofons rīklē, Puika,— viņš sacīja.— Tu mani mīli?

Kaķis vieglītēm izlaida nagus, raustīdams biezi adīto, zilo svīteri uz viņa krūtīm, un viņš juta zem rokas kaķa glaudīgi izstiepto smagumu un murrāšanu.

—   Viņa ir slampa,— vīrs sacīja kaķim un atvēra nākamo vēstuli.

Kaķis paberzēja pakausi gar vīra pazodi.

—   Viņi tev visas iekšas otrādi apgriezīs, Puika,— sacīja vīrs un paglaudīja kaķa pakausi ar saviem bārdas rugājiem.— Sievietes viņus nemīl. Kauns un negods, ka tu nedzer, Puika. Visu pārējo tu gandrīz jau proti.

Otro vēstuli viņš izlasīja, ne vārda neteikdams, tikai pasniedzās pēc viskija glāzes un iedzēra.

—   Paklau,— viņš teica,— tā mēs tālu netiksim. Zini ko, Puika? Lasi labāk tu tās vēstules, bet es gulēšu tev uz krūtīm un murrāšu. Kā tev šķiet?

Kaķis pastiepa galvu, lai paberzētos gar vīra zodu, un vīrs pārlaida savus bārdas rugājus kaķa galvvidum, pakausim un lāpstiņām, vērdams vaļā trešo vēstuli.

—   Vai tu, Puika, ļoti uztraucies par mums, kad tas pūtiens sākās?— viņš jautāja.— Tev vajadzēja gan redzēt, kā mēs nācām ostā, kad viļņi jau gāzās pāri pār Moro. Tu būtu nobijies kā diegs, Puika. Jūra ārdījās uz velna paraušanu un iesvieda mūs ostā kā dēļa galu.

Kaķis mierīgi gulēja, elpodams vienā ritmā ar vīra elpu. Varens runcis, liels un glaudīgs, vīrs nodomāja, tikai vājš gan nodzinies nakts medībās.

—    Kā tev veicās, kamēr manis te nebija?— Viņš nolika vēstuli un zem segas noglāstīja runci.— Labi ķērās?— Kaķis novēlās gar viņa sānu un uzgrieza glāstam vēderu kā tajās tālajās dienās, kad viņš vēl bija kaķēns un bija laimīgs. Vīrs saņēma viņu abās rokās un cieši piespieda pie krūtīm, tā ka runča garais ķermenis nokārās gar sānu un galva atdūrās pazodē. Ciešajā tvērienā runcis apsviedās, nikni saspringa un iecirta nagus vīra svīterī. Nu viņš vairs nemurrāja.

—    Piedod, Puika,— vīrs sacīja,— es tā negribēju. Ļauj man izlasīt šito nolādēto vēstuli. Tāpat tur neko nevar darīt. Jeb vai tu zini kādu padomu, ko?

Runcis smagi un nīgri atspērās pret viņu un nemurrāja. Vīrs glāstīja viņu un lasīja vēstuli.— Neņem galvā, Puika,— viņš sacīja.— Izejas tāpat nav. Bet, ja es tomēr atradīšu, es tev pateikšu.

Kamēr viņš lasīja trešo un visgarāko vēstuli, lielais, melnraibais runcis bija aizmidzis. Viņš bija aizmidzis sfinksas pozā, bet ar galvu uz vīra krūtīm.

Labi, ka tā sanācis, vīrs domāja. Man vajadzētu, kā pieklājas, noģērbties, mazgāties un iet gultā, bet siltā ūdens jau tāpat nebūs, un er, šonakt gultā nemaz neiešu. Pārāk daudz kustību. Kamēr ietiktu gultā, miegs būtu pagalam. Bet kas zina, vai aizmigšu ar šo te lopu uz k/ūtim.

—    Puika,— viņš sacīja,— celšu tevi nost, lai varu pagriezties uz sāniem.

Viņš pacēla smago, miegā izļunnišo runci, kas pēkšņi saspringa viņa rokās, bet tūlīt izļuma atkal, noguldīja sev blakus un pagriezās uz kreisā elkoņa. Kaķis nu gulēja nostiepies gar viņa muguru. Viņš gan bija saņēmis ļaunā, ka iztraucēts, bet tūlīt atkal saritinājies cilvēkam blakus. Vīrs paņēma savas trīs vēstules un pārlasīja vēlreiz. Avīzes viņš nolēma nelasīt, pasniedzās, nodzēsa gaismu un palika uz sāna guļam, ar sēžamvietu juzdams runča siltumu. Ap vienu spilvenu viņš apskāva rokas, uz otra nolika galvu. Arā trakoja vējš, un rnājas grīda mazliet vibrēja tain līdzi, sajūta bija kā uz komandtiltiņa. Uz tāda viņš bija pavadījis deviņpadsmit stundas, pirms pārkļuvis mājās.

Viņš gulēja un mēģināja aizmigt, bet nevarēja. Viņa acis bija ļoti nogurušas, un tāpēc negribējās ne degt gaismu, ne lasīt, un viņš palika guļam tumsā un gaidīja rītu. Cauri segām viņš juta raupjo mažas paklāju, kas bija darināts visas plašās istabas lielumā un ar kreiseri atvests no Samoa īsi pirms Pīrlharboras. Tas nosedza flīžu grīdu visā platumā, vienīgi pie stikla durvīm, kas veda uz patio, mala bija atliekusies no durvju virināšanas, un tur nu, pa durvju apakšējo spraugu vilkdams, zem paklāja līda un čabinājās vējš. Viņš nodomāja, ka šis ziemeļrietenis pūtīs vēl vismaz rītdien arī, tad iegriezīsies ziemeļos un beidzot norims ziemeļaustrumos. Tā bija ziemas vēja parastā kustība, bet varēja gadīties, ka tas turējās ziemeļaustrumos vairākas dienas un pūta neganti, līdz izvērtās par «brisu», kā šejienieši

sauca ziemeļaustrumu pasātu. Ar viesuļvētras spēku triekdamies Golfa straumē, tas sita milzu viļņus, tādus kā varbūt nevienā pasaules jūrā, un viņš zināja, ka nekāda vācu zemūdene tad virs ūdens nerādīsies. Tātad, viņš domāja, mēs paliksim krastā vismaz četras dienas. Tad gan friči nāks augšā kā likts.

Viņš domāja par pēdējo braucienu un vētru, kas pārsteidza viņus sešdesmit jūdzes lejpus krasta un trīsdesmit — atklātā jūrā, un par drausmīgo atpakaļceļu, kad viņš bija izvēlējies Havanu, nevis Baijaondu. Viņš savam kuģītim bija gan licis trūkties. Pamatīgi licis trūkties, un tagad vajadzēs visu krietni pārbaudīt. Droši vien labāk būtu bijis griezties uz Baijaondu. Bet pēdējā laikā viņi tur piestāja pārāk bieži. Un viņš bija jūrā jau divpadsmito dienu, lai gan nepienācās būt ilgāk par desmit dienām. Par daudz ko viņš vispār nebija informēts, nedz arī zināja, cik ilga var izrādīties vētra, tāpēc nolēma atgriezties Havanā un saņemt, ko pelnījis. No rīta viņam vajadzēs skūties un posties, un iet ar ziņojumu pie jūras kara atašeja. Varbūt priekšniecība gribēs, lai viņš patrulē gar krastu. Bet viņš zināja, ka šādā laikā nekas virs ūdens nevar parādīties, tas bija pilnīgi neiespējami. Un tas bija galvenais. Ja viņam bija taisnība šajā punktā, tad pārējais neko nenozīmēja, kaut gan vienkāršais ne vienmēr nokārtojās vienkārši. Nebūt ne.

Grīda sāka spiest labo kāju, gurnu un plecu, tāpēc viņš tagad gulēja uz muguras, saslējis ceļgalus un atspiedies uz plecu muskuļiem un segā ievīstītajiem papēžiem. Tas mazināja nogurumu, un viņš pastiepa kreiso roku un noglāstīja aizmigušo kaķi.

—    Tu gan proti ērti izlaisties un saldi gulēt, Puika,— viņš sacīja kaķim.— Un, kas tā guļ, tam nekas liels nekaiš.

Viņš iedomājās, vai kompānijas pēc neizlaist kādu no pārējiem kaķiem, lai būtu ar ko parunāt, kamēr Puika guļ. Bet nolēma, ka ne. Puika ņemtu to ļaunā un būtu greizsirdīgs. Puika bija tas, kas viņu vakar sagaidīja pie vārtiem, kad viņi pārbrauca. Viņš bija ļoti uztraucies un pinās pa kājām visu laiku, kamēr izkrāva mašīnu, paglaudījās ap katru un skraidīja iekšā un ārā ik reizes, kad atvērās durvis. Viņš droši vien gaidīja ārā katru nakti, kamēr viņi bija projām. Un viņam vajadzēja tikai saņemt pavēli, lai kaķis to jau tūlīt zinātu. Protams, viņš nekā nesaprata no pavēlēm kā tādām, tikai juta gatavošanās pazīmes, un, kamēr gatavošanās izgāja cauri visas stadijas līdz pašai pēdējai nekārtības pakāpei — ļaužu pilnai mājai (jo viņš vienmēr guldināja komandu savā mājā, ja rītausmā vajadzēja iziet jūrā), kaķis kļuva arvien nemierīgāks un nervozāks un, kad viņi beidzot iekrāva mašīnu aizbraukšanai, krita tādā izmisumā, ka vajadzēja viņu kārtīgi ieslēgt, lai viņš neskrietu pakaļ pa ceļu uz ciemu, laukā uz šosejas.

Reiz viņš uz šosejas bija ieraudzījis nupat sabrauktu kaķi, kas izskatījās pēc Puikas. Mugura viņam bija melna, kakls, krūtis un priekšķepas baltas un melna maska pār acīm. Viņš zināja, ka tas nekādi nevar būt Puika, jo līdz fermai bija vismaz sešas jūdzes, un tomēr viņam k|uva nelabi, un viņš apturēja mašīnu, pagājās atpakaļ un pacēla kaķi, lai pārliecinātos, ka tas nav Puika, un tad nolika viņu ceļmalā, lai tam nebrauktu pāri vēl citas mašīnas. Kaķis izskatījās labi kopts, tātad viņam bija saimnieki, un viņš atstāja kaķi redzamā vietā, lai saimnieki viņu ātrāk atrod un nemokās neziņā. Citādi viņš būtu iecēlis kaķi mašīnā un apracis pie fermas.

Atpakaļceļā uz fermu viņš kaķi vairs neredzēja tur, kur bija atstājis, un nodomāja, ka saimnieki viņu atraduši. Vakarā, sēdēdams un lasīdams atzveltnes krēslā ar Puiku blakām, viņš domāja, ko būtu darījis, ja Puika ietu bojā. Vai otrādi, jo kaķa nemiers un izmisums rādīja, ka viņš to pašu jūt pret cilvēku.

Viņš to pārdzīvo vēl sāpīgāk nekā es. Kāpēc tev tā jāmokās, Puika? Ja tu ņemtu visu vieglāk, tu būtu laimīgāks. Es visu uzņemu, cik viegli vien iespējams, viņš sacīja sev. Es patiešām to daru. Bet Puika nevar.

Jūrā būdams, viņš domāja par Puiku un viņa dīvaino dzīvi, un bezcerīgo, izmisuma pilno mīlestību. Viņš atcerējās bāru «Cojimar» klinšu pārkarē pār ostu, kur pirmoreiz bija ieraudzījis Puiku — tad vēl kaķēnu, kas rotaļājās pats ar savu atspīdumu cigāru letes stiklā. Viņi bija atnākuši uz bāru saulainā ziemsvētku rītā. Tur vēl nīka daži no pagājušā vakara svinībām aizķērušies žūpas, un pa bāra un restorāna atvērtajām durvīm pūta iekšā spirgts austrumu vējš, un gaisma bija tik dzidra un gaiss tik svaigs un vēss, ka rīts nekādi nesaderējās ar sanīkušajiem žūpām.

—    Aiztaisiet durvis, lai vējš nevelk virsū,— viens no viņiem sacīja restorāna saimniekam.

—    Nē,— saimnieks atbildēja,— man tas patīk. Meklējiet citur aizvēju, ja te jums par aukstu.

—    Mēs maksājam par to, lai mums būtu omulīgi,— teica otrs no nakts nīcējiem.

—    Nē. Jūs maksājat par to, ko izdzerat. Omulību meklējiet citā vietā.

Viņš skatījās pāri restorāna terasei jūrā, tumši zilā ar putaini baltām viļņu galotnēm, kur, delfīnus zvejodamas, līkumoja laivas. Kāds pusducis zvejnieku sēdēja bārā, un uz terases arī viņi bija aizņēmuši divus galdiņus. Tie bija zvejnieki, kuriem paveicies iepriekšējā dienā vai kuri domāja, ka labais laiks un straume nemainīsies un tāpēc var mierīgi nosvinēt svētkus. Neviens no viņiem, cik zināja šis vīrs, kura vārds bija Tomass Hadsons, ziemsvētku vakarā netika gājis uz dievkalpojumu, un neviens nebija ģērbies tā, lai būtu redzams, ka viņš ir zvejnieks. Viņi vienkārši bija zvejnieki, turklāt ļoti labi zvejnieki,

tāpēc neizskatījās pēc zvejniekiem. Viņi nēsāja vecas salmu cepures vai staigāja kailām galvām. Viņu drānas bija vecas un kājas, kā pagadījās — basas vai apautas. Zvejnieki no lauciniekiem vai, kā viņus te Kubā sauca, guajiro atšķīrās ar to, ka laucinieki visi kā viens valkāja plisētus kreklus, cepures ar platām malām, apkļautas bikses un jājamzābakus un pat pilsētā nešķīrās no mačetēm, bet zvejnieki vilka mugurā jebkuru vecāku drēbes gabalu un nēsāja to priecīgā pašapziņā. Laucinieki bija ļoti atturīgi un klusi, kamēr, protams, nepiedzērās. Zvejnieka vienīgā neapšaubāmā pazīme bija rokas. Veco vīru rokas bija mezglotas un brūnas, saules plankumu izraibinātas, viņu plaukstas un pirksti bija dziļās, auklu iegrieztās rētās. Jauno vīru rokas vēl nebija mezglotas, bet tāpat jau saules plankumos un rētās, un spalvas uz pirkstiem un delnām bija saules un sālsūdens izbalinātas, tikai vismelnīgsnējākiem vīriem tās palika tumšas.

Tomass Hadsons atcerējās, ka tajā ziemsvētku rītā, pirmajos kara ziemsvētkos, bāra īpašnieks bija viņam jautājis: «Vai nevēlaties garneles?»— un atnesis lielā šķīvī veselu kaudzi svaigi vārītu garneļu un nolicis uz letes, kamēr viņš sagrieza dzeltenu citronu un izklāja šķēles uz apakštasītes. Garneles bija milzīgas un sārtas, un viņu garās ūsas nokarājās gandrīz vai pēdu pāri letes malai, un saimnieks pacēla vienu, izstiepa ūsas visā garumā un teica, ka tās esot vēl garākas nekā japāņu admirālim.

Tomass Hadsons nolauza japāņu admirālim galvu un ar īkšķiem atplēsa čaulu, un izsūkāja to; jūras ūdenī ar citrona sulu un veseliem piparu graudiem vārītā garnele bija tik svaiga, tik zīdaini piekļāvās zobiem un tik smaržīga, ka gardāku viņš nebija baudījis nekad — ne Malagā, ne Taragonā, ne Valensijā. Un tajā brīdī kaķēns lēkšus pieskrēja pa leti viņam klāt un sāka glaudīties gar viņa roku, diedelēdams garneli.

—     Tās tev par lielu, mincīt,— viņš sacīja. Tomēr noknieba ar pirkstiem gabaliņu un pasvieda kaķēnam, kas aizdrāzās ar savu guvumu atpakaļ tabakas letes stūrī un badīgi to aprija.

Tomass Hadsons skatījās uz kaķēna jai'ko, melnbalto raibumu, uz viņa baltajām krūtīm un priekšķepām un melno, karnevāla maskai līdzīgo plankumu uz acīm un pieres, klausījās viņa kārajā rūkoņā, garneli aprijot, un apvaicājās, kam šis kaķēns pieder.

—    Jums, ja vēlaties.

—    Man jau divi ir. Persieši.

—     Divi nav riekas. Ņemiet šito. Piejauciet viņiem mazliet Kohimaras asiņu.

—     Tēt, mēs varam viņu paturēt?— jautāja viens no viņa dēliem, par kuriem viņš vairs nedomāja; zēns bija ienācis no terases, kur viņš bija skatījies, kā zvejnieku laivas atgriežas jūrā, vīri nolaiž mastus, izceļ

auklu rituļus un met krastā noķertās zivis.— Lūdzu, tēt, vai mēs nevaram viņu paturēt? Viņš ir tik skaists.

—    Tu domā, viņš būs laimīgs, ka aizvests no jūras?

—           Protams, tēt. Vēl pēc kāda laiciņa viņam te sāksies nožēlojama dzīve. Vai tad hi neesi redzējis, cik nožēlojami kaķi te klīst pa ielām? Viņš pavisam noteikti kļūs par vienu no tiem.

—    Ņemiet gan,— saimnieks sacīja.— Fermā viņš būs laimīgs.

—           Paklau, Tomas,— iejaucās viens no zvejniekiem, kas pie sava galdiņa bija noklausījies sarunā.— Ja jūs gribat kaķus, es jums pagādāšu angorieti, kārtīgu angorieti no Gvanabakoa. īstu Angoras tīģeri.

—    Runcis?

—          Ne sliktāks par jums pašu,— zvejnieks atbildēja. Pie galdiņa visi sāka smieties.

Tā bija visparastākā spāņu jokošanas maniere.

—          Tikai krietni spalvaināks tajā vietā,— zvejnieks mēģināja vēlreiz sasmīdināt kompāniju, un tas viņam arī izdevās.

—          Tēt, lūdzu, vai mēs varam paturēt šo kaķēnu?— zēns jautāja.

—    Tas ir runcis.

—    Tu esi pārliecināts?

—    Es zinu, tēt. Es zinu.

—    Tāpat tu sacīji ari par tām abām persiešu kaķenēm.

—          Tas bija pavisam kas cits, tēt. Toreiz es kļūdījos… un nemaz to nenoliedzu. Bet tagad es zinu, tēt. Patiešām zinu.

—          Paklau, Tomas. Gribat to Angoras tīģeri no Gvanabakoa?— zvejnieks jautāja.

—    Kas tas ir par sevišķu kaķi? Raganu runcis, vai?

—           Kādas tur raganasi Par buršanos ne dzirdējis nav. Tas kaķis varbūt ir krietnāks kristietis par jums pašu.

—    Es muy posible,'— otrs zvejnieks piebilda, un visi iesmējās.

—    Un cik tas slavenais zvērs maksā?— Tomass Hadsons jautāja.

—    Necik. Dāvana. īsts Angoras tīģeris. Dāvana uz ziemsvētkiem.

—          Nu tad nāciet pie letes un iedzersim, es gribu zināt, kā tas kaķis izskatās.

Zvejnieks pienāca pie letes. Viņam bija raga acenes un tīrs, izbalējis, zils krekls, kas gan neizskatījās tā, it kā varētu izturēt vēl vienu mazgāšanu. Audums bija tā izdilis, ka uz lāpstiņām bija gluži caurspīdīgs. Haki krāsas bikses arī izbalējušas un kājas basas pat ziemsvētkos. Seja un rokas bija tumši brūnas kā beicēts koks, viņš nolika rētainās delnas uz letes un sacīja saimniekam:— Viskiju ar ingverūdeni, lūdzu.

—           Man no ingverūdens nelabi,— Tomass Hadsons teica.— Es dzeršu ar minerālo.

—    Bet man pašā laikā,— zvejnieks sacīja.— Man patīk «Kanādas sausais». Citādi es nejūtu viskija garšu. Paklau, Tomas. Tas ir nopietns runcis.

—   Tēt,— zēns teica,— pirms jūs ar džentlmeni sākat dzert, vai es drīkstu ņemt šo kaķēnu?

Viņš bija iesējis garneles čaulu baltā aukliņā un rotajājās ar kaķēnu, kas, saslējies uz paka|kājām kā ģerboņa lauva, sila ar ķepām zēna sašūpoto spēlīti.

—    Tu viņu gribi?

—    Tu jau zini, ka gribu.

—    Nu tad ņem.

—    Liels paldies, tēt. Es nesīšu viņu uz mašīnu, lai viņš sāk pierast.

Tomass Hadsons noskatījās, kā zēns iet pāri ceļam ar kaķēnu rokās

un iesēstas priekšējā sēdekli. Mašīnas jumts bija nolaists, un viņš no bāra redzēja, kā vējš pieglauž saules apspīdētajā mašīnā sēdošā zēna brūnos matus. Kaķēnu viņš nevarēja saskatīt, jo zēns bija nolicis to uz sēdekļa un pārliecies tam pāri, sargādams no vēja un glāstīdams.

Nu zēna vairs nebija, kaķēns izaudzis, kļuvis par vecu runci un pārdzīvojis zēnu. Tomass Hadsons nodomāja, ka tagad viņš un kaķis tik ļoti pieķērušies viens otram, ka viens negribētu otru pārdzīvot. Nezinu, vai bieži sastopama tāda mīlestība starp cilvēku un dzīvnieku, viņš domāja. Droši vien no malas tas izskatās smieklīgi. Bet es tur nekā smieklīga neredzu.

Nē, viņš domāja. Ja tas ir smieklīgi, tad jau būtu ari smieklīgi, ka zēna kaķis viņu pārdzīvojis. Varētu jau smieties par Puikas pēkšņajiem jūtu uzplūdiem, kad viņš iesāka rūkt, izmisumā iebrēcās un ar visu savu garo, saspringto augumu piekļāvās cilvēkam. Mājkalpotāji stāstīja, ka ilgākas saimnieka prombūtnes laikā Puika pat veselām dienām neēdot, kamēr bads viņu nepiespiežot padoties. Dažkārt viņš pārtiekot no medībām un nenākot iekšā līdzi citiem kaķiem, bet, ja beidzot tomēr nākot, tad lēkdams pāri kaķu bara mugurām, tiklīdz kalpotājs atverot durvis un noliekot zemē paplāti ar gaļas atliekām, un klūpot pie gaļas, kamēr citi vēl trinoties ap barības nesēju. Viņš paēdot ātri un tūlīt ari šaujoties laukā no istabas. Par citiem kaķiem viņš neliekoties ne zinis.

Jau labu laiku Tomasam Hadsonam likās, ka Puika uzskata sevi par cilvēcisku būtni. Viņš gan nedzēra cilvēkam līdzi, kā to dara lāči, bet ēda visu to pašu, ko cilvēks, un it īpaši tādas lietas, ko kaķi parasti ne mutē neņem. Tomass Hadsons atcerējās, kā pagājušajā vasarā bija ēdis brokastis kopā ar Puiku un piedāvājis Puikam ledaini aukstu mango šķēli. Puika bija to ar sajūsmu notiesājis un turpmāk ēda mango katrās brokastīs, kamēr Tomass Hadsons bija krastā un nebeidzās augļu laiks. Viņam vajadzēja turēt šķēli pirkstos, lai kaķis nokožas, jo citādi tā slīdēja pa šķīvi un Puika nevarēja tikt ar to galā, un viņš pat taisījās

ierīkot kādu īpašu maizīšu grauzdētājam līdzīgu balstu, tad Puika ēstu nesteigdamies.

Septembrī, kad milzīgajās aguacates — tumši zaļajās aligatoru bumbierēs — ienācās augļi, tikai mazliet zaļāki un spožāki par lapām, viņš bija krastā, jo kuģi remontēja pirms došanās uz Haiti, un piedāvāja Puikam karotīti no aguacate puses, kam izņemto sēkliņu dobumā bija ieliets etiķis ar eļļu, kaķis to apēda un turpmāk ēda pa augļa pusītei katrā ēdienreizē.

—    Kāpēc tu neuzkāp kokā un nepagādā sev kādu pats?— Tomass Hadsons jautāja runcim, kad abi pastaigājās viņa zemes īpašuma pakalnos. Bet Puika, protams, neatbildēja.

Un tad reiz krēslas stundā, kad Tomass Hadsons bija aizgājis pastaigāties un noskatīties strazdu lidošanā uz Havanu, uz kurieni viņi ik vakaru no visām salas malām klaigādami pulcējās pārnakšņot Prado lauru koku zaros, viņš ieraudzīja Puiku tupam aligatoru bumbierē. Tomasam Hadsonam vienmēr bija paticis noskatīties, kā, saulei aiz Havanas nogrimstot un pirmajām ugunīm iedegoties, strazdi laižas pāri pakalniem, redzēt, kā parādās pirmie sikspārņi un mazās pūcītes dodas medībās. Tovakar viņam bija ļoti pietrūcis Puikas, kurš gandrīz vienmēr pavadīja viņu pastaigās, un viņš bija paņēmis līdzi Grēkāzi, vienu no Puikas dēliem, melnu kausli ar platiem pleciem, spēcīgu sprandu, apaļu galvu un briesmīgi garām ūsām. Grēkāzis nekad nemedīja. Viņam pietika darba kaujoties un kaķenes aplecot. Bet, ja ne patlaban tieši ar to aizņemts, bija jautras dabas radījums, un viņam patika pastaigāties, īpaši, ja Tomass Hadsons ik pa brīdim ar kāju apvēla viņu uz sāna. Tad Tomass Hadsons varēja ar kāju paglaudīt viņa vēderu. Nevajadzēja baidīties, ka glāsts izrādīsies par asu un rupju. Grēkāzim bija vienalga, vai viņu glāsta ar kurpi vai basu kāju.

Tomass Hadsons pieliecās un noglaudīja viņu — Grēkāzim patika, ka viņu glauda smagi kā lielu suni,— tad paskatījās uz augšu un ieraudzīja Puiku aligatora bumbierē. Grēkāzis arī pacēla galvu un ieraudzīja viņu.

—          Ko tu tur dari, vecais klaidoni?— Tomass Hadsons uzsauca.

—    Esi beidzot iemācījies ēst no koka?

Puika paskatījās lejā un ieraudzīja Grēkāzi.

—    Kāp zemē un iesim staigāt,— Tomass Hadsons sacīja.— Es tev tāpat iedošu aguacate vakariņās.

Puika skatījās uz Grēkāzi un neko neteica.

—    Tu ļoti skaisti izskaties tajās zaļajās lapās. Paliec vien augšā, ja vēlies.

Puika novērsās, un Tomass Hadsons redzēja lielo, melno kaķi aizlaipojam pa koka zariem.

—    Vai viņš nav galīgi traks, Azīt?— virs jautāja un, lai izpatiktu runcim, piebilda:— Atceries to vakaru, kad mēs nevarējām atrast zāles?

Zāles Grēkāzim bija burvju vārds, jau to padzirdējis vien, viņš nostiepās garšļaukus, lai viņu paglauda.

—   Atceries zāles?— virs jautāja, un runcis izvijās asā līksmības uzplūdā.

Zāles kļuva par burvju vārdu kādu vakaru, kad virs bija piedzēries, galīgi piedzēries un Puika negulēja pie viņa. Princese ari negulēja pie viņa, kad viņš bija piedzēries, un Villijs tāpat. Neviens kaķis negulēja pie viņa, kad viņš bija piedzēries, tikai Vientuļnieks, kā agrāk sauca Grēkāzi, un Vientuļnieka Brālītis, kas patiesībā bija ir. īsiņa, nelaimīga, izmisuma un ekstāzes lēkmju apsēsta kaķene. Grēkāzim viņš piedzēries patika pat labāk nekā skaidrs; varbūt tāpēc, ka Grēkāzis tika pie viņa gulēt vienīgi tad, kad viņš bija piedzēries. Bet tovakar, jau četras dienas pa krastu nomaisījies, Tomass Hadsons bija smagi piedzēries. Viņš bija sācis dzert jau ap pusdienlaiku «Floriditā», vispirms ar Kubas politikāņiem, kas tur saskrēja, izslāpuši pēc viena maziņā, tad ar cukura un risa plantatoriem, ar Kubas valdības ierēdņiem, kas aizgūtnēm dzēra visu pusdienu laiku, ar sūtniecības otrajiem un trešajiem sekretāriem, kas bija pavadījuši kādu uz «Floriditu», dzēris ar visuresošajiem Federācijas biroja okšķeriem, allaž sirsnīgiem un tik pasvītroti vienkāršiem, svaigi skūtiem amerikāņu puišiem, ka viņi būtu varējušā nēsāt dienesta nozīmes pie saviem baltajiem vai svītrainajiem uzvalkiem — viņu profesija tāpat bija skaidra no pirmā acu uzmetiena. Viņš bija dzēris bārmeņa Konstantes lepnumu — dubultsaldētos daiqniris, kam alkohola garša nemaz nebija manāma, un dzerdams cilvēks jutās tā, it kā sniega putekļu mākoni laistas lejā pa glečeru ar slēpēm, pēc sestās un astotās glāzes tā bija jau laišanās pa glečeru bez auklas. Ienāca vēl daži pazīstami jūrnieki, un viņš sadzēra ar tiem un pēc tam ar dažiem tā saucamajiem «jūras huligāniem», krasta apsardzes vīriem. Tas pārāk atgādināja viņa paša dienesta rūpes, ko viņam gribējās noslīcināt glāzē, tāpēc viņš aizgāja bāra viņā galā pie vecām, cienīgām prostitūtām, smalkām, vecām dāmām, ar kurām ikviens «Floriditas» apmeklētājs pēdējos divdesmit gados bija savu reizi gulējis, apsēdās starp viņām uz krēsla, apēda sendviču un iedzēra vēl dažus dubultsaldētos.

Fermā viņš tovakar atgriezās galīgi piedzēries, un neviens no kaķiem negribēja pie viņa gulēt, tikai Grēkāzim nebija iebildumu pret ruma smaku un dzērumu, un kuplās, kā ziemsvētku torte raženās ielasmeitu smaržas viņam pat sagādāja baudu. Viņi gulēja blakus smagā miegā, Grēkāzis skaļi murrāja ik reizes, kad viņš pamodās, un beidzot Tomass Hadsons, atkal pamodies, aptvēra, cik daudz ir dzēris, un sacīja Grēkāzim:— Mums jāieņera zāles.

Grēkāzis mīlēja šī vārda skaņu, tā simbolizēja dzīves pilnību, kurā viņam bija ļauts dalīties ar cilvēku, un viņš iemurrājās vēl skaļāk.

—    Kur zāles, Grēkāzi?— Tomass Hadsons jautāja. Viņš ieslēdza naktslampiņu, bet tā nedega. Vētra, kas turēja viņu krastā, laikam sarāvusi vai samudžinājusi vadus, un remonts aizkavējies, un strāvas nebija. Viņš taustījās pa naktsgaldiņu pēc savas pēdējās lielās sekonāla kapsulas, kas palīdzētu viņam atkal aizmigt un no rīta pamosties bez paģirām. Tumsā viņš pats to nogrūda no naktsgaldiņa un nevarēja vairs atrast. Izgrābstīja visu grīdu un tomēr neatrada. Sērkociņu, kā jau nesmēķētājam, pie gultas nebija, un kabatas bateriju viņa prombūtnes laikā izdedzinājuši kalpotāji.

—    Grēkāzi,— viņš sacīja,— mums jāatrod zāles.

Viņš bija izkāpis no gultas, Grēkāzis arī, un tagad viņi abi pūlējās atrast zāles. Grēkāzis palīda zem gultas un darīja, kas viņa spēkos, lai gan pats nezināja, ko meklē, un Tomass Hadsons teica runcim:— Zāles, Grēkāzi. Atrodi man zāles.

Grēkāzis žēlabaini ieņaudējās un ošņājās pa visu pagulti. Beidzot viņš murrādams izlīda, un Tomass Hadsons, noliecies pie grīdas, uzdūrās kapsulai. Ar putekļiem un zirnekļu tīkliem aplipušai. Grēkāzis bija to atradis.

—   Tu atradi zāles,— viņš sacīja Grēkāzim.— īsts dabas brīnums, ne runcis.— Pie gultas bija karafe, viņš mazliet ieleja plaukstā un apskaloja kapsulu, un tad kopā ar ūdens malku to norija un gulēja, juzdams, kā zāles sāk pamazām iedarboties, un slavēdams Grēkāzi, un lielais runcis glaimots murrāja, un kopš tās reizes vārdam «zāles» viņa ausīs bija maģiska skaņa.

Jūrā būdams, viņš domāja par Grēkāzi tikpat bieži kā par Puiku. Bet Grēkāzim nepiemita nekas traģisks. Arī Grēkāža dzīvē gadījās grūti brīži, bet viņš tos laida pār galvu, viņš varēja gan būt drausmīgi saplosīts kādā no saviem kautiņiem, bet nožēlojams — nekad. Ari tad, kad viņam vairs nebija ne tik daudz spēka, lai ienāktu mājā, un viņš, smagi elsodams, gulēja pie terases mango koka ēnā un zem sviedros salipušās spalvas asi iezīmējās viņa platie pleci un šaurie, ieplakušie sāni, kad viņš nespēja ne pakustēties un smagi cīnījās pēc elpas, nožēlojams viņš tomēr nebija. Viņam bija lauvas platā galva, un viņš bija un palika neuzvarēts. Grēkāzis bija pieķēries saimniekam, un Tomass Hadsons Grēkāzim, šo runci viņš cienīja un mīlēja. Bet nebija ne domājams, ka Grēkāzis varētu mīlēt viņu tā vai viņš Grēkāzi, kā mīlēja Puiku, tās bija pavisam citas attiecības.

Puika kļuva arvien nelaimīgāks un nelaimīgāks. Tovakar, kad viņi ar Grēkāzi ieraudzīja Puiku aguacate kokā, Puika bija palicis ārā un nenāca pie saimnieka gulēt. Hadsons gulēja savā platajā gultā mājas gala guļamistabā, kur lielie logi bija no trin» pusēm un visu nakti cauri staigāja juras vēji. Pamozdamies viņi klausījās naktsputnu balsīs un

vienā tādā nomoda brīdī dzirdēja Puiku uzlecam uz palodzes. Puika bija Joti kluss kaķis. Bet no palodzes viņš pasauca saimnieku, un Tomass Hadsons pacēla moskītu tīklu, lai runci ielaistu. Puika nolēca uz grīdas. Mutē viņam bija divas krūmu žurkas.

Mēnesnīcā, kas krita pa logu istabā un meta pāri baltajai, platajai gultai ceiba koka ēnu, Puika rotaļājās ar krūmu žurkām. Lēkādams un kūleņodams, triekdams žurkas pret grīdu, nesdams vienu projām, lai tūlīt pieplaktu lēcienam uz otru, viņš rotaļājās aizrautīgi, kā vēl kaķēns būdams. Tad viņš tās aizvilka uz vannas istabu, un pēc brīža Tomass Hadsons juta matraci ielīkstam zem viņa svara.

—    Tad tu nemaz nebiji kokā augļus ēst?— saimnieks jautāja. Puika paberzējās ar galvu pret viņu.

—    Tu medīji un sargāji saimnieka mantu? Puika, mans vecais brāli, tu esi krietns runcis. Vai tad tu nemaz netaisies ēst savu medījumu?

Puika tikai paberzējās ar galvu pret cilvēku un klusi mala savu maļamo, medībās noguris, viņš jau pēc brīža aizmiga. Bet viņš gulēja nemierīgi un no rīta uz beigtajām žurkām pat nepaskatījās.

Sāka aust diena, un Tomass Hadsons, vairs nevarēdams aizmigt, skatījās, kā kļūst arvien gaišāks un karaļpalmu pelēkie stumbri iezīmējas palsajā rīta svīdumā. No sākuma viņš redzēja tikai stumbrus un galotņu aprises. Tad, gaismai plešoties, varēja jau saskatīt palmu vēdekļus līgojamies vējā, un, kad aiz pakalniem sāka lēkt saule, palmu stumbri kļuva baltpelēki un vēja locītie vēdekļi spilgti zaļi, un pakalnus sedza brūna, ziemas sausumā izkaltusi kūla, un tālo pauguru kaļķakmens virsotnes izskatījās kā apsnigušas.

Viņš piecēlās no grīdas un uzvilka mokasīnus un vecu lietus mēteli, un, atstājis Puiku segā saritinājušos, cauri viesistabai un ēdamistabai izgāja virtuvē. Virtuve bija mājas ziemeļu galā, un ārā plosījās vējš, triekdams pret sienu un logiem koku kailos zarus. Ledusskapī nekas ēdams neatradās, un sienā iebūvētais pieliekamais kambaris arī tukšs, ja neskaitīja bundžiņas ar garšvielām, kafiju, tēju un zemesriekstu eļļu. Ķīnietis pavārs dienai vajadzīgos produktus mēdza atnest no tirgus. Neviens nebija domājis, ka Tomass Hadsons pārnāks, un ķīnietis noteikti bija aizgājis uz tirgu, lai iepirktu produktus kalpotāju ēdienam. Ja kāds būtu mājās, Tomass Hadsons nodomāja, es viņu aizsūtītu uz pilsētu pēc olām un augļiem.

Viņš uzvārīja ūdeni un uzlēja kannā tēju, paņēma ari tasīti un atgriezās viesistabā. Saule nu bija uzlēkusi un istaba gaiša, un viņš sēdēja lielajā atzveltnes krēslā un dzēra karstu tēju, un dzidrajā ziemas saules gaismā pārskatīja pie sienām sakārtās gleznas. Varbūt vajadzētu kādas nomainīt, viņš domāja. Labākās ir guļamistabā, un tur es tāpat vairs nekad neesmu.

No krēsla skatoties, lielā istaba pēc kuģa šaurības likās gandrīz vai milzīga. Istabas garumu viņš nezināja. Bija zinājis, kad pasūtīja pīto paklāju, bet nu aizmirsis. Bet, lai cik gara istaba nebūtu, šorīt tā izskatījās trīsreiz garāka. Krastā izkāpušam jau vienmēr istabas lielākas un ledusskapī nekā nav. Krastā līdzi iznestā šūpošanās sajūta, miesas atmiņa par ziemeļrieteņa savandīto okeānu, vētras cīņu ar smago straumi nu jau bija pagaisusi. Tā bija atkāpusies kā pati jūra. Viņš varēja redzēt jūru gan pa baltās istabas durvīm, gan pa logiem pāri šosejas šķeltajiem, krūmainajiem pakalniem, jo tālākie, kailie pauguri jau bija pilsētas vecie nocietinājumi, bet aiz tiem osta un baltā pilsēta. Taču jūra nebija nekas vairāk kā vien zila švīka aiz pilsētas izklicstā baltuma. Tā bija tāla kā viss kaut kad pagātnē pārdzīvotais, un viņš, ticis vaļā no šūpošanās sajūtas, arī bija apņēmies uzskatīt to par pagātni līdz pat brīdim, kad atkal vajadzēs iziet jūrā.

Lai jau friči patup zem ūdens vēl kādas četras dienas, viņš domāja. Interesanti, vai zivis šaudās viņiem apkārt, slēpjas viņu zemūdeņu ēnās? Un kādā dzijumā vēl jūtama viļņošanās? Tur, kur viņi ieniruši, zivis ir katrā dziļumā. Zivīm gan ļoti gribas izpētīt, kas tie tādi ir. Dažai labai zemūdenei dibens droši vien ļoti netīrs, un zivis tur knibinās. Bet varbūt arī nav netīrs, pa tādām vietām friči nepeld. Bet zivis ap viņiem grozās tāpat. Uz brīdi viņš iedomājās, kā tur jūrā šodien būtu, zilajos ūdenskalnos ar vēja izplosītām putu galotnēm, bet tikai uz īsu brīdi.

Uz segas guļošais runcis pamodās, kad vīrs pieliecās un noglāstīja viņu. Viņš nožāvājās, izstaipīja priekšķepas un saritinājās atkal.

—    Man nekad nav bijusi meitene, kas mostos reizē ar mani,— vīrs sacīja.— Nu man vairs pat tāda kaķa nav. Guli vien tālāk. Puika. Es jau tāpat meloju. Man bija meitene, kas modās reizē ar mani un vēl agrāk par mani arī. Tu viņu nepazīsti, tu šeit neesi redzējis nevienu kaut cik jēdzīgu sievieti. Tev nav palaimējies, Puika. Nekas, piķis ar viņām.

Zini ko, Puika? Mums vajadzīga laba sieviete. Mēs abi viņu mīlētu. Protams, ja tu vari viņu uzturēt. Es tikai neesmu redzējis sievieti, kas spētu ilgi pārtikt no krūmu žurkām.

Tēja bija pietrulinājusi izsalkumu tikai uz brīdi, un viņš atkal jutās izsalcis. Jūrā viņš jau pirms kādas stundas būtu ieturējis pamatīgas brokastis un savukārt stundu pirms brokastīm izdzēris krūzi tējas. Vētras dēļ atceļā gan nekas netiktu gatavots, bet viņš turpat uz tiltiņa būtu apēdis dažas rikas maizes ar biezām vēršgaļas un sīpolu šķēlēm virsū. Bet tagad viņš bija ļoti izsalcis un īgns, ka virtuvē nekā nav. Vajadzētu nopirkt vismaz konservus un noglabāt tādām reizēm, viņš domāja. Bet tad man vajadzētu pielikt atslēgu bufetei, lai tos neizlieto, kamēr esmu projām, un man pretīgi turēt mājās ēdienu aiz atslēgas.

Beidzot viņš ielēja sev viskiju ar ūdeni un apsēdās krēsiā, un sāka lasīt uzkrājušās avīzes, juzdams, kā alkohols noslāpē izsalkumu un

atgriešanās nervozo saspringumu. Šodien lu vari dzert, cik patik, viņš sacīja sev. Pēc raporta, protams. Ja aukstums pieturēsies, «Floriditā» nebūs daudz cilvēku. Būtu patīkami tur atkal iegriezties. Viņš gan nebija vēl izlēmis, vai ēst pusdienas «Floriditā» vai iet uz «Pacifico». Kaut gan tur arī būs auksti, viņš nodomāja. Bet es varu uzvilkt svīteri un mēteli, un pie bāra sienas ir galdiņš aizvēja pusē.

—    Žēl, ka tu neciet braukšanu, Puika,— viņš teica runcim.— Mēs pavadītu jauku dienu pilsētā.

Puika necieta braukšanu. Tā viņu biedēja, viņam tad likās, ka viņu ved pie veterināra. Un no veterināriem viņš baidījās. Grēkāzis gan varētu būt labs mašīnas kaķis, viņš domāja. Varbūt pat īsts kuģa runcis arī, vienīgi šļakatas viņam nepatiktu. Vajadzēs laist viņus visus laukā. Kaut jel man būtu ienācis prātā atvest viņiem kādu cienastu. Ja dabūšu, atvedīšu no pilsētas kaķumētru, lai tad Grēkāzis, Villijs un Puika arī šovakar piedzeras. Vispār kaķu istabas plaukta atvilktnē vēl vajadzētu būt kaķumētrām, ja vien tās nav pārkaltušas un zaudējušas smaržu. Tropos kaķumētra ātri zaudē iedarbību, un dārzos audzētās kaķumētras neiedarbojas, pat svaigas būdamas. Kaut jel ari mēs, kas neesam kaķi, prastu reibt no tik nevainīgas zālītes kā kaķumētra, viņš domāja. Kāpēc arī mēs nevarētu tik vienkārši un lēti piedzerties?

Paši kaķi pret kaķumētru izturējās dažādi. Puika, Villijs, Grēkāzis, Vientuļnieka Brālītis, Mazulis, Plušķis un Uzsitējs — visi bija narkomāni. Princese, kā kalpotāji bija iesaukuši Bēbiju, zilo persiešu kaķeni, neskatījās kaķumētrai ne virsū, tāpat arī Vilkutēvs, pelēkais persiešu runcis. Vilkutēvs, kas bija tikpat dumjš, cik skaists, varēja atturēties aiz sava stulbuma un aprobežotības. Vilkutēvs vispār neaiztika neko viņam nepazīstamu, aizdomīgi ošņāja katru jaunu barību, ko cili kaķi ēda, un, kad beidzot saņēmās, viss jau izrādījās notiesāts. Bet Princese, visu šo kaķu vecmāmiņa, gudrā, smalkjūtīgā, principiālā, aristokrātiskā un neparasti piemīlīgā kaķene, baidījās pat no kaķumētras smaržas un bēga no tās pa gabalu. Dūmakaini pelēkā, zeltacainā Princese bija tik izsmalcināta un aristokrātiska, tik smalkas bija viņas manieres un tik cildena viņas pašcieņa, ka viņas riesta periodi varēja noderēt par ilustrāciju un izskaidrojumu daudziem karaļnamu skandāliem. Kopš Tomass Hadsons bija redzējis Princesi auru laikā — ne pirmo, traģisko reizi, bet vēlāk, kad viņa jau bija nobriedusi skaistule un kad viss viņas cildenums pēkšņi pārsviedās neapvaldītā kaislībā, Tomasam Hadsonam negribējās aiziet no šīs pasaules kaut reizi nemīlējušam tik burvīgu princesi kā viņa Princese.

Viņai vajadzētu būt tikpat nopietnai un smalkai, un daiļai kā Princese pirms mīlestības un tad iemīlēties un gultā būt tik nekautri un karsti miesaskārīgai kā Princese. Šī princese viņam dažkārt rādījās sapņos, tādos, ka nekāda dzīves īstenība tos tāpat nevarētu pārspēt, un

tomēr viņš gribēja, lai sapnis piepildītos, un tam vajadzētu piepildīties, ja vien tāda princese maz bija pasaulē.

Diemžēl vienīgā princese, ko viņš bija mīlējis, nerunājot, protams, par itāliešu princesēm, kuras vispār nebija vērā ņemamas, bija ne sevišķi glīta meitene ar paresnām potītēm un necilām kājām. Toties viņai bija maiga ziemeļnieces āda un mirdzoši, labi kopti mati, un viņam patika viņas seja un viņas acis, patika viņa pati, un viņas roka tik maigi iekļāvās viņa plaukstā, kad viņi stāvēja pie margām un kuģis slīdēja pa kanālu pretim Ismailijas ugunīm. Viņi ļoti patika viens otram un bija jau tik tuvu mīlestībai, ka sabiedrībā viņiem vajadzēja piesargāties, lai balss intonācijas viņus netīši nenodod; un jau tik tuvi, ka tagad, roku rokā pie kuģa margām stāvot, viņš skaidri un neapšaubāmi juta, kas ir starp viņiem. Juzdams un būdams pārliecināts, viņš bija to viņai teicis un arī jautājis, jo viņiem abiem likās ļoti svarīgi būt līdz galam atklātiem vienam pret otru.

—           Es to ļoti gribētu,— viņa sacīja.— Kā jums zināms. Bet es nevaru. Kā jums zināms.

—           Bet ir taču kāda iespēja,— Tomass Hadsons teica.— Vienmēr ir kāda iespēja.

—          Jūs domājat, glābšanas laivā?— viņa jautāja.— Es negribētu, lai tas notiek glābšanas laivā.

—           Redziet,— viņš teica un uzlika roku viņas krūtij, un juta to atdzīvojamies un saspringstam pret saviem pirkstiem.

—    Tas ir tik labi,— viņa ieteicis.— Ziniet, tās ir divas.

—    Zinu.

—          Tas ir tik ļoti labi,— viņa sacīja.— Ziniet, es jūs mīlu, Hadson. Es šodien to sapratu.

—    Kā?

—    Tāpat vien. Tas nemaz nebija tik grūti. Vai jums nebija tāpat?

—    Nē, man viss bija skaidrs no paša sākuma,— viņš sameloja.

—          Tas ir labi,— viņa sacīja.— Bet glābšanas laivā nevar. Jūsu kajītē nevar. Manā kajītē nevar.

—    Un ja mēs ieietu barona kajītē?

—           Barona kajītē vienmēr kāds ir. Viņš ir izvirtulis. Vai nav skaisti, ka mums ir pašiem savs barons izvirtulis gluži kā vecos labos laikos?

—          Jā,— viņš teica.— Bet es pārbaudītu un atrastu bridi, kad barona kajītē neviena nav.

—          Nē. Tur nevar. Mīliet mani labi stipri tāpat, kā mēs te stāvam. Mīliet mani no visa spēka un dariet to pašu ko tagad.

Viņš darīja to pašu un vēl vairāk.

—    Nē,— viņa teica.— Nevajag. Es to nevaru izturēt.

Tad viņa kaut ko izdarīja un jautāja:— Jūs varat to izturēt?

—    Jā.

—           Labi. Es varu tā paturēt. Nē. Neskūpstiet mani. Ja jūs mani te uz klāja noskūpstīsit, tas būs tāpat, it kā mēs jau visu būtu izdarījuši.

—    Un kāpēc lai mēs nebūtu izdarījuši?

—    Kur, Hadson? Kur? Pasakiet man, dieva dēļ,— kur?

—    Es jums pateikšu, kāpēc.

—    Man nevajag nekādu — kāpēc. Man vajag — kur.

—    Es jūs mīlu, ļoti, ļoti mīlu.

—           Ai jā. Un es mīlu jūs. Un nekas, nekas no tā nevar iznākt, mēs varam tikai mīlēt viens otru, un tas ir labi.

Viņš pavirzīja roku, un viņa teica:— Lūdzu, nevajag. Citādi es iešu projām.

—    Apsēdīsimies.

—    Nē. Paliksim tāpat, kā esam.

—    Tā ir labi?

—    Jā. Ļoti. Jūs nedusmojaties?

—    Nē. Bet ilgi es to neizturēšu.

—           Nu tad lai,— viņa teica, pagrieza galvu un žigli viņu noskūpstīja, un atka! skatījās tuksnesī, kam viņi nakts tumsā slīdēja garām. Bija ziema, un nakts bija auksta, un viņi stāvēja, cieši sakļāvušies, un skatījās tumsā.— Nu lai, es atļauju. Ūdeļu kažoks galu galā kaut kam var noderēt arī tropos. Tikai ne pirms manis, labi?

—    Nē.

—    Tu apsoli?

—    Jā.

—    O, Hadson. Lūdzu, nu, lūdzu.

—    Tu?

—    O jā. Visu laiku. Nu vēl. Vēl. O jā.

—    Tagad.

—    O jā. Tagad, tūlīt.

Pēc tam viņi stāvēja blakus, un ugunis bija pienākušas jau tuvāk kanāla malai, bet tuksneša plašumi vēl arvien slīdēja garām.

—    Tagad jums kauns no manis?— viņa jautāja.

—    Nē. Es jūs ļoti mīlu.

—    Bet jums tas bija slikti, un es biju egoiste.

—    Nē. Nedomāju, ka man tas bija slikti. Un jūs neesat egoiste.

—           Nedomājiet, ka tas bija veltīgi. Tas nebija veltīgi. Vismaz man nebija.

—    Tātad vispār nebija veltīgi. Noskūpstiet mani.

—     Nē. Es nevaru. Bet turiet roku tikpat cieši.

Vēlāk viņa teica:— Jūs neļaunojaties, ka esmu viņam ļoti pieķērusies?

—    Nē. Viņš ir tik lepns.

—     Es jums pateikšu vienu noslēpumu.

Viņa pateica šo noslēpumu, kurš Hadsonu tomēr neko lielu nepārsteidza.

—    Tas ir neķītri?

—    Nē,— viņš atbildēja.— Tas ir jauki.

—    O, Hadson,— viņa sacīja.— Es jūs tik ļoti mīlu. Lūdzu, ejiet tagad un dariet visu, lai jums būtu labi, un tad nāciet atpakaj pie manis. Mēs izdzersim restorānā pudeli šampanieša.

—    Tas būtu brīnišķīgi. Un jūsu vīrs?

—    Viņš vēl spēlē bridžu. Es viņu redzu pa logu. Kad viņš būs beidzis, viņš mūs uzmeklēs un pievienosies.

Restorāns bija kuģa pakaļgalā, viņi tur izdzēra pudeli «PerrierJouet Brut 1915» un tad vēl vienu pudeli, un vēl pēc brīža viņiem pievienojās princis. Princis bija ļoti jauks, un Hadsonam viņš patika. Viņi ar sievu bija medījuši Austrumāfrikā tāpat kā Hadsons, tikušies Nairobi klubā «Muthaiga» un Torra restorānā un izbraukuši ar vienu kuģi no Mombasas. Šis kuģis veica ceļojumu apkārt pasaulei un piestāja Mombasā, pirms devās cauri Suecas kanālam un Vidusjūrai un tālāk uz Sautemptonu. Šim dārgajam un greznajam kuģim bija tikai luksa kajītes ar apartamentiem. Kuģis, kā lajos gados bieži darīja, bija fraktēts uz pilnu ceļojumu visapkārt pasaulei, bet daži pasažieri bija Indijā izkāpuši, un kāds no tā tipa kungiem, kas vienmēr visu zina, «Muthaiga» klubā bija pateicis Tomasam Hadsonam, ka uz kuģa būšot brīvas vietas un ceļojums ar to izmaksāšot lēti. Viņš pastāstīja to princim un princesei, kurus nemaz neiepriecināja lidojums no Kenijas ar tālaika lēnajām un neērtajām lidmašīnām, un viņi bija sajūsmā gan par jūras brauciena iespēju, gan mēreno cenu.

—    Tas būs jauks ceļojums, un jūs, kas lo tik veikli uzzinājāt, esat brīnišķīgs cilvēks,— princis toreiz teica.— Jau rīt es sazvanīšos par vietām.

Un tas patiešām bija jauks ceļojums — ar Indijas okeāna spožo zilumu, kuģa lēno izbraukšanu no jaunās ostas, un tad Āfrika palika aiz viņiem un vecā, baltā, lielos kokos un zaļumā nogrimusī pilsēta ari, un jūra kūla augstus viļņus pār garo rifu, un tad kuģis uzņēma ātrumu un izgāja atklātā okeānā, un kuģa ceļš sprakstēja no lidojošām zivīm. Āfrika bija vairs tikai aizmugurē palikusi gara, zila švīka, un stjuarts sita gongu, un viņš ar princi, princesi un viņu veco mājas draugu izvirtuli baronu, kam dzīves vieta bija kaut kur Eiropā, sēdēja bārā un dzēra sauso martīni.

—    Neliecies ne zinis par viņu gongu, paēdīsim restorānā,— barons sacīja. — Norunāts?

Viņš nebija gulējis ar princesi uz kuģa, lai gan ap to laiku, kad kuģis bija sasniedzis Haifu, viņi jau bija darījuši tik daudz kā cita, nonākuši tik dziļa izmisuma ekstāzē, ka pat likums viņiem pavēlētu gulēt kopā cik vien spēdamiem, lai glābtu vismaz viņu nervus, ja ne vairāk. Bet to

viņi nedarīja, viņi no Haifas devās autobraucienā uz Damasku. Turpceļā Tomass Hadsons sēdēja blakus šoferim un viņi abi aizmugurē. Tomass Hadsons redzēja kādu gabaliņu no Svētās zemes, kādu gabaliņu no pulkveža Lourensa vietām un daudz sastingušu pakalnu un, cik uziet, tuksneša turpceļā, toties atpakaļceļā viņi sēdēja aizmugurē un princis pie šofera. Tomass Hadsons nu redzēja galvenokārt prinča pakausi un šofera pakausi un tikai tagad atcerējās, ka ceļš no Damaskas uz Haifu, kuras ostā bija izmetis enkuru viņu kuģis, gāja gar upi. Upe ielija stāvu krastu iežmaugā, tik šaurā kā uz sīka mēroga kartēm, un tomēr šajā upes iežmaugā bija saliņa. Sī saliņa tad arī bija gandrīz viss, ko viņš no brauciena atcerējās.

Ceļojums uz Damasku nebija viņiem neko līdzējis, un, kad kuģis atstāja Haifu, lai dotos pāri Vidusjūrai, viņi abi stāvēja augšklājā pie glābšanas laivām, un ledains ziemeļaustrumu vējš uzsita jau tādus viļņus, ka kuģis sāka šūpoties; viņa sacīja:— Mums kaut kas jādara.

—    Tev patīk zemteksti?

—    Nē. Es gribu gultu un vismaz uz nedēju.

—    Nedēļa nav nekas liels.

—           Nu tad mēnesi. Bet mums tas jādara tūlīt uz vietas, un tūlīt uz vietas mēs nevaram.

—    ieiesim barona kajītē.

—    Nē. Ja man visu laiku būs jābaiļojas, tad labāk nemaz.

—    Un kā tu tagad jūties?

—    Tā, ka tūlīt sajukšu prātā, mēs esam taisnā ceļā uz ārprātu …

—    Parīzē mēs mīlēsim viens otru guJtā.

—    Bet kā es tikšu no viņa projām? Es neprotu atrunāties.

—    Tu iesi iepirkties.

—    Kāds mani noteikti pavadīs.

—           Tu iesi iepirkties ar kādu. Vai tad nav neviena, kam tu varētu uzticēties?

—    Ir jau. Bet man tik ļoti negribētos to darīt.

—     Nu tad nedari.

—    Nē. Jādara. Zinu, ka jādara. Bet no tā man nekļūst vieglāk.

—    Vai tu vēl nekod neesi bijusi viņam neuzticīga?

—           Nē. Un man liekas, nekad vairs arī nebūšu. Bet pašlaik tas ir viss, ko es vēlos. Man tikai sāp, ka to zinās vēl kāds.

—    Gan mēs kaut ko izdomāsim.

—           Lūdzu, apskauj mani cieši, cieši,— viņa sacīja.— Lūdzu, nerunāsim, nedomāsim, neraizēsimies. Lūdzu, turi savu roku labi stingti un mīli mani ļoti, ļoti, es visa sāpu pēc tevis.

Pēc kāda brīža viņš sacīja:— Paklau, iai ko mēs nedarītu, tev būs tikai sliktāk un sliktāk. Tu negribi kļūt neuzticīga, un tu negribi, lai kāds to zinātu. Bet tas jau tāpat ir neizbēgami — agrāk vai vēlāk.

—          Es gribu to darīt. Bet es negribu viņu sāpināt. Man tas jādara. Es vairs netieku ar sevi galā.

—    Nu tad darīsim to. Tagad.

—    Pašlaik tas ir ārkārtīgi bīstami.

—           Vai tev patiešām liekas, ka uz šī kuģa jel viens cilvēks, kas pazīst mūs un redzējis kopā, vēl domā, ka tu ar mani neesi gulējusi? Un vai tev liekas, ka tas, ko mēs darām, tik ļoti atšķiras no gulēšanas?

—           Jā, protams, atšķiras. Pavisam noteikti. No tā, ko mēs pašlaik darām, mums nevar būt bērns.

—    Tu esi dievišķīga,— viņš teica.— Goda vārds.

—           Es tikai priecātos, ja mums būtu bērns. Viņš ļoti grib bērnu, bet mums nekas nesanāk. Ja es ar viņu tūlīt pēc tam gulēšu, viņš nezinās, ka tas ir mūsu bērns.

—    Tu taču negulēsi ar viņu tūlīt pēc tam?

—    Domāju, ka ne. Bet nākošo nakti.

—    Cik sen tu neesi ar viņu gulējusi?

—           Ak, es guļu ar viņu katru nakti. Vienkārši esmu spiesta, Hadson. Es tik ļoti satraucos ar tevi, ka man vajag. Man pat liekas, viņš tieši tāpēc pēdējā laikā tik ilgi spēlē kārtis. Viņam gribētos, lai es būtu jau aizmigusi, kad viņš pārnāk. Es domāju, viņš ir mazliet noguris no mīlestības.

—    Šī ir tava pirmā iemīlēšanās, kopš tu esi precējusies ar viņu?

—           Diemžēl nē. Kas nav, tas nav. Esmu iemīlējusies vairākkārtīgi. Bet nekad neesmu bijusi viņam neuzticīga, pat mēģinājusi neesmu. Viņš ir tik labs un jauks, patiešām labs vīrs, un man viņš ļoti patīk, un viņš mani mīl un vienmēr ir mīļš pret mani.

—           Varbūt noiesim labāk restorānā un iedzersim šampanieti?— Tomass Hadsons teica. Viņa jūtas pašlaik bija visai prelrunīgas.

Restorāns bija tukšs, un viesmīlis pasniedza viņiem vīnu uz viena no sienmalas galdiņiem. Viņš tagad visu laiku turēja ledū «Perrier-Jouet Brut 1915» un vienkārši pajautāja:— To pašu, mister Hadson?

Viņi pacēla glāzes, un princese sacīja:— Man garšo šis vīns. Un jums?

—    Pat ļoti.

—     Par ko jūs domājat?

—    Par jums.

—    Dabiski. Un es domāju tikai par jums. Bet kas būs ar mani?

—           Domāju, ka mēs tagad iesim manā kajītē. Mēs esam jau pārāk daudz runājuši, dzinuši velnu un mīņājušies uz vietas. Cik rāda jūsu pulkstenis?

—    Desmit uz divpadsmitiem.

—    Cik jūsu pulkstenis?— viņš uzsauca viesmīlim.

—           Vienpadsmit piecpadsmit, ser,— atbildēja viesmīlis, paskatījies bāra pulksteni.

Kad viesmīlis vairs nevarēja viņus dzirdēt, Tomass Hadsons jautāja:— Cik ilgi viņš spēlēs bridžu?

—    Viņš sacīja, ka būšot vēlu un lai es viņu negaidot.

—    Izdzersim savu vīnu un iesim kajītē. Tur man ir vēl.

—    Bet, Hadson, tas ir ļoti bistaini.

—    Tas vienmēr būs bīstami,— viņš atbildēja.— Bet, ja mēs to neizdarīsim, būs vēl nesalīdzināmi bīstamāk.

Tonakt viņš ņēma viņu trīs reizes un tad, kaut gan viņa iebilda, pavadīja princesi uz viņas kajīti, sacīdams, ka tieši tā viss izskatīsies mazāk aizdomīgi, jo princis vēl arvien spēlēja bridžu. Tomass Hadsons atgriezās restorānā, bārs vēl nebija slēgts, un viņš pasūtīja pudeli tā paša vīna un sāka lasīt avīzes, ko kuģis bija saņēmis Haifā. Viņš nodomāja, ka pirmo reizi pēc ļoti ilga laika viņš atkal spēj lasīt avīzes, un lasīja ar īstu atvieglojumu un laimes sajūtu. Kad bridža spēle bija beigusies un princis, garām ejot, ielūkojās restorānā, un Hadsons piedāvāja viņam glāzi vīna pirms gulētiešanas, princis viņam patika vairāk nekā jebkad, tās jau bija ciešas radniecības jūtas.

Viņš ar baronu nokāpa no kuģa Marseļā. Pārējie gandrīz visi turpināja ceļojumu, kam vajadzēja beigties Sautemptonā. Marseļā viņi ar baronu sēdēja Vecās ostas ielas restorānā, ēda moules marinēs1 un izdzēra karafi vin rose2 . Tomass Hadsons bija ļoti izsalcis un atcerējās, ka bijis izsalcis visu laiku, kopš kuģis atstāja Haifu.

Un tagad ari es esmu nolādēti izsalcis, viņš domāja. Kur, pie velna, palikuši visi kalpotāji? Kaut jel viens būtu parādījies. Un vējš ārā kļuva arvien aukstāks un aukstāks. Tas atgādināja viņam auksto dienu Marseļā, stāvās ieliņas, kas veda lejā uz ostu, viņus abus ar baronu salīgi uzsistām apkaklēm pie atklātās kafejnīcas galdiņa grebjam moules no melnajām, smalkajām čaulām, kas peldēja piparotā piena un kausēta sviesta virumā, un piedzeram Tavelas vīnu, kura garša atsauca atmiņā Provansas ainavas, un noskatāmies, kā vējš purina zvejnieču, tūristu un nabadzīgi ģērbto ostas prostitūtu svārkus, kad viņas, mistrāla pletnētas, kāpa pa stāvo, apaļiem akmeņiem bruģēto ieliņu.

—    Jūs esat nekauņa, jaunais cilvēk,— barons sacīja.— Nekauņa vārda vistiešākā nozīmē.

—    Gribat vēl moules?

—    Nē. Kaut ko stingrāku.

—    Varbūt pasūtīt ari bouillabaisse3 ?

1 Marinēti gliemeži (fr.).

2 Sārtvīns (fr.).

3 Zivju zupa (fr.).

—    Divas zupas?

—    Esmu izsalcis. Un kas zina, kad vēl atkal būsim Marseļā.

—           Domāju gan, ka jūs esat izsalcis. Labi. Lai būtu bouillabaisse un Chāteaubriand, tas ir rets vīns. Man vēl jūs jābaro, nelieti.

—     Ko jūs taisāties darīt?

—    Drīzāk jājautā, ko jūs taisāties darīt. Jūs viņu mīlat?

—    Nē.

—           Tas ir jau krietni labāk. Un jums būs labāk, ja jūs tagad pazudlsit. Daudz labāk.

—    Es apsolīju aizbraukt ar viņiem uz zveju.

—           Vēl kāda jēga būtu izbraukt uz šaušanu,— barons sacīja.

—    Zveja ir slapja un auksta padarīšana, un viņai nekādi neklājas vazāt aiz deguna savu viru.

—    Viņam gan to vajadzētu zināt.

—           Viņš nezina. Viņš zina tikai to, ka viņa aizrāvusies ar jums. Tas ir viss. Jūs esat džentlmenis, lai ko jūs nedarītu, tas jūs neskar. Bet viņai neklājas vazāt aiz deguna savu vīru. Jūs taču viņu neprecētu?

—    Nē.

—           Ari viņa nevarētu ar jums apprecēties, tāpēc nav nekādas vajadzības, lai princis būtu nelaimīgs, ja vien jūs nemīlat viņu.

—    Nemīlu. Tagad es to zinu.

—    Tad, manuprāt, jums jāizstājas no spēles.

—    Varu teikt pavisam droši, ka es to darīšu.

—           Priecājos, ka jūs man piekrītat. Tā pavisam godīgi runājot, kāda viņa ir?

—    Viņa ir ļoti laba.

—           Nemuļķojieties. Es pazinu viņas māti. Un viņas māti, jā, to jums būtu bijis vērts pazīt.

—     Man atliek tikai nožēlot.

—           Jūs būtu varējis. Es vispār nesaprotu, kā jūs esat sapinies ar šo tik krietno un garlaicīgo pāri. Jūsu glezniecībai vai kaut kam tādam viņa taču nav jums vajadzīga?

—           Nē. Ne jau tāpēc tas noticis. Man viņa ļoti patika. Man viņa vēl tagad patīk. Bet es tomēr nemīlu viņu, un tas kļūst pārāk sarežģīti.

—           Man prieks, ka jūs pats saprotat. Uz kurieni jūs varētu aizceļot, kā jums šķiet?

—    Āfrikā mēs nupat bijām.

—           Pareizi. Kāpēc jums kādu laiku nepavadīt Kubā vai Bahamu salās? Es pats jums labprāt pievienotos, ja dabūtu mājās naudu.

—    Jūs domājat, ka mājās to naudu tiešām dabūsit?

—    Nē.

—           Liekas, es palikšu kādu laiciņu Parīzē. Ļoti sen neesmu dzīvojis pilsētā.

—    Parīze nav nekāda pilsēta. Londona ir pilsēta.

—    Gribas paskatīties, kas notiek Parīzē.

—    To es jums tepat varu pastāstīt.

—           Nē. Ar to es domāju, ka gribu redzēt gleznas, satikt dažus cilvēkus, paskatīties nedē|as sacīkstes Oteijā, Engjenā un Letramblē. Kāpēc jūs negribat padzīvot Parīzē?

—    Zirgi kā tādi mani neinteresē, un totalizatoru es nevaru atļauties.

Kāpēc to visu atcerēties, viņš domāja. Barons bija nomiris un friči ieņēmuši Parīzi, un princese palika bez bērna. Nevienā karaļnainā nebūs manu asiņu, ja nu vienīgi man kādreiz sāktu asiņot deguns Bakingemas pilī, kas maz ticams. Ja neviens no šiem slaistiem divdesmit minūšu laikā neparādīsies, iešu pats uz ciemu pēc olām un maizes, viņš nolēma. Elles būšana ciest badu pašam savā mājā, viņš domāja. Bet es esmu pārāk noguris, lai ietu uz ciemu.

Tieši tad viņš sadzirdēja kādu virtuvē rosāmies, un viņš piespieda zem lielā galda malas pierīkoto zvana pogu un dzirdēja, kā zvans divreiz nošķind virtuvē.

Ienāca jaunākais kalpotājs, pēc ārienes kaut kas starp elfu un svēto Sebastjanu, ar viltīgām cietēja acīm un jautāja:— Jūs zvanījāt?

—     Kādu velnu tad lai es būtu darījis? Kur Mario?

—     Pēc pasta.

—     Kā iet kaķiem?

—           Ļoti labi. Viss pa vecam. Grēkāzis kāvās ar El Gordo. Bet brūces mēs apkopām.

—    Puika ir ļoti vājš.

—    Daudz blandās pa naktīm.

—     Un Princese?

—    Bija mazliet bēdīga. Bet nu atkal ēd labi.

—    Ar gaļu nekādu grūtību nebija?

—    Nē, dabūjām no Kotorro.

—    Un kā suņiem?

—    Visi sveiki un veseli. Negritai atkal kucēni.

—     Vai jūs tiešām nevarat turēt viņu ieslēgtu?

—    Ir jau slēgta, bet ka bēg laukā.

—    Nekas vairāk nav noticis?

—    Nekas. Kā izbraucāfies?

—    Bez starpgadījumiem.

Kamēr viņš īdzīgi un strupi runāja ar šo zēnu, kuru viņš jau divas reizes bija atlaidis, bet pieņēmis atkal, kad viņa tēvs bija nācis lūgties, ieradās Mario, vecākais kalpotājs, ar avīzēm un pastu. Viņš smaidīja, un viņa brūnā seja bija priecīga un laipna, un sirsnīga.

—    Kāds b'ja brauciens?

—    Uz beigām gāja pagrūti.

—    Figūrate. Varu iedomāties. Varens ziemelis. Ēdis esat?

—    Te jau nebija nekā, ko ēst.

—           Es pārnesu olas, pienu un maizi. Ei, tu!— viņš uzsauca jaunajam kalpotājam.— Taisies uz virtuvi un sagatavo kabaljēro brokastis. Cik olu gribat?

—     Kā parasti.

—           Los huevos como siempre',— Mario sacīja.— Puika jūs sagaidīja?

—    Jā.

—     Šo reizi viņš pārdzīvoja loti smagi. Smagāk nekā jebkad.

—    Un pārējie?

—           Grēkāzis neganti sakāvās ar Resno,— viņš ne bez lepnuma sauca kaķus angļu vārdos.— Princese bija drusku noskumusi. Bet citādi nekas.

—     Y tu?2

—           Es?— Viņš kautri un glaimoti uzsmaidīja.— Kas tad man. Paldies, labi.

—    Un tavai ģimenei?

—     Paldies, arī labi. Tēvs atkal strādā.

—     Prieks dzirdēt.

—           Viņš ari ir priecīgs. No pārējiem džentlmeņiem neviens te nepalika pa nakti?

—    Nē. Visi aizbrauca uz pilsētu.

—    Viņiem gan vajadzēja būt ļoti nogurušiem.

—    Bija jau arī.

—           Zvanīja visādi jūsu draugi. Vārdus es pierakstīju. Ceru, ka jums izdosies saburtot. Angļu vārdus es nekādi nemāku uzrakstīt.

—     Raksti, kā tie izklausās.

—     Bet jums tic arī izklausās citādi nekā man.

—    Pulkvedis zvanīja?

—    Nē, ser.

—           Atnes man viskiju ar minerālūdeni,— Tomass Hadsons sacīja.

—    Un kaķiem pienu, lūdzu.

—    Ēdamistabā vai tepat?

—    Viskiju tepat. Kaķiem pienu ēdamistabā.

—           Acumirklī,— Mario teica. Viņš izgāja virtuvē un atgriezās ar viskiju un minerālūdeni.— Man liekas, tas būs pietiekami stiprs,— viņš sacīja.

Noskūties tagad vai pēc brokastīm, Tomass Hadsons prātoja. Nošauties vajadzēs šā vai tā. Tāpēc jau es liku atnest viskiju, lai vieglāk tiktu pāri bārdas dzīšanai. L&bi, tad ej un skujies. Pie velna visu bārdu, viņš

1 Olas, ka parasti (sp.).

2 Un tu? (5/>.)

domāja. Nē. Ej un izdari. Tavai draņķa sirdsapziņai tas nāks tikai par labu, un pēc brokastīm tev tāpat jābrauc uz pilsētu.

Bārdu dzīdams, viņš izdzēra pusglāzes ieziepējoties, pēc ziepēšanās, otrreiz ziepējoties un trīs reizes mainot asmenīšus, lai tiktu galā ar divnedēļu bārdas rugājos ieaugušajiem vaigiem, zodu un kaklu. Runcis staigāja iekšā un ārā, skatījās, kā vīrs dzen bārdu, un trinās gar viņa kājām. Tad pēkšņi izšāvās no vannas istabas, un Tomass Hadsons noprata, ka runcis sadzirdējis piena traukus noklakstam pret ēdamistabas flīžu grīdu. Pats viņš nebija dzirdējis ne šo klakstienu, nedz ari kādus kaķus saucam. Bet Puika bija dzirdējis.

Tomass Hadsons beidza skūties un ielēja labajā plaukstā lielisku deviņdesmitgrādīgu spirtu, kas te Kubā bija tikpat lēts kā Štatos visādi atšķaidīti ierīvējamie draņķi, un izš|āca to pa visu seju, juzdams, kā spirta aukstās adatiņas padzen skūšanās sūrstoņu.

Es nelietoju cukuru un nesmēķēju tabaku, viņš nodomāja, bet dievs ir mans liecinieks, ka no šīs zemes destilācijas produktiem es izsitu visu iespējamo baudu.

Vannas istabas logu apakšējās rūtis bija aizkrāsotas, jo gar visu māju pletās ar akmens plāksnēm izklāts patio, bet augšējās rūtis bija no tīra stikla, un viņš varēja redzēt, kā palmu zari lokās vējā. Pūš krietni stiprāk, nekā es biju iedomājies. Un drīz būs jāiet atkal jūrā. Bet nevar jau zināt. Gan redzēs, kāda vēl būs jūra, kad iegriezīsies ziemelaustrenī. Cik jauki bija tās dažas stundas nedomāt par jūru. Turpini tādā pašā garā, viņš domāja. Nepiemini ne jūru, ne to, kas virs ūdens, ne to, kas zem ūdens, nedz vispār kaut ko, kam ar jūru sakars. Un netaisīsim sarakstu, par ko nedomāt. Nedomāsim par to nemaz un nekādi. Jūra ir jūra, un miers ar viņu. Un visādām citādām nebūšanām, viņš nosprieda. Mēs par to nedomāsim, un cauri.

—    Kur senjoram labpatiksies brokastot?— Mario jautāja.

—    Vienalga, kur, tikai ne šis slampigās jūras pusē.

—    Viesistabā vai senjora guļamistabā?

—    Guļamistabā. Izvelc pīto krēslu un noliec brokastu galdiņu blakus.

Viņš dzēra karstu tēju un ēda ceptas olas un pa virsu vēl dažas grauzdētas maizītes ar apelsīnu marmelādi.

—    Augļu nav?

—    Tikai banāni.

—    Atnes dažus.

—    Vai tad banānus var ēst kopā ar alkoholu?

—    Var. Tas ir tikai aizspriedums.

—    Bet, kainēr jūs bijāt projām, ciemā viens virs nomira, tāpēc ka ēda banānus, dzerdams rumu.

—    Kā tu zini, ka tas žūpa atstiepa kājas no banāniem, nevis no ruma?

r— Nē, senjor. Tas vīrs tikai uzdzēra virsū mazu mēriņu ruma veselai kaudzei banānu. Tie bija viņa paša banāni no viņa paša dārza. Viņš dzīvoja kalnā aiz ciema un strādāja uz septītā autobusa līnijas.

—           Miers viņa pīšļiem,— Tomass Hadsons teica.— Atnes man dažus banānus.

Mario ienesa no dārza mazus, dzelteni nobriedušus banānus. Nolobīti tie nebija neko lielāki par cilvēka pirkstu un ar ļoti maigu garšu. Tomass Hadsons apēda veselus piecus.

—           Skaties, kad sāks parādīties pirmie simptomi,— viņš sacīja.— Un aiznes Princesei šo te atlikušo olu.

—           Es viņai vienu olu iedevu, lai nosvinētu jūsu atgriešanos,— zēns teica.— Puikam un Villijam ari iedevu pa olai.

—    Un Grēkāzim?

—           Dārznieks sacīja, ka Grēkāzim nevajadzētu daudz ēst, kamēr brūces nav apdzijušas. Smagas brūces.

—    Kas tas bija par kauliņu?

—           Ļoti negants. Gandrīz veselu jūdzi noskrēja kaudamies. Mēs gan neko daudz neredzējām, viņi iespruka lielajos ērkšķu krūmos aiz dārza. Kāvās bez nevienas skaņas, tā viņi tagad kaujas. Es nezinu, kurš uzvarēja. Grēkāzis pārvilkās pirmais, un mēs apkopām viņa brūces. Viņš nogūlās sētā aiz mucas. Uzlēkt uz mucas viņš nevarēja. Resnais atgriezās stundu vēlāk, un mēs apkopām viņa brūces ari.

—    Atceries, kā viņi mīlēja viens otru, kad bija mazi brālīši?

—           Protams. Bet tagad es baidos, ka Resnais nogalinās Grēkāzi. Viņš ir vismaz par kādu mārciņu smagāks.

—    Grēkāzis ir sīksts cīnītājs.

—    Jā, senjor. Bet padomājiet pats, ko nozīmē mārciņas pārsvars.

—           Nedomāju, ka runčiem tas nozīmētu tik daudz kā cīņas gaiļiem. Tu mēri viņus ar gaiļu kautiņa olekti. Cilvēkam tas neko lielu nenozīmē, ja vien viņš nav novājējis, nodzenot lieko svaru. Džeks Dempsejs svēra tikai simt astoņdesmit piecas mārciņas, kad viņš kļuva par pasaules čempionu. Vilards svēra divsimt trīsdesmit. Grēkāzis un Resnais abi ir lieli runči.

—          Tādos kautiņos kā viņējie mārciņa dod milzu priekšrocības,— Mario teica.— Ja viņi kautos par naudu, derētāji neatstātu šo mārciņu bez ievērības. Pat dažas unces neatstātu.

—    Atnes man vēl banānus.

—    Lūdzu, senjor.

—    Tu tomēr tici tām blēņām?

—    Tās nav blēņas, senjor.

—    Tad atnes man vēl viskiju ar minerālūdeni.

—    Ja jūs pavēlat.

—    Es lūdzu.

—    Jūsu lūgums ir pavēle.

—    Nu tad nes šurp.

Zēns ienesa viskiju ar ledu un aukstu, šņācošu minerālūdeni, un Tomass Hadsons paņēma paplāti un teica:— Nu tad skaties, kā es sākšu mirt.— Bet, ielūkojoties zēna tumšajā, satrauktajā sejā, viņam pārgāja patika ķircināties, un viņš sacīja:— Patiešām es zinu, ka man tas nekaitēs.

—    Kungs pats zina, ko dara. Bet mans pienākums ir protestēt.

—    Tad jau viss kārtībā. Protestējis tu esi. Pedro jau klāt?

—    Nē, senjor.

—   Tiklīdz viņš parādās, lai sagatavo kadilaku, mēs brauksim tūlīt uz pilsētu.

Tagad tu iesi vannā, Tomass Hadsons sacīja sev. Tad apģērbsies. Brauksi uz Havanu pie pulkveža. Kāda velna tev vajag, un kas tev kaiš? Ļoti daudz kas man kaiš, viņš domāja. Pāri katram mēram un saprašanai. Vesela zeme pāri mēram. Vesela jūra pāri mēram. Veselas debesis pāri mēram.

Viņš izvilka pītā krēsla pagarinātāju, iesēdās krēslā ar izstieptām kājām un skatījās uz gleznām pie guļamistabas sienas. Virs gultas — lētas, taupības nolūkos iegādātas gultas ar draņķīgu matraci, jo viņš tāpat te nekad negulēja, ja nu vienīgi ķildu reizēs,— karājās Huana Grisa «Ģitāras spēlētājs». Nostalgia hecha hombre', viņš nodomāja spāniski. Cilvēki nezina, ka no tās mirst. Pie pretējās sienas virs grāmatplaukta bija Paula Klēes «Monument in Arbeit». So gleznu viņš nemīlēja tik ļoti kā «Ģitāras spēlētāju», bet viņam patika uz to skatīties, un viņš atcerējās, cik neķītra tā viņam likās Berlīnē, kad viņš to nopirka. Krāsas bija tikpat piedauzīgas kā viņa tēva medicīnas grāmatās attēlotajos šankros un venēriskajās brūcēs, un viņa sievai bija bail no tās, kamēr Tomass Hadsons pieradināja viņu saskatīt gleznā gleznu, nevis neķītrību. Viņš pats gan to tagad nebūt neizprata labāk kā tad, kad to pirmoreiz ieraudzīja Flehtheima galerijā pie upes tajā dzestrajā, skaistajā Berlīnes rudenī, kad viņi bija tik laimīgi. Bet glezna bija laba, un viņam patika uz to skatīties.

Virs otra grāmatplaukta — Masona mežs. Tā bija Ville dArray ainava, un Hadsons to mīlēja tāpat kā «Ģitāras spēlētāju». Tā bija gleznu lielā priekšrocība — nekad neiedvest bezcerību. Gleznas var mīlēt bez sāpēm, un labas gleznas dara laimīgu, jo tajās paveikts taS, pēc kā pats esi centies. Tātad tas ir padarīts un labi padarīts, lai gan pašam nav izdevies.

Puika ienāca istabā un ielēca viņam klēpī. Viņš bija lielisks lēcējs un bez manāmas piepūles varēja uzlēkt uz guļamistabas augstā skapja.

Tagad viņš tikai viegli un graciozi palēcās, nolaidās saimniekam klēpī un sāka viņu maigi murcit ar priekšķepām.

—    Es skatos uz gleznām, Puika. Tev klātos vieglāk, ja tu ari mīlētu gleznas.

Kas zina, varbūt no lēcieniem un nakts medībām viņš iegūst tikpat daudz kā es no gleznām, Tomass Hadsons domāja. Kaut gan žēl, ka viņš nespēj tās saskatīt. Bet kas zina? Var izrādīties, ka viņa mākslas izpratne ir šausmīga.

—    Interesanti, kas tev patiktu, Puika? Droši vien tas holandiešu periods, kad gleznoja tik jaukas klusās dabas ar zivīm, austerēm un medījumiem. Ei, tu, liecies mierā. Tagad ir diena. Kas par mīlināšanos gaišā dienas laikā?

Puika glaudījās vien tālāk, un Tomass Hadsons apsvieda viņu uz sāna, lai nomierinās.

—    Pieklājība taču arī kaut cik jāievēro, Puika,— viņš sacīja.— Tev par prieku es pat neesmu izgājis apsveicināties ar citiem kaķiem.

Puika bija laimīgs, un Tomass Hadsons juta zem pirkstu galiem murrājienu viņa rīklē.

—    Man jāiet mazgāties, Puika. Tu pavadi mazgādamies vai pusi dzīves. Tev gan jāiztiek pašam ar savu mēli. Tad tev gar mani nav nekādas dajas. Tu esi tik aizņemts kā draņķa komersants savā kantori. Tas ir darbs. To neviens nedrīkst traucēt. Nu redzi, un tagad jāmazgājas man. Bet ko es daru? Es te sēžu un dzeru no paša agra rīta kā galīgs žūpa. Tā ir viena no mūsu atšķirībām. Tu nevarētu arī stāvēt pie stūres astoņpadsmit stundas no vietas. Es varu. Parasti divpadsmit. Ja vajag,— astoņpadsmit. Vakar un šorīt deviņpadsmit. Toties es neprotu tā lēkt un medīt pa naktīm kā tu. Kaut gan mums arī gadījies it smalki medīt pa naktīm. Tev jau labi, tev radars ūsās. Balodim laikam ir savs radars tajā kumpiņā uz knābja. Visiem mājas baložiem ir tādas kumpiņas. Kas tās ir par ultraaugstām frekvencēm, ko tu raidi?

Puika gulēja smags un muskuļains, un garš, klusītēm murrāja un bija laimīgs.

—    Ko vēsta tavs uztvērējs, Puika? Cik plašs ir tavs impulsu loks? Un uz kāda viļņa garuma? Man ir iekšā pašam savs magnetrons. Tu tikai nesaki nevienam. Ultraaugsto frekvenču tālākas attīstības gaitā to varētu izmantot pretinieka slampu savlaicīgai atklāšanai. Tie, ko tu pašlaik izmurrā, Puika, ir mikroviļņi, zini?

Redzi nu, kā tu ievēro savu apņemšanos nedomāt par jūras lietām, kamēr esi krastā. Ne jau jūra ir tā, ko tu gribi aizmirst. Pats zini, ka jūru tu vienmēr esi mīlējis un nekur citur negribētu dzīvot. Izej verandā un paskaties uz jūru. Viņa nav nedz nežēlīga, nedz ļauna, tas viss ir Quatschl . Tur viņa ir, un viņu šūpo vējš un šūpo straumes, bet

vējš un straumes cīnās tikai pa virspusi, dziļumos vaida miers. Esi pateicīgs, ka tu atkal varēsi iet jūrā un jūra būs tavas mājas. Viņa ir tavas mājas. Tāpēc nedomā un nerunā par viņu nekādas muļķības. Ne jau viņa tevi moka. Redzi, tu kļūsti jau prātīgāks, viņš sacīja sev. Cik nu prātīgs tu krastā vispār vari būt. Nekas, viņš sacīja sev. Jūrā tev tāpat jābūt prātīgākam par prātīgu, tāpēc piķis ar visu prātu krastā.

Krasts arī ir jauka vieta, viņš domāja. Šodien mēs izbaudīsim krasta jaukumus. Pēc vizītes pie tā nolādētā pulkveža, viņš nodomāja. Ak, ko, vizīte pie pulkveža ir tīrā izprieca, tā ceļ manu morālisko apziņu. Tikai nemēģināsim ielīst pulkveža ādā, viņš domāja. No tā vajag pasargāties, lai nesamaitātu sev visu dienu. Es tikai aiziešu pie viņa. Bet viņa ādā nelīdīšu. Kas tur ielīdis, tas laukā vairs netiek. Un kas no pulkveža ādas izsprucis, savukārt netiek vairs atpakaļ. Tāpēc prātīgāk nelīst pulkveža ādā. Man tas ne prātā nenāk. Aiziešu nodošu raportu, un cauri.

Viņš izdzēra savu glāzi, nolika runci zemē, piecēlās vēlreiz, paskatījās uz trim gleznām un iegāja vannas istabā. Odenssildītāju viņa kalpotāji bija ieslēguši tikai tagad, no rīta atnākuši, tāpēc karstā ūdens vēl bija maz. Bet pietika, lai kārtīgi noberztos ar ziepēm un izmazgātu galvu, noskaloties varēja arī ar aukstu. Viņš uzvilka balto vilnas flaneļa kreklu un bikses, apsēja tumšu kaklasaiti, uzāva vilnas zeķes un turpat jau desmit gadus vecās angļu sporta kurpes, pārvilka kašmira puloveri un vecos tvīda svārkus. Tad viņš ar zvanu izsauca Mario.

—    Pedro ir jau klāt?

—    Jā, senjor. Gaida mašīnā.

—     Sataisi man vienu «Tomu Kolinzu» ar kokosa pienu un angostūru. Glāzei ņem korķa paliktni.

—    Jā, senjor. Mēteli jums vajadzēs?

—    Paņemšu līdzi, varbūt atpakaļceļā būs auksti.

—    Uz pusdienām būsit?

—    Nē. Un uz vakariņām arī nebūšu.

—      Negribat paskatīties uz kaķiem pirms aizbraukšanas? Viņi visi ir ārā, saulītē, aizvēja pusē.

—    Nē. Labāk vakarā. Atvedīšu viņiem kādu ciemkukuli.

—    Es iešu sataisīt dzērienu. Kāds brītiņš paies ar kokosriekstu.

Un kāda velna pēc es nevarētu paskatīties uz kaķiem?— viņš jautāja

sev. Nezinu, viņš atbildēja. To nu es galīgi nesaprotu. Tas ir kaut kas jauns.

Puika staigāja viņam pa pēdām, uztraucies, ka viņš taisās iet projām, bet bez panikas, jo nebija redzama nekāda saiņošanās un kravāšanās.

—    Varbūt es to daru tevis dēļ, Puika,— Tomass Hadsons sacīja.

—     Neuztraucies. Jau šovakar pat vai uz rīta pusi es būšu atkal mājās. Cerams, ka būšu mazliet izvēdinājies. Vai pamatīgi izvēdinājies. Tad

varbūt mēs te vieglāk nāksim pie prāta. Vamonos a limpiar la

escopeta'.

Viņš izgāja cauri garajai, gaišajai viesistabai, kas vēl arvien šķita milzīga, un nokāpa pa akmens kāpnēm pagalma vēl spožākajā Kubas ziemas rita gaišumā. Suņi luncinājās ap viņa kājām, un bēdīgs pointers pienāca rūkdams, šūpodams nokārto galvu.

—    Nabaga nožēlojamais kustoni,— viņš sacīja pointeram, noglāstīja, un suns pieglaudās viņam. Pārējie sētas suņi priecīgi lēkāja apkārt, viņus skurbināja rīta dzestrums un vējš. Patio un kāpnes bija piegružotas ar sausiem, vēja nolauztiem ceiba koka zariem, kaut gan pats koks auga gabaliņu aiz patio. Šoferis, neganti drebinādamies, apnāca apkārt mašīnai un teica:— Labrīt, mister Hadson. Kā labi izbraucāties?

—    Tīri ciešami. Kā mūsu mašīnas?

—    Visas labākajā kārtībā.

—    Uz galvošanu,— Tomass Hadsons angliski izmeta. Tad griezās pie Mario, kas nupat iznāca pa durvīm un kāpa lejā, nesdams lielu tumši rūsainu dzēriena glāzi izdobta korķa tureklī, pār kuru no glāzes malas bija redzama tikai kāda puscolla:— Atnes, Pedro, kādu svīteri. No tiem priekšā pogājamiem. Mistera Toma drēbēs atradīsies. Un noslauki no kāpnēm šo drazu.

Tomass Hadsons iedeva glāzi šoferim paturēt un noliecās paglaudīt suņus. Puika sēdēja uz kāpnēm un nicīgi noskatījās. Tie bija Negrita, maza, melna, no vecuma sirmojoša kuce ar gredzenā sagrieztu asti, tievām, smalkām kājelēm, kas skrienot zibsnīja vien, asu foksterjera degunu un gudrām, piemīlīgām acīm.

Kādu vakaru bārā Tomass Hadsons bija ieraudzījis viņu staigājam līdzi apmeklētājiem un apvaicājies par viņas sugu.

—    Kubiete,— viesmīlis sacīja.— Viņa te mētājas jau četras dienas. Iet pakaļ katram, bet visi aizcērt mašīnas durvis viņai deguna galā.

Tad viņi bija paņēmuši kucīti līdzi uz fermu, divus gadus viņa neriestoja, un Tomass Hadsons jau nodomāja, ka viņa ir par vecu, lai vēl atnestos. Taču kādu dienu viņam vajadzēja vilkšus aizvilkt Negritu no liela policijas suņa, un pēc tam viņa atnesās, metienā bija gan policijas kucēni, gan buldoga kucēns, gan mazi pointeri, gan pavisam brīnumaini spoži sarkani kucentiņi, kuru tēvs varētu būt bijis īru seters, jā viņiem nebūtu buldoga krūšu un plecu un pašas Negritas gredzenā sagriezto astīšu.

Šie te apkārt visi bija viņas dēli, un viņa bija atkal grūta.

—    Ar ko viņa šoreiz ir apgājusies?— Tomass Hadsons jautāja šoferim.

—    Nezinu.

Mario, iznācis ar svīteri un iedevis to šoferim, kas tūlīt payilka svīteri zem sava apdilušā formas svārka, atbildēja:— Tēvs ir šīs salas kauslīgākais suns.

—    Nu tad visu labu, suņu dzimums,— Tomass Hadsons sacīja.— Uz drīzu redzēšanos, Puika,— viņš teica kaķim, kas šāvās cauri suņu baram uz mašīnu. Tomass Hadsons jau sēdēja mašīnā ar korķa ietverto glāzi rokā, viņš izliecās pa logu un noglāstīja kaķi, kas bija saslējies uz pakaļkājām, lai paberzētos gar viņa pirkstiem.— Nebēdājies, Puika. Es drīz būšu atpakaļ.

—    Nabaga Puika,— Mario sacīja. Viņš pacēla kaķi uz rokām, un kaķis noskatījās pakaļ mašīnai, kas pagriezās, aplieca puķu dobi un brauca laukā pa nelīdzeno, lietus ūdeņu izgrauzto gatvi, līdz pazuda aiz pakalna un mango kokiem. Tad Mario ienesa kaķi mājā un palaida uz grīdas, bet kaķis uzlēca uz palodzes un skatījās uz vietu, kur gatve nogriezās aiz pakalna.

Mario noglāstīja viņu, bet kaķa saspringums neatslāba.

—    Nabaga Puika,— garais nēģeru zēns sacīja.— Nabaga, nabaga Puika.

Tomass Hadsons un šoferis brauca tālāk pa gatvi, tad šoferis izlēca no mašīnas un attaisīja vārtus, iekāpa atpakaļ un izbrauca cauri. Pa ielu nāca nēģeru zēns, šoferis pasauca viņu, lai aizver vārtus, un zēns uzsmaidīja un pamāja ar galvu.

—    Tas ir Mario jaunākais brālis.

—    Zinu,— Tomass Hadsons teica.

Viņi izbrauca pa netīro ciema šķērsielu un nogriezās uz lielā autoceļa. Garām aizslīdēja ciema namiņi, abas pārtikas tirgotavas ar plaši atvērtām durvīm, caur kurām pazibēja letes, pudeļu rindas un konservu grēdas, un tad palika aiz muguras pēdējais krodziņš un milzīgais Spānijas lauru koks, kura zari liecās pāri visam platajam autoceļam, un mašīna laidās lejā pa kalnu uz veco, akmeņiem bruģēto lielceļu. Vecais, sirmu koku ieskautais lielceļš veda lejup veselas trīs jūdzes. Tur bija dārzniecības, mazas fermas un lielas fermas ar saviem brūkošajiem, tagad dzīvokļos sadalītajiem spāņu kolonizatoru slila namiem, un lielo fermu paugurainās ganības nu krustoja ielas, kas atdūrās zāļainajos pakalnos, kur zāle gan bija pavisam brūna no sausuma. Vienīgais zaļums šajā kādreiz tik zaļajā zemē bija cēlās, sirmās karaļpalmas, kas, nemitīgā vēja slīpi pieliektas, slējās gar ūdens grāvja malām. Tas bija sausais ziemelis, sauss, ciets un auksts. Šis ziemelis jau bija paspējis atdzesēt Floridas jūras šaurumu, iāpēc nenesa vairs līdzi ne lietu, ne miglu.

Tomass Hadsons iesūca malku ledaini aukstā dzēriena, kas garšoja pēc svaigi izspiestas citrona sulas, sajauktas ar kokospienu, pašu par sevi bez nekādas garšas, tomēr spēcīgāku par jebkuru minerālūdeni; īstais Gordona džins deva dzērienam stiprumu, angostūras lāses asumu

un krāsu, izjust to uz mēles un norīt bija tirā bauda. Tāda kā pieskarSanās vēja piepūstai burai, viņš nodomāja. Ellīgi labs dzēriens.

Korķa glāzes ietvars neļāva ledum izkust un atšķaidīt dzērienu, viņš tīksmīgi turēja to plaukstā un visu ceļu skatījās pa logu.

—    Kāpēc tu, no kalna lejā braucot, neizslēdz motoru un netaupi benzīnu?

—    Ja vēlaties, lūdzu,— šoferis atbildēja.— Tas taču valsts benzīns.

—    Nekas, pavingrinies,— Tomass Hadsons teica,— lai mācētu taupīt, kad vajadzēs braukt ar savu, nevis valsts benzīnu.

Nu viņi jau bija ielejā, pa ceļa kreiso pusi garām slīdēja puķu audzētavas lauki, bet pa labo — grozu pinēju būdiņas.

—    Man būtu vajadzīgs kāds pinējs, kas varētu atnākt un pielabot viesistabas paklāju, ir jau vietām izdilis.

—    Si, sehor.

—    Jūs kādu pazīstat?

—    Si, seīior.

Šoferis, kuru Tomass Hadsons jau tāpat necieta par viņa bezcerīgo stulbumu, uzpūtību, motora nepārzināšanu, mežonīgo apiešanos ar mašīnām un slinkumu, bija ņēmis ļaunā aizrādījumu par degvielu un atbildēja strupi. Ar visiem viņa trūkumiem mašīnu viņš vadīja lieliski, proti, viņam bija brīnišķa stūres izjūta un asa reakcija, bez kurām nevarēja iztikt Kubas juceklīgajā un neirotiskajā autosatiksmē. Bez tam šoferis pārāk daudz zināja par viņu militārajām operācijām, lai būtu vienkārši atlaižams.

—    Svīteris ir pietiekami silts?

—    Si, seīior.

Velns ar tevi, Tomass Hadsons nodomāja. Tiepies vien, gan jau runāsi.

—    Pagājušo nakti jūsu mājās bija ļoti auksts?

—    Vienkārši drausmīgil Horroroso\ Jūs pat to iedomāties nevarat, mister Hadson.

Miers bija noslēgts, un tagad viņi brauca pāri tiltam, uz kura bija atrasts tās meitenes torss; viņas mīļākais — policists bija viņu sagriezis gabalos un gabalus, brūnā papīrā ietītus, izsvaidījis pa galvenā autoceļa malām. Tagad upe bija izžuvusi. Bet tovakar tā plūda mutuļu mutuļiem un lietū stāvēja vai pusjūdzi gara mašīnu rinda, un mašīnu īpašnieki blenza uz vēsturisko vietu.

Nākošajā rītā torsa fotoattēli parādījās avīžu pirmajās lappusēs un kādā rakstā tika atzīmēts, ka meitene, acīm redzot, bijusi Ziemeļamerikas tūriste, jo neviena tropu iemītniece viņas vecumā nebūtu fiziski tik maz attīstīta. Tomass Hadsons gan nespēja iedomāties, kā viņiem izdevies noteikt meitenes vecumu, jo viņas galvu atrada tikai pēc laba laika Batabano zvejas ostā. Torss gan, pēc avīžu fotogrāfijām spriežot, visai atpalika no grieķu skulptūras paraugiem. Tomēr amerikāņu

tūriste viņa nebija, viņas košumi, lai kādi būdami, izrādījās briedināti tepat Kubā. Bet uz kādu laiku Tomasam Hadsonam vajadzēja pat pārtraukt ce|a darbus ārpus fermas, jo katram, kas iedomātos skriet vai izrādīt steigu, draudēja pakaļdzīšanās un bļāvieni: «Re, kur viņš bēg! Tas ir viņš! Tas ir tas slepkava, kas sagrieza viņu gabalos!»

Nu viņi bija tiltam pāri, un ceļš atkal veda kalnup uz Luijano, un pa kreisi skatam pavērās E1 Serro, kas Tomasam Hadsonam vienmēr atgādināja Tolēdo. Ne jau E1 Grēko Tolēdo. Bet to daļu īstās Tolēdo, kas bija redzama no kalna. Viņi brauca augšā, un, kad mašīna beidzot bija pašā kalna galā, viņš atkal skaidri redzēja vistīrāko Tolēdo, bet vienīgi uz brīdi, mašīna jau laidās no kalna, un apkārt bija vairs tikai Kuba.

Šo ceļa gabalu viņš necieta. Taisni šī ceļa gabala dēļ viņš bija ņēmis līdzi dzeramo. Es dzeru, lai neielūkotos šajā nabadzībā, dubļos, četrsimt gadu vecajās putekļu nogulās, puņķainos bērnos, nīkulīgo palmu lapās, jumtos no vecām, plakaniski izdauzītām konservu bundžām, neārstēta sifilisa šļūcošajos soļos, notekūdeņos kādreizējo strautu gultnēs, vistu kailajos, utu nograuztajos kaklos, veču blaugznainajos skaustos, veceņu smirdoņā un radio auros, viņš domāja. Bet tā ir nelietība. Man, taisni otrādi, vajadzētu ieskatīties un kaut ko darīt. Bet es nedaru neko, es paņemu līdzi glāzi, kā vecos laikos ņēma ožamo sāli. Tomēr nē. Ne gluži tā, viņš nodomāja. Pa daļai, protams, tāpēc, bet pa daļai tā, kā dzēra pie Hogarta «Džina ielā». Vēl es dzeru tāpēc, ka man jāiet pie pulkveža. Jā, jā, tu jau vienmēr dzer tāpēc vai šāpēc, viņš domāja. Ne velna. Ļoti bieži tu dzer tāpat vien. Un šodien tu taisies pamatīgi pielikties.

Viņš ievilka no glāzes garu malku un izbaudīja tā tīro, auksto un skaidro garšu mutē. Sākās visnejaukākais ceļa gabals ar tramvaju pa vidu un cieši sablīvējušos mašīnu rindām pie dzelzceļa pārbrauktuves nolaistā šķērskoka. Gabalu uz priekšu, aiz nekustīgo vieglo un smago mašīnu rindām, pakalna galā slējās Ataresas pils, kur pēc neveiksmīgas izsēšanās Ondas līcī nošāva pulkvedi Kritendenu un pārējos, jā, simt divdesmit divus amerikāņu brīvprātīgos nošāva pils pakājē, bet tas bija sen, vēl četrdesmit gadu pirms Tomasa Hadsona dzimšanas. Vēl tālāk stāvus debesīs kāpa dūmu stabi no Havanas Elektrokompānijas augstajiem dūmeņiem, un autoceļš tur panira zem viadukta, kur vēl bija saglabājies apaļu akmeņu bruģis, un iznira blakus ostas augšējam galam, kur ūdens bija melns un taukains kā nogulsnes eļļas tanka dibenā. Šķērskoks pacēlās, un mašīnu virtenes sakustējās, un tagad viņi beidzot bija aizvējā, starp viņiem un neganto ziemeli slējās vecie ķēmīgie koka kuģi, kas kara laikā pildīja tirdzniecības flotes pienākumus, ap kuģu sāniem skalojās ostas ūdeņi, vēl melnāki par kreozota piesūcinātajiem steķiem un netīrāki par ilgi nemēztu ielas noteku.

Dažu labu no kuģiem Tomass Hadsons pazina. Piemēram, šī pati vecā barka, kas vācu zemūdenei bija likusies pietiekami liela, lai to torpedētu. Barka veda kokmateriālu kravu un taisījās uzņemt tās vietā cukuru. Lai gan tagad vecā barka bija salabota, Tomass Hadsons redzēja trāpījuma vietu un atcerējās dzīvos ķīniešus un beigtos ķīniešus uz barkas klāja, kad viņu kuteris bija piestājis tai blakus. Ak tā, tu taču šodien apņēmies nedomāt par jūru, vai ne?

Paskatīties uz jūru man tomēr vajadzēja, viņš domāja. Tiem, kas iet jūrā, šā vai tā ir labāk nekā tiem stāvētājiem, kuriem mēs pabraucām garām. Un šī te osta, piedzīta ar trīs vai četru gadsimteņu sārņiem, vispār nav nekāda jūra. Bet jūras pusē, pie pašas grīvas, osta ir gluži jauka. Un Kasablankas pusē tāpat. Tu esi pavadījis jaukus vakarus šajā ostā, un pats to it labi zini.

—    Paskaties,— viņš sacīja. Šoferis, redzēdams, uz kurieni viņš skatās, sāka bremzēt. Bet viņš lika braukt vien tālāk.— Uz sūtniecību,— viņš teica.

Skatījies viņš bija uz veco nēģeru pāri dēļu un palmu lapu piebūvītē pie mūra, kas slējās starp dzelzceļa sliedēm un noliktavas laukumu, kurā elektrokompānija turēja no kuģiem izkrautās ogles. Mūris bija melns no ogļu putekļiem, jo pāri tam slīdēja izkrāvēja lente un arī līdz sliežu ceļam bija tikai kādas četras pēdas. Piebūvīte bija tik stāvi pieplakusi mūrim, ka šiem diviem cilvēkiem tur tikko pietika vietas gulēšanai. Piebūvītes priekšā sēdēja tās iemītnieki un vārīja kafiju tukšā konservu bundžā. Abi viņi bija kraupaini no vecuma un netīrības, cukurmaisu skrandas bija viss viņu apģērbs, un viņi bija ļoti veci. Suni nekur neredzēja.

—    Y el perro'?— viņš jautāja šoferim.

—    Nu jau labi sen vairs neesmu redzējis.

Jau vairākus gadus viņi brauca garām šiem cilvēkiem. Un tad reiz meitene, tā pati, kuras vēstules viņš pagājušo vakaru lasīja, ieminējās, ka viņai esot kauns katru reizi, kad jābraucot garām šai būdai.

—    Ja tā, kāpēc jūs neko nedarāt?— viņš jautāja meitenei.— Kāpēc jūs tikai runājat, cik tas ir drausmīgi, un vēl lieliski rakstāt, cik tas ir drausmīgi, bet nemēģināt neko darīt?

Meitene noskaitās, apturēja mašīnu, izkāpa, gāja tieši uz piebfivīti un iedeva vecajai sievai divdesmit dolāru, sacīdama, ka par šo naudu viņi var sameklēt sev labāku pajumti un nopirkt kaut ko ēdamu.

—    Si, senorita2 ,— vecene sacīja.— Jūs esat ļoti laipna.

Kad viņi nākbšo reizi brauca garām, pāris dzīvoja vēl turpat un priecīgi māja viņiem. Vecīši bija nopirkuši suni. Un ne jau kaut kādu,

1 Kur tad suns? (Sp.)

2 Jā, senjorita (sp.).

bet ballu, sprogainu klēpja sunīti, kas, pēc Tomasa Hadsona domām, diezin vai bija audzināts ogļu putekļiem.

—    Kas ar to suni būtu noticis?— Tomass Hadsons jautāja šoferim.

—    Droši vien nosprāga. Viņiem nav ar ko barot.

—    Jādabū viņiem cits suns,— Tomass Hadsons teica.

Kad piebūvīte bija palikusi labu gabalu aiz muguras, gar ceļa kreiso pusi sāka slīdēt Kubas armijas ģenerālštāba mītnes mūra pelēcīgais apmetums. Pie vārtiem nevērīgi, bet lepni stāvēja sargkareivis—itin gaišs metiss, viņa aizsargkrāsas tērps bija stipri izbalējis no biežās mazgāšanas, formas cepure elegantāka nekā pašam ģenerālim Stilvelam. Springfīlds ērti iekārts kaulainajā plecā. Viņš pārlaida mašīnai paviršu skatienu. Tomass Hadsons redzēja, cik auksti viņam ziemeļu vējā. Ja viņš staigātu, viņam būtu vieglāk, Tomass Hadsons nodomāja. Bet, ja viņš stāvēs, kā stāvējis, netērēdams enerģiju, saule tāpat drīz kritīs pār vietu, kur viņš stāv, un viņam atkal būs silti. Dienestā viņš droši vien ir pavisam nesen, citādi nebūtu tik vājš, viņš domāja. Pavasari, ja mēs te vēl brauksim garām pavasarī, es viņu droši vien vairs nepazīšu. Šis te springfīlds viņam noteikti par smagu. Žēl, ka nevar stāvēt postenī ar vieglu plastmasas šauteni, galu galā tagad pat matadori ar muletu strādājot, ņem rokā koka zobenus, lai rokas locītava tik ātri nepiekūst.

—           Kas dzirdams par divīziju, ko ģenerālim Benitesam vajadzēja vest uz Eiropas fronti?— viņš jautāja šoferim.— Ir jau ceļā?

—          Todavla no,— šoferis atbildēja.— Vēl ne. Bet ģenerālis mācās braukt ar motociklu. Katru dienu rīta agrumā braukā pa Malekonu.

—           Tad tā, acīm redzot, būs motorizēta divīzija,— Tomass Hadsons sacīja. — Kas varētu būt tajos saiņos, ko virsnieki un kareivji nes no štāba?

—    Rīss,— šoferis teica.— Pienācis kuģis ar risu.

—    Vai tad rīsu tāpat nevar dabūt?

—    Neiespējami. Par rīsu var tikai sapņot.

—    Slikti ar ēšanu?

—    Ļoti slikti.

—           Kāpēc? Tu taču ēd pie manis. Un es maksāju par visu, lai cenas būtu cik augstas būdamas.

—    Pie jums ne, bet kad es ēdu savās mājās.

—    Kad tad tu ēd savās mājās?

—    Pa svētdienām.

—    Man vajadzēs nopirkt tev suni,— Tomass Hadsons sacīja.

—           Mums ir suns,— šoferis teica.— Ļoti skaists un gudrs suns. Un mani viņš mīl kā nevienu visā pasaulē. Ne soli es nevaru paspert bez viņa, visur grib nākt līdzi. Bet jums, mister Hadson, ir viss, ko cilvēks var vēlēties, jūs nespējat ne saprast, ne aptvert, kas šī kara dēļ jāizcieš vienkāršiem kubiešiem.

—  Droši vien arī bads?

—  To jūs pat iedomāties nevarat, kāds.

Nē, nevaru, Tomass Hadsons domāja. Nekādi nevaru iedomāties. Nespēju aptvert, kāpēc tik auglīgā zemē vispār jācieš bads. Tevi pašu, kuņasdēlu, par tādu apiešanos ar mašīnām vajadzētu nošaut, nevis barot. Ar kādu prieku es tevi, draņķi, nošautu. Bet balsī viņš teica:— Es paskatīšos, vai nav kāda iespēja pagādāt rīsu taviem mājiniekiem.

—   Liels, liels paldies. Jūs nevarat ne aptvert, cik grūti laiki pienākuši Kubai.

—  Jādomā gan, ka ļoti grūti,— Tomass Hadsons sacīja.— Žēl, ka nevaru paņemt tevi līdzi jūrā, lai tu atpūties un atspirgsti no savas grūtās dzīves.

—  Jūrā gan laikam arī nav viegli.

—   Nebūt ne,— Tomass Hadsons teica.— Pat tādās dienās kā šī man reizēm ienāk prātā, ka jūrā nemaz nav tik viegli.

—  Katram savs krusts jānes.

—  Cik labprāt es iespraustu savu krustu pakaļā dažam labam, ko es pazīstu.

—  Savu krustu vajag nest mierā un pacietībā, mister Hadson.

—  Muchas gracias',— teica Tomass Hadsons.

Viņi nogriezās Sanisidro ielā, kas gāja starp centrālo dzelzceļa staciju un bijušo Klusā okeāna piestātni, kur mēdza pietauvoties kuģi no Maiami un Kīvestas un nosēsties «Pan American» vecie hidroplāni. Nu piestātne bija pamesta, kuģus pievākusi kara flote, «Pan American» vairs nelietoja hidroplānus, bet lidmašīnas, kas nosēdās Rančo Boijeras lidostā, un tur, kur agrāk nosēdās hidroplāni, tagad piestāja Kubas krasta apsardzes kuteri un zemūdeņu ķērāji.

Šo Havanas stūrīti Tomasam Hadsonam labāk patika atcerēties tādu, kāds tas bija agrāk. Bet tas, kas viņam tagad patika, toreiz bija tikai ceļš uz Matanzu, nožēlojams pilsētas kakts, Ataresas pils, nomale, kurai viņš pat nezināja vārda, un ķieģeļiem bruģēta šoseja ar piepilsētas namiņiem gar malām. Mašīnā tiem aizbrāžas garām tik ātri, ka tie nepaliek prātā. Šajā pilsētas daļā viņš toreiz pazina katru bāru un pagrabiņu, un Sanisidro iela bija slavena ar saviem priekanamiem pa visu krastu. Ielas dzīvība izdzisa tad, kad slēdza šos namus un visas priekameitas sasēdināja kuģī un aiztransportēja atpakaļ uz Eiropu. Šī grandiozā operācija atgādināja Amerikas kara kuģu aiziešanu no savas Vidusjūras bāzes, kad visas Vilfranšas meitenes māja paka] aizbraucējiem. Kad Francijas kuģis ar ielasmeitām uz klāja atstāja Havanu, ostmala bija pilna izvadītāju, un ne jau tikai vīrieši vien māja no krasta

un steķiem, un moia. Ari meitenes motorlaivās meta lokus ap kuģi vai airu laivās brauca blakus, kad kuģis gāja laukā pa kanālu. Tas bija ļoti skumji, viņš atcerējās, kaut gan daudziem tas likās varens joks. Prostitūcijā viņš nekad nebija spējis saskatīt komismu. Un tomēr ielasmeitu izvadības ļaudis uztvēra kā krietnu joku. Taču, kad kuģis bija projām, daudzi staigāja noskumuši, un Sanisidro iela nekad vairs neatplauka. Vēl tagad šis vārds aizkustina, viņš domāja, kaut gan nu tā ir pavisam garlaicīga iela un tur tikpat kā nekad vairs neredz * baltos — ne vīriešus, ne sievietes,— ja nu vienīgi izbrauca cauri kāds šoferis vai pasūtījumu izvadātājs. Havanā bija arī jautras ielas, kur dzīvoja tikai nēģeri, un bija bīstamas ielas, pat bīstami kvartāli, kā, piemēram, JesUs y Marla, gandrīz vai tepat blakus. Toties te, Sanisidro ielā, kopš ielasmeitu aizbraukšanas valdīja vairs tikai skumjas.

Nu mašīna jau iebrauca ostā, kur mēdza pietauvoties prāmis uz Reglu un krasta apsardzes kuģi. Osta bija brūna, un straujais paisums sita viļņus gluži kā jūrā, tikai bez baltu putu galotnēm. Odens arī bija brūns. Bet tas bija tīrs, dzidrs brūnums, ne melnais duļķis, kas ostas iekšējos atzaros. Viņš skatījās pāri ostai uz līci, pavisam rāmu Kasablankas pakalnu aizvējā, tur tālāk pie Kasablankas bija noenkurojušies mazie zvejas kuģi un Kubas kara flotes pelēkās lielgaballaivas, un tur stāvēja ari viņa kuteris, viņš zināja, ka tur kuteris stāv, bet saredzēt tik tālu nevarēja. Viņpus līča Tomass Hadsons redzēja veco, dzelteno baznīcu un Reglas izkliestos namiņus — sarkanus, zaļus, dzeltenus un redzēja Belotas naftas rūpnīcas cisternas un dūmeņus un aiz tiem, Kohimaras pusē, pelēku pauguru grēdu.

—  Jūs redzat kuģi?—šoferis jautāja.

—   No šejienes vēl ne.

Viņi nu bija Elektrokompānijas kūpošo dūmeņu vēja pusē, un rīts bija gaišs un spirgts, un gaiss tik dzidrs un tīrs kā viņa fermas pakalnos. Cilvēki, kas rosījās ostā, šķita drebināmies aukstajā ziemelī.

—   Vispirms aizbrauksim uz «Floriditu»,— Tomass Hadsons sacīja šoferim.

—   Mēs pašlaik esam tikai četrus kvartālus no sūtniecības.

—  Jā. Bet es teicu, ka vispirms gribu uz «Floriditu».

—   Kā vēlaties.

Viņi brauca augšā uz pilsētu, vējš te vairs neplosījās, un garām slīdēja noliktavas un preču nami, un Tomass Hadsons dziļi ieelpoja grēdās nokrauto labības maisu un miltu putekļu smaržu, vaļā veramo preču kastu smaržu, grauzdējamas kafijas smaržu, kas rīta agrumā skurbina vairāk nekā glāze viskija, un burvīgo tabakas smaržu, kas visspēcīgāk uzvēdīja pirms viņu nogriešanās pa labi uz «Floriditu». Šī bija viena no ielām, kuras viņš mīlēja, viņam vienīgi nepatika te staigāt kājām, jo ietves bija pārāk šauras un pa dienu arī satiksme pārāk dzīva,

bet naktīs nebija ne mašīnu, nedz arī kāds grauzdēja kafiju un veikalu logi aizvērti tā, ka pat tabakas smaržu nevarēja samanīt.

—       Ciet,— šoferis sacīja. Dzelzs aizvirtņi abpus kafejnīcas durvīm vēl bija nolaisti.

—  Tā jau es domāju. Nu tad laižam lejā pa Obispo uz sūtniecību.

Šī bija iela, pa kuru viņš bija gājis lejā neskaitāmas reizes gan dienu, gan nakti. Braukt pa to viņam nepatika, pārāk ātri, bet nu vairs patiešām nebija nekāda ticama iegansta kavēties ar raportu, un viņš izdzēra beidzot savu dzēriena palieku un skatījās uz mašīnām, kas brauca pa priekšu, uz garāmgājējiem, uz ielu krustojumiem, bet uz pašu ielu ne, to viņš taupīja brīdim, kad varēs iet kājām. Mašīna apstājās pie sūtniecības un konsulāta ēkas, un viņš gāja iekšā.

Ienācējam vajadzēja aizpildīt kartiņu, ierakstīt savu vārdu un adresi, un vizītes nolūku, pie galdiņa sēdošais sērīgais ierēdnis ar izplūkātām uzacīm un tievu Ūsiņu švīku pār virslūpu jau pastūma Hadsonam veidlapu. Viņš pat nepaskatījās uz to un iegāja liftā. Ierēdnis paraustīja plecus un pārlaida pirkstu uzacīm. Laikam gan viņš bija drusciņ pārcenties … Tomēr glītāk un kārtīgāk nekā ar tādiem spurainiem kušķiem, turklāt ļoti labi piederas pie Ūsiņām. Un Ūsiņas, kā viņam pašam likās, viņš bija pratis izveidot tik šauras, cik šauras vien tās vispār varēja būt, lai vēl sauktos par Ūsiņām. Ar tik šaurām Ūsiņām nevarēja lepoties ne Erols Flins, ne Pinčo Gutjeress, nedz ari pats Horhe Negrete. Vismaz tādam lopa Hadsonam nu gan nebija tiesību iet viņam garām tā, it kā viņš būtu tukšs gaiss.

—      Jūs jau maricones' esat pasākuši sēdināt pie durvīm?— Tomass Hadsons vaicāja lifta vadītājam.

—  Viņš nav maricon. Vienkārši stulbenis.

—  Kā jums te labi iet?

—   Lieliski. Kas vainas? Kā vienmēr.

Viņš izkāpa ceturtajā stāvā un gāja pa gaiteni. Viņš iegriezās vidējās durvīs no trim un jautāja pie galdiņa dežurējošam jūras virsniekam, vai pulkvedis ir savā kabinetā.

—   Pulkvedis šorīt izlidoja uz Gvantanamo.

—   Kad viņš būs atpakaļ?

—   No turienes viņš it kā lidošot uz Haiti.

—   Man kaut kas ir atstāts?

—  Te pie manis — nē.

—  Viņš neko nelika man pateikt?

—  Lai jūs esot uz vietas.

—   Kādā garastāvoklī viņš bija?

—   Riebīgā.

—  Un kā izskatījās?

—   Drausmīgi.

—   Nikns uz mani?

—   Nedomāju vis. Tikai teica, lai jūs esat uz vietas.

—   Ir kaut kas, ko man vajadzētu zināt?

—   Nezinu. Kas tas varētu būt?

—   Nespēlēsim paslēpes.

—       Labi. Jums tur droši vien gāja draņķīgi. Bet jūs galu galā nestrādājat viņa sasodītajā kantorī. Jūs ejat jūrā. Un lai mani velns parauj, ja …

—   Mierīgāk, mierīgāk . ..

—  Jūs dzīvojat savā lauku mājā?

—  Jā. Bet šo dienu un vakaru taisos pavadīt pilsētā.

—       Ne šo dienu, ne vakaru viņš vēl nebūs atpakaļ. Es jums piezvanīšu, kad viņš parādīsies.

—  Jūs droši zināt, ka viņš nav uz mani nikns?

—   Zinu, ka nav. Ko jūs uztraucaties? Netīra sirdsapziņa?

—   Nē. Un neviens cits nav uz mani nikns?

—       Cik man zināms, pat admirālis nav uz jums nikns. Ejiet vien un iedzeriet manā vietā arī.

—   Vispirms es iedzeršu pats savā vietā.

—  Un pēc tam manā.

—       Ir kāds īpašs iemesls? Vai tad jūs tāpat katru vakaru nepiedzeraties?

—  Ar to nepietiek. Kā klājas Hendersonam?

—   Labi. Un tad?

—   Nekas.

—  Tomēr?

—   Nē, nekas. Tāpat vien. Jums ir kādas sūdzības?

—   Mēs nekad nesūdzamies.

—   Vīram vīra valoda.

—   Mēs apsūdzam.

—   To jūs nevarat. Jūs esat civilists.

—   Ejiet pie velna.

—   Man nekur nav jāiet. Esmu jau klāt.

—       Nu tad piezvaniet man, tiklīdz viņš parādās. Vissirsnīgākie sveicieni pulkvedim, un neaizmirstiet viņam pateikt, ka es biju ieradies.

—  Jā, ser.

—  Jau sērojam.

—   Pieklājības pēc.

—   Uz redzēšanos, mister Holinz.

—       Uz redzēšanos, mister Hadson. Paklausieties! Savus vīrus turiet pa rokai, lai var savākt vienā mirklī.

—   No sirds pateicos, mister Holinz.

Gaitenī viņš ieraudzīja pazīstamu kapteini iznākam no šifru istabas. Kapteiņa seja bija brūni iedegusi golfa laukumos un Haimanitas pludmalē. Veselīgais izskats neļāva manīt, ka viņš būtu nelaimīgs. Jauns, bet jau labs Tālo Austrumu speciālists. Tomass Hadsons pazina kapteini vēl no tiem laikiem, kad viņam piederēja automobiļu aģentūra Manilā ar filiāli Honkongā. Viņš runāja tagilu valodā un labā Kantonas dialektā. Prata spāniski. Un tā nu bija nokļuvis Havanā.

—   Re, Tomijsl— viņš iesaucās.— Kad tu pārkūlies pilsētā?

—   Vakar vakarā.

—   Kādi bija ceļi?

—   Diezgan putekļaini.

—  Tu kādreiz aplauzīsi kaklu ar visu mašīnu.

—   Pie stūres esmu uzmanīgs.

—       Tāds tu esi vienmēr,— sacīja kapteinis, kura vārds bija Freds Arčers. Viņš aplika roku ap Tomasa Hadsona pleciem.— Ļauj, lai es tevi aptaustu.

—   Kāpēc?

—       Tas mani uzmundrina. Uzreiz priecīgāks prāts, kad pielieku tev roku.

—   Sen neesi bijis pusdienās «Pacifico»?

—   Nu jau pāris nedēļas. Aiziesim?

—   Katrā laikā.

—       Uz pusdienām es netieku, bet vakariņas mēs varētu paēst kopā. Tev ir kas padomā šovakar?

—   Nē. Tikai pēc tam.

—   Man arī pēc tam. Kur mēs satiksimies? «Floriditā»?

—  Jā, un nāc šurp, tiklīdz tavu bodīti taisīs ciet.

—       Labi. Jo man būs jānāk atkal atpakaļ. Tā ka mēs nedrīkstam pārāk piedzerties.

—   Nestāsti nu, ka jūs pa naktīm arī strādājat.

—       Es strādāju,— Arčers teica.— Bet mans piemērs nav radis atbalsi masās.

—       Man tiešām prieks tevi redzēt, mister Fredij,— Tomass Hadsons sacīja.— Tu mani arī uzmundrini.

—       It kā tev tas būtu vajadzīgs,— Freds Arčers teica.— Tev dzīvesprieka pietiek.

—  Tu gribēji sacīt — pietika.

—       Nē, tev ir tāpat. Ko tu zaudē, to iespēlē atkal. Un, ko iespēlē,— to dubulto.

—  Tikai ne uz pīķiem.

—   Un arī uz pīķiem tu nepaspēlēsi. Banka ir tava.

—   Pieraksti to uz kāda papīrīša, Fredij. Lai varu no rītiem pārlasīt.

—   Kuteris skaitās tavs?

—       Nē. Skzitās, ka tas ir vērts trīsdesmit piecus tūkstošus dolāru, un es par šo summu esmu atbildīgs. Par to man vajadzēja parakstīties.

—   Zinu. Redzēju to papīru seifā. Ar visu parakstu.

—   Slikti viņi pieskata savus seifus.

—   Kas ir, tas ir.

—   Un tā te viscaur?

—   Nē. Pēdējā laikā jau labāk. Nopietni, Tomij.

—       Prieks dzirdēt,— Tomass Hadsons sacīja.— Būs šodien arī kaut kas patīkams, par ko padomāt.

—       Negribi ienākt pie mums? Daži no mūsu jaunajiem tev patiks. Divi ir ļoti jauki puiši. Un viens it īpaši.

—   Nē. Viņi ir lietas kursā?

—       Nē. Protams, nav. Viņi tikai zina, ka tu esi Kubā, un labprāt ar tevi iepazītos. Tev viņi patiks. Krietni puiši.

—   Iepazīsimies kādu citu reizi,— Tomass Hadsons sacīja.

—       Lai notiek, vecais,— Ārčers sacīja.— Aizkāpšu pie tevis, tiklīdz būšu galā.

—«Floriditā»?

—  Tā es arī biju domājis.

—   Pamazām k]ūstu dumjš.

—       Tas ir tikai aitu griezonis,— Arčers teica.— Gribi, lai es paķeru līdzi kādu no tiem tipiem?

—       Nē. Ja vien tu pats īpaši nevēlies. Gan jau uzklīdīs arī viens otrs no nianas komandas.

—       Vai tad neesat vēl diezgan apnikuši cits citam, ka satiekaties arī krastā?

—   Dažkārt viņiem uznāk vientulība.

—  Turi viņus aiz atslēgas, lai nebāžas virsū.

—   Noturēsi gan tādus.

—  Nu tad ej,— Arčers sacīja,— lai neesi par vēlu.

Freds Arčers iegāja šifru istabai pretējās durvīs, un Tomass Hadsons devās tālāk pa gaiteni un nogriezās uz kāpnēm, braukt ar liftu viņam negribējās. Arā bija tik spoža saule, ka gaisma sāpīgi iedzēla acīs, un vēl arvien asi pūla ziemeļziemeļrietenis.

Viņš iekāpa mašīnā un lika šoferim braukt pa O’Reilija ielu uz «Floriditu». Kamēr mašīna meta loku pa laukumu, garām sūtniecības un Ayuntamiento' ēkām, lai iegrieztos O’Reilija ielā, Hadsons redzēja, cik augstus viļņus vējš sit ostas grīvā un kā līdzi viļņiem lēkā boja. Jūra ostas grīvā virda un mutuļoja, un zaļi dzidra ūdens vāli šķīda pret Moro klinti, un saulē balti zvēroja viļņu putainās galotnes.

Cik lieliski tas izskatās, viņš sacīja sev. Nē, nevis izskatās lieliski, bet patiešām ir lieliski. Uz to man jāiedzer. Ak dievs, viņš nodomāja, kaut es būtu tik dzelžains, kā Fredam Arčeram liekas. Un esmu arī. Es eju vienmēr un eju labprāt. Kādu velnu viņiem vēl vajag? Lai brokastīs viņiem par godu ēdu amonālu? Vai nēsāju to padusē kā gremojamās tabakas luņģi? Taisnākais ceļš uz dzelteno kaiti, viņš domāja. Es domāju, ko tu neteiksi. Kāpēc man par kaut ko tādu vispār jādomā? Kļūsti mazliet histērisks, ko, Hadson? Nekā, viņš teica. Tikai dažas neizbēgamas reakcijas. Viena otra no tām vēl nav attiecīgi klasificēta. Man vismaz tas nav izdevies, man it sevišķi. Labāk, protams, būt tādam dzelzsgabalam, par kādu mani uzskata Freds Arčers, nekā dzīvam cilvēkam. Dzīvam cilvēkam gan ir interesantāk dzīvot pasaulē, bet arī daudz sāpīgāk. Tik nolādēti sāpīgi ka tagad. Kas nekaitētu būt tādam, kādu viņi mani iedomājas. Un cauri, pietiek. Nedomā vairs par to. Ir taču sacīts, ka tas, par ko nedomā, vispār neeksistē. Velnu, ka neeksistē. Bet pieņemsim, ka es turos tieši pie šīs sistēmas un nevienas citas.

«Floriditā» nu bija vaļā, un avīžu kioskā viņš nopirka divus laikrakstus —«Crisol» un «Alerta» un paņēma līdzi bārā. Viņš apsēdās uz augsta ķebļa pašā letes kreisajā galā. Tā viņa mugura bija pret ielas puses sienu un kreisais sāns letes kaktā. Viņš uzšķīra «Crisol» un pasūtīja Pedriko dubultu daikviri bez cukura, un Pedriko uzsmaidīja viņam savu dīvaino smaidu, kas drīzāk atgādināja no pēkšņa mugurkaula lūzuma miruša cilvēka atņirdzienu, bet kas tomēr bija viņa patiesais smaids. Kaujas patlaban notika Itālijā. Apvidu, kurā cīnījās Piektā armija, viņš nepazina, toties to otru, viņā pusē, kur pašlaik bija Astotā armija, pazina labi un domāja par to, kad bārā ienāca Ignasio Natera Reveļjo un apstājās viņam blakus.

Pedriko veikli piestūma pudeli «Victoria Vat», glāzi ar lieliem ledus gabaliem un pudeli sodas ūdens, Ignasio Natera Reveļjo steidzīgi iejauca sev viskiju ar sodu un tad pagriezās pret Tomasu Hadsonu un paskatījās uz viņu caur savām zaļajām, raga ielūkotajām acenēm, izlikdamies, it kā tikai nupat viņu ieraudzījis.

Ignasio Natera Reveļjo bija garš un kārns, tērpies audekla kreklā un baltās biksēs, melnās zīda zeķēs un brūnās, labi spodrinātās angļu sporta kurpēs, un viņam bija sarkana seja, dzeltenas, spurīgas Ūsiņas un tuvredzīgas, asinīm pieplūdušas acis, ko sargāja zaļās acenes. Smilšu pelēkie mati gludi atsukāti atpakaļ. Redzot, cik kāri viņš iekampj viskiju ar sodu, varēja domāt, ka tā viņam šodien pirmā glāze. Bet nebija vis.

—  Jūsu sūtnis to vien dara kā izgāžas,— viņš sacīja Tomasam Hadsonam.

—   Es to nepārdzīvošu,— Tomass Hadsons teica.

—   Nē, nē. Visā nopietnībā. Es jums pastāstīšu. Bet lai tas paliek tikai starp mums.

—   Labāk iedzeriet. Negribu neko tādu dzirdēt.

—       Būs vien jādzird. Un ne tikai jādzird, bet arī šajā sakarībā kaut kas jādara.

—       Jums nesalst?— Tomass Hadsons jautāja.— Vienā kreklā un tik plānās biksēs?

—   Man nekad nesalst.

Un skaidrā prātā tu arī nekad neesi, Tomass Hadsons nodomāja. Tu sāc mājas bāriņā un tad, kad parādies te, lai dzertu savu pirmo glāzi, esi jau krietni piesūcies. Un ģērbdamies tu šorīt pat neapjēdzi, kāds ārā laiks. Jā, viņš domāja. Un kā būtu ar baļķi paša acī? Cikos tu šorīt sāki dzert un cik glāžu esi izrāvis līdz šai te? Tu gan nebūsi tas, kas metīs pirmo akmeni dzērājam. Nav jau runa par dzeršanu, viņš nodomāja. Lai viņš dzer, cik uziet. Viņš ir apnicīgs kā rūgta nāve, un tas ir viss. Un es nespēju būt ne iecietīgs, ne laipns pret apnicīgiem cilvēkiem. Pietiek, viņš sacīja sev. Šodien tu taisījies izklaidēties. Dari to un priecājies.

—   Izmetīsim, kurš maksās?— viņš ieminējās.

—   Lieliski,— Ignasio teica.— Jūsu metiens.

Tomass Hadsons izmeta trīs kungus, palika pie tiem un attiecīgi izrādījās vinnējis.

Tas bija patīkami. Ne jau tāpēc, ka vinnēta glāze garšotu labāk. Bet bija patīkami izsviest trīs kungus vienā metienā un apspēlēt Ignasio Nateru Reveļjo, jo viņš bija snobs, viņš bija visgarlaicīgākais no dīkdieņiem un nekam citam kā apspēlēšanai nederēja.

—   Un tagad izmetīsim par šito,— Ignasio Natera Reveļjo teica.

Viņš ir tik neizmērojami garlaicīgs, ka par viņu nevar domāt citādi

kā vien ar visiem trim vārdiem pēc kārtas, Tomass Hadsons nodomāja, un pat šī doma bija garlaicīga. Kā, teiksim, par cilvēkiem, kas liek pēc sava vārda «III». Tomass Hadsons Trešais. Tomas Hadsons Sūds.

—   Vai jūs gadījumā neesat Ignasio Natera Reveļjo Trešais?

—   Protams, ne. Jūs ļoti labi zināt, kā sauca manu tēvu.

—   Pareizi, pareizi. Zinu gan.

—       Jūs zināt, kā sauc abus manus brāļus. Un zināt mana vectēva vārdu. Neākstieties.

—  Centīšos,— Tomass Hadsons teica.— Centīšos cik spēdams.

—       Dariet to,— Ignasio Natera Reveļjo sacīja.— Tas jums nāks tikai par labu.

Izliecis ādas kausu, cik parocīgi vien iespējams, piekoncentrējies sava rīta cēliena smagākajam un labākajam darbam, viņš meta un izmeta četrus kalpus.

—       Mans nabaga mazais draugs,-Tomass Hadsons sacīja un sakratīja kauliņus smagajā ādas kausā. Viņam patika šī skaņa.— Kas par jaukiem kauliņiem! Labi kauliņi, gudri kauliņi,— viņš teica.

—   Beidziet ākstīties un metiet.

Tomass Hadsons izvēla uz valganās letes tris kungus un divus desmitniekus.

—   Gribat uz naudu?

—       Ir jau,— Ignasio Natera Reveļjo atbildēja.— Par to, kas liks otro glāzi.

Tomass Hadsons tīksmigi sakratīja kauliņus, meta un izmeta dāmu un kalpu.

—   Atkal uz naudu?

—  Jūs jau tāpat esat vinnējis.

—   Lieliski. Izmaksājiet man visu summu šķidrā veidā.

Viņš uzmeta karali un dūzi, juzdams, cik svarīgi un lepni tie izveļas no kausa.

—  Cūkas laime.

—       Vēl vienu duļmltsaldēto daikviri bez cukura un ko vēl dons Ignasio gribētu,— Tomass Hadsons sacīja. Viņš sāka just sirsnību pret Ignasio.

—       Paklau, Ignasio,— viņš teica,— neesmu dzirdējis, ka jel viens cilvēks raudzītos uz dzīvi caur zaļām brillēm. Caur rožainām — jā. Caur zaļām — nekad. Vai neizskatās mazliet par zāļainu? Kā vienā vienīgā zaļā mauriņā? Vai jūs dažkārt nejūtaties kā ganos izdzīts?

—       Zaļā krāsa vislabāk atpūtina acis. To pierādījuši pasaules lielākie okulisti.

—       Jūs tātad apgrozāties lielāko okulistu aprindās? Diezgan drūma kompānija, ko?

—       Es nepazīstu nevienu okulistu, tikai savējo. Bet viņš seko arī citu atklājumiem. Viņš ir labākais Ņujorkā.

—   Es gribētu iepazīties ar labāko Londonā.

—       Es pazīstu Londonas labāko okulistu. Bet pats labākais ir Ņujorkā. Ar prieku iedošu jums viņa adresi.

—   Izmetīsim labāk par nākamo.

—   Lieliski. Jūs pirmais.

Tomass Hadsons pacēla ādas kausu un juta ar plaukstu lielo «Floriditas» metamkauliņu pašapzinīgo smagumu. Kausu viņš sakustināja tikai mazliet, lai neizkratītu kauliņu atsaucīgo devīgumu, un izvēla tris kungus, desmitnieku un dāmu.

—  Trīs kungi vienā metienā. Clāsico.'

—       Jūs esat un esat neģēlis,— Ignasio Natera Reveļjo sacīja un izmeta dūzi, divas dāmas un divus kalpus.

—       Vēlreiz dubultsaldēto daikviri absolūti bez cukura un visu, ko vien vēlētos dons Ignasio,— Tomass Hadsons sacīja Pedriko. Pedriko

atņirdzās smaidā un sajauca kokteili. Viņš nolika Tomasam Hadsonam priekšā mikseri ar vismaz vēl otrtik kokteiļa trauka dibenā.

—       Tā es varu jūs apstrādāt visu dienu,— Tomass Hadsons teica Ignasio.

—   Šausmīgi, bet baidos, ka patiešām varat.

—   Kauliņi mani mīl.

—   Labi, ka vismaz kāds mīl.

Tomass Hadsons juta galvvidu durstīgi notirpstam, pēdējā mēneša laikā tas viņam gadījās bieži.

—   Ko jūs ar to gribējāt teikt, Ignasio?— viņš ļoti pieklājīgi jautāja.

—       To, ka es jau nu jūs noteikti nemīlu par visas manas naudas nokāšanu.

—       Ak tā,— sacīja Tomass Hadsons.— Nu tad uz jūsu veselību, lai jums labi klājas.

—   Kaut jūs atstieptos,— Ignasio Natera Reveļjo teica.

Tomass Hadsons atkal juta durstīgo tirpoņu galvvidū. Viņš pabāza kreiso roku zem letes, kur Ignasio Natera Reveļjo nevarēja redzēt, un trīs reizes piebungāja ar pirkstu galiem pa koku.

—       Ļoti sirsnīgi no jūsu puses,— viņš sacīja.— Vai neizmetīsim par nākamo kārtu?

—       Nē,— otrais atbildēja.— Vienai dienai esmu jau pagrūdis pietiekami daudz naudas.

—   Jūs taču nepaspēlējat naudu. Tikai kokteiļus.

—   Un maksāju rēķinu.

—       Ignasio,— Tomass Hadsons teica.— Man šodien jau trešo reizi izklausās, it kā jūs būtu mazliet nervozs.

—       Un esmu arī. Un jūs būtu, ja pret jums kāds būtu atļāvies tādas rupjības kā tas jūsu aptaurētais sūtnis pret mani.

—   Es jau teicu, ka negribu to dzirdēt.

—       Nu kā tad! Un es vēl esot tas nervozais. Paklau, Tomas! Mēs taču esam veci draugi. Es pazīstu jūs gadiem un mazo Tomu tāpat. Starp citu, kā viņam iet?

—   Viņš ir kritis.

—   Piedodiet. Es nezināju.

—       Nekas,— Tomass Hadsons teica.— Labāk es jums izmaksāšu nākamo.

—   Man ļoti žēl. Saprotiet, lūdzu, cik man sāpīgi. Kā tas notika?

—       Es vēl nezinu,— Tomass Hadsons atbildēja.— Kad uzzināšu pats, darīšu zināmu jums.

—   Kur tas bija?

—       Arī vēl nezinu. Zinu tikai, uz kurieni viņš izlidoja, bet neko vairāk.

—       Viņam gadījās būt arī Londonā un satikt kādu no mūsu draugiem?

P

—       Jā, protams. Pilsētā viņš bija vairākas reizes, iegriezās arī pie Vaita un redzējās ar visiem, kas tur parasti sastopami.

—   Tas ir zināms mierinājums.

—   Kā tā?

—   Nu, patīkami domāt, ka arī viņš pazinis mūsu draugus.

—       Noteikti. Un varu galvot, ka viņš jauki pavadīja laiku. To viņ5 vienmēr lieliski pratis.

—   Iedzersim par viņu?

—       Pie pakaļas!— Tomass Hadsons izmeta. Viņš juta, ka nu tas nāk virsū, viss, par ko viņš nedrīkstēja domāt, visas sāpes, ko viņš bija turējis aiz septiņām atslēgām tā, ka ne jūrā, ne šorīt no rīta ne reizes nebija iedomājies.-— Nevajag.

—       Man taisni liekas, ka vajag,— Ignasio Natera Reveļjo teica.

—   Man liekas, ka tieši to mums pieklātos darīt. Bet maksāšu es.

—   Labi. Dzersim par viņu.

—   Kāda pakāpe viņam bija?

—   Aviācijas kapteinis.

—   Varētu kļūt par apakšpulkvedi vai vismaz eskadriļas komandieri.

—   Neapspriedīsim viņa dienesta pakāpes.

—       Kā vēlaties,— Ingasio Natera Reveļjo teica.— Par manu dārgo draugu un jūsu dēlu Tomasu Hadsonu. Dulce es morire pro patria

—   Cūkai zem astes-,— Tomass Hadsons sacīja.

—   Par ko? Mana latīņu valoda ir tik briesmīga?

—   Nevaru spriest.

—       Jūs taču spoži pārvaldījāt latīņu valodu. Tā saka cilvēki, kas mācījušies kopā ar jums.

—       Ar manu latīņu valodu ir cauri,— Tomass Hadsons teica.— Tāpat kā ar manu grieķu valodu, manu angļu valodu, manu galvu un manu sirdi. Runāt es protu vairs tikai daikviriski:— TU hablas frozen daiquiri tu?2

—       Toms gan būtu pelnījis, lai mēs parādām viņam mazliet vairāk cieņas.

—   Toms pats mācēja pajokot.

—       Zināms, ka mācēja. Reti man gadījies saslapt cilvēku ar tik asu un smalku humora izjūtu. Vai jaunekli tik skaistu un labi audzinātu. Un ellīgi labu sportistu turklāt. Augstākā klase!

—       Tiesa kas tiesa. Disku viņš meta 142 pēdas. Varēja būt gan centra uzbrucējs, gan kreisais pussargs. Lieliski spēlēja tenisu un bija pirmšķirīgs šāvējs, un labi zvejoja ar spiningu.

1 Saldi ir mirt par dzimteni (nepareizā latiņu vai.).

2 Tu proti runāt saldētā daikviri? (Sp.-angl.).

—       Viņš bija īsts atlēts un sportists. Manuprāt, viens no labākajiem sportistiem vispār.

—   Viņam ir tikai viens būtisks trūkums.

—  Tas būtu?

—   Ka viņš ir beigts.

—       Lūdzu, nevajag tik slimīgi reaģēt, Tomij. Pieminiet Tomu tādu, kāds viņš bija. Domājiet par viņa jautro dabu un dzīvesprieku, par viņa brīnišķīgo apdāvinātību. Kāpēc to uztvert tik slimīgi, nav taču nekādas jēgas.

—   Ne mazākās,— Tomass Hadsons sacīja.— Nebūsim slimīgi.

—       Priecājos, ka jūs man piekrītat. Bija patīkami par viņu parunāt. Bija drausmīgi dzirdēt to ziņu. Bet es zinu, ka jūs izturēsit tāpat kā es, kaut gan jums būs tūkstoškārt smagāk, jo jūs esat tēvs. Ar ko viņš lidoja?

—  Spitfires.

—   Ar spitiju tātad. Es varēšu iztēloties, kā viņš lido ar spitiju.

—   Vai nebūs par grūtu?

—       Nē, nemaz. Esmu redzējis tos spitijus filmās. Man ir grāmatas par angļu gaisa floti, un es saņemu arī viņu informācijas biroja biļetenus. Tur, ziniet, ir lieliski materiāli. Un es pavisam skaidri stādos priekšā, kā viņš izskatījās. Lidotāja tērpā ar glābšanas jostu un izpletni un tajos lielajos zābakos. Redzu kā dzīvu. Bet nu man jāiet uz māju pusdienās. Varbūt nāksit līdzi? Nopietni, Lutēcija ļoti priecātos jūs redzēt.

—   Nē. Man te jāsaliekas ar kādu cilvēku. Liels paldies.

—       Visu labu, veco zēn,— Ignasio Natera Reveļjo teica.— Es zinu, jūs turēsieties kā vīrs.

—   Labi, ka jūs tik sirsnīgi atbalstāt mani.

—   Kāda tur sirsnība. Es mīlēju Tomu. Tāpat kā jūs. Kā mēs visi.

—   Paldies par uzcienāšanu.

—   Gan jau citu reizi jūs uzcienāsit mani.

Viņš aizgāja. Tomasam Hadsonam piesēdās klāt viens no viņa komandas vīriem. Melnīgsnējs puisis ar melni sprogainiem, īsi apcirptiem matiem un mazliet nokarenu kreisās acs plakstiņu; acs bija stikla, bet to nevarēja manīt, jo valsts bija apgādājusi viņu ar veselām četrām pēc vajadzības — asinīm pielijušu, pasarkanu, gandrīz skaidru un pavisam skaidru. Patlaban viņš valkāja pasarkanu un bija jau iereibis.

—   Ei, Tomi Kad atkūlies uz pilsētu?

—       Vakar,— Tomass Hadsons sacīja un klusi, gandrīz lūpas nekustinādams, piebilda:— Neizgāzies. Netaisi te nekādu cirku.

—       Tad nē jau. Esmu tikai maķenīt iekampis. Lai mani kaut vai uzšķērž, man pat uz aknām būs rakstīts: drošs kā bankā. Uz mani var paļauties. Tu zini. Paklau, Tom, es stāvēju blakus tam tipam, kas te tēloja baigo angli, un nevarēju nedzirdēt. Tomijs, tavs dēls, ir kritis?

—  Jā.

—   Maitas,— puisis teica.— Kādi maitas.

—   Es negribu par to runāt.

—   Protams, ne. Kad tu uzzināji?

—   Pirms pēdējā brauciena.

—   Maitas.

—   Ko taisies šodien darit?

—   Paēdīsim pusdienas ar vēl dažiem tipiem Basku bārā, un braukšu

meitās.

—   Un kur jūs pusdienosit rīt?

—   Arī Basku bārā.

—   Lai Pako man rīt no turienes piezvana, labi?

—   Kā bankā. Uz māju?

—  Jā. Uz māju.

—       Negribi mums vēlāk pievienoties un laist līdzi pie skuķiem? Mēs taisāmies aizšaut uz Henrija bordelīti.

—  Var gadīties, ka pieklīstu arī.

—       Henrijs dzen rokā skuķus. Skraida kopš brokastīm meitu medībās. Pa starpu jau pāris reižu noprovējis arī. Mēģina uztrenēt tās divas dillītes, kas mums jau ir. Mēs viņas vakar nogrābstījātn kūrzālē, jāsaka, dienas gaismā gan labāk uz viņām neskatīties. Bet vairāk ne ar uguni nevarējām sadzīt. Kas, velns, par pilsētu? Tās abas viņš tur savā ūķī katram gadījumam, bet pats ar Godīgo Lilli braukā, meklēdams jēdzīgākas. Viņiem ir mašīna.

—   Un ķeras arī?

—       Nez vai. Henrijs grib to mazo meitēnu. To pašu, kuru viņš ik dienas redz «Frontonā». Un Godīgā Lille baidās skuķēnu pierunāt, jo Henrijs esot tik briesmīgi liels. Man jā, to varot. Bet ne Henrijam ar viņa apjomiem un svaru, un vēl visām šausmām, ko par viņu stāsta. Henrijs atkal nevienu citu negrib, ar tām divām viņam jau pietiek. Nu tikai to mazo vai nevienu, iemīlējies. Un cauri. Ņēmis un iemīlējies. Pašlaik viņš to varbūt ir piemirsis un drātē savas dillītes. Bet paēst gan viņam vajadzētu, mēs satiksimies Basku bārā.

—   Liec, lai viņš paēd,— Tomass Hadsons sacīja.

—       Viņam neviens neko nevar iestāstīt. Tu varētu. Bet es nevaru. Es lūgšu, lai viņš ēd. Plīšos virsū, lai ēd. Ēdīšu pats un rādīšu piemēru.

—   Lai Pako piedabū viņu paēst.

—  Tā ir ideja. Pako varbūt piedabūs arī.

—   Vai tev neliekas, ka viņš pēc visa tā būs izsalcis tāpat?

—  Tev liekas?

Tieši tad arī ienāca pats lielākais vīrs, kādu vien Tomass Hadsons pazina, un arī pats priecīgākais, pats plecīgākais un pats iznesīgākais, smaidīdams pa visu seju, kas spīdēja sviedru lāsītēs arī šajā dzestrajā dienā. Henrijs pacēla roku sveicienā. Viņš bija tik liels, ka visi citi bārā uzreiz izskatījās pēc punduriem, un viņam bija jauks smaids. Ģērbies

viņš bija vecās, zilās biksēs, Kubas zemnieku kreklā un pitu auklu sandalēs.

—       Tom,— viņš teica,— vecais vazaņķil Mēs te braukājam apkārt un meklējam mīlīgus meitēnus.

Tagad, no vēja bārā ienākušam, viņa skaistā seja nosvīda vēl vairāk.

—       Pedriko. Es ari gribu šitādu. Dubulto. Vai vēl lielāku, ja iespējams. Man nenāca ne prātā, ka es tevi te satikšu, Tom. Nu, gandrīz aizmirsu. Mēs te esam abi ar Godīgo Lilli. Nāc šurp, mana daiļā!

Godīgā Lille bija ienākusi pa otrām durvīm. Viņa izskatījās ļoti jauki, kad sēdēja bāra viņā galā, tā ka redzama bija tikai viņas skaistā, melnīgsnējā seja, bčt izplūdušo augumu aizsedza pulētā koka lete. Tagad, no durvīm nākot, nekāda aizsega nebija, un viņa, cik ātri vien spēdama, lai tomēr neliktos pārāk steidzīga, atlīgojās pie Tomasa Hadsona un nosēdās viņam blakus. Viņš atvirzījās ar savu sēdekli, lai aizsegtu Godīgo Lilli no kreisās puses.

—       Sveiks, Tom,— viņa sacīja un noskūpstīja Tomasu Hadsonu.

—   Henrijs ir drausmīgs.

—   Nemaz neesmu drausmīgs, mana daiļā,— Henrijs iebilda.

—       Tu esi drausmīgs,— viņa sacīja,— un ar katru reizi, kad es tevi redzu, kļūsti arvien drausmīgāks. Tom, pasargā mani no viņa.

—   Ko tad viņš tik drausmīgu dara?

—       Grib un grib to mazo, sīko meitēnu, uz ko viņš tagad uzēdies, un tas mazais nekādi nevar ar viņu. Un tāpat neparko neies, jo baidās, viņš taču ir tik milzīgs un sver divsimt trīsdesmit mārciņas.

Henrijs Vūds pietvīka, nosvīda vēl negantāk un ierāva lielu malku no savas glāzes.

—   Divsimt divdesmit piecas,— viņš tieca.

—       Nu, ko es sacīju?— melnīgsnējais matrozis iejaucās.— Taisni tā, kā es sacīju, vai ne?

—       Kas tev par sacīšanu, un kāda tev vispār daļa?— Henrijs noprasīja.

—       Divas slīpās. Divas dilles. Divas nojātas ostas slampas. Divas padauzas, kam prātā tikai nauda. Mēs guļam ar viņām abi. Uz maiņām viens un otrs. Tā ka viņas ne atšauties nepaspēj. Bet, kad es pasaku prātīgu vārdu, tad es vairs neesmu labs, tad es neesmu džentlmenis.

—       Diez kas jau no viņām nav, vai ne?— Henrijs teica un nosarka atkal.

—  Diez kas? Tādas tikai vajag apliet ar petroleju un pielaist uguni.

—  Šausmas,— Godīgā Lille teica.

—       Lieciet aiz auss, cienītā,— melnīgsnējais matrozis sacīja.— Es esmu šausmīgs.

—       Vilij,— Henrijs teica,— vai tu negribi paņemt atslēgu, aiziet uz manu meitumāju, paskatīties, vai viss kārtībā?

—   Nekā nebija,— matrozis atbildēja.— Atslēga man jau ir, to tu acīmredzot esi aizmirsis, bet es negribu iet un skatīties, vai tur viss kārtībā. Viss kārtībā tur būs tikai tad, kad tu ar ceļgalu pa dibenu izsviedīsi abas tās padauzas uz ielas.

—   Un ja nu mēs citas nemaz nedabūsim?

—  Jādabū, un viss. Liliāna, kā būtu, ja tu paceltos no sava sēžamā un aizkāptu līdz telefonam? Un neņem galvā to punduri. Nopietni, beidz murgot par liliputēm, Henrij. Tu esi jau tā uzēdies, galīgi kā traks. Es zinu. Pats esmu bijis traks.

—  Un vēl tagad esi,— Tomass Hadsons teica.

—  Varbūt esmu arī, Tom. Tev labāk zināms. Tikai ne jucis uz punduritēm. Ja Henrijam vajag tieši punduri, tā ir viņa darīšana. Bet es neticu, ka viņam to punduri vajadzētu vairāk nekā, teiksim, sievieti ar vienu roku vai vienu kāju. Lai viņš nospļaujas uz to knīpu un laiž Liliānu pie telefona.

—  Es ņemšu pretim jebkuru labu meiteni, ko jūs sameklēsit,— Henrijs sacīja.— Es ceru, ka pret to tev nebūs iebildumu, Vilij?

—   Mums nav vajadzīgas labas meitenes,— Vilijs teica.— Labās meitenes ir bīstams knikšķis. Ir taču tā, vai ne, Tom? Nekas nav briesmīgāks par labām meitenēm. Tūlīt piesies bumbas par izvarošanu vai izvarošanas mēģinājumu, vai citu kādu noziegumu. Pie visiem velniem labas meitenes. Mums vajadzīgas ielenes. Jaukas, tīras, piemīlīgas un lētas ielenes. Tās mums der. Kāpēc tu vēl neesi pie telefona, Liliān?

—  Tāpēc, ka viens tur pašlaik runā un otrs pie cigāru letes gaida, kad viņš beigs,— Godīgā Lille atbildēja.— Tu gan esi nejauks puika, Vilij.

—   Pat briesmīgs puika,— Vilijs teica.— Visnejaukākais no visiem draņķa puikām, kādus vien tu esi redzējusi. Bet man labāk patiktu, ja mēs jau būtu kaut ko saorganizējuši, nevis tā kā tagad.

—  Mēs te vēl kādu mēriņu iedzersim,— Henrijs sacīja.— Un gan jau tad Liliāna sameklēs kādas pazīstamas meičas. Vai ne, mana daiļā?

—   Protams,— Godīgā Lille spāniski atbildēja.— Kāpēc lai es to nedarītu? Es tikai negribu zvanīt no šis kabīnes. Vispār no šejienes. Tā nav pieņemts un nepieklājas.

—  Gumijas stiepšana,— Vilijs teica.— Labi. Lai būtu. Atkal gumijas stipšana. Nu tad dzersim.

—  It kā tu citu ko būtu darījis,— Tomass Hadsons sacīja.

—  Tom, es tevi mīlu,— Vilijs teica.— Un ko tad tik ellīgu darīji tu pats?

—   Ierāvu dažus maziņos ar Ignasio Nateru Reveļjo.

—  Izklausās pēc itāliešu kreisera. Vai tā nesaucās kāds viņu kara kuģis?

—   Nedomāju gan.

—   Bet patiešām izklausās.

—   Parādi čekus, Tom,— Henrijs sacīja,— lai es redzu, cik tur bija.

—  Tos pievāca Ignasio. Es apspēlēju viņu kauliņos.

—   Nē, nopietni, cik tu izdzēri?— Henrijs jautāja.

—   Liekas, četrus.

—   Un pirms tam?

—   Vienu «Tomu Kolinzu» pa ceļam.

—   Un mājās? '

—   Pamatīgi.

—       Tu esi baigais žūpa,— Vilijs teica.— Pedriko, vēl dubultos daikviri un dāmai pēc viņas izvēles.

—       Un highbalito con aqua mineral,' — Godīgā Lille sacīja.

—   Tom, nāc, labāk apsēdīsimies bāra viņā galā. Šiem te nepatīk, ka es sēžu šajā galā.

—       Lai viņi iet ellē,— Vilijs teica.— Veci draugi pēc ilgiem laikiem beidzot satikušies — un tad vēl nedrīkstēs sēdēt un dzert ar tevi šajā galā. Lai viņi uzkaras.

—       Man liekas, dai)uiniņ, tu vari palikt, kur esi,— Henrijs teica. Tad viņš ieraudzīja letes viņā galā divus plantatorus, savus draugus, un aizgāja pie viņiem papļāpāt, kamēr kokteiļi vēl nav gatavi.

—       Nu ir robā,— Vilijs sacīja.— Nu viņš stabili aizmirsīs savu pundurieni.

—       Viņš ir ļoti izklaidīgs,— Godīgā Lille teica.— Viņš ir briesmīgi izklaidīgs.

—       Tas no mūsu suņa dzīves,— Vilijs sacīja.— Viena vienīga dzīšanās pēc izpriecām izpriecu dēļ. Nolādēta būšana, laiks ķerties pie izpriecām nopietnāk.

—   Toms nav izklaidīgs,— Godīgā Lille teica.— Toms ir bēdīgs.

—       Beidz pļurināties,— Vilijs sacīja.— Ko tu te mīz kā govs? Viens tev ir izklaidīgs. Otrs tev ir bēdīgs. Es vēl pirms brītiņa biju drausmīgs. Un tad? Katra slampa to vien darīs kā kritizēs kārtīgus cilvēkus? Tavs amats ir būt priecīgai, tev tā neliekas?

Godīgā Lille sāka raudāt vēl īstākām, lielākām un slapjākām asarām nekā kinozvaigznes uz ekrāna. Viņa varēja raudāt īstām asarām, kad vien ievajadzējās vai kad jutās sāpināta.

—       Šitāda slampa raud lielākām asarām nekā mana miesīgā māte,— Vilijs teica.

—   Vilij, tev gan nevajadzētu mani tā saukt.

•— Izbeidz, Vilij,— Tomass Hadsons sacīja.

—       Vilij, tu esi ļauns un nežēlīgs puika, un es tevi neciešu,— Godīgā Lille teica.— Nezinu, kāpēc tādi cilvēki kā Tomass Hadsons un Henrijs vispār ar tevi saietas. Tu esi ļauns, un tev ir neķītra mēle.

—       Jūs esat dāma,— Vilijs sacīja.— Jums neklājas lietot tik sliktu vārdu «neķītrs». Tas ir kā spļāviens uz cigāra gala.

Tomass Hadsons uzlika roku zēnam uz pleca.

—  Iedzer, Vilij. Neviens te nejūtas diez cik labi.

—       Henrijs jūtas labi. Bet, ja es pateikšu viņam to, ko tu man pateici, viņš jutīsies drausmīgi.

—  Tu pats man jautāji.

—       Tā tas arī bija domāts. Kāpēc nedalīties bēdās? Kāpēc tev tās vajadzēja turēt pie sevis jau otro nedēļu?

—  Sāpes nav dalāmas'.

—       Krāj savas bēdas kā nolāpīts sīkstulis,— Vilijs teica.— Kas to būtu domājis, ka tu esi tik nolāpīts sīkstulis.

—       Man tas viss nav vajadzīgs,— Tomass Hadsons sacīja.— Liels paldies par līdzjūtību, protams. Bet iztiksim bez tā.

—       Lai notiek. Glabā vien. Bet nekāda labuma tev no tā nebūs. Diezgan esmu visāda draņķa pieredzējis, lai zinātu, ka nebūs.

—   Es arī,— Tomass Hadsons atbildēja.— Pietiek.

—       Tiešām? Var jau būt, ka tava sistēma ir labāka. Tomēr tu izskaties diezgan nervozs.

—  Tas no dzeršanas un noguruma, neesmu vēl īsti atpūties.

—   No viņas ir kāda vēsts?

—   Protams. Tris vēstules.

—   Kā viņai?

—  Sliktāk nevar būt.

—       Jā,— Vilijs noteica.— Ko lai dara. Pievieno saviem krājumiem, lai vismaz kaut kas būtu.

—   Kaut kas man tāpat ir.

—       Vai nu bešā. Ir runcis, kas tevi mīl. Zinu. Esmu redzējis. Kā viņam, starp citu, klājas, tam vecajam nervu kamolam?

—  Tikpāt nelaimīgs kā vienmēr.

—  Tas runcis ir pāri manai saprašanai,— Vilijs teica.— Goda vārds.

—   Viņš tik sāpīgi visu pārdzīvo.

—       Patiešām, ko? Ja es mocītos tā, kā tavs runcis mokās, es sajuktu prātā. Ko tu dzer, Tomas?

—   Vēl arvien to pašu.

Vilijs aplika roku Godīgās Lilles kuplajam viduklim.— Paklau, Lillīt,— viņš sacīja.— Tu esi laba meitene. Es negribēju tevi sāpināt. Esmu vainīgs. Tas notika jūtu uzplūdumā.

—  Tu vairs tā nerunāsi?

—   Nē. Ja atkal neuznāks jūtu uzplūdums.

—   Dzer, šī ir tava glāze,— Tomass Hadsons sacija.— Uz tavu veselību, rīkļurāvēj.

—   Tā ir vira valoda,— Vilijs teica.— Deguns pa vējam, aste gaisā. Žēl, ka te nav tava Puikas. Viņš ar tevi lepotos. Tagad tu saproti, ko es domāju teikt ar to dalīšanos?

—  Jā,— Tomass Hadsons sacīja.— Saprotu.

—  Tad jau labi,— teica Vilijs.— Norunāts. Tukšās bundžas laukā svied, pa ielu lupatlasis iet. Paskaties uz to sasodīto Henriju. Nē, nopietni, paskaties. Tu spēj aptvert viņa šaušalīgo svīšanu tik aukstā dienā?

—  Skuķi,— Godīgā Lille teica.— Jucis uz meitenēm.

—  Jucis,— Vilijs atkārtoja.— Paurb viņa paurī kaut mazāko caurumiņu jebkurā vietā, un sievieši birs strīpām vien. Jucis. Tas nav īstais vārds, pameklē citu.

—   Spāniski «jucis» ir diezgan spēcīgs vārds.

—  Jucis? Jucis nav nekas. Lai tikai man šodien atrodas kāds bridis laika, es atradīšu īsto.

—  Tom, jesim uz viņu galu, tur mēs varēsim parunāt un es jutīšos ērtāk. Vai tu nepaņemtu man kādu sendviču? Visu ritu skraidīju apkārt ar Henriju.

—   Es būšu Basku bārā,— Vilijs sacīja.— Ved viņu uz turieni, Liliān.

—   Labi,— Godīgā Lille atbildēja.— Vedīšu pati vai teikšu, lai aiziet.

Viņa stalti un cienīgi gāja uz bāra viņu galu garām sēdošajiem

vīriešiem, citu uzrunādama, citam uzsmaidīdama. Visi izturējās pret viņu ar cienību. Gandrīz vai katrs, ko viņa uzrunāja, bija viņu pa šiem divdesmit pieciem gadiem mīlējis. Tomass Hadsons ari paņēma savus čekus un gāja uz letes viņu galu, tiklīdz Godīgā Lille bija apsēdusies un uzsmaidīja viņam. Viņai bija burvīgs smaids un brīnišķas, tumšas acis, un skaisti, melni mati. Kad matu saknītes ap pieri un celiņu atauga sirmas, viņa palūdza Tomasam Hadsonam naudu krāsošanai un atgriezās no frizētavas ar tik spožiem, dabiskiem un jaukiem matiem kā jaunai meitenei. Ada viņai bija gluda kā olīvzaļš ziloņkauls, ja vispār olīvzaļš ziloņkauls būtu iespējams, ar viegli matētu rozes zieda sārtumu. Pareizāk sakot, šī krāsa Tomasam Hadsonam vienmēr atgādināja mahagua griezumu, kad koks vēl svaigi cirsts, tikai viegli noberzts ar smiltīm un mazliet ievaskots. Nekam citam pasaulē nebija tāda maigi dūmakota sārtuma, kas atvizēja pat it kā mazliet zaļgani. Šis sārtums gan bija tikai prasmīgi lietoti krāšļi, bet viņas seja bija gluda kā ķiniešu meitenēm. Daiļā seja lūkojās pāri bāram uz Tomasu Hadsonu un tuvojoties kļuva arvien daiļāka. Kad viņš jau bija blakus, atklājās auguma izplūdušās līnijas un krāšļu nelstums un burvība pagaisa, un tomēr šī seja vēl arvien bija daiļa.

—  Tu izskaties brīnišķīgi, Liliān,— Tomass Hadsons sacīja viņai.

—   Nu ko tu, Tom, es esmu tik resna. Man vienkārši kauns.

Viņš aplika roku Liliānas raženajām gūžām un teica.— Tu esi jauki resna.

—   Man kauns iziet cauri bāram.

—  Tev tas iznāk skaisti. Tu slīdi kā kuģis.

—   Kā klājas mūsu draugam?

—   Lieliski.

—   Kad es viņu redzēšu?

—   Katrā laikā. Gribi tūlīt?

—   Nē jel. Tom, par ko Vilijs runāja? Es kaut kā nesaprotu.

—   Viņš vienkārši bija pilnā.

—   Nē, nebija vis. Par tevi un bēdām. Tas bija par tevi un tavu

senoral

—   Nē. Mana seriora lai iet pie velna.

—  Tev tā būtu labāk. Bet viņa ir tik tālu, ka tu viņu nevari pasūtīt.

—  Jā. Esmu pamanījis.

—  Tad kas par bēdām?

—   Nekas. Tāpat vien.

—   Pastāsti man. Lūdzu.

—  Tur nav nekā ko stāstīt.

—       Man var stāstīt droši, tu taču zini. Henrijs man sūdzēja bēdas un raudāja visu nakti. Vilijs stāsta šausmu lietas. Ne tik bēdīgas, cik šausmīgas. Man tu vari pastāstīt. Visi man stāsta. Tikai tu neko nestāsti.

—       Man stāstīšana nelīdz. No stāstīšanas man ir sliktāk nekā no nestāstīšanas.

—       Tom, Vilijs runā par tik nejaukām lietām. It kā viņš nezinātu, ka man sāp tādi vārdi. It kā viņš nezinātu, ka es nekad tādus vārdus nelietoju un nepieļauju cūcības un izvirtības.

—  Tāpēc jau mēs saucam tevi par Godīgo Lilli.

—       Ja man jāizvēlas — būt bagātai par neķītrību vai nabagai par to, kas dabisks, tad labāk esmu nabaga.

—  Es zinu. Tu gribēji sendviču?

—   Patlaban neesmu izsalkusi.

—  Gribi vēl iedzert?

—       Jā. Nu, lūdzu, Tom. Pastāsti man. Ko tur Vilijs teica par runci, kas tevī iemīlējies? Nav taču taisnība, vai ne?

—   Ir taisnība.

—   Man tas liekas drausmīgi.

—   Nē. Nav. Es taisni tāpat mīlu viņu.

—       Kā tu vari tik nejauki runāt. Neņirgājies par mani, Tom, lūdzu. Jau Vilijs tikmēr ņirgājās, kamēr es sāku raudāt.

—   Es mīlu runci,— Tomass Hadsons sacīja.

—   Ne dzirdēt negribu. Tom, kad tu mani aizvedīsi uz trako bāru?

—   Kādā no šīm dienām.

—       Un trakie patiešām iet tur iedzert un satikties ar citiem kā parasti cilvēki?

—       Tieši tā. Vienīgā starpība, ka viņu krekli un bikses šūti no cukurmaisiem.

—  Un tu no tiesas esi spēlējis trako komandā pret spitālīgajiem?

—   Protams. Tik laba metēja trako komandai nekad nav bijis.

—   Kā FU ar viņiem iepazinies?

—  Gadījās pabūt atceļā no Buijeras rančo, un man tur iepatikās.

—   Un tu mani tiešām aizvedīsi uz trako bāru?

—   Protams. Vai tev nebūs bail?

—       Būs bail. Bet kopā ar tevi — ne pārāk. Tāpēc jau es gribu turp aizbraukt. Lai būtu bail.

—   Daži turienes trakie ir ļoti jauki. Tev viņi patiks.

—   Mans pirmais vīrs bija traks. Bet smagā formā.

—   Kā tev liekas, Vilijs ir traks?

—  Ai nē. Viņam tikai smags raksturs.

—   Viņam daudz kas bijis jāpārcieš?

—   Kam tad nav bijis? Vilijs spekulē ar savām ciešanām.

—   Es gan tā nedomāju. Šo to par viņu zinu. Vari man ticēt.

—       Runāsim labāk par kaut ko citu. Redzi to vīru pie letes, kas runājas ar Henriju?

rJā.

—  Gultā viņš grib tikai cūcības.

—   Nabaga vīrs.

—       Kas nu par nabagu. Viņš ir bagāts. Bet viņam prātā tikai porqueriasl .

—  Tev nekad nav patikušas porquerīasl

—       Nekad. Prasi, kam gribi. Un ar meitenēm man savu mūžu nekas nav bijis.

—  Godīgā Liliāna,— Tomass Hadsons sacīja.

—       Vai tāda es tev nepatīku labāk? Tu ari negribi porquerīas. Tu ņem sievieti, esi laimīgs un tad aizmiedz. Es tevi pazīstu.

—  Todo el mundo me conoce.2

—   Nepazīst vis. Tikai iedomājas par tevi sazin ko. Bet es tevi pazīstu.

Viņš dzēra atkal saldēto daikviri bez cukura un, pacēlis smago,

sarmas apmaloto glāzi, ieskatījās dzidrajā dzērienā zem putu virskārtas, un tas atgādināja jūru. Uzkultās putas bija kā kuģa ķīļūdens un dzidrums kā kuģa priekšgala šķelta jūra seklos, tīros līčos ar merģeļa dibenu. Gandrīz tā pati krāsa.

1 Cūcības (sp.).

2 Visa pasaule mani pazīst (sp.).

—       Man gribētos, lai viņiem te būtu arī dzēriens jūras ūdens krāsā, kad dziļums ir ap astoņsimt asīm, saule plaucē galīgā bezvējā un jūra pilna planktona,— viņš sacīja.

—   Ko?

—   Neko. Dzersim vien šo seklo ūdeņu dziru.

—  Tom, kas noticis? Tev ir kādas nepatikšanas?

—   Nē.

—   Tu esi tik briesmīgi bēdīgs šodien un pat drusciņ vecs.

—   Tas no ziemeļa.

—       Bet tu vienmēr esi teicis, ka ziemelis tevi rosina un uzmundrina. Cik reižu mēs esam mīlējušies ziemelī!

—   Daudz gan.

—       Ziemelis tev vienmēr ir paticis, tu pat nopirki man mēteli, ko valkāt ziemeļa dienās.

—   Mētelis ir tiešām glīts.

—       Es to jau cikreiz būtu varējusi pārdot,— Godīgā Lille teica.— Tu nevari pat iedomāties, cik daudz gribētāju manam mētelim.

—   Ziemelis šodien kā radīts tavam mētelim.

—       Esi laimīgs, Tom. Tu vienmēr kļūsti laimīgs, kad dzer. Izdzer šo glāzi un ņem vēl vienu.

—   Ja es dzeru pārāk ātri, man sāp piere.

—       Nu tad dzer lēni, ilgiem malkiem. Bet es taisos dzert vēl vienu highbalito.

Viņa ielēja sev no pudeles, ko Serafins bija nolicis viņai priekšā uz letes, un Tomass Hadsons noskatījās uz to un sacīja:

—       Tavs dzēriens ir skaidra ūdens krāsā. Kā ūdens Fairholas upē, pirms tā saplūst ar Gibonu, lai kļūtu par Medisonu. Ja tu pieliesi vēl mazliet viskija, tavs dzēriens būs tādā krāsā kā straume, kas no ciedru purviem ietek Lāčupē pie ciemata Vab-Mī-Mī.

—  Jocīgs vārds: Vab-Mī-Mī,— viņa teica.— Ko tas nozīmē?

—       Nezinu,— viņš atbildēja.— Kaut kāds indiāņu vietas vārds. Es laikam zināju gan, bet esmu aizmirsis. Tas ir odžibveju valodā.

—       Pastāsti man par indiāņiem,— Godīgā Lille sacīja.— Par indiāņiem man patīk klausīties vēl labāk nekā par trakajiem.

—       Mūsu krastā ir pavisam maz indiāņu. Tie ir jūras indiāņi, viņi zvejo, žāvē zivis un dedzina kokogles.

—   Par Kubas indiāņiem es negribu ne dzirdēt. Viņi visi ir mulatos.

—       Ne gluži. Ir arī īstie indiāņi. Bet tie droši vien ir sagūstīti jau senos laikos un pārvesti šurp no Jukatānas.

—   Man nepatīk yucatecos[ .

—   Man gan. Pat ļoti.

—   Pastāsti man par Vabmimi. Tas ir Tālajos Rietumos?

—   Nē, augšā uz ziemeļiem. Gandrīz pie Kanādas robežām.

—       Kanādā esmu bijusi. Braukusi ar kuģi pa upi līdz pašai Monreālai. Bet bija lietus, un mēs neko nevarējām redzēt un tajā pašā vakarā aizbraucām ar vilcienu uz Ņujorku.

—   Uz upes visu laiku lija?

—       Visu laiku. Un uz jūras, pirms vēl iebraucām upē, bija migla un vienu laiku pat sniga. Tavu Kanādu man ne par velti nevajag. Stāsti par Vabmimi.

—       Tas bija tikai ciemats ar zāģētavu upes krastā un dzelzceļa līniju cauri. Gar stigas malām vienmēr bija veseli kalni zāģu skaidu. Pie ciema bija zāģētavas aizsprosti, un baļķi cits pie cita nosedza upi visā platumā. Un vēl labu upes gabalu augšpus ciema. Es reiz tur makšķerēju, gribēju tikt otrā krastā un sāku rāpties pāri upei pa baļķiem. Baļķis zem manis apvēlās, un es iekritu ūdenī. Kad es uzpeldēju, baļķi bija sablīvējušies man pāri, un es vairs nevarēju izspraukties tiem cauri. Zem baļķiem bija tumšs, un manas rokas visur atdūrās tikai pret mizu. Un nekur es nevarēju baļķus pašķirt, lai tiktu pie gaisa.

—   Ko tu tad darīji?

—   Noslīku.

—       Ai,— viņa sacīja,— nevajag tā runāt. Pasaki man ātrāk, ko tu darīji.

—       Lauzīju galvu, jo labi zināju, ka man jāizspraucas cauri, cik vien ātri varu. Es atkal ļoti uzmanīgi taustījos gar baļķa apakšu, līdz atradu vietu, kur tas saskaras ar otru baļķi. Tad es iebāzu spraugā plaukstas un spiedu, līdz baļķi mazliet pašķīrās. Kad plaukstas bija ārā, es izspraucu delmus un elkoņus un pašķīru baļķus ar elkoņiem tā, ka dabūju laukā galvu un rokas turējās uz baļķiem. Abi šie baļķi nu man bija tik mīļi, ka es ilgi gulēju starp tiem. Odens bija brūns no baļķiem. Bet tāds ūdens kā tavā glāzē ietecēja šajā upē no maza strauta.

—   Es gan nebūtu varējusi izlauzties cauri baļķiem.

—   Man arī ilgi likās, ka nevarēšu.

—  Cik tu ilgi biji zem ūdens?

—       Nezinu. Es tikai zinu, ka ļoti ilgi atpūtos, baļķos karādamies, pirms mēģināju darīt kaut ko tālāk.

—       Man patika šis stāsts. Tikai rādīsies nelabos sapņos. Pastāsti man kaut ko priecīgu, Tom.

—   Labi,— viņš sacīja.— Ļauj padomāt.

—   Nē. Stāsti kaut ko tādu, kas nāk bez domāšanas.

—       Labi,— Tomass Hadsons teica.— Kad mazais Toms vēl bija zīdainītis .. .

—  Quē muchacho mās guapo!'—Godīgā Lillle iesaucās.— Que noticias tienes de el?2

—  Muy buenas?

—  Me alegro,A -~ sacīja Godīgā Lille, un acīs viņai saskrēja asaras, iedomājoties mazo Tomu kā lidotāju.— Siempre tengo su fologrufia eti uniformē con el sagrado corazon de Jesiis arriba de la fotogrāfia y al lado la virgen del Cobre.s

—  Tu ļoti tici Kobras dievmātei?

—  Akli un nešaubīgi.

—  Turies pie savas ticības.

—  Viņa sargā Tomu dienām un naktīm.

—  Tas ir labi,— Tomass Hadsons sacīja.— Serafin, vēl vienu tikpat lielu, lūdzu. Tu gribi priecīgu stāstu?

—  Jā, lūdzu,— Godīgā Lille teica.— Lūdzu, stāsti man priecīgu stāstu. Man atkal kļuva skumji.

—  Stāsts būs priecīgs,— Tomass Hadsons sacīja.— Kad mēs pirmo reizi vedām Tomu uz Eiropu, viņam bija tikai trīs mēneši, un tas bija ļoti vecs, mazs un lēns kuģis, un jūra gandrīz visu laiku vētraina. Kuģis oda pēc pūstoša ūdens un mašīneļļas, pēc eļļotiem vara iluminatoriem un lavabosG , un pēc tiem rozā dezinfekcijas plāceņiem, ko liek pisuāros.

—  Pues7 , tas nav nekāds priecīgais stāsts.

—  Si, mujer,® Tu šauj galīgi šķērsām. Tas ir priecīgs stāsts, muy° priecīgs. Klausies tālāk. Kuģis oda arī pēc vannām, ko vajadzēja pieņemt noteiktās stundās, lai neizpelnītos vannu stjuarta nicināšanu, un pēc karstā sālsūdens, kas tecēja no kabīņu vara krāniem, un pēc vannu stjuarta stērķelētā uzsvārča. Vēl tas ļoti neapetītlīgi oda pēc lēta angļu kuģa virtuves un apdzisušiem cigarešu galiem smēķējamā istabā un visur, kur vien tie tika nomesti. Tur nebija nevienas patīkamas smaržas, un, kā tu būsi pamanījusi, angļiem, gan vīriešiem, gan sievietēm, visiem ir tāda īpaša piesmaka, ko viņi jūt ari paši, gluži kā nēģeri jūt mūsu smaku, un tāpēc angļiem ļoti bieži jāmazgājas. Anglis

1 Cik skaists zēns! (Sp.)

s Kādas no viņa ziņas7 (Sp.)

3 Ļoti labas (sp.).

4 Priecājos (sp.).

6    Viņa fotogrāfija uniformā man karājas zem Kristus svētās sirds, blakus Kobras dievmātei (sp.).

0  Atejas (sp.).

7 Nu (sp.).

8 Jā, sieviete (sp.).

9 Ļoti (sp.).

nekad neož maigi, kā teiksim, govs elpa, un pat pīpes smēķēšana nevar pārmākt angļa smaku. Tikai pielikt vēl vienu. Viņu tvīda uzvalki smaržo labi un ādas kurpes tāpat, un viņu zirglietas arī. Bet zirglietu uz kuģa nebija, un tvīda drānas bija piesūkušās ar aukstiem pīpes dūmiem. Baudīt kādu labu smaržu uz šī kuģa varēja, vienīgi iebāžot degunu dzirkstīgā, sausā Devonas sidra glāzē. Tas smaržoja brīnišķīgi, un cs turēju degunu glāzē, cik vien bieži iespējams. Varbūt pat biežāk.

—  Nu jau sāk izklausīties priecīgāk.

—       Pati laimīgākā daļa manā stāstā. Mūsu kajīte bija zemu, jau pie ūdenslīnijas, tā ka iluminatoru visu laiku vajadzēja turēt ciet, garām slīdēja jūra, un varēja redzēt to blīvo zaļumu, kāds ir viļņiem, kad tie aizslīd gar iluminatoru. Mēs uzslējām barikādi no kopā sasietām somām un čemodāniem, lai Toms nevarētu izkrist no kojas, un katru reizi, kad mēs ar viņa māti nonācām lejā paskatīties, kā viņam iet, viņš, ja vien bija nomodā, smējās.

—  Viņš patiešām smējās jau trīs mēnešu vecumā?

—       Viņš smējās visu laiku. Nekad neesmu dzirdējis Tomu raudam, kad viņš bija maziņš.

—  Quē muchacho mās lindo y tnas Quapo.f>

—       Jā,— Tomass Hadsons sacīja.— Augstas klases muchacho. Gribi, lai pastāstu par viņu vēl kaut ko priecīgu?

—   Kāpēc tu atstāji viņa jauko māti?

—   Dīvaina apstākļu sagadīšanās. Gribi priecīgu stāstu?

—  Jā. Bet ne ar tik daudzām smakām.

—       Šis saldētais daikviri, kad ir tik labi sakults kā tagad, izskatās pēc jūras, kad kuģis griež viļņus ar trīsdesmit mezglu ātrumu. Kā, tavuprāt, izskatītos saldētais daikviri, ja tas vēl fosforescētu?

—       Pieliec fosforu un paskaties. Tikai nedomāju, ka tas būtu veselīgi. Kubā mēdz izdarīt pašnāvību, ēdot fosforu no sērkociņu galviņām.

—  Vai iedzerot tinte rapido. Kas tā ir par ātro tinti?

—       Melna kurpju krāsa. Bet visbiežāk meitenes, kas nelaimīgas mīlestībā vai noticējušas un ļāvušās saviem izredzētajiem pirms kāzām un tad atstātas, izdara pašnāvību, aplejoties ar spirtu un sadedzinoties. Tas ir klasiskais paņēmiens.

—  Zinu,— Tomass Hadsons sacīja.— Auto da fē.

—       Droša nāve,— Godīgā Lille teica.— No tā gandrīz vienmēr mirsĻ Apdeg sākumā galva un tad parasti arī viss augums. Atrā tinte ir tikai žests. Un joda tinktūra ari au fonā2 tikai žests.

—  Par ko jūs, abi vampīri, tur spriežat?— jautāja bārmenis Serafīns.

—   Par pašnāvībām.

1 Cik skaists un mīļš zēns] (Sp.).

2 Būtībā (fr.).

—       Hay mucho,'— Serafīns teica.— īpaši starp nabagiem. Es neatceros, ka pašnāvību būtu izdarījis kāds bagāts kubietis. Un tu?

—       Es gan,— Godīgā Lille atbildēja.— Dažus gadījumus, pie tam tie bija labi cilvēki.

—       Ko nu par tevi,— Serafīns teica.— Senjor Tomas, negribat kaut ko piekost pie sava kokteiļa? Un poco de pescado? Puerco frito?2 Vai kaut ko aukstu?

—  Si,— Tomass Hadsons sacīja.— Dodiet, kas ir.

Serafīns uzlika šķīvi ar brūnām, kraukšķīgi saceptām cūkgaļas šķēlēm, šķīvi ar sviestā ceptiem jūras asariem, kuru sulīgi sarkanā āda bija pārvilkta ar zeltainu apcepuma garoziņu un ar baltu, maigu zivs gaļu iekšpusē. Viņš bija garš puisis rupju muti un neveiklām kustībām, jo staigāja pa bāra slapjo, allaž nolaistīto grīdu koka tupelēs.

—  Vēlaties arī auksto gaļu?

—  Nē. Pietiks ar šo pašu.

—       Ņem vien visu, ko tev piedāvā, Tom,— Godīgā Lille sacīja.— Šo vietu tu pazīsti.

Kurš gan nezināja, ka šai bārā dzērieni dārgi. Toties pie tiem bez maksas pasniedza karstas uzkodas un ne tikai ceptas zivis vai cūkgaļu, bet arī karstus gaļas sacepumus un ar sieru un šķiņķi apceptas maizītes. Bez tam kokteiļus maisīja tik lielos mikseros, ka pēc pirmās glāzes piepildīšanas palika vēl vismaz pusglāzes dzēriena.

—  Nu tu vairs neesi tik bēdīgs?— Godīgā Lille jautāja.

—  Nē.

—   Pastāsti man, Tom. Kas tev sāp?

—  El mundo entero.3

—       Kam gan nesāp visa pasaule? Tā kļūst ļaunāka ar katru dienu. Bet nevar taču nepārtraukti sarūgtināties par visu pasauli.

—  Ar likumu tas nav aizliegts.

—  Vai nu tas vien slikts, kas aizliegts ar likumu.

Vismazāk man vajadzīgas diskusijas ar Godīgo Lilli par ētiskas dabas jautājumiem, Tomass Hadsons nodomāja. Un kas tad tev vajadzīgs, paklīdeni? Tev vajag dzert, un to tu dari, lai gan nav manāms, ka tas līdzētu. To, kas tev vajadzīgs, tu nevari dabūt un nekad vairs nevarēsi. Toties pret sāpēm ir daudz dažādu zāļu. Droši uz priekšu. Dzer.

—       Voy a tomar otro de ēstos grandēs sin azucar,*— viņš sacīja Serafīnam.

1 To ir daudz (sp.).

2 Kaut ko no zivīm? Ceptu cūkgaļu? (Sp.).

3 Visa pasaule (sp.).

4 Vēl vienu dubultporciju bez cukura (sp.).

—       Es seguida, Don Tomas,'— Serafins teica.— Gribat labot rekordu?

—   Nē. Dzeru tāpat vien, pamazītiņām.

—       Jūs arī toreiz, kad uzstādījāt rekordu, dzērāt tāpat vien, pamazītiņām,— Serafins sacīja.— Mierīgi un neatlaidīgi no rīta līdz pašam vakaram. Un vēl izgājāt no bāra pats savām kājām.

—   Pie velna rekordu.

—       Jums ir īstā iespēja to labot,— Serafins teica.— Dzerot tāpat kā pašlaik un pa drusciņai uzkožot, jums ir spožas izredzes.

—       Tom, pamēģini labot rekordu,— Godīgā Lille sacīja.— Es varēšu apliecināt, ka pati esmu bijusi klāt.

—       Viņam nekādu liecinieku nevajag,— Serafins teica.— Es esmu liecinieks. Kad iešu mājās, nodošu rēķinu Konstantēm. Jūs jau esat ticis krietni tālāk nekā ap šo pašu laiku rekorda dienā.

—   Pie velna rekordu.

—       Jūs esat labā formā. Dzerat lēni un mierīgi vēl vienu pēc otra un nemaz nereibstat.

—   Cūkai zem astes.

—        Labi. Como usted quiere.2 Bet skaitu es atzīmēšu tāpat vien, ja jūs gadījumā pārdomātu.

—       Skaits viņam tāpat nesajuks,— Godīgā Lille sacīja.— Viņam ir rēķinu pasakņi.

—   Ko tu īsti gribi, sieviete? īstu rekordu vai blēdīšanos?

—   Ne vienu, ne otru. Es gribu highbalito ar aqua mineral.

—   Como siempre,3 — Serafins teica.

—   Es dzeru brendiju arī.

—   Man negribētos būt klāt, kad tu dzer brendiju.

—       Tom, tu zini, ka es šodien, tramvajā kāpdama, kritu un mani gandrīz sabrauca?

—       Nabaga Godīgā Lille,— Serafins sacīja.— Briesmu un dēku pilna ir tava dzīve.

—       Tomēr labāka nekā tava — visu laiku koka tupelēs aiz letes un apkalpot žūpas.

—       Tads nu reiz ir mans amats,— Serafins atbildēja.— Man ir tas gods apkalpot pat tik izcilu žūpu kā tevi.

Pienāca Henrijs Vūds. Viņš stāvēja blakus milzīgs, nosvīdis un sajūsmināts par jaunu plānu. Tomass Hadsons nodomāja, ka Henriju gan nekas tā neiepriecina kā pēkšņa plānu mainīšana.

1 Tūlīt (sp.).

2 Kā vēlaties (sp.).

3 Kā vienmēr (sp.).

—       Mēs ejam uz Alfrēda meitumāju,— viņš sacīja.— Negribi nākt līdzi, Tom?

—   Vilijs tevi gaida Basku bārā.

—   Man gan neliekas, ka uz turieni mēs varētu ņemt līdz Viliju.

—  Tad tev viņam tas jāpasaka.

—   Es viņam piezvanīšu. Tu nenāksi? Tur ies augsti.

—  Tev vajadzētu kaut ko ieēst.

—  Es paēdu krietnas un pamatīgas pusdienas. Kā tev iet?

—   Man iet labi,— Tomass Hadsons teica.— Ļoti labi.

—  Taisies uzstādīt rekordu?

—   Nē.

—   Es tevi vēl šovakar redzēšu?

—   Nedomāju gan.

—   Es varu braukt uz tavu māju pārgulēt, ja vēlies.

—   Nē. Baudi zaļo jaunību. Tikai neaizmirsti paēst.

—   Es ieturēju lieliskas pusdienas. Goda vārds.

—   Noteikti piezvani Vilijām.

—   Piezvanīšu. Vari būt drošs.

—   Kur ir tā Alfrēda meitumājā?

—       Ārkārtīgi skaistā vietā. Ar skatu uz jūru, jauki mēbelēta un patiešām brīnišķīga.

—  Es domāju adresi.

—   Es vēl nezinu, bet pateikšu Vilijām.

—   Vai tev neliekas, ka Vilijs apvainosies?

—       Tur es neko nevaru darīt, Tom. Es patiešām nevaru vest Viliju uz turieni. Tu zini, kā es milu Viliju. Bet ir vietas, kur es viņu nevaru aicināt. Tu zini to tikpal labi kā es.

—   Lai būtu. Bet piezvani viņam.

—       Goda vārds, es viņam piezvanīšu. Un, goda vārds, es paēdu pirmšķirīgas pusdienas.

Viņš uzsmaidīja, paplikšķināja Godīgo Lilli pa plecu un aizgāja. Viņa kustības bija vieglas un skaistas, lai gan viņš bija liela auguma.

—       Kur palikuši viņa mājas skuķi?— Tomass Hadsons jautāja Godīgajai Lillei.

—       Izklīdušas kur kurā,— Godīgā Lille sacīja.— Pie viņa nav ko ēst. Un droši vien arī nekā sevišķa, ko dzert. Iesi uz turieni vai nāksi labāk pie manis?

—   Pie tevis,— Tomass Hadsons sacīja.— Tikai vēlāk.

—   Pastāsti man vēl kaut ko priecīgu.

—   Labi. Par ko?

—  Serafin,— Godīgā Lille teica.— Dod Tomam atkal vienu dubultsaldēto bez cukura. Tengo todavīa mi highbalilo.' —Tad Tomasam Hadsonam:— Par laimīgāko laiku, kādu vien tu atceries. Un bez smakām.

—  Smakām noteikti jābūt,— Tomass Hadsons sacīja. Viņš noskatījās, kā Henrijs Vūds pāriet pāri laukumam un kāpj Alfrēda — |oti bagāta cukura plantatora sporta mašīnā. Henrijs Vūds bija par lielu mašīnai. Viņš gandrīz visam bija par lielu, Tomass Hadsons nodomāja. Tomēr viņš zināja trīs vai četras lietas, kam Henrijs nebija par lielu. Nē, viņš sacīja sev. Šī ir tava brīvā diena. Un izmanto savu brīvo dienu.

—   Par ko tas stāsts lai būtu?

—   Es jau tev teicu.

Viņš noskatījās, kā Serafins lej no lielā šeikera dzērienu glāzē un kā putas pārveļas glāzes malai un nolīst uz letes. Serafins iesprauda glāzes pamatni kartona aplītī, un Tomass Hadsons pacēla to, smagu un aukstu, aiz tievās kājas, ievilka garu malku un paturēja mutē, pirms norīšanas vēl brīdi ar zobiem un aukslējām izbaudīdams dzēriena dzidro aukstumu.

—  Labi,— viņš sacīja.— Mana mūža laimīgākās dienas bija, kad es zēna gados no rīta pamodos un man nevajadzēja ne iet uz skolu, ne kaut ko strādāt. Modos es vienmēr izsalcis, ieelpoju rasotās zāles smaržu un klausījos, kā šalc vējš hemloku augstajos zaros, vai arī, ja vēja nebija, ieklausījos meža klusēšanā un ezera rāmumā, gaidīdams pirmās rīta skaņas. Reizēm pirmā skaņa bija zivju dzeņa lidojums pār ūdeņiem, tik mierīgiem, ka pa tiem slīdēja putna atspulgs, un zivju dzenis lidodams griezīgi notarkšķināja. Reizēm iesmukšķinājās vāvere kādā kokā aiz mājas, raustīdama asti līdzi katram šmaukstienam. Bieži vien nokalnē aizkliedzās tārtiņš. Bet, lai kad pamostos, es dzirdēju pirmās rīta skaņas, biju izsalcis un zināju, ka man nevajadzēs ne iet uz skolu, ne strādāt. Un tad es biju laimīgs kā nekad vairs savā mūžā.

—   Pat ar sievietēm ne?

—  Es vienmēr esmu bijis laimīgs ar sievietēm. Izmisīgi laimīgs. Neizturami laimīgs. Tik laimīgs, ka nespēju tam ticēt, tomēr tas bija kā dzērums vai ārprāts. Bet nekad tik laimīgs, kā būdams kopā ar saviem bērniem, kad mums ar viņiem bija labi, vai kā tad, kad pats savā bērnībā modos agri no rīta.

—   Bet kā tu varēji viens būt tikpat laimīgs kā ar citiem?

—   Muļķīgs jautājums. Tu pati prasīji, lai es stāstu, kas ienāk prātā.

—  Nemaz ne. Es prasīju laimīgu stāstu no vislaimīgākā laika, kāds tavā dzīvē bijis. Šis nemaz nebija stāsts. Tu tikai pamodies un biji laimīgs. Pastāsti man īstu stāstu.

—   Par ko?

—   Par mīlestību.

—  Kādu mīlestību? Šķīstu vai nešķīstu?

—  Nē. Gluži parastu, jauku mīlestību.

—   Par tādu man iznāks itin labs stāsts.

—  Tad tikai sāc stāstīt. Vēl vienu daikviri?

—  Ne ātrāk, kamēr nebūšu izdzēris šo. Labi. Toreiz es dzīvoju Honkongā, tā ir ļoti skaista pilsēta, kur es biju ļoti laimīgs un neprātīgs arī. Tur ir tāds skaists līcis un līča kontinenta pusē Kaulūnas pilsēta. Pati Honkonga ir kalnaina sala ar skaistiem mežu puduriem un līkumotiem ceļiem, kas ved augšā kalnos uz savrupnamiem, bet pilsēta ir kalnu pakājē iepretim Kaulūnai. No vienas pilsētas otrā var tikt ar ātriem, moderniem prāmjiem. Kaulūna ir jauka pilsēta, tev tā ļoti patiktu. Tā ir spodra un skaisti plānota, un meži aug pie pašām pilsētas robežām, un turpat aiz Kaulūnas sieviešu cietuma sētas sākas lieliska vieta meža baložu medībām. Baloži bija lieli un skaisti, ar purpurā mirdzošām kakla spalvām un strauju, spēcīgu lidojumu, un mēs šāvām tos, kad viņi laidās uz naktsguļu milzīgajā lauru kokā aiz cietuma baltā mūra. Reizēm, ja man gadījās trāpīt balodim, kas laidās augstu un pa vējam, balodis iekrita cietuma sētā, un tad atskanēja sieviešu brēcieni un sajūsmas spiedzieni, kaujoties ap balodi, un vēl trakāki brēcieni un spiedzieni, kad cietumsargs viņas iztrenkāja un atņēma putnu, ko viņš godīgi iznesa un atdeva mums pa cietuma apsardzes vārtiem.

Zemes ap Kaulūnu sauca par Jaunajām Teritorijām, un tās bija kalnainas un mežainas, un mežos dzīvoja daudz baložu, un pa vakariem varēja dzirdēt viņus sasaucamies. Ceļmalās bieži redzēja sievietes un bērnus, kas raka zemi un krāva grozos. Ieraudzījuši vīru ar šauteni, viņi bēga projām un noslēpās mežā. Es uzzināju, ka zemi viņi rok tāpēc, ka tā satur volframu, tā bija tīra volframa rūda. Par to labi maksāja.

—  Es un poco pesada esta historia.'

—  Nē, Godīgā Liliān. Stāsts nemaz nebūs tik garlaicīgs. Klausies vien tālāk, gan redzēsi. Volframs, jā, tas ir pesado. Ļoti īpatnējs ienākumu avots. Nekas nav vieglāks par volframa rūdas iegūšanu, ja zeme satur volframu. Vienkārši jākrauj zeme grozā. Vai jālasa akmeņi un jānes, kur vajadzīgs. Spānijas Estremadūrā ir veseli zemnieku ciemati, kas būvēti no klinšu bluķiem ar ļoti augstu volframa procentu, un akmens žogi ap viņu laukiem ir no volframa rūdas. Un tomēr šie zemnieki ir ļoti nabadzīgi. Tolaik tas bija tik vērtīgs, ka mēs vedām to no Namjangas laukiem brīvajā Ķīnā uz Kaitakas lidlauku Kaulūnā ar transporta lidmašīnām DC-2, tām pašām, kas tagad kursē uz Maiami.

No Kaulūnas uz Štatiem volframa rūdu veda ar kuģiem. To uzskatīja par retu un ārkārtīgi vajadzīgu metālu kara rūpniecībai, jo tā piejaukums cietināja tēraudu, un tomēr katrs to varēja pēc patikas sarakt Jauno Teritoriju kalnos un ar plakanajiem groziem uz galvas nonest lielajā šķūnī, kur notika nelegāla uzpirkšana. Es to atklāju, medīdams meža baložus, un darīju zināmu valsts uzpircējiem. Viņi nepievērsa nekādu uzmanību maniem ziņojumiem, bet es neatlaidos un griezos pie arvien lielākiem ierēdņiem, līdz kamēr kāds ļoti augsts virsnieks, kuru galīgi neinteresēja brīvā volframa iegūšana Jaunajās Teritorijās, man teica:— Ko tu uztraucies, veco zēn, Namjangas volframa lauki taču tiek izmantoti.— Bet, šaujot pa vakariem boložus aiz sieviešu cietuma mūra un noskatoties, kā vecie divmotoru duglasi laižas uz nosēšanos lidlaukā — piekrauti ar japāņu frontes līnijai pāri vestiem volframa rūdas maisiem,— bija dīvaini iedomāties, cik daudz sieviešu šajā cietumā sēž par nelikumīgu volframa rakšanu.

—  Si, es raro,'— Godīgā Lille teica.— Bet kad jel beidzot parādīsies mīlestība?

—   Kad vien tu gribēsi,— Tomass Hadsons sacīja.— Bet man liekas, tu labāk to iztēlosies, ja zināsi, kādā apkārtnē viss noticis.

Ap Honkongu bija daudz salu un līču, ūdens līčos dzidrs un jauks. Jaunās Teritorijas patiesībā bija kalnaina, mežiem noaugusi pussala, kas ieliecās jūrā no kontinenta, un sala, uz kuras celta Honkonga, atradās lielā, zilā, dziļā līcī, kas no Dienvidu Ķīnas jūras stiepās līdz pašai Kantonai. Ziemās laiks tur bija tāds kā mums te pašlaik — ar lietus gāzēm un griezīgu ziemeļu vēju, un pa naktīm aukstums neļāva gulēt.

Ja rīts gadījās lietains, tad es, tikko uzcēlies, parasti gāju uz zivju tirgu. Zivis tur bija gandrīz tās pašas, kas pie mums, un vietējo galvenā barība bija sarkanie jūras asari. Bet daudz bija arī treknu un spīdīgu poinpāno un milzīgu garneļu, tik lielas garneles es nekur citur neesmu redzējis. Zivju tirgus bija brīnišķīgs agrā rītā, kad zivis nupat kā no jūras, vēl spožas un svaigas, dažas zivis es pat nepazinu, bet tādu bija maz, un tur vēl pārdeva cilpās ķertas meža pīles. Tur bija gan garkakles, gan prīkšķes, gan baltvēderes — tēviņi un mātītes ziemas rotā — gan tādas pīles, ko es nekad nebiju redzējis, ar tik izsmalcinātu un maigu spalvu rakstu kā mūsu meža pīlēm. Es skatījos uz pīļu neticami skaistajām spalvām un brīnišķīgajām acīm, uz mirgojošām, treknām, nupat zvejotām zivīm un skaistajām saknēm, ko turienieši audzēja savos mazajos dārziņos un mēsloja ar cilvēku ekskrementiem, viņi tos sauca par «nakts zemi», un saknes bija skaistas kā čūskas. Es gāju uz tirgu katru rītu, un katru rītu tas bija kā jauns brīnums.

No rītiem pa ielām vienmēr nesa arī mirušos uz apbedīšanu, pavadītāji bija baltās sēru drānās, un orķestris spēlēja jautras melodijas. Visbiežāk bēru gājienos togad spēlēja «Nu laimes dienas atkal klāt». No šīs dziesmas nebija glābiņa augām dienām, jo ļaudis mira bez sava gala, runāja, ka šajās salās dzīvojot ap četrsimt miljonāru, neskaitot nemaz tos, kas Kaulūnā.

—  Millonarios chinos?

—       Jā, galvenokārt ķīniešu miljonāri. Bet visdažādākie. Daudzus miljonārus es pazinu personiski un pusdienoju ar viņiem lielajos ķīniešu restorānos. Tur bija vairāki lepni restorāni, kas varēja sacensties ar labākajiem restorāniem pasaulē, un kantoniešu virtuve bija lieliska. Togad mani tuvākie draugi bija desmit miljonāri, kurus es pazinu pēc iniciāļiem H. M., M. I., T. V., H. J. un tā tālāk. Tā bija pieņemts dēvēt visus ievērojamākos ķīniešus. Vēl es pazinu trīs ķīniešu ģenerāļus, viens savu karjeru bija sācis Vaitčepelā, Londonā, kā policijas inspektors, patiešām lielisks cilvēks, un kādus sešus lidotājus no Ķīnas Nacionālās aviokompānijas, viņi pelnīja pasakainu naudu un bija tās vērti, ja ne vairāk; vienu policistu, pusārprātīgu austrālieti,

dažus angļu virsniekus un____ bet pietiks, negribu tevi garlaikot,

uzskaitīdams visus pārējos. Tik daudz tuvu un sirsnīgu draugu kā Honkongā man vēl nekad nebija bijis.

—  Cuāndo viene el amor?'

—       Es lauzu galvu, ar kuru no manām amor sākt. Lai notiek. Tūlīt nāks amor.

—  Un lai tā būtu jauka, tava Ķīna man jau galīgi apnikusi.

—  Velti. Tu būtu to iemīlējusi tāpat kā es.

—  Kāpēc tad tu nepaliki tur?

—  Nevarēju, jo kuru katru mirkli varēja iebrukt japāņi.

—  Todo estā jodido por la guerra.2

—      Jā,— teica Tomass Hadsons.— Tur es tev piekrītu.— Viņš bija pārsteigts, jo pirmoreiz dzirdēja Godīgo Lilli lietojam tik stipru vārdu.

—  Me cansan con la guerra.3

—       Man arī,— teica Tomass Hadsons.— Galīgi apnicis. Bet nekad man neapniks atcerēties Honkongu.

—      Tad stāsti man par Honkongu. Tas ir bastante interesante*. Es tikai gribu dzirdēt par mīlestību.

—       Dzīve tur patiešām bija tik aizraujoša, ka mīlestībai neatlika daudz laika.

1 Kad nāks mīlestība? (sp.).

2 Karš ir viena sūda būšana (sp.).

3 Man apnicis šis karš (sp.).

4 Diezgan interesanti (sp.).

—   Kas bija tava pirmā Honkongas mīlestība?

—       Ļoti slaida un skaista ķīniešu meitene, eiropizēta un emancipēta augstākā mērā, tomēr nekādi nebija pierunājama gulēt ar mani viesnīcā, jo tad visi to zināšot, nedz arī viņas mājā, jo tad kalpotāji zināšot. Viņas aitusuns gan visu zināja. Viņš ļoti mūs traucēja.

—   Kur tad jūs to darījāt?

—       Kā bērnu gados — kur vien pagadījās un kur man izdevās viņu pierunāt, visbiežāk mašīnās un laivās.

—  Jūsu draudzenei tas nenācās viegli, mister Iks.

—   Diemžēl.

—  Un jūs mīlējāties tikai tā? Nekad nepavadījāt nakti kopā?

—   Nekad.

—   Nabaga Tom. Vai viņa vismaz bija visu to mocību vērta?

—       Nezinu. Liekas, bija. Man būtu vajadzējis dzīvot atsevišķā mājā, nevis viesnīcā.

—  Tu būtu varējis noīrēt satikšanās namu, kā to parasti dara.

—   Neciešu satikšanās namus.

—  Zinu. Bet galu galā tu taču gribēji to meiteni.

—   Šī problēma atrisinājās pavisam citādi. Tev nav vēl apnicis?

—   Nē, Tom, lūdzu. Stāsti tālāk. Kā atrisinājās problēma?

—       Kādu vakaru mēs abi kopā paēdām vakariņas un ilgi vizinājāmies laivā, un tas bija brīnišķīgi, bet neērti. Viņas āda bija tik burvīgi maiga zem pirkstiem, un viņa bija satvīkusi no sākuma glāstiem, un lūpas viņai bija plānas, bet smagi sabriedušas no mīlestības. No laivas mēs gājām uz viņas māju, bet tur jau priekšā bija suns un bailes kādu uzmodināt, un beidzot es aizgāju uz viesnīcu viens, nīgrs par visu un visiem, pārguris no šīm bezgalīgajām pierunāšanām, lai gan zināju, ka viņai taisnība, bet kāds man bija labums no viņas brīvajiem uzskatiem, ja mēs nevarējām tikt gultā. Šā vai tā, es biju drūms un galīgi frustrado1 .

—       Nekad neesmu redzējusi tevi frustrado. Tam gan vajadzētu izskatīties jocīgi.

—       Nekā jocīga. Es tad esmu ļauns, un tonakt es biju ļauns un jutu riebumu pret visu pasauli.

—   Stāsti tālāk.

—       Labi, es paņēmu no dēļa savu atslēgu galīgi frustrado — un pie visiem velniem. Tā bija ļoti liela, grezna un drūma viesnīca, un es iekāpu liftā un braucu augšā, kur mani gaidīja liels, grezns un drūms numurs un gulta, kurā negulēs daiļa, slaida ķīniešu meitene. Tā nu es gāju pa gaiteni, atslēdzu durvis, kas veda uz manu milzīgo, drūmo istabu, un ieraudzīju, kas tur ir iekšā.

—   Un kas tur bija?

—   Trīs nevainojami skaistas ķīniešu meitenes, tik skaistas, ka mana daiļā meitene, kuru man nekādi neizdevās iedabūt gultā, viņām blakus izskatītos pēc skolmeistarienes. Nepanesami daiļas un nesaprata ne vārda angliski.

—   Kā viņas tur varēja gadīties?

—   Kāds no maniem miljonāriem bija viņas atsūtījis. Vienai rokā bija vēstule uz bieza, bieza papīra un vēl pergamenta aploksnē. Tur bija rakstīts: «No visas sirds C. W.»— un nekas vairāk.

—  Un ko tu darīji?

—   Nepazīdams viņu paradumus, es visām pēc kārtas paspiedu roku un katru noskūpstīju, un tad sacīju, ka vislabāk mēs iepazītos, ja visi kopā ieietu dušā.

—   Kā tu viņām to sacīji?

—   Angliski.

—   Viņas saprata?

—   Es pietiekami skaidri liku viņām to saprast.

—   Un ko tu darīji tālāk?

. — Es jutos ļoti neveikli, jo nekad nebiju gulējis ar trim meitenēm reizē. Ar divām ir diezgan jauki, kaut gan tas nav tas. Tas nav divreiz labāk kā ar vienu meiteni, tikai citādi, un tā ir tikai tāda dzēruma izprieca. Bet trīs meitenes ir jau ļoti daudz meiteņu, un es jutos neērti. Es jautāju, vai viņas negrib kaut ko iedzert, bet viņas negribēja. Tad es dzēru pats, un mēs sēdējām gultā, kas, par laimi, bija ļoti liela, kaut gan meitenes bija visai sīciņas, un tad es nodzēsu gaismu.

—  Tas bija jauki?

—   Tas bija brīnišķīgi. Bija brīnišķīgi izrādīties gultā ar ķīniešu meiteni, kuras āda ir tikpat glāsmaina kā manai meitenei, pat vēl glāsmaināka, un kura vienlaikus ir bikla un nepazīst kauna, un emancipēta nav ne mazākā mērā, un tad ir pareizināta uz trīs, un tas viss tumsā. Es nekad nebiju turējis rokās trīs meitenes uzreiz. Bet iespējami tas ir. Viņas bija mācītas, zināja daudzus paņēmienus, kurus es nezināju, un tas viss notika tumsā, un es gribēju tikai, lai tas nebeigtos, lai es neaizmigtu. Beidzot es tomēr aizmigu, un, kad no rīta pamodos, viņas visas gulēja un miegā bija tikpat daiļas kā tad, kad es ienācu istabā. Daiļākās meitenes, kādas vien esmu redzējis.

—   Skaistākas par mani, kad tu mani pirmoreiz redzēji pirms divdesmit pieciem gadiem?

—   Nē, Liliān. No puede ser.' Viņas taču bija ķīnietes, un tu zini, cik skaistas var būt ķīniešu meitenes. Tomēr es mīlēju ķīniešu meitenes ari.

—  No es pervertido

—  Nē, tā noteikti nav nekāda izvirtība.

—   Bet trīs!

—       Trīs ir tikai daudz. Un mīlestība ir mīlestība tikai tāpēc, ka to dod vienai, vari man ticēt.

—       Varu tikai priecāties, ka tu viņas dabūji. Nedomā, ka esmu greizsirdīga. Tu jau pats to nemeklēji, un tā bija dāvana. Man riebjas tā suņa saimniece, kas negribēja ar tevi gulēt. Bet vai no rīta nebija briesmīgs tukšums, Tom?

—       Tāds tukšums, ka tu pat iedomāties nevari. Totāls tukšums. Es jutos kā izdemolēts no galvvidus līdz pirkstu starpām, mugura bija kā pamirusi, krusti sāpēja.

—  Un tad tu iedzēri.

—  Un tad es iedzēru, sāku justies mazliet labāk un biju ļoti laimīgs.

—  Un ko tu darīji tālāk?

—       Paskatījos, kā viņas guļ, un nožēloju, ka nevaru viņas tā uzgleznot. Tā būtu brīnišķīga glezna ar trim aizmigušām meitenēm, un es biju drausmīgi izsalcis, iekšā bija tukšums, un es paskatījos pa aizkara spraugu, kāds ārā laiks. Lija lietus. Es nopriecājos, ka mēs varēsim visu dienu palikt gultā. Bet man vajadzēja paēst brokastis un padomāt par brokastīm arī viņām. Klusi es iegāju dušā, ātri apģērbos un izgāju, nedzirdami aizvērdams numura durvis. Lejā es paēdu agras brokastis viesnīcas restorāna zālē, pamatīgas brokastis, kūpinātu lasi, bekonu, sēnes, maizītes ar marmelādi. Viss bija ļoti garšīgs. Pie brokastīm es ierāvu dubultu viskiju ar sodu, pa virsu uzdzēru lielu kannu tējas, bet tukšuma sajūta palika. Es izlasīju Honkongas angļu avīzes rīta izlaidumu un prātoju, cik ilgi viņas gulēs. Beidzot es izgāju pie viesnīcas parādes durvīm un paskatījos laukā, vēl arvien stipri lija. Es gāju uz bāru, bet tas vēl nebija vaļā. Manu brokastu viskiju viņi man bija izsnieguši no dienesta bufetes. Tad es vairs ilgāk nevarēju gaidīt, gāju augšā uz numuru un atslēdzu durvis. Manas meitenes bija projām.

—  Cik drausmīgi.

—  Taisni tā es nodomāju.

—  Un ko tad tu darīji? Droši vien dzēri.

—       Jā. Es dzēru, tad gāju augšā un vēlreiz pamatīgi ar ziepēm nomazgājos, un ļāvos divām nožēlām.

—  Un doble remordimiento?2

—       Nē. Divām nožēlām. Pirmajai — ka esmu gulējis ar trim meitenēm. Un otrai — ka viņas aizgājušas.

1   Tā nav izvirtība (sp.).

1   Dubultai nožēlai? (sp.)

—       Es atceros, ka tu nožēloji ari katru reizi, kad biji pavadījis nakti ar mani. Bet tu tiki tain pāri.

—       Zinu. Es vienmēr un visam esmu ticis pāri. Bet pēc dabas esmu grēku nožēlotājs. Un torit viesnīcā mocījos ar divām milzu nožēlāin.

—   Un tad tu dzēri atkal.

—       Kā tu uzminēji? Un zvanīju savam miljonāram. Bet viņa nebija mājās. Un savā kantorī arī ne.

—   Viņš droši vien bija savā meitumājā.

—       Bez šaubām. Tur pie viņa atnāca manas trīs meitenes un pastāstīja, kā pavadījušas nakti.

—       Bet kur viņš bija dabūjis trīs tik dai|as meitenes? Havanā pašlaik nekādi nevarētu sameklēt trīs skaistules. Kas tās šorīt bija par mocībām sadzīt kaut ko vismaz pieklājīgu Henrijam un Vilijām. Lai gan rīts, protams, ir visneizdevīgākais laiks.

—       Nu, Honkongas miljonāriem ir izlūki malu malās. Pa visu Ķīnu. Kā tie aģenti, kas meklē spēlētājus Bruklinas beisbola komandai. Ja kādā ciemā vai pilsētā uzieta skaista meitenīte, miljonāru aģenti viņu nopērk, aizved uz kādu vietu, kur meitenes rūpīgi kopj un apmāca.

—       Bet kā viņas varēja no rīta būt tikpat skaistas ar savām Ķīnas sieviešu muy estilizado' frizūrām? Jo vairāk estilizado ir frizūra, jo sliktāk sieviete izskatās no rīta, īpaši pēc tādas nakts.

—       Viņām nebija tādu frizūru. Mati viņām bija vienkārši apgriezti līdz pleciem, kā togad staigāja amerikāņu meitenes un kā vēl tagad daudzas staigā. Mati bija tikai mazliet iecirtoti. Mana C. W. gaumē. Viņš bija bijis Amerikā un, protams, gāja ari uz kino.

—  Tu viņas nekad vairs neredzēji?

—       Tikai vienu reizi. C. W. man bija vienu no viņām atsūtījis kā dāvanu. Bet visas trīs vairs nekad. Viņas bija nesen iegūtas, un viņš, dabiski, gribēja savas meitenes pats. Un bez tam viņš sacīja, ka nevēloties darīt neko tādu, kas varētu kaitēt manai tikumībai.

—  Jauks cilvēks, vai ne? Kur viņš palika?

—  Ja nemaldos, viņu nošāva.

—       Nabaga vīrs. Stāsts bija skaists un pat pieklājīgs, cik nu vien pieklājīgs var būt stāsts par tādām lietām. Tu arī izskaties jau priecīgāks.

Droši vien izskatos, Tomass Hadsons nodomāja. Tāpēc jau es te esmu. Jeb vai neesmu?

—       Paklau, Liliān,— viņš sacīja.— Kā tev šķiet, vai mēs neesam jau diezgan dzēruši?

—   Kā tu jūties?

—   Labāk.

—       Sataisīsi Tomasam vēl vienu dubultsaldēto bez cukura. Es pati jau esmu piedzērusies. Man nevajag.

Es jūtos labāk, Tomass Hadsons domāja. Tas ir visjocīgākais. Tu vienmēr jūties labāk un vienmēr tiec pāri savām nožēlām. Ir tikai viena lieta, kurai tu netiec pāri, un tā ir nāve.

—   Tu kādreiz esi bijusi beigta?— viņš jautāja Lillei.

—   Protams, ne.

—   Yo tampoco.’

—   Kāpēc tu tā runā? Man bail, kad tu tā runā.

—   Es negribēju tevi biedēt, mīļā. Nevienu es vairs negribu biedēt.

—   Man patīk, ka tu mani sauc par mīļo.

Tāpat tas neko nelīdz, Tomass Hadsons domāja. Vai patiešām es to pašu nevarētu panākt, darīdams kaut ko citu, nevis sēdēdams te, «Floriditā», ar veco, nodzīto Lilli letes galā, kur parasti nīkst un žūpo izdienējušas ielasmeitas? Vai šīs vienīgās četras dienas, kas tev atvēlētas, tu nevarētu pavadīt jēdzīgāk? Bet kur, viņš domāja. Alfrēda meitumājā? Tad jau tikpat labi ir te. Dzērieni nekur pasaulē nevar būt labāki kā šeit, arī pustik labi ne, un tu esi te norīkojies uz dzeršanu, puisīt, tāpēc rauj vien tālāk, cik vari turēt. Tas ir viss, kas tev atvēlēts, un būs labāk, ja tev tas patiks un atkal un atkal patiks. Pats zini, ka tev tas paticis, to tu esi mīlējis, tāpēc mīli vien tagad ari.

—   Un mīlu,— viņš balsī teica.

—   Ko7

—       Dzeršanu. Nevis tāpat vien dzeršanu. Bet šos te dubultsaldētos bez cukura. Ja tik daudz dzertu ar cukuru, uznāktu vēmiens.

—       Ya lo creo? Bet, ja kāds cits iedzertu tik daudz bez cukura, viņš būtu beigts uz vietas.

—   Iespējams, ka es ari būšu.

—       Nē. Tu nebūsi. Tu tikai pārsniegsi rekordu, un tad tu nāksi man līdzi un gulēsi, un ļaunākais, kas ar tevi notiks, būs krākšana.

—   Es pēdējā laikā esmu pasācis krākt?

—       Horrores? Un pa nakti tu mani nosauc vismaz desmit citu sieviešu vārdos.

—   Piedod.

—       Nekas. Es par to tikai smejos. Un uzzinu vienu otru lietu, ko vēl neesmu zinājusi. Bet kā tās pārējās meitenes, viņas neņem [aunā, ka tu sauc viņas citos vārdos?

—   Man nav nekādu pārējo. Tikai sieva.

1 Es ari (sp.).

2 Es domāju (sp.).

8 Šausmas (sp.).

—       Es ļoti gribu, lai viņa man patiktu, un pūlos domāt par viņu tikai labu, bet viegli tas nav. Es, protams, nepieļautu, lai kāds runā par viņu slikti.

—   Es runāšu par viņu slikti.

—       Nē. Nevajag. Tas ir vulgāri. Divas lietas es neciešu. Vienu — kad vīrieši raud. Es saprotu, ka viņiem jāraud. Bet man nepatīk. Un otru — kad viņi runā sliktu par savām sievām. Taču to dara gandrīz visi. Nedari vismaz tu, mums ir tik labi kopā.

—   Lai notiek. Pie velna manu sievu. Nerunāsim par viņu.

—       Nu nevajag, Tom. Viņa ir tik ļoti skaista. Patiešām skaista. Nopietni. Pero no es mujer para ti.' Lūdzu, nerunāsim par viņu neko sliktu.

—   Pareizi.

—       Labāk pastāsti man vēl kaut ko jauku. Var iztikt pat bez mīlestības, lai tikai tev būtu prieks stāstīt.

—   Man vairs nav nekā priecīga, ko stāstīt.

—       Neesi tāds. Tev ir tūkstošiem jauku piedzīvojumu. Iedzer vēl un pastāsti man kaut ko priecīgu.

—   Kāpēc lai tu pati arī neuzņemtos daļu darba?

—   Kāda darba?

—  Mūsu nolādētās morāles tempļa celšanā.

—  Tu tienes la moral mu\ baja.2

—       Protams. Es to labi apzinos. Kāpēc tu nevarētu kaut ko pastāstīt, lai to celtu?

—       Tas tev jādara pašam. Tu zini. Es darīšu visu citu, ko vien tu vēlēsies. Tu zini.

—       Lieliski,— Tomass Hadsons sacīja.— Tātad tu patiešām gribi vēl vienu priecīgu stāstu?

—       Lūdzu. Tavs dzēriens arī gatavs. Vēl vienu priecīgu stāstu un vēl vienu glāzi, un tev būs labi.

—  Tu to droši zini?

—       Nē,— viņa atbildēja, pacēla acis uz Tomasu Hadsonu un sāka atkal raudat viegli un brīvi, kā ūdens plūst no avota.— Tom, kāpēc tu nesaki man, kas noticis? Nu man bail pat jautāt. Vai tiešām — tas?

—       Jā, tas,— Tomass Hadsons sacīja. Tad viņa sabruka raudās, un viņš apskāva viņu un mierināja visas bāra publikas priekšā. Viņa vairs neraudāja skaisti. Viņa raudāja krampjaini un smagi.

—  Totn, manu nabaga Tom,— viņa elsoja.— Manu nabaga Tor.i.

1 Tikai nav tev piemērota (sp.).

2 Tava morāle ir ļoti zetr.a (sp.).

—   Saņemies, mujer,' un iedzer brendiju. Mēs taču taisījāmies priecāties.

—  O, es negribu priecāties. Es nekad vairs nebūšu priecīga.

—   Redzi nu pati,— Tomass Hadsons sacīja,— kāds labums no sacīšanas.

—   Es saņemšos,— viņa teica.— Dod tikai man brītiņu laika. Aiziešu uz dāmu istabu un būšu atkal kārtībā.

Kaut nu tiešām būtu, velns tevi rāvis, Tomass Hadsons nodomāja. Jo man jau tāpat ir slikti, un, ja tu vēl nebeigsi raudāt vai runāsi par to, tad man būs jābēg no šejienes pie visiem velniem. Un kas tie būs par visiem velniem, pie kuriem es bēgšu? Savas robežas viņš zināja un arī to, ka nekādas meitumājas viņu nespēs glābt.

—   Vēl vienu dubultsaldēto daikviri bez cukura. No se lo que pasa con esla mujer.2

—   Viņa jau tek kā lejkanna,— bārmenis sacīja.— Varētu viņu ielikt tā ūdensvada vietā.

—   Kas dzirdams pa ūdensvadu?— Tomass Hadsons jautāja.

Blakussēdētājs, mazs, smaidīgs vīrelis ar ielauztu degunu, kuru

Hadsons pēc sejas gan pazina, bet kura vārdu un nodarbošanos nezināja, teica:— Cabrones.3 Viņi var izsist naudu no ūdens, kamēr ūdens ir ārkārtīgi nepieciešams. Viss pārējais arī ir nepieciešams. Bet ūdens nav ne ar ko aizstājams, un pavisam bez ūdens nekādi nevar iztikt. Tāpēc viņi lieliski pelnās ar ūdeni. Un tāpēc mums nekad nebūs kārtīga ūdensvada.

—   Negalvoju, ka es jūs pareizi saprotu.

—  Si, hombre.4 Viņi visu laiku saņems naudu ūdensvadam, jo ūdensvads ir absolūti nepieciešams. Tāpēc viņi nevar atļauties ūdensvadu. Kā lai nokauj vistiņu, kas dēj zelta ūdensvadu?

—  Var taču uzcelt ūdensvadu, krietni noplēšot par celšanu, un tad izdomāt kādu citu trucob 't

—   Nav labākas afēras par ūdeni. Pasoli tikai ūdeni, un nauda rokā. Tadu trumpi neviens politiķis neizlaidīs no pirkstiem, uzbūvēdams kārtīgu ūdensvadu. Jauni politiķi, iesācēji, gan apšaudās itin jestri, taču tāpat vien, par blakus lietām. Bet neviens politiķis nezāģēs politekonomijas īstajos zaros. Ļaujiet man pacelt šo glāzi par muitu, loteriju blēdībām, cietām cukura cenām un mūžīgi mūžos iztikšanu bez ūdensvada!

1 Sieviete (sp.).

2 Nezinu, kas ar to sievieti notiek (sp.).

3 Ragulopi (sp.).

4 Jā, draugs (sp.).

5 Afēra (sp.).

—  Prosit!— Tomass Hadsons sacīja.

—  Jūs taču neesat vācietis, ko?

—   Nē. Amerikānis.

—       Nu tad dzersim par Rūzveltu, Čērčilu, Batistu un iztikšanu bez ūdensvada.

Kamēr vīrieši runāja, Godīgā Lilie iznāca no sieviešu tualetes. Viņa bija uzkrāsojusies un vairs neraudāja, bet varēja redzēt, ka viņa pārdzīvojusi smagu triecienu.

—       Tu pazīsti šo džentlmeni?— Tomass Hadsons jautāja, stādīdams priekšā jauno draugu vai veco jaunatrasto draugu.

—  Tikai gultā,— džentlmenis teica.

—       Cāllate,'— Godīgā Lille sacīja.— Viņš ir politiķis,— viņa paskaidroja Tomasam Hadsonam.— Muy hambriento en esle momento?

—       Izslāpis,— politiķis pārlaboja.— Paļaujos uz jūsu izvēli,— viņš teica Tomasam Hadsonam.— Ko jūs dzersit?

—       Dubultsaldēto daikviri bez cukura. Izmetīsim kauliņus, kam jāmaksā?

—   Nē. Ļaujiet man maksāt. Man te neierobežots kredīts.

—       Viņš ir labs cilvēks,— Godīgā Lille pačukstēja Tomasam Hadsonam, kamēr otrs bija pievērsies tuvākajam bārmenim.— Politiķis. Bet ļoti godīgs un dzīvespriecīgs.

Politiķis apskāva Lilles vidukli.— Tu kļūsti tievāka ar katru dienu, mi vida,3 — viņš sacīja.— Mums vajadzētu sastāvēt vienā partijā.

—   Ūdensvada partijā,— Tomass Hadsons teica.

—       Pasargi dievs! Kas jums padomā? Izraut mums maizes kumosu no mutes un ieliet tā vietā ūdeni?

—   Uzdzersim, lai puta c/uerra* beidzas,— Lille teica.

—   Priekā.

—       Par melno tirgu!— politiķis sacīja.— Par cementa deficītu! Par tiem, kas pārzina cūku pupu krājumus!

—   Priekā,— Tomass Hadsons teica un piebilda:— Par rīsu!

—   Par rīsu,— politiķis sacīja.— Dzeram.

—   Nu tev ir labāk?— Godīgā Lille jautāja.

—   Protams.

Tomass Hadsons paskatījās uz Godīgo Lilli un redzēja, ka viņa atkal taisās raudāt.

—   Paraudi vien, paraudi,— viņš teica,— ka es tev žokļus neielaužu!

' Apklusti (sp.).

2 Patlaban viņS ir izsalcis (sp.).

3 Mana dzīvība (sp.).

4 Slampa — karS (sp.).

Aiz letes bija piesprausts litografēts plakāts ar politiķi baltā uzvalkā un parakstu «Un Alcalde Mejor», labākais mērs. Plakāts bija liels, un labākais mērs skatījās katram dzērājam taisni acīs.

—   Par Un Alcalde Peor,— politiķis sacīja.— Par sliktāko mēru.

—  Jūs balotēsieties?— Tomass Hadsons jautāja.

—   Noteikti.

—       Tas ir brīnišķīgi,— sacīja Godīgā Lille.— Izvirzīsim savu platformu.

—       Tas nebūs grūti,— kandidāts teica.— Un Alcalde Peor. Neatvairāms lozungs. Kāda tur vēl vajadzīga platforma?

—   Platformai jābūt,— Lille sacīja.— Kā tu domā, Tomas?

—       Man ari liekas, ka jābūt. Kā jums patīk sauklis —«Nost ar lauku skolām»?

—   Nost!— teica kandidāts.

—   Menos guaguas y peores,'— ierosināja Lille.

—   Lieliski. Mazāk un sliktākus autobusus.

—       Kāpēc nelikvidēt transportu vispār?— ieminējās kandidāts.— Es mās sencillo.2

—   Darīts,— Tomass Hadsons sacīja.— Cero transportē.3

—       īsi un cildeni,— kandidāts piekrita.— Tas rādīs, ka esam taisnīgi. Bet mēs varētu to mazliet izvērst. Ko jūs sakāt par «Cero transportē aereo, terrestre, y maritimo»4 ?

—       Brīnišķīgi. Nu mums jau ir īsta platforma. Kādu nostāju mēs ieņemsim pret spitālību?

—  Por una lepra mās grande para Cuba,s — teica kandidāts.

—  Por el cāncer cubano,6 — sacīja Tomass Hadsons.

—       Por una tuberculosis ampliada, adecuada, y permanente para Cuba y los cubanos,7 — teica kandidāts.— Tas gan pagarš sauklis, bet pa radio izskanēs labi. Un ko mums darīt ar sifilisu, dārgie ticības brāļi?

—  Por una sifilis criolla cien por cien.*

—       Labi,— kandidāts sacīja.— Nost ar penicilīnu un citām jeņķu imperiālisma blēdībām.

—   Nost!— teica Tomass Hadsons.

' Mazāk autobusu, un sliktākus (sp.).

2 Tas ir vēl vienkāršāk (sp.).

3 Nekāda transporta (sp.).

4 Nekāda transporta gaisā, uz zemes un jūrā (sp.).

5 Par lepras izplatīšanos Kubā (sp.).

*   Par vēzi kubiešiem (sp.).

7 Par pilnvērtīgu, masveidīgu un pastāvīgu tuberkulozi Kubā un kubiešiem (sp.).

8 Par simtprocentīgu kreolu sifilisu (sp.).

—       Man sāk likties, ka mums vajadzētu atkal kaut ko iedzert,— Godīgā Lille sacīja.— Un jums, correliglonarios'l

—        Krāšņa ideja!— teica kandidāts.— Kādā galvā vēl varētu dzimt .tik spoža doma?

—  Tavā,— Godīgā Lille atbildēja.

—       Uzbrukums manam kredītam,— kandidāts sacīja.— Pārbaudīsim, cik ilgi tas spēs noturēties smagās artilērijas viesuļugunī. Bāra puika, bāra bērns,— vēl vienu riņķi! Un manas politikas balstam — bez cukura.

—       Atkal jauns sauklis,— Godīgā Lille sacīja.— Kubas cukuru — kubiešiem.

—   Nost ar Ziemeļu Kolosu!— Tomass teica.

—   Nost!— pievienojās abi pārējie.

—       Mums vajadzētu vairāk pieturēties pie pašmāju lozungiem, pie municipāliem saukļiem. Mēs nevaram izvērsties starptautiskā plāksnē, kamēr ir karš un mēs vēl esam sabiedrotie.

—       Nē, mums jāturas pie «Nost ar Ziemeļu Kolosu»,— Tomass Hadsons sacīja.— Tieši tagad, kad Ziemeļu Koloss iesaistījies globālā karā, ir ideāla iespēja to gāzt. Nost ar Kolosu!

—   Labi, gāzīsim arī, tiklīdz būšu ievēlēts.

—   Par Un Alcalde Peor\— Tomass Hadsons teica.

—       Par mums visiem! Par mūsu partiju!— sacīja Alcalde Peor. Viņš pacēla savu glāzi.

—       Mums jāatzīmē apstākļi, kādos partija dibināta, un jāuzraksta manifests. Kāds šodien datums?

—   Divdesmitais vismaz.

—   Un mēnesis?

—   Februāris vismaz. El grito de La Floridita.2

—       Šis ir svinīgs brīdis,— Tomass Hadsons sacīja.— Tu proti rakstīt, Liliān? Iemūžināt šo brīdi?

—   Rakstīt es protu. Bet pašlaik gan neesmu nekāda rakstītāja.

—       Ir vēl dažas problēmas, pret kurām mums jāieņem noteikta nostāja,— Alcalde Peor sacīja.— Paklau, Ziemeļu Kolos, vai tu nevarētu izmaksāt nākamo? Tu redzi, cik drošsirdīgi mans kredīts turas dižgabalu ugunī. Bet vai vērts nožmiegt to nabaga cāli pavisam, ja viņam šā vai tā jāpadodas? Uzstājies, Kolosi

—   Nesauc mani par Kolosu. Mūsu partija taču ir pret Kolosu.

—   Pareizi, saimniek. Bet kas tad tu galu galā esi?

—   Zinātnieks.

1 Ticības biedri (sp.).

5 Uzsaukums no «Floriditas» (sp.).

—       Sobre todo en la cartia1 ,— Godīgā Lille sacīja.— Viņš veicis dziļus pētījumus Ķīnā.

—       Labi, lai kas tu nebūtu, izmaksā nākamo riņķi,— Alcalde Peor teica.— Un turpināsim izstrādāt savu platformu.

—   Ko darīt ar Ģimenes Pavardu?

—       Svēta lieta. Ģimenes Pavards stāv vienos augstumos ar reliģiju. Te jābūt piesardzīgiem un taktiskiem. Kā jums patīk sauklis: Abajo los padres de familias?2

—       Tur ir racionālais grauds. Bet kāpēc ne vienkārši — nost ar ģimeni?

—       Abajo el Home… Cēlas jūtas, bet šo saukli var sajaukt ar beisbola bļāvieniem.

—   Un kā ar Bērniņiem?

—       Laidiet tos bērniņus pie manis, tiklīdz viņi sasniedz vēlēšanu vecumu,— Alcalde Peor sacīja.

—   Ko mēs teiksim par laulības šķiršanu?

—       Kutelīgs jautājums,— sacīja Alcalde Peor.— Bastante espinoso.3 Ko jūs domājat par laulību šķiršanu?

—       Varbūt laulību šķiršanu mēs nemaz neminētu? Tas būtu pretrunā ar mūsu kampaņu Ģimenes Pavarda nostiprināšanā.

—   Pareizi, to neminēsim. Bet nu es gribētu ieskatīties …

—       To tu vairs nevari,— Godīgā Lille sacīja.— Tev acis jau galīgi raibas.

—       Tu mani nemācīsi, sieviete,— Alcalde Peor teica.— Es zinu, ko mums vajag darīt.

Ko tad?

—  Orinar/

—       Piekrītu.— Tomass Hadsons dzirdēja no malas savu balsi.— Tas ir būtiski.

—  Tikpat būtiski kā iztikšana bez ūdensvada. Pamatā ir ūdens.

—   Pamatā ir alkohols.

—       Sīks procents salīdzinājumā ar ūdeni. Odens ir visa pamats. Tu esi zinātnieks. No cik procentiem ūdens sastāvam mēs?

—    No astoņdesmit septiņiem un trim desmitdaļām,— Tomass Had. sons uz labu laimi sacīja, zinādams, ka aplam.

—       Precīzi,— teica Alcalde Peor.— Varbūt iesim, kamēr vēl turamies uz kājām?

1 Sevišķi gultā (sp.).

* Nost ar ģimeņu tēviem (sp.).

3 Diezgan kutelīgi (sp.).

4 Izčurāties (sp.).

Vīriešu tualetē lēns un cienīgs nēģeris lasīja rozenkreiceru brošūru. Viņš gatavoja sava ticības pulciņa šīsnedēļas uzdevumu. Tomass Hadsons svinīgi sveicināja, un viņa sveiciens tikpat svinīgi tika atņemts.

—  Auksta diena, ser,— reliģiozās literatūras pētnieks piezīmēja.

—       Patiešām auksta,— Tomass Hadsons atbildēja.— Kā virzās jūsu studijas?

—   Ļoti labi, ser. Cik labi vien bija sagaidāms.

—       Prieks dzirdēt,— Tomass Hadsons teica. Tad uzrunāja Alcalde Peor, kas cīnījās ar zināmām grūtībām.— Londonā es reiz sastāvēju kādā klubā, kur puse kluba locekļu nekādi nevarēja pačurāt, bet otra puse, ja sākusi, nevarēja vien beigt.

—       Ļoti jauki,— sacīja Alcalde Peor, ticis galā ar savu grūto darbu.— Kā to sauca, El Club Mundial'l

—   Nē. Patiesību sakot, esmu aizmirsis.

—  Aizmirsis sava kluba nosaukumu?

—  Jā. Un kas par to?

—   Zini, labāk atliesim pa otram lāgam. Cik maksā izčurāšanās?

—  Cik nu jums labpatiksies, ser.

—       Uz mana rēķina,— Tomass Hadsons sacīja.— Man patīk pirkt izčurāšanos. Kā puķes.

—       Vai tas nevarēja būt Karaliskais automobiļu klubs?— nēģeris jautāja, pasniegdams dvieli.

—  Nevarēja gan būt.

—       Piedodiet, ser,— rozenkreiceru māceklis sacīja.— Man zināms, ka tas ir viens no Londonas lielākajiem klubiem.

—      Taisnība,— Tomass Hadsons teica.— Viens no lielākajiem. Nopērciet sev kaut ko ļoti skaistu.— Viņš pasniedza kalpotājam dolāru.

—       Kāpēc tu neiedevi vienu peso, kā pieklājas?— Alcalde Peor jautāja, kad viņi bija aiz durvīm, atkal bāra, restorāna un garāmbraucošo mašīnu troksnī.

—   Man tas dolārs nebija diez cik vajadzīgs.

—       Hombre,— Alcalde Peor sacīja.— Nu tev ir labāk? Esi atkal uz strīpas?

—       Gandrīz,— teica Tomass Hadsons.— Gandrīz uz strīpas, paldies par labo sirdi.

—       Ceļojums bija laimīgs?— jautāja Godīgā Lille no sava sēdekļa pie letes. Tomass Hadsons paskatījās uz viņu un ieraudzīja it kā pirmo reizi. Viņa bija daudz tumšāka un vēl vairāk izplūdusi.

—       Ceļojums bija skaists,— viņš sacīja.— Ceļojumos vienmēr sastopas ar interesantiem cilvēkiem.

Godīgā Lille uzlika plaukstu viņam uz gurna un paspieda, bet viņš jau skatījās projām pāri salmu cepurēm, kubiešu sejām, metamajiem kausiņiem dzērāja pirkstos, laukā pa atvērtajām durvīm ielas žilbajā gaišumā un ieraudzīja piestājam mašīnu; šveicars, cepuri rokā turēdams, atvēra pakaļējās durtiņas, un viņa izkāpa.

Tā bija viņa. Neviena cita neprata izkāpt no mašīnas tik lietišķi, viegli un skaisti, un vienlaikus it kā parādīdama ielai augstu godu, izkāpjot uz tās. Jau ilgus gadus visas sievietes pūlējās būt līdzīgas viņai, un dažām tas izdevās itin labi. Bet, parādoties viņai, arī šīs veiksminieces izskatījās vairs tikai pēc lētām imitācijām. Viņa bija uniformā, un viņa uzsmaidīja šveicaram un kaut ko jautāja, un viņš aplaimots atbildēja un pamāja ar galvu, un viņa pārgāja pāri ietvei un ienāca bārā. Aiz viņas nāca vēl kāda sieviete uniformā.

Tomass Hadsons piecēlās, un krūtis bija kā aizžņaugtas, viņš nevarēja vairs paelpot. Viņa jau bija Tomasu Hadsonu ieraudzījusi un nāca pa spraugu starp leti un galdiņiem viņam pretim. Otrā sieviete nāca dažus soļus iepakaļ.

—    Atvainojiet,— viņš sacīja Godīgajai Lillei un Alcalde Peor.— Man vajag satikt paziņu.

Viņi satikās pusceļā starp leti un galdiņiem, un viņš turēja viņu savās rokās. Viņi stāvēja apskāvušies tik cieši, cik cieši vien divi cilvēki var apskauties, un viņš skūpstīja viņu cieši un laimīgi, un viņa skūpstīja viņu un juta zem plaukstām viņa rokas.

—  Ai, tu. Tu. Tu,— viņa sacīja.

—   Vellata,— viņš teica.— No kurienes tu te uzradies?

—   No lidlauka, protams.

Cilvēki skatījās uz viņiem, un viņš pacēla viņu no zemes, piespieda pie krūtīm un noskūpstīja vēlreiz, nolaida atkal zemē un, aiz rokas saņēmis, veda uz galdiņu pašā stūrī.

—   Šeit mēs tā nevaram uzvesties,— viņš sacīja.— Mūs arestēs.

—   Lai arestē,— viņa teica.— Tā ir Džinija. Mana sekretāre.

—    Sveika, Džinij,— Tomass Hadsons sacīja.— Iedabūsim šo trako sievišķi aiz galdiņa.

Džinija bija mīļa, neglīta meitene. Abām viņām bija vienāda uniforma: virsnieku frencis bez zīmotnēm, krekls ar kaklasaiti, gludi svārki un kurpes ar zemiem papēžiem. Galvā angļu armijas laiviņa un uz kreisā pleca uzšuves, kādas Tomass Hadsons nebija redzējis.

—   Ņem nost to cepuri, vellata.

—   Nepieklājas, esmu formā.

—   Ņem nost.

—  Labi.

Viņa noņēma laiviņu un palaida vaļā matus, un, galvu atmetusi, paskatījās uz viņu, un viņš atkal redzēja šo augsto pieri, vijīgo malu vilni, kas viņam vienmēr bija atgādinājis nobrieduša kviešu lauka

sudrabaino gaišumu, augstos žokļu kaulus ar maigām iedobēm zem tiem, tik maigām, ka sirds lūza skatoties, mazliet pieplacināto degunu un viņa skūpstu sajaukto muti, burvīgo zoda un kakla līniju.

—   Kā es izskatos?

—   Pati zini.

—       Tu jau esi skūpstījis kādu sievieti uniformā? Un noskrāpējies gar armijas pogām?

—   Nē.

—  Tu mani mīli?

—  Vienmēr esmu mīlējis.

—   Nē. Vai tu mīli mani tagad? Šajā brīdī?

—  Jā,— viņš sacīja, un kaklā iesitās sāpe.

—  Tas ir labi,— viņa teica.— Būtu drausmīgi, ja tu mani nemīlētu.

—   Kad tu atlidoji?

—   Šodien.

—   Es gribu tevi skūpstīt.

—  Tu pats sacīji, ka mūs arestēs.

—  Mēs varam pagaidīt. Ko tu dzersi?

—  Te var dabūt labu šampanieti?

—  Jā. Bet šim bāram ir viens ārkārtīgi labs firmas dzēriens.

—  To var redzēt. Cik glāžu tu jau esi paspējis izdzert?

—   Nezinu. Kādu duci.

—       Tev tikai acis iekritušas, citādi neko nevar manīt. Esi kādā iemīlējies?

—   Nē. Un tu?

—  Gan redzēsim. Kur pašlaik tā kuņa, tava sieva?

—   Klusajā okeānā.

—       Kaut jel viņa tur patiešām būtu. Un tūkstoš pēdu dziļumā. Ai, Tomij, Tomij, Tomij, Tomij, Tomij.

—  Tu mīli kādu citu?

—   Baidos, ka jā.

—  Draņķe.

—       Vai tas nav briesmīgi? Pirmo reizi, kopš es tevi atstāju, man laimējies notvēri bridi, kad tu neesi iemīlējies nevienā citā, un tieši tad es esmu iemīlējusies citā.

—  Tu mani atstāji?

—  Tā ir mana versija.

—  Viņš ir labs cilvēks?

—  Jā, žis nu ir labs kā bērns. Es viņam esmu ļoti nepieciešama.

—   Kur viņš pašlaik ir?

—   Kara noslēpums.

—  Tu esi ceļā pie viņa?

—  Jā.

—   Kādā armijas daļā tu esi?

—   uso.

—  Tas ir tas pats, kas OSS?

—       Nē, dumjais. Netēlo muļķi un neskābsti tāpēc vien, ka esmu kādā iemīlējusies. Tu man arī neprasi padomu, kad iemīlies.

—  Tu viņu ļoti mīli?

—       Es neteicu, ka mīlu. Es teicu, ka biju iemīlējusies. Un šodien varu vispār nebūt viņā iemīlējusies, ja tu negribi. Es te esmu tikai uz vienu dienu. Es nevēlos būt nepieklājīga.

—   Ej ellē,— viņš sacīja.

—       Kā būtu, ja es kāptu mašīnā un brauktu uz viesnīcu?— Džinija vaicāja.

—       Nē, Džinij. Vispirms mums jāiedzer šampanietis. Tev ir mašīna?— viņa jautāja Tomasam Hadsonam.

—   Jā. Tepat uz laukuma.

—   Vai mēs nevarētu aizbraukt pie tevis?

—       Protams. Paēdīsim un brauksim. Vai paņemsim līdzi kaut ko ēdamu tepat no šejienes.

—   Cik laimīgi, ka mēs te satikāmies, vai ne?

—  Jā,— Tomass Hadsons sacīja.— Kā tu iedomājies mani te meklēt?

—       Kāds puisis aerodromā teica, ka tu mēdzot te iegriezties. Ja mēs tevi neatrastu, mēs brauktu apskatīt Havanu.

—   Mēs arī tagad varam apskatīt Havanu.

—       Nē,— viņa sacīja,— lai apskata Džinija. Tev nav kāds paziņa, kas varētu Džiniju pavadīt?

—   Atradīsies.

—   Vakarā mums jābūt aerodromā.

—   Cikos jūsu lidmašīna atiet?

—   Liekas, sešos.

—       To mēs nokārtosim,— Tomass Hadsons sacīja. Pie galdiņa pienāca jauns kubietis.

—   Atvainojiet,— viņš teica,— vai drīkstu lūgt jūsu autogrāfu?

—   Lūdzu.

Viņš pasniedza atklātni ar bāra skalu — aiz letes bija redzams Konstante ar kokteiļu mikseri,— un viņa parakstījās plašā, Tomasam Hadsonam tik labi pazīstamā teatrālā manierē.

—       Tas nebūs manai mazajai meitiņai vai dēlam, kas iet skolā,— kubietis sacīja.— Tas man pašam.

—       Labi,— viņa uzsmaidīdama teica.— Ir tik jauki, ka jūs vēlaties manu autogrāfu.

—       Esmu redzējis visas jūsu filmas,— kubietis teica.— Es domāju, ka jūs esat skaistākā sieviete pasaulē.

—  Tas ir brīnišķīgi,— viņa teica.— Lūdzu, domājiet arī tā turpmāk.

—   Varbūt drīkstu jūs pacienāt?

—   Es te jau dzeru ar savu draugu.

—       Es viņu pazīstu,— jaunais cilvēks sacīja.— Jau ilgus gadus pazīstu. Vai drīkstu piesēsties, Tom? Jums taisni viena dāma lieka.

—       Misters Rodrigess, mūsu radio diktors,— Tomass Hadsons teica.

—   Kā jūsu uzvārds, Džinij?

—   Votsone.

—  Mis Votsone.

—       Priecājos ar jums iepazīties, mis Votsone,— diktors sacīja. Viņš bija glīts vīrietis, tumšmatains, iededzis, skaistām acīm, jauku smaidu un labi veidotām beisbolista rokām. Bet viņš spēlēja ne tikai beisbolu, viņš nodevās azarta spēlēm ari, un viņa skaistumā bija kaut kas no azartista pievilcības.

—       Varbūt mēs visi kopā ieturētu pusdienas?— viņš jautāja.— Pusdienu laiks ir jau gandrīz klāt.

—  Mums ar misteru Hadsonu jāizbrauc uz laukiem,— viņa teica.

—       Es gan labprāt paēstu ar jums pusdienas,— Džinija sacīja.— Man liekas, jūs esat brīnišķīgs.

—  Uz šo vīru var paļauties?— viņa jautāja Tomasam Hadsonam.

—   Krietns cilvēks. Kā reti kāds šajā pilsētā.

—       Paldies par labu vārdu, Tom,— diktors sacīja.— Jūs noteikti negribat paēst ar mani pusdienas?

—       Mums patiešām jāiet,— viņa teica.— Mēs jau tāpat esam aizkavējušies. Es uzmeklēšu tevi viesnīcā, Džinij. Liels paldies, mister Rodriges.

—       Jūs patiešām esat visskaistākā sieviete pasaulē,— misters Rodrigess sacīja.— Ja es to jau nebūtu zinājis, tad tagad pārliecinātos galīgi.

—       Lūdzu, domājiet tā arī turpmāk,— viņa teica, un tad viņi jau bija uz ielas.

—       Nav slikts variants,— viņa sacīja.— Džinijai viņš arī patīk, un viņš ir jauks.

—       Viņš ir jauks,— Tomass Hadsons teica, un šoferis atvēra viņiem mašīnas durtiņas.

—       Tu esi jauks,— viņa sacīja.— Man gan patiktu, ja tu būtu mazāk dzēris. Tāpēc jau es izvairījos no šampanieša. Kas bija tā tava melnā draudzene letes galā?

—  Tikai melna draudzene letes galā.

—       Varbūt tev tomēr vēl vajag iedzert? Mēs varētu pa ceļam kaut kur iegriezties.

—  Nē. Un tev?

—       Tu zini, ka man tas nekad nav bijis vajadzīgs. Ja nu vienīgi kādu glāzi vīna.

—  Vīns mājās ir.

—   Brīnišķīgi. Nu tu vari mani skūpstīt. Neviens mūs nearestēs.

—   Adondē vamosl'— galvu nepagriezdams, jautāja šoferis.

—  A la finca,2 — Tomass Hadsons sacīja.

—       Ak, Tomij, Tomij, Tomij,— viņa teica.— Ko tu kavējies? Tas taču neko nenozīmē, ka viņš redzēs, vai ne?

—   Nē. Tas neko nenozīmē. Ja gribi, likšu izgriezt viņam mēli.

—       Nē, negribu. Nekādas asins izliešanas. Bet tavs piedāvājums bija ļoti sirsnīgs, paldies.

—       Ideja nemaz nebija tik slikta. Un tu — vēl arvien tā pati? Viena vienīga mīlestība no galvas līdz kājām?

—   Tā pati.

—  Tiešām tā pati?

—   Cilvēks nemainās. Un šajā pilsētā esmu tava.

—   Līdz lidmašīnas atiešanai.

—       Pareizi,— viņa teica un ierīkojās sēdeklī ērtāk.— Paskaties,— viņa sacīja,— no saules un spožuma vairs ne vēsts, tikai dub|i un dūmi. Kad mēs tam esam izbēguši?

—   Reizēm esam gan.

—  Jā,— viņa teica.— Reizēm.

Viņi ieskatījās dūmos un dubļos, un viņas asās acis un sievišķīgā vērība vienā mirklī aptvēra visu, ko viņš bija pamanījis tikai daudzu gadu laikā.

—       Nu jau sāk izskatīties labāk,— viņa teica. Nekad mūžā viņa nebija viņam melojusi, un viņš bija centies nekad nemelot viņai. Bet diezgan nesekmīgi.

—       Tu vēl patiešām mani mīli?—viņa jautāja.— Bet tīru, pliku patiesību, bez kādiem pušķojumiem.

—  Jā. Un tev to vajadzētu zināt.

—       Es zinu,— viņa sacīja apskaudama, it kā apskāviens varētu to pierādīt.

—   Kas viņš ir, tavs tagadējais?

—   Nerunāsim par viņu. Tev viņš nepatiktu.

—       Var jau būt,— Tomass Hadsons teica un apskāva viņu tik cieši, ka likās, vēl mazliet — un kaut kas lūzīs. Bet tā bija viņu vecā spēle, un pirms šī «vēl mazliet» viņa veikli izrāvās.

—  Tev nav krūšu,— viņa sacīja,— tāpēc tu vienmēr uzvari.

—       Man nav arī tādas sejas, ka sirds lūst skatoties. Ne visa tā pārējā, nedz arī tādu garu, burvīgu kāju.

—  Tev ir daudz kas cits.

—       Jā,— viņš teica.— Pagājušo nakti bija spilvens un mīlestības apsēsts runcis.

1 Uz kurieni brauksim? (Sp.).

2 Uz lauku māju (sp.).

—   Runča vietā būšu es. Vai tālu vēl jābrauc?

—   Vienpadsmit minūtes.

—   Pārāk ilgs laiks mūsu apstākļos.

—  Gribi, es sēdīšos pie stūres pats un aizbraukšu astoņās minūtēs?

—   Nē, lūdzu, labāk atceries, ko es tev mācīju par pacietību.

—       Tā bija visgudrākā un visdumjākā mācība, kādu man jebkad vajadzējis apgūt. Atkārto man tās pamatus.

—   Vai man tas būtu jādara?

—  Nē. Atlikušas vairs tikai astoņas minūtes.

—   Māja būs omulīga un gulta liela?

—       Gan jau pati redzēsi,— Tomass Hadsons sacīja.— Atkal tavs vecais šaubu gars?

—       Nē,— viņa teica.— Es tikai gribu lielu, lielu gultu. Un aizmirst armiju.

—       Gulta man ir liela,— viņš sacīja.— Lai gan ne gluži tik liela kā armija.

—       Iztiec bez rupjībām,— viņa teica.— Armijā pat vispievilcīgākie vīrieši sāk rādīt savu sievu fotogrāfijas, un ar to pašu ir cauri. Tu nemaz nezini, kādi viņi ir, tie gaisa ērgļi.

—       Un labi vien, ka nezinu. Mēs tikai tā mazliet paplunčājamies jūras ūdenī. Bet neesam tāpēc nekādi jūras ērgļi un par ērgļiem neuzdodamies.

—       Pastāstīsi man par jūru?— viņa jautāja, iebāzusi roku dziļi Tomasa Hadsona kabatā.

—   Nē.

—       Tu man nekad neko nestāsti, un par to es tevi mīlu. Bet mani moka ziņkārība un citu cilvēku jautājumi, un tas mani uztrauc.

—       Paliec pie ziņkārības,— viņš teica.— Tikai neuztraucies. Nevajag aizmirst, ka ziņkārība nogalināja kaķi. Man ir kaķis, un viņš ir pietiekami ziņkārīgs.— Viņš atcerējās Puiku. Tad piebilda:— Uztraukumi nokauj pat lielos naudas dūžus pašos spēka gados. Vai man būtu kāds pamats uztraukties par tevi?

—       Vienīgi kā par aktrisi. Un ari ne pārāk. Atlikušas vairs tikai divas minūtes. Tu dzīvo skaistā apvidū, man patīk. Vai mēs nevarētu paēst pusdienas gultā?

—   Mēs atļausimies ari aizmigt?

—       Kāpēc ne? Tas nav nekāds grēks, ja vien es nenokavēju lidmašīnu.

Mašīna nu šāvās augstā paugurā pa veco, akmeņiem bruģēto ceļu ar lieliem kokiem abās malās.

—  Tu neko nevari nokavēt?

—  Tevi,— viņš sacīja.

—  Es domāju kādu dienesta pienākumu.

—   Vai es izskatos pēc tāda, kam ir dienesta pienākumi?

—       Ar tevi neko nevar zināt. Tu esi lielisks aktieris. Sliktākais, kādu vien esmu redzējusi. Mīļais, dullais, kā es tevi mīlu,— viņa sacīja.— Esmu tevi redzējusi visās tavās lielajās lomās. Visvairāk tu man patiki, kad spēlēji Uzticīgo Vīru ar mitru plankumu bikšu priekšā, kas kļuva lielāks ik reizes, kad tu uz mani paskatījies. Liekas, tas bija «Ričā».

—       Jā, tur es Uzticamo Vīru spēlēju vislabāk,— viņš teica.— Kā pats Gariks Oldbeilijā.

—       Tu mazliet jauc,— viņa iebilda.— Man liekas, vislabāk tu Uzticamo Vīru spēlēji uz «Normandijas».

—       Kad «Normandiju» sadedzināja, man kādu nedēļu bija tā, ka ne dzīvot negribējās.

—  Tas nav tavs rekords.

—   Nē,— viņš teica.

Mašīna bija apstājusies pie vārtiem, un šoferis patlaban slēdza tos vaļā.

—  Tu patiešām te dzīvo?

—  Jā. Tajā pakalnā. Atvaino, ka ceļš tik drausmīgā stāvokli.

Mašīna rāpās kalnup starp mango un jau atziedējušiem flamboyanes

kokiem, garām lopu nojumēm un pa aplī izliekto mājas piebrauktuvi. Šoferis atvēra durtiņas, un viņa izkāpa, it kā pasniegdama zemei siltu un bagātīgu dāvanu.

Viņa paskatījās uz māju un redzēja guļamistabas atvērtos logus. Logi bija lieli un ar kaut ko atgādināja viņai «Normandiju».

—       Es nokavēšu lidmašīnu,— viņa teica.— Kāpēc lai es nesaslimtu? Sievietēm bieži gadās saslimt.

—   Man ir divi pazīstami ārsti, kas to varēs apliecināt.

—       Brīnišķīgi,— viņa sacīja, kāpdama augšā pa kāpnēm.— Bet tāpēc taču mums nevajadzēs ielūgt viņus uz vakariņām?

—       Nē,— viņš teica, atvērdams durvis,— es vienkārši piezvanīšu un aizsūtīšu šoferi pēc slimības zīmes.

—       Esmu slima,— viņa sacīja.— Tas ir nolemts. Lai karaspēka daļas izklaidējas bez manis.

—  Tāpat tu aizbrauksi.

—       Nē. Es taisos izklaidēt tevi. Vai kāds tevi pēdējā laikā ir kārtīgi izklaidējis?

—   Nē.

—   Mani arī. Jeb vai pareizāk jāsaka — arī ne?

—       Nezinu,— Tomass Hadsons sacīja un apskāva viņu vēl ciešāk, un ieskatījās acīs, un novērsās. Viņš atvēra lielās guļamistabas durvis.

—   Laikam jau — arī ne,— viņš domīgi teica.

Logi bija vaļā, un istabā pludoja vējš. Bet tagad, saulei sildot, tas bija patīkami.

—      Te ir kā uz «Normandijas». Vai tu manis dē| papūlējies, lai šī istaba atgādinātu «Normandiju»?

—  Protams, dārgā,— viņš meloja.— Kā tad tu domāji?

—  Tu esi vēl sliktāks melis nekā es.

—  Un neatjautīgāks arī.

—  Nevajag melot. Neizliecies, it kā tas būtu darīts manis dēļ.

—       Tas bija tevis dēļ,— viņš teica.— Tu tikai izskatījies pēc kādas citas sievietes.

—  Vai tik cieši vien tu vari apkampt?

—       Bez kaulu laušanas — tik vien.— Tad vēl piebilda:— Un bez gāšanas gultā.

—  Vai te ir kāds pret gāšanu gultā?

—  Es ne,— Tomass Hadsons sacīja un pacēla viņu, un nesa uz gultu.

—       Es tikai nolaidīšu žalūziju. Es neiebilstu, ka tu izklaidē karaspēka daļas. Bet saimes izklaidēšanai man virtuvē ir radio. Viņi var iztikt bez mums.

—  Nāc nu,— viņa sacīja.

—  Jā.

—  Un atceries visu, ko esmu tev iemācījusi.

—  Vai tad es neatceros?

—  Kā nu kuro reizi.

—   Un kuro reizi mēs ar viņu iepazināmies?

—  Vienkārši satikāmies. Tu neatminies?

—       Paklau, iztiksim bez atmiņām un nerunāsim, nerunāsim, nerunāsim.

Pēc tam viņa sacīja:— Pat uz «Normandijas» cilvēks dažkārt jūtas izsalcis.

—  Es zvanīšu stjuartam.

—   Bet šis stjuarts mūs nepazīst.

—  Iepazīsies.

—  Nē. Celsimies un apstaigāsim māju. Ko tu esi uzgleznojis?

—  Tikpat kā neko.

—  Nav laika?

—  Kāpēc tu tā domā?

—  Pārāk maz esi krastā?

—   Ko tu gribi teikt ar to «krastā»?

—       Tom,— viņa sacīja. Nu viņi sēdēja viesistabas lielajos atzveltnes krēslos, un viņa bija noāvusi kurpes, lai justu zem pēdām paklāja pinumu. Viņa sēdēja, ieritinājusies krēslā, mati bija izsukāti viņam par prieku un, labi zinot, kā tas uz viņu iedarbojas, izlaisti pār plecu tā, lai smagais vilnis līgotos līdzi katrai galvas kustībai.

—   Nolādētā,— viņš teica.— Mīļotā,— viņš piebilda.

—  Tu mani esi diezgan lādējis,— viņa sacīja.

—  Nerunāsim par to.

—   Kāpēc tu viņu apprecēji, Tom?

—  Tāpēc, ka tu biji iemīlējusies citā.

—  Tas nav nekāds iemesls.

—       Vai kāds apgalvo, ka ir? Es jau nu vismazāk. Bet, ja man gadījies kļūdīties, es par savām kļūdām nežēlojos un neielaižos diskusijās, jeb vai man tas būtu jādara?

—  Ja es to vēlos, tad protams.

Ienāca liels, melnbalts runcis un paberzējās gar viņas kāju.

—       Viņš mūs ir sajaucis,— Tomass Hadsons sacīja.— Vai arī nācis pie prāta.

—   Vai tas būtu …

—  Jā. Viņš pats. Puika!— Tomass Hadsons pasauca.

Runcis pienāca un ielēca viņam klēpī. Runcim bija vienalga, kura klēpī sēdēt.

—       Mēs taču varam viņu mīlēt abi. Puika! Paskaties uz viņu! Otru tādu sievieti tu savā mūžā neredzēsi.

—   Tad ar šo tu guli?

—  Jā. Būtu kādi iemesli to nedarīt?

—       Ne mazāko. Man tavs Puika patīk labāk par to vīrieti, ar kuru tagad guļu es, lai gan viņš ir tikpat skumīgs kā šis runcis.

—   Mums noteikti par viņu jārunā?

—       Nē. Un tev arī nav jāizliekas, ka tu neej jūrā, ja acis tev kā izplaucētas ar baltām krunciņām apkārt un mati tā izbalējuši, it kā tu būtu ķēries pie ūdeņraža pārskābes.

—       Un staigāju es zvārodamies, uz pleca man sēž papagailis, un, kad gadās izkauties, es rauju nost savu koka kāju un bliežu pa labi un pa kreisi … Dārgumiņ, reizēm man tiešām jāiziet jūrā, jo es esmu marīnists un pildu arī Dabaszinātņu muzeja pasūtījumus. Nekādi kari nevar pārtraukt mūsu zinātnisko darbu.

—       Jo tas ir svēts,— viņa sacīja.— Šos tavus melus es likšu aiz auss. Tom, tu patiešām viņu nemaz, nemaz nemīli?

—   Ne drusciņas.

—  Tu arvien vēl mīli mani?

—   Vai neesmu to pierādījis?

—       Tā varēja būt labi nospēlēta loma. Tu vienmēr esi spēlējis līdz kapa malai uzticīgo mīlētāju, lai ar cik ielasmeitām es tevi nebūtu pieķērusi. Tu mani vīli, Sināra, nav uzticība tavā dabā.

—       Atkal jau literatūra, vienmēr esmu teicis, ka tev tā nepiestāv un nekad nav piestāvējusi. Man šis dzejolītis likās pliekans jau deviņpadsmit gadu vecumā.

—       Un es tev vienmēr esmu teikusi, ka labāk tu savu enerģiju būtu šķiedis gleznodams, nevis dzīdamies pēc tukšām iedomām un iemīlēdamies visādās …

—   Precēdams visādas, tu gribēji sacīt.

—       Nē. Precēšanās vēl nav lielākais ļaunums. Bet tu iemīlies visādās draņķēs, un tad es tevi nevaru cienīt.

—       Viss kā mūsu vecos labos laikos, mīļā. «Un tad es tevi nevaru cienīt.» Pasaki, cik tu gribi par šiem vārdiem, lai es varu tos atpirkt un izņemt no apgrozības?

—   Es tevi cienu. Bet tu viņu nemīli, vai ne?

—   Mīlu tevi un cienu tevi, un viņu nemīlu.

—       Tas ir brīnišķīgi. Kā es priecājos, ka esmu saslimusi un nokavēšu lidmašīnu.

—       Es tevi tiešām cienu un cienu pat tavas muļķības, gan tās, ko tu dari, gan tās, ko esi darījusi.

—   Un tu vienmēr esi tik labs pret mani un turi visus savus solījumus.

—   Kāds tad bija pēdējais?

—   Neatceros. Ja tas bija solījums, tu neesi to turējis.

—   Vai neapiesim šo jautājumu?

—   Labi jau būtu.

—  Mums tas var pat izdoties. Mēs daudz ko esam apgājuši.

—       Nē. Nav tiesa. Tā ir tikai šķietamība. Tu domā, ka pietiek ar sievieti gulēt. Tev nenāk ne prātā, ka sievietei gribas lepoties ar tevi. Vai ka viņai vajadzētu mazliet maiguma.

—       Vai ka vīrietim vajadzētu būt zīdainim, tādi tev patīk, un tādos tu iemīlies.

—       Jā, es gribētu būt pa īstam nepieciešama, nevis tikai tā: dod šurp, kad man vajag, un vāc nost — neesmu izsalcis.

—   Kāpēc mēs atbraucām? Apmainīties ar lekcijām par morālo stāju?

—       Mēs atbraucām tāpēc, ka es tevi mīlu un gribu, lai tu esi sevis cienīgs.

—       Un vēl tevis cienīgs un Dieva Tā Kunga, un visādu citādu abstrakciju cienīgs. Bet es pat kā gleznotājs neesmu abstrakcionists. Tu, protams, prasītu, lai Tulūzs-Lotreks nevazājas pa meitumājām, lai Gogēns neslimo ar sifilisu un lai Bodlērs nāk laikus mājās. Es neesmu tāds ģēnijs kā viņi, bet ej tu ellē!

—  Tāda es nekad neesmu bijusi.

—       Un kā vēl! Un tad tavs darbs! No rīta līdz vakaram tavs sasodītais darbs.

—   Es būtu no tā atteikusies.

—       Tu jau būtu, kā tad. Dziedātu naktslokālā un mani pieņemtu par ārāsviedēju. Atceries, mums bija tāds plāns?

—   Vai no Toma tev nav nekādu ziņu?

—       Viņam ir labi,— Tomass Hadsons teica, un atkal aukstas adatiņas pārskrēja viņa ādai.

—       Nu jau trīs nedēļas viņš nav man rakstījis. Savai mātei taču būtu varējis uzrakstīt. Līdz šim viņš to darījis ļoti kārtīgi.

—       Pati zini, kā viņiem tur karā iet. Vai arī pasts aizturēts. Kādreiz gadās.

—   Atceries, kā viņš nemācēja runāt angliski?

—       Un to puišeļu bandu, ko viņš bija savācis Gstadā? Un tad Engadīnā un Cugā?

—  Tev nav kāda jauna fotogrāfija?

—   Nē, tikai tā pati, kas tev arī ir.

—   Varbūt iedzersim? Tev atradīsies kaut kas dzerams?

—       Viss, ko vien tu vēlēsies, lešu meklēt savu kalpotāju. Vīns ir pagrabā.

—   Lūdzu, neesi ilgi projām.

—  Jocīgākie vārdi, ko mēs viens otram varētu teikt.

—       Lūdzu, neesi ilgi projām,— viņa atkārtoja.— Dzirdēji? Un es nekad neesmu prasījusi, lai tu agrāk nāc mājās. Ne jau tā bija mūsu nelaime, pats zini.

—   Zinu,— viņš sacīja.— Un es nebūšu ilgi projām.

—   Varbūt tavs kalpotājs var pagatavot kādu ēdienu ari?

—       Iespējams,— Tomass Hadsons sacīja. Tad teica kaķim:— Paliec pie viņas, Puika.

Tā, viņš domāja. Kāpēc es to teicu? Kāpēc es meloju? Tēloju saudzīgo? Taupīju sāpes sev vienam pašam, kā Vilijs teica? Tāds es esmu?

Nu labi, tu to izdarīji, viņš domāja. Kā tu varēji pateikt mātei, ka viņas dēls ir kritis, ja nupat biji ar viņu gulējis? Kā tu varēji pateikt sev, ka tavs dēls ir kritis? Tev taču atbildes vienmēr bijušas pie rokas. Atbildi nu uz šo jautājumu.

Nekādu atbilžu nav. Nu tev beidzot vajadzētu to zināt. Vispār nav nekādu atbilžu.

—       Tom!— viņas balss sauca.— Man te ir tik vientuļi, un runcis nav tas pats, kas tu, lai gan viņš iedomājas, ka ir.

—       Svied viņu zemē. Tas zeņķis aizgājis uz ciemu, un man te jāpaņem ledus.

—   Es nemaz negribu dzert.

—       Es arī negribu,— viņš teica un nāca uz istabu pa flīžu grīdu, līdz atkal juta zem kājām pīteni. Viņa vēl sēdēja turpat.

—   Tu negribi par Tomu runāt,— viņa sacīja.

—   Nē.

—   Kāpēc? Tā būtu labāk.

—   Viņš ir pārāk līdzīgs tev.

—   Ne jau tāpēc,— viņa teica.— Pasaki man. Viņš ir kritis?

—  Jā.

—       Lūdzu, pieturi mani un stingrāk. Nu es esmu slima.— Viņu kratīja drebuļi, un Tomass Hadsons nometās ceļos un turēja viņas drebošo augumu. Tad viņa sacīja:— Un nabaga tu. Nabaga, nabaga tu.

Pēc kāda laika viņa teica:— Piedod man visu, ko es te sarunaju un darīju.

—   Piedod man arī.

—  Nabaga tu un nabaga es.

—  Nabaga visi,— viņš teica un nepiebilda: «Nabaga Toms.»

—  Ko tu vari man pastāstīt?

—  Neko vairāk. Zinu tikai, ka kritis.

—  Varbūt mums izdosies kaut kā saņemties un tikt tam pāri.

—   Varbūt.

—       Kaut es varētu vismaz raudāt, tik drausmīgs tukšums, līdz nelabumam.

—  Zinu.

—  Vai tā ar visiem notiek?

—  Jādomā gan. Bet ar mums tas varēja notikt vienu vienīgu reizi.

—  Un tagad šis nams ir bēru nams.

—  Piedod, ka nepateicu tev tūlit, kad mēs satikāmies.

—       Tas nekas,— viņa sacīja.— Tu vienmēr visu atliec uz vēlāku laiku. Es nenožēloju.

—  Es tevi tik drausmīgi gribēju un biju egoists un stulbenis.

—      Tu nebiji egoists. Mēs vienmēr esam mīlējuši viens otru. Mums tikai gadījies kļūdīties.

—  Un vis|aunāk jau man.

—       Nē. Mums abiem. Bet necīnīsimies vismaz tagad.— Kaut kas notika ar viņu, un tad viņa beidzot sāka raudāt un sacīja:— Ak, Tom, un pēkšņi es to vairs nevaru, nevaru izturēt.

—       Es zinu,— viņš teica.— Mana jaukā, mana labā, mana skaistā. Es ari to vairs nevaru izturēt.

—       Mēs bijām tik jauni un dumji, un abi mēs bijām skaisti, un Tomijs bija tik neganti skaists …

—   Kā viņa māte.

—       Un tagad no mūsu mīlestības vairs nepaliek nekādu pēdu uz zemes.

—  Manu nabaga mīļoto.

—  Ko mēs tagad darīsim?

—  Tu darīsi to, ko tu dari, un es darīšu, ko es daru.

—  Vai mēs nevaram pabūt kādu laiciņu kopā?

—  Vienīgi, ja šis vējš pieturēsies.

—  Tad lai pūš. Vai tas būs nekrietni, ja mēs būsim tuvi?

—  Toins mūs nenosodītu.

—       Nē. Noteikti ne. Atceries, kā tu laidies ar slēpēm un Toms sēdēja tev uz pleciem, un mēs dziedādami nācām pa vakara krēslu cauri viesnīcas dārzam?

—  Es visu atceros.

—  Es arī,— viņa sacīja.— Un kāpēc mēs bijām tādi muļķi?

—   Mēs bijām sāncenši un mīlētāji reizē.

—       Zinu jau, bet tā tam nevajadzēja būt. Bet tu taču nemīli nevienu citu? Tagad, kad mums atlikusi vairs tikai mīlestība?

—   Nē. Patiešām.

—       Un es jau, taisnību sakot, ari ne. Kā tu domā, vai mēs nevarētu atgriezties viens pie otra?

—   Nezinu, vai tas mums izdosies. Bet pamēģināt varam.

—   Cik ilgi vēl būs karš?

—   Prasi kara saimniekam.

—   Vai tiešām gadiem?

—  Vēl pāris gadu noteikti.

—   Vai var gadīties, ka tu ari kriti?

—   Pat ļoti.

—  Tas nav labi.

—  Un ja es palikšu dzīvs?

—       Es nezinu. Vai tagad, kad Toms gājis bojā, mēs nebūsim atkal rūgtuma pilni un ļauni?

—       Mēģināšu nebūt. Rūgtuma manī nav, un ari pret ļaunumu man ir zāles.

—   Kādas? Ielasmeitas?

—   Pieņemsim. Bet man viņu nevajadzēs, ja mēs būsim kopā.

—  Tu visu māki tik jauki nostādīt.

—   Redzi nu. Sākam no gala.

—   Nē. Tikai ne bēru namā.

—  Tu vienreiz jau to teici.

—       Jā,— viņa sacīja.— Piedod. Es tikai nemāku pateikt citiem vārdiem to, ko tagad jūtu. Pareizāk, tā ir tāda dīvaina nejūtība.

—       Kas vēl ir tikai sākumā,— viņš teica.— Sākumā ir grūtāk. Un tad tu vairs nejutīsi neko.

—   Vai tu nevari pastāstīt man pašu visļaunāko, lai tas notiktu ātrāk?

—  Jā,— viņš sacīja.— Ak dievs, kā es tevi mīlu.

—   Un vienmēr esi mīlējis,— viņa teica.— Tagad pastāsti.

Tomass Hadsons sēdēja pie viņas kājām un neskatījās uz viņu. Viņš

skatījās uz Puiku, uz runci, kas gulēja saules plankumā uz plteņa.

—   Viņu notrieca zenītlielgabals pie Abvilas, tas bija vienkārši izlūklidojums.

—  Viņš neizlēca?

—   Nē. Lidmašīna sadega. Viņš droši vien bija beigts uz vietas.

—   Es ceru, ka tā,— viņa sacīja.— No sirds ceru, ka tā.

—  Tikpat kā noteikti. Citādi viņš būtu paspējis izlēkt.

—  Tu saki man patiesību? Viņa izpletnis nesadega?

—   Nē,— viņš meloja, domādams, ka vienai dienai pietiek.

—  No kā tu to dzirdēji?

Viņš nosauca pazīstamu vārdu.— Tad tā ir patiesība,— viņa teica.

—   Man nav vairs dēla un tev arī. Pie tā nu mums jāpierod. Vairāk tu neko nezini?

—   Nē,— viņš atbildēja, cik patiesīgi vien spēdams.

—   Un mēs dzīvosim tālāk?

—   Mēs dzīvosim.

—  Ar ko?

—   Ar neko,— viņš teica.

—   Varbūt man palikt šeit, lai esam kopā?

—       Nedomāju, ka tas mums ko dos, jo, tiklīdz vējš nostāsies, man būs jāiet jūrā. Tu neesi no runātājām, kas tev pateikts, tas ir kā aprakts. Aproc arī tagad.

—   Bet es taču varu palikt te un gaidīt, kad tu algriezīsies?

—       Tas neko nedos,— viņš sacīja.— Es tāpat nezinu, kad atgriezīšos, un tev bez darba būs vēl grūtāk. Ja vēlies, paliec, kamēr man būs jāiet jūrā.

—       Labi,— viņa teica.— Es palikšu, un mēs varēsim domāl par Tomu. Un mīlēt viens otru, kad tev liksies, ka drīkst.

—  Tomijam nav bijis nekā kopīga ar šo istabu.

—   Nē. Un tās, kam bijis, es padzīšu.

—  Tagad mums tiešām vajadzētu paēst un iedzert kādu glāzi vīna.

—       Veselu pudeli,— viņa sacīja.— Vai Toms nebija burvīgs bērns? Tik jocīgs un mīļš.

—   Kas tev ir sirds vietā?

—   Viss, ko tu mīli,— viņa teica.— Un vēl mazliet tērauda.

—       Patiešām nezinu, kur palikuši mani kalpotāji,— Tomass Hadsons sacīja.— Šodien viņi mani negaidīja atgriežamies. Bet kādam taču vajadzēja palikt pie telefona. Es atnesīšu vīnu. Tagad tas ir auksts.

Viņš atkorķēja pudeli un pielēja divas glāzes. Šo vīnu viņš parasti dzēra uz atgriešanos mājās, kad bija mazliet atguvies no jūras, un vīns bija labs un meta gar glāzes malām smalkus, glītus burbulīšus.

—       Par mums, par visām mūsu kļūdām, visiem mūsu zaudējumiem un mūsu ieguvumiem.

—   Bijušajiem,— viņš teica.

—       Bijušajiem,— viņa atkārtoja un piebilda:— Labs vīns ir vienīgais, kam tu allaž esi bijis uzticīgs.

—   Par to mani var tikai apbrīnot, vai ne?

—   Piedod, ko es šorīt sacīju par dzeršanu.

—  Tas man nāca tikai par labu. Savādi, bet fakts.

—   Kas tieši — dzeršana? Vai manas kritiskās piezīmes?

—   Dzeršana. Tās lielās, ledainās glāzes.

—       Iespējams, ka tev taisnība. Es atļaušos vairs tikai vienu piezīmi: tavā mājā drausmīgi grūti sagaidīt kaut ko ēdamu.

—   Esi pacietīga. Man tu to esi sacījusi neskaitāmas reizes.

—       Es jau esmu pacietīga,— viņa teica.— Tikai izsalkusi. Nu es saprotu, kāpēc cilvēki ēd, līķus apstāvot, un pirms bērēm.

—   Vari biit vēl rupjāka, ja tev tas palīdz.

—       Nebaidies. Būšu. Vai mēs izlūgsimies piedošanu par katru vārdu? Esmu jau to darījusi.

—       Saproti,— viņš sacīja.— Es to zinu tris nedēļas ilgāk par tevi un laikam esmu citādā noskaņā.

—       Tu, protams, esi citādā un daudz pievilcīgākā noskaņā,— viņa teica.— Es tevi pazīstu. Kāpēc tu neej atpakaļ pie savām ielasmeitām?

—   Vai tu reiz nebeigtu?

—   Nē. Man tā ir vieglāk.

—   Kas teicis —«Marija, tu žēlsirdīgā sieva»?

—   Gan jau kāds vīrietis,— viņa sacīja.— Kāds draņķa vīrietis.

—  Tu nevēlies dzirdēt visu dzejoli?

—       Nē. Tu man esi apnicis ar savu trīsnedēļu zināšanu un savām noskaņām. Tikai tāpēc, ka es neesmu armijā, bet tu esi un tev ir lādi noslēpumi, ka tu pat gulēt drīksti tikai ar runci, lai netīšām neizpļāpātos …

—  Tu vēl arvien nesaproti, kāpēc mēs izšķīrāmies?

—       Mēs izšķīrāmies tāpēc, ka tu man biji apnicis. Tu, protams, vienmēr esi mani mīlējis, tur tu neko nevarēji darīt un vēl tagad nevari.

—   Atkal tev taisnība.

Ēdamistabā stāvēja kalpotājs. Arī agrāk zēns neizbēgami bija redzējis un dzirdējis ķildas viesistabā, un viņa brūnā seja svīda no neērtības. Zēns mīlēja savu saimnieku, viņa suņus un kaķus, godbijīgi apbrīnoja daiļās sievietes un drausmīgi cieta no ķildām. Viņš nodomāja, ka nekad mūžā nav redzējis tik skaistu sievieti, un te nu caballero ķildojās ar šo sievieti, un sieviete sacīja viņam ļaunus vārdus.

—       Seīior,— viņš teica.— Piedodiet lūdzu. Vai jūs nevarētu iznākt virtuvē?

—   Lūdzu, atvaino, dārgā.

—       Taču jau kāds baismīgs noslēpums,— viņa sacīja un pielēja sev pilnu glāzi.

—       Seīior,— zēns teica.— Zvanīja leitnants un lika jums ierasties nekavējoties, viņš divreiz atkārtoja, ka nekavējoties. Jūs zinot, kur jāierodas, un tas esot svarīgi. Es negribēju zvanīt pa mūsu telefonu un gāju zvanīt no ciema. Tur man pateica, ka jūs esot atgriezies.

—       Labi,— Tomass Hadsons sacīja.— Liels paldies. Uzcep mums ar dāmu dažas olas un pasaki šoferim, lai sagatavo mašīnu.

—  Jā, ser,— zēns teica.

—   Kas noticis, Tom?— viņa jautāja.— Nepatikšanas?

—  Man jāiet jūrā.

—  Tu sacīji, ka tādā vējā vēl nebūšot jāiet.

—   Sacīju gan. Bet tas nav atkarīgs no manis.

—  Tu gribi, lai es palieku?

—       Paliec, ja vēlies, izlasi Toma vēstules, un tad šoferis aizvedīs tevi uz lidmašīnu.

—   Lai notiek.

—       Vēstules vari vispār ņemt līdzi, fotogrāfijas tāpat un visu, kas tev iepatiktos, ņem, ko gribi. Paskaties manā galdā.

—  Tu esi mainījies.

—   Varbūt mazlietiņ,— viņš teica.

—       Uzkāp darbnīcā un izvēlies pati,— viņš sacīja.— Dažas ir labas, paspēju vēl uzgleznot, pirms man radās citi uzdevumi. Ņem, ko gribi. Tur ir arī viens tavs portrets.

—  To es paņemšu,— viņa teica.— Tu esi briesmīgi labs, kad esi labs.

—       Viņas vēstules ari vari lasīt. Viena otra ir gandrīz vai muzeja vērta. Ņem līdzi visas, kas tev liksies īpaši komiskas.

—  Tu runā tā, it kā man būtu pie rokas milzīgs čemodāns.

—   Pēc izlasīšanas varēsi izmest pa lidmašīnas atejas caurumu.

—   Lieliski.

—       Es mēģināšu tikt atpakaļ vēl pirms tavas aizbraukšanas. Bet nerēķinies ar to. Ja šoferis man būs vajadzīgs pašam, es atsūtīšu taksi, lai aizved tevi uz viesnīcu vai lidlauku.

—   Labi.

—       Zēns paliek tavā rīcībā. Viņš prot gludināt, un tu vari tikmēr uzvilkt kaut ko no manām drēbēm, gan jau atradīsi.

—       Labi. Vai tu mēģināsi mani inīlēt, Tom, un neļausi tādiem vārdiem kā pirmīt visu nopostīt?

—       Jā. Vārdiem nav nekādas nozīmes, un tu jau pati sacīji, ka es tur neko nevaru darīt.

—   Pacenties arī turpmāk nevarēt.

—       Tas nav manos spēkos. Ja tev iepatīkas kāda grāmata, ņem līdzi, ņem visu līdzi, lai kas tev te neiepatiktos, un manas olas vai vismaz vienu atdod Puikam. Viņam garšo sīki sagrieztas. Man jāsteidzas. Jau tāpat esmu aizkavējies.

—   Uz redzēšanos, Tom,— viņa sacīja.

—       Uz redzēšanos, vellata, un esi prātīga. Man tur droši vien nebūs nekas nopietns.

Viņš aizvēra aiz sevis durvis. Bet kaķis bija izsprucis līdzi un skatījās uz viņu.

—   Viss kārtībā, Puika,— viņš teica.— Es vēl atgriezīšos.

—   Uz kurieni?—jautāja šoferis.

—  Uz pilsētu.

Grūti iedomāties, ka mēs iziesim tādā vētrā. Bet varbūt viņi ir kaut ko atraduši. Varbūt kāds cietis avāriju. Ak dievs, kaut nu mums šoreiz izdotos. Lai tikai es neaizmirstu uzrakstīt mazu testamentu, māja tad paliktu viņai. Sūtniecībā es testamentu apstiprinātu un noliktu seifā.

Viņa patiešām labi turējās. Bet viņa vēl sitienu nav aptvērusi, vēl tas nav sācis sāpēt. Kaut es varētu palīdzēt viņai, kad sāks. Kaut jel viņai būtu no manis kāds atbalsts. Varbūt es to spēšu, ja šoreiz viss labi beigsies un nākošo reizi beigsies, un aiznākošo.

Sākumam pietiks ar šo pašu reizi. Nez vai viņa tās vēstules paņems? Cerēsim, ka paņems un ka neaizmirsīs iedot Puikam olu. Aukstā laikā viņš ir ēdelīgs.

Komandu sameklēt nebūs grūti, bēdīgāk ar kuteri, kaut nu vēl izturētu šo vētru bez remonta. Bet vai nu tīri neizturēs. Gan jau šo izturēs. Noriskēsim. Rezerves daļu mums diezgan. Nieks ar visu vētru, ka tikai tiekam fričiem klāt. Būtu jau labi vēl šodien palikt krastā. Varbūt paliksim. Bet laikam jau — ne velna.

Kas tev ir palicis? Dēlu tu esi zaudējis. Mīlestību zaudējis. Godu zaudējis jau sen. Palicis pienākums.

Jā, un kas tad ir tavs pienākums? Tas, ko tu esi uzņēmies. Nu, bet viss pārējais, ko tu savā mūžā ari biji uzņēmies?

Lauku mājas guļamistabā, kas tagad tik ļoti atgādināja «Normandiju», viņa gulēja gultā blakus runcim, sauktam par Puiku. Olas viņa nebija varējusi ieēst, un šampanietim vairs nebija garšas. Viņa bija sagriezusi visas olas Puikam un izvilkusi rakstāmgalda atvilktni, un ieraudzījusi uz aploksnēm zēna rokrakstu un cenzūras zīmogus, un pārnākusi pāri istabai, un nokritusi uz mutes gultā.

—  Abi divi,— viņa sacīja runcim, kas gozējās svētlaimē no sātīgām olām un blakus guļošās sievietes smaržas.

—  Abi divi,— viņa teica.— Puika, saki nu tu. Ko lai mēs tagad iesākam?

Runcis nedzirdami murrāja.

—  Tu arī nezini,— viņa sacīja.— Tāpat kā neviens nezina.

Ill

JURA

I

Liedags bija garš, ar kokospalmām aiz baltās smilšu joslas. Rifs stiepās šķērsu pāri ostas ieejai, un pret rifu šķīda smaga austreņa triekti viļņi, tāpēc pati ieejas šķirtne bija labi saskatāma. Krastā neredzēja ne dzīvas dvēseles, un smiltis bija tik baltas, ka acis iesāpējās paraugoties vien.

Vīrs uz komandtiltiņa pētīja krastu. Te vajadzēja būt salinieku būdiņām, bet nekādu būdiņu neredzēja, un lagūnā nemanīja arī nevienas laivas.

—   Tu taču esi te bijis arī agrāk,— viņš sacīja savam biedram.

—   Jā.

—   Vai te nebija būdas?

—   Kā tad, gar visu krastu, kartē šī vieta pat atzīmēta kā ciemats.

—         Un tagad to uz galvošanu vairs nav,— vīrs sacīja.— Varbūt tu vari saskatīt kādu laivu tajā mangrovju biezoknī?

—   Nevaru gan.

—          Domāju stūrēt iekšā un izmest enkuru,— vīrs teica.— Šo vietu es pazīstu. Te ir reizes astoņas dziļāks, nekā izskatās.

Viņš palūkojās zaļajā ūdenī un redzēja kutera ēnu pret jūras dibenu.

—         Vislabāk enkurs turēsies mazliet uz austrumiem no tās vietas, kur bija ciems,— viņa biedrs sacīja.

—          Zinu. Ej pie labā borta enkura. Tur mēs izmetīsim. Vējš pūš dienu un nakti, tā ka mūs te ari odi nemocīs.

—   Nē, ser.

Viņi noenkurojās, un mazais kuteris, kam neviens, izņemot tā saimnieku, ne domās nepiedēvētu kuģa godu, iegriezās pa vējam aiz rifa, pret kuru šķīda zaļi balts ūdens.

Vīrs uz tiltiņa vēl brīdi pavēroja, vai kuteris labi nostājies un enkuri turas cieši. Viņš paskatījās uz krastu un izslēdza motorus. Bet arī pēc tam viņš skatījās krastā un nekādi nespēja aptvert, kas noticis.

—          Ņem trīs vīrus, un brauciet izlūkot,— viņš teica.— Es mazliet atlikšos. Tikai neaizmirstiet, ka esat zinātnieki.

Būt zinātniekiem nozīmēja, ka viņi ies bez ieročiem, tikai ar mačetēm un platās salmu cepurēs, kādas valkā Bahamu sūkļu zvejnieki. Šīs cepures komanda sauca par sombreros cientificos. Jo platākas tās bija, jo vairāk zinātnes tām piedēvēja.

—       Kāds nospēris manu zinātnisko cepuri,— teica plecīgs basks ar biezām, virs deguna saaugušām uzacīm.— Zinātnes vārdā dodiet man saišķi granātu.

—   Ņem manu,— sacīja otrs basks,— tā ir divtik zinātniska kā tavējā.

—       Kas par zinātnisku cepuri,— teica plecīgais.— Šajā es jutīšos kā pats Einšteins. Tom, paraugi ari jāņem?

—       Nē,— vīrs atbildēja.— Antonio zina, kas jādara. Un lai jūsu zinātniskajām acīm nekas nepaliek nepamanīts.

—   Es meklēju ūdeni.

—       Odens būs aiz bijušā ciema,— vīrs sacīja.— Paraugi, kāds tas ir. Mums derētu uzpildīties.

—       H2 0,— basks teica.— Zinātniska būšana. Ei, tu, apdauzītais zinātniek! Cepuru zagli! Dod mums piecu galonu traukus, lai nav veltīgi jādauzās.

Otrs basks iecēla laivā četras appītas pudeles.

Vīrs dzirdēja viņus runājam.— Nesit man pa muguru ar savu nolādēti zinātnisko airi.

—  To es daru zinātniskos nolūkos.

—   Krietna palaistuve tā zinātne, un viņas brālītis nav labāks.

—   Nevis brālītis, bet māsiņa.

—  Jā, un viņas vārds ir Penicilīna.

Vīrs noskatījās, kā viņi iras uz nepanesami balto krastu. Būtu vajadzējis braukt pašam, viņš domāja. Bet neesmu gulējis visu nakti un jau divpadsmito stundu stāvu pie stūres. Antonio tiks galā ne sliktāk par mani. Bet piķis viņu sazina, kas tur noticis.

Viņš paskatījās vēlreiz uz rifu, tad uz krastu un dzidro straumi, kas liedaga aizvējā griezās lēnos virpu|os. Tad viņš aizvēra acis, pagriezās uz sāna un aizmiga.

Viņš pamodās, kad laiva piestāja pie kutera, un no vīru sejām redzēja, ka noticis kaut kas slikts. Viņa palīgs bija nosvīdis kā vienmēr pirms ļaunām ziņām. Un viņš bija no tiem kalsnajiem, kas nemaz tik viegli nesvīst.

—       Būdas ir nodedzinātas,— viņš sacīja,— ar visiem iedzīvotājiem, līķi guļ pelnos. Mēs neko nesaodām tāpēc, ka vējš no mūsu puses.

—   Cik viņu tur ir?

—  Mēs saskaitījām deviņus. Bet varbūt ir vairāk.

—   Vīrieši vai sievietes?

—   Vieni un otri.

—   Pēdas redzamas?

—   Nē. Pēc tam ir lijis. Pamatīgs lietus. Smiltis vēl tagad mitras.

Plecīgais basks, vārdā Ara, sacīja:— Viņi ir beigti jau kādu nedēļu.

Putni nav viņus aiztikuši, tikai zemes krabji tur knibinās.

—   Kā jūs zināt, ka viņi jau nedēļu kopš miruši?

—       Tieši pateikt nevar,— Ara atbildēja.— Bet apmēram nedēļai jābūt. Zemes krabju pēdas rāda, ka lietus bijis pirms kādām trim dienām.

—  Kāds bija ūdens?

—   Likās labs.

—  Jūs atvedāt?

—  Jā.

—       Kāpēc ari lai viņi būtu ūdeni saindējuši.— Ara teica.— Pēc smaržas likās tīrs, es nogaršoju un vedu šurp.

—  Ar to nogaršošanu gan tev nevajadzēja riskēt.

—       Nekādas smakas ūdenim nebija, un es neredzu arī iemesla, kāpēc lai viņi būtu ūdeni saindējuši.

—  Kas nogalinājis cilvēkus?

—  Tak jau kādi bijuši.

—  Jūs nepārbaudījāt?

—  Nē. Braucām pateikt tev. Tu esi kapteinis.

—       Labi,— sacīja Tomass Hadsons. Viņš nokāpa lejā un piesprādzēja revolveri. Jostas otrā pusē karājās dunča maksts, tā bija viegla, bet revolveris smagi sitās pret gurnu. Viņš iegāja arī kambīzē un paņēma karoti un iebāza kabatā.

—       Ara, tu ar Henriju nāksi man līdzi krastā. Vilijs pabraukās ar laivu un pameklēs gliemežus. Pīterss lai guļ.— Savam palīgam viņš teica:— Pārbaudi, lūdzu, motorus un visas tvertnes.

Odens dzidri zalgoja pār baltajām smiltīm, un viņš varēja saskatīt pat sīkāko smilšu ieloku jūras dibenā. Kad laiva atdūrās pret sēri un viņi brida krastā, viņš juta mazas zivteles bikstāmies ap kāju pirkstiem, viņš palūkojās lejā — izskatījās pēc pompāno zivtiņām. Varbūt ari nav pompāno, viņš nodomāja. Bet izskatās ļoti līdzīgas un ir tikpat draudzīgas arī.

—       Henrij,— Tomass Hadsons sacīja, kad viņi bija izbriduši malā.

—   Izstaigā tur vēja pusē krasta mangroves. Pameklē, vai tomēr nav vēl kādas pēdas. Tad nāc šurp pie manis. Ara, tu pārmeklē krasta otru pusi.

Viņam nevajadzēja vaicāt, kur ir līķi. Viņš redzēja komandas pēdas un dzirdēja krabju klabināšanos sausajā krūmājā. Viņš atskatījās uz savu kuģi, putaino viļņu līniju un Viliju, kas, laivas pakaļgalam pārliecies, ar zemūdens binokli skatījās pēc gliemežiem, ļaudams laivai slīdēt savā vaļā.

Ja reiz man tas jādara, tad, jo ātrāk galā, jo labāk, viņš domāja. Bet šī diena gan bija kā radīta kaut kam citam. Dīvaini, ka viņiem te nolijis tāds lietus, viņiem nekāda lietus vairs nevajadzēja, bet mums — atkal nekā. Cik ilgi jau mēs noskatāmies, kā lietus nolīst gar malu un mums netiek ne piliena?

VējS pūta kā noņēmies, un tā tas bija pūtis visu ritu, visu nakti, vakar un aizvakar — ko nu aizvakar, tas pūta jau piecdesmit dienas. Tas bija it kā saaudzis ar cilvēku un vairs nenomāca. Tas tikai nocietināja viņu, deva spēku, un viņam gribējās, lai tas nekad nenostātos.

Mēs vienmēr gaidām kaut ko, kas nenāk, viņš domāja. Bet vieglāk ir gaidīt vējā nekā bezvējā vai vētru bezmērķīgā niknumā. Odens ir visur. Lai kādā sausumā. Un ūdeni mēs tomēr atradīsim. Jebkurā no šim saliņām ir ūdens, jāprot tikai meklēt.

Nevelc garumā, viņš nodomāja. Ej, un lai tas būtu padarīts.

Vējš viņam palīdzēja tikt galā ari šoreiz. Kad viņš, zem pārogļotajiem mežvīna krūmiem notupies, grāba riekšavās smiltis, vējš pūta no muguras un dzina projām deguma un līķu smaku. Smiltis viņš neko neatrada, tas bija savādi, tomēr viņš negāja tālāk, kamēr nebija izpētījis visu vēja puses joslu gar nodedzinātajām būdām. Viņš bija cerējis jau smiltīs atrast to, ko meklēja. Bet neatrada.

Tad, notupies ar muguru pret vēju, lai varētu brīdi pa brīdim pagriezt galvu un iekampt svaigu gaisu, viņš aizturēja elpu un sāka rakņāt ar nazi pārogļoto recekli, ap kuru jau mielojās zemes krabji. Nazis uzdūrās kaut kam cietam, kas noripoja gar kaulu, un to viņš iegrāba karotē. Tad viņš izvēla savu atradumu smiltis un rakņājās tālāk, kamēr atrada vēl tris. Pārgriezies pret vēju, viņš noberza nazi un karoti smiltis. Četras lodes viņš kopā ar smiltīm iegrāba saujā un, nazi un karoti kreisajā rokā turēdams, gāja cauri krūmiem atpakaļ.

Liels, neķītri balts zemes krabis apstājās un saslēja spīles pret viņu.

—  Tu vēl tikai posies uz turieni?—virs sacīja.— Es jau nāku atpakaļ.

Krabis neatkāpās, draudēdams ar augsti paceltām, ieplestām spīlēm.

—  Tu esi varen liels savā garā,— vīrs teica. Viņš lēni iebāza naža maksti un karoti kabatā. Tad pārbēra smilšu riekšavu ar četrām lodēm kreisajā saujā. Labo roku viņš rūpīgi noslaucīja gar šortiem. Tad izvilka sviedru nomelnināto, krietni eļļoto magnumu.

—  Vēl tev ir laiks,— viņš sacīja zemes krabim.— Neviens tev to nepārmetīs. Tu esi izrādījis lielu dūšu un drošsirdīgi pildījis savu pienākumu.

Krabis nekustējās un draudēja ar augsti izceltām spīlēm. Tas bija Liels krabis, gandrīz veselu pēdu plats, vīrs izšāva, un krabis sašķīda.

—  Šos te nolādētos magnumus tagad grūti dabūt, FIB slimesti, kas negrib iet karā, ar šiem medī citus, kas negrib iet karā,— vīrs noteica.— Bet cilvēkam ir laiku pa laikam jāizšauj, lai redzētu, vai viņš vēl prot ar šaujamo rīkoties.

Vecais nabaga krabis, viņš nodomāja. Viņš jau tikai darīja savu darāmo. Būtu labāk taisījies, ka tiek.

Viņš iznāca krastā un redzēja savu kuģi un nerimtīgo viļņu putošanu ap rifu, un Viliju, kas tagad bija noenkurojies un nira pēc gliemežiem. Viņš kārtīgi notīrīja nazi, noberza un izmazgāja karoti un noskaloja četras lodes. Viņš svārstīja tās plaukstā kā zelta skalotājs, kas cerējis tikai uz sīkiem graudiņiem un tagad ieraudzījis trauka dibenā četrus tīrradņus. Četrām lodēm bija melnas smailes. Tagad, kad līķu Irudi bija noberzti, vītņu līnijas varēja redzēt pavisam skaidri. Pārastās šmeisera mašīnpistoles lodes.

Vīrs bija laimīgs par savu atradumu.

Pat tukšās patronas glīti salasījuši, viņš nodomāja. Bet lodes atstājuši kā vizītkartes. Nu tika; jāsavelk gali kopā. Dzīvu viņi nav atstājuši nevienu un laivas aizdedzinājuši. Smadzenes galvā tev ir, padomā nu, kāpēc viņi tā darījuši.

Bet viņš nedomāja. Viņš atlaidās uz muguras, pavilcis kabatu ar pistoli uz gurna, un skatījās uz vēja un smilšu izalotu čakarni. Pelēks un smilšains tas slējās no baltajām, smalkajām smiltīm. īsts izstādes eksemplārs. It labi iederētos kaut vai Rudens salonā.

Viņš klausījās viļņu rēkoņā pret rifu un domāja, cik labprāt to uzgleznotu. Viņš gulēja un skatījās debesīs, un tās bija pavisam skaidras, tikai austrenis pūta un pūta, un četras lodes bija iepogātas šortu mazajā kabatā. Viss, kas viņam dzīvē palicis. Bet viņam negribējās domāt par šīm lodēm, nedz izdarīt vajadzīgos secinājumus. Labāk jau skatīšos uz čakārni, viņš domāja. Nu mēs zinām, kas ir mūsu pretinieki, un viņi mums neizbēgs. Mēs arī neizbēgsim. Bet nav ko velti lauzīt galvu, kamēr neatgriezīsies Henrijs un Ara. Gan jau Ara būs kaut ko atradis. Ko atrast ir, un Ara nav muļķis. Krasts pļāpā visādus niekus, bet starp meliem vienmēr pagadās ari kāda patiesība. Lodes kabatiņā spieda, un viņš pavēlās uz elkoņa mazliet tālāk, kur smiltis bija sausākas un vēl baltākas, ja vien griezīgajā baltumā varēja samanīt kaut ko vēl baltāku, un viņš gulēja atkal ar galvu pret pclcko čakārni un pistoli starp kājām.

—  Cik ilgi tu jau esi mana vienīgā?— viņš jautāja pistolei.— Vari neatbildēt,— viņš sacīja.— Guli godīgi un gaidi, gan jau pienāks laiks, kad tu šausi kaut ko pamatīgāku par zemes krabjiem.

II

Tur viņš gulēja, skatīdamies plīstošajos viļņos, un jau bija gandrīz visu apdomājis, kad ieraudzīja Aru un Henriju nākam pa krastu. Tomass Hadsons redzēja viņus, bet novērsās un skatījās atkal jūrā. Viņš bija mēģinājis nedomāt par to un vienkārši atpūsties, bet tas izrādījās neiespējami.Nu, kad viņi nāca, varētu atpusiies un nedomāt

ne par ko citu kā vien par jūras putošanu pret rifu. Bet nu vairs nebija laika. Viņi nāca pārāk ātri.

—       Ko jūs atradāt?— viņš jautāja Aram, kas nosēdās smiltīs pie pelēkā čakārņa. Henrijs apsēdās viņam blakus.

—   Vienu kritušo. Jauns puisis.

—       Un nekādu šaubu, ka vācietis,— Henrijs teica.— Tikai šorti kājās un ļoti gari, blondi mati, izdeguši saulē, un gulēja ar seju smiltīs.

—   Kur bija lodes?

—       Viena ap astes kaulu, otra sprandā,— Ara sacīja.— Rematado.1 Te ir lodes. Es nomazgāju.

—  Jā,— teica Tomass Hadsons.— Es ari atradu četras.

—       Deviņu milimetru lugers, vai ne?— Henrijs jautāja.— Tas pats kalibrs, kas mūsējām.

—       Šīs ar melnajiem uzgaļiem ir no mašīnpistolēm,— Tomass Hadsons sacīja.— Paldies, ka izrakāt, doktor.

—       Prieks censties,— Ara atbildēja.— To, kas sprandā, es izraku no smiltīm, bija izskrējusi cauri. Otru izgrieza Henrijs.

—       Bez īpašiem pūliņiem,— Henrijs teica.— Saule un vējš bija viņu izkaltējuši. Griezu kā pīrāgu. Nebija jau tāds kā šie te. Kāpēc viņi to puisi būtu nošāvuši, Tom?

—   Nezinu.

—       Kā tev liekas?— Ara jautāja.— Viņi būtu izkāpuši te remontēties?

—   Nē. Viņu zemūdene gājusi bojā.

—   Jā,— Ara teica.— Tāpēc viņi pievāca laivas.

—       Bet kāpēc šis jūrnieks nošauts?— Henrijs jautāja.— Piedod, ja mans jautājums nav nekāds gudrais. Tu zini, kā es cenšos darīt visu, kas manos spēkos, un priecājos, ka beidzot esam nonākuši kaut kādā saskarē ar viņiem.

—       Kas nu tā par saskari,— Tomass Hadsons sacīja.— Plika smirdoņa.

—   Līdz padusēm?— Henrijs ievaicājās.

—   Pat nepiemini.

—   Bet, Tom, kas nogalināja jūrnieku un kāpēc?

—       Ģimenes nesaskaņas,— Tomass Hadsons teica.— Nav piedzīvots, ka mugurā šautu no labas sirds. No labas sirds šāva tas, kas viņu piebeidza ar lodi skaustā.

—   Varbūt viņi bija divi vien?

—   Patronas jūs atradāt?

—       Nē,— Ara sacīja.— Es jau izmeklējos. Pat mašīnpistole neaizsviestu patronas tālāk, nekā es meklēju.

—       Būs bijis tas pats punktīgais kretīns, kas uzlasīja patronas ugunsgrēka vietā.

—       Kur viņi būtu palikuši?— Ara jautāja.— Ar laivām jau aizbraukuši, bet kādā virzienā?

—       Uz dienvidiem,— Tomass Hadsons atteica.— Tu pats ļoti labi zini, ka uz ziemeļiem viņi nebrauca.

—  Un mēs?

—       Mēģinu iejusties viņu ādā,— Tomass Hadsons sacīja.— Bet man nepietiek faktu, lai tas pa īstam izdotos.

—       Līķi ir, laivu nav,— Henrijs teica.— No tā vien jau tu vari kaut ko secināt, Tom.

—       Un viens zināms ierocis arī,— bet kur viņi zaudēja savu zemūdeni, un cik vīru viņiem ir? Apmaisi putru un piemet klāt vēl to, ka pagājušo nakti mums neizdevās nodibināt sakarus ar Gvantanamo, pieber vēl visas neskaitāmās saliņas uz dienvidiem no šejienes un to, ka mums jāuzpilda rezervuāri. Tad piesvied Pītersu un cel galdā.

—  Gan jau viss būs kārtībā, Tom.

—       Protams,— Tomass Hadsons sacīja.— Tādās reizēs «viss kārtībā» un «viss šķērsām» ir kā divi neatšķirami dvīņu brāļi.

—   Un tomēr tu esi pārliecināts, ka mēs viņus dabūsim rokā, vai ne?

—       Noteikti,— Tomass Hadsons teica.— Ej un pavicini Vilijām, lai stūrē atpakaļ, viņa gliemežus apstrādās Antonio. Ēdīsim sutinātus. Ara, tu ved ūdeni, cik daudz vien trīs stundās vari paspēt. Antonio lai ķeras pie motoriem. Mums jādodas tālāk, kamēr vēl gaišs. Vairāk nekā uz salas nebija? Ne cūku, ne vistu?

—   Nekā,— Ara atbildēja.— Pievākuši visu līdz pēdējam.

—       Tad viņiem krietni jāmetas uz ēšanu. Ne viņiem ar ko barol tos kustoņus, ne ledus, kur uzglabāt. Vācieši gan ir tik manīgi, ka pratīs noķert bruņurupuci pat šajā gadalaikā. Manuprāt, viņi būs Lobošā. Loģiski spriežot, viņi varēja doties tikai uz Lobošu. Lai Vilijs saber gliemežus ledū, ūdeni arī neņemsim vairāk nekā līdz nākošajai salai.

Viņš aprāvās un pārdomāja.— Nē, atvainojiet. Tā nebūs pareizi. Ņemsim ūdeni līdz saules rietam un dosimies tālāk ar mēnesnīcu. Te mēs zaudēsim trīs stundas, toties jūrā iegūsim sešas.

—  Tu nogaršoji ūdeni?— Ara jautāja.

—  Jā,— viņš atbildēja.— Tīrs un labs. Tev bija taisnība.

—       Paldies,— Ara sacīja.— Saukšu Viliju atpakaļ. Viņš nirst jau pārāk ilgi.

—       Tom, vai lai es palieku pie tevis vai eju nest ūdeni?— Henrijs jautāja.

—       Nes ūdeni, cik pietiek spēka, un tad liecies pagulēt. Tu man šonakt būsi vajadzīgs uz tiltiņa.

—  Atnest tev kreklu vai svīteri?— Henrijs jautāja.

—       Kreklu un kādu no visplānākajām segām,— Tomass Hadsons teica. — Es tagad varu gulēt saulē, un smiltis ir sausas. Vēlāk tās būs jau aukstas no vēja.

—       Vai nav lieliskas smiltis, ko? Tik sausas un smalkas smiltis es vispār redzu pirmo reizi.

—   Vējš tās malis gadu gadiem.

—   Mēs viņus noķersim, Tomij?

—   Protams,— Tomass Hadsons atbildēja.— Nav ne mazāko šaubu.

—   Un piedod, lūdzu, ja esmu muļķis,— Henrijs sacīja.

—       Tev tapis piedots jau dzimšanas stundā,— Tomass Hadsons teica.

—   Tev ir droša sirds, Henrij. Tu man patic, un es vienmēr varu uz tevi paļauties. Un tu nebūt neesi muļķis.

—   Tu patiešām domā, ka mums iznāks saķerties ar viņiem?

—       Jā, cīņa būs. Bet nedomā par to. Domā par detaļām. Domā tikai par to, kas tev jādara un kas mums visiem jādara, lai mums uz kuģa būtu labi līdz kaujas brīdim. Par kauju domāšu es.

—       Savus pienākumus es pildīšu, cik vien labi spēdams,— Henrijs sacīja.— Bet derētu kaut kas mācību kaujai līdzīgs, tad es labāk zinātu, kā rīkoties, kad pienāks īstā.

Tomass Hadsons teica:— Tu visu izdarīsi, kā nākas. Un bez kaujas mēs nekādi neiztiksim.

—  Tas velkas jau bezgala ilgi,— Henrijs sacīja.

—       Kas tad nevelkas ilgi?— Tomass Hadsons atteica.— Un visilgāk pakaļdzīšanās.

—   Paguli,— Henrijs sacīja.— Tu pēdējā laikā vairs nemaz neguli.

—   Es gulēšu,— Tomass Hadsons teica.

—       Ap kuru vietu viņi būtu palikuši bez zemūdenes, Tom?— Ara jautāja.

—       Te viņi dabūja laivas un apšāva saliniekus, teiksim, pirms kādas nedēļas. Tātad šai ir jābūt tai pašai zemūdenei, par kuru ziņoja no Kamagvejas. Bet zemūdene gāja bojā kaut kur tepat. Tādā vējā viņi ar gumijas laiviņām tālu nelika.

—   Tad zemūdene nogrimusi uz austrumiem no šejienes.

—       Dabiski. Un bez savas zemūdenes viņi palikuši kā uz plaukstas,— Tomass Hadsons sacīja.

—   Un tik tālu no dzimtenes,— Henrijs piebilda.

—   Nu viņi būs vēl tālāk no dzimtenes,— Ara teica.

—       Dīvaina tauta tie vācieši,— Tomass Hadsons sacīja.— Drošsirdīgi kā velni un daudzējādā ziņā pat apbrīnojami. Un tad pēkšņi izrīkojas tik lopiski kā te.

—       Jesim labāk pie darba,— Ara noteica.— Pļāpāt varēsim naktī, lai neuznāk miegs. Tev jāatpūšas, Tom.

—   Mēģini aizmigt,— Henrijs sacīja.

—  Atpūta ir tikpat laba kā miegs.

—  Nav vis,— Ara teica.— Tev vajadzīgs miegs, Tom.

—  Būs jāpamēģina,— Tomass Hadsons sacīja. Bet, kad vīri bija aizgājuši, viņš nevarēja aizmigt.

Kāpēc viņiem vajadzēja tik zvēriski bendēt cilvēkus, viņš domāja. Mēs viņus tāpat noķersim. Salinieki mums būtu varējuši pateikt, cik viņu bija un kā bruņoti, un neko vairāk. Kaut gan no viņu viedokļa ar to pietika, lai visus apslepkavotu. It īpaši, ja viņi saliniekus noturēja par nēģeriem. Bet tas kaut ko liecina par viņiem. Lai tā slepkavotu, vajadzīgs savs noteikts plāns un cerība, ka viņus izglāb:;. Plāns izsaucis ari kādu sadursmi, citādi viņi nebūtu nošāvuši savējo. Bet tas varēja būt arī nāves sods. Varbūt viņš laidās dibenā, kad vajadzēja turēties virspusē un steigties mājās.

Ko tas mums dod?— viņš domāja. Tukša spriedelēšana. Bet, ja tas pareizs, laiva nogrima krasta tuvumā un viss notika ļoti ātri. Tātad viņi izglābās gandrīz tukšām rokām. Bet varbūt šis puisis neko tamlīdzīgu nav izdarījis, tikai nepatiesi apvainots.

Tu pat nezini, cik laivu viņi te dabūjuši, jo viena vai divas laivas varēja būt izbraukušas bruņurupuču zvejā. Atliek vienīgi lauzīt galvu un pārmeklēt katru saliņu.

Bet ja nu viņi ir šķērsojuši Veco Bahamu šaurumu un virzījušies uz Kubas krastu? Pareizi, viņš nodomāja. Kā tas tev agrāk neienāca prātā? Tas būtu gudrākais, ko viņi varēja darit.

Ja viņiem tas izdotos, viņi varētu aizbēgt no Havanas ar kādu spāņu zemūdeni. Pie Kingstonas gan ir pārbaudes posteņi. Bet tas tomēr ir vieglākais variants, un tu labi zini, ka tur daudziem laimējies izlavīties cauri. Nolādētais Pīterss ar savu saplīsušo raidītāju. SPN, viņš nodomāja. Sakaru Punkts Nedarbojas, skaidri un gaiši. Tādu lielu un skaistu aparātu dabūjām, bet viņam, redzi, tas bija par daudz. Nevaru pat iedomāt, kā viņš praties to sajāt. Pagājušo nakti viņš mūsu sakaru stundā Gvantanamo nesasauca, ja tāpat ies šonakt arī, tad mums jāiztiek, kā redzam. Lai velns to rāvis* viņš nodomāja. Iztikt ar saviem spēkiem nav ļaunākais, kas var būt. .1 ā mēģina vien aizmigt, viņš nosprieda. Tas ir prātīgākais, ko tu tagad vari iesākt.

Viņš iegrozīja plecus sm.itīs un, viļņiem pret rifu šņācot, laidās miegā.

III

Sapnī Tomasam Hadsonam rādījās, ka viņa dēls nav kritis un puikas ari dzīvi, un karš beidzies. Viņš bija gultā un Toma māte viņam virsū, kā tas viņai dažkārt patika. Viņš juta viņas kājas ap savām, viņas ķermeņa smagumu uz sevis, viņas krūtis pret savām krūtīm, un viņas lūpas ķircinājās ap viņa muti. Viņris mati smagi un zīdaini krita viņam

acīs un uz vaigiem, un viņš aizgriezās no viņas lūpām un saņēma mutē matu šķipsnu, un turēja to ciet. Tad viņš nepamozdamies uztaustīja pistoli un pastūma to sānis. Un tad gulēja zem viņas smaguma, ar viņas matiem kā zīda aizkaru pāri sejai, lēni un ritmiski šūpodamies.

Henrijs pašlaik uzsedza viņam vieglo segu, kad Tomass Hadsons miegā sacīja:— Paldies, ka tu esi tik valga un maiga, un tik smaga man virsū. Paldies, ka tu tik ātri atgriezies un neesi pārāk tieva.

—       Nabaga velns,— Henrijs teica un rūpīgi apsedza viņu. Tad viņš aizgāja, nesdams uz katra pleca pa appītai piecu galonu pudelei.

—       Vai tad tu negribēji, lai esmu tieva?— sieviete sapnī jautāja.

—   Tu sacīji, ka tad es esot kā jauns kazlēns un nekas nevarot būt maigāks par kazlēnu.

—  Tu,— viņš sacīja.— Kurš te kuru ņems?

—   Abi,— viņa teica.— Ja vien tu negribi citādi.

—   Nem tu mani. Es esmu noguris.

—       Nē, vienkārši slinks. Ļauj, es labāk atsprādzēšu pistoli un nolikšu blakus. Visu laiku maisās pa vidu.

—   Noliec pie gultas,— viņš sacīja.— Un dari visu, kā vajadzīgs.

Tas viss bija, kā vajadzīgs, un viņa jautāja:— Gribi, lai es esmu tu,

vai tu būsi es?

—   Ļauju tev izvēlēties.

—   Es būšu tu.

—   Es nevaru būt tu. Bet es pamēģināšu.

—       Tas būs jocīgi. Mēģini. Mēģini nepaturēt no sevis neko. Mēģini visu zaudēt un visu iegūt arī.

—   Lai notiek.

—  Tu to dari?

—   Jā,— viņš sacīja.— Tas ir brīnišķīgi.

—   Nu tu saproti, ko mēs jūtam.

—   Jā,— viņš teica.— Nu es saprotu. Atdot ir viegli.

—       Tu atdosi visu līdz galam? Tu priecājies, ka es pārvedu zēnus un pa naktīm atkal esmu tava vellata?

—       Jā, es priecājos par visu, un ļauj, lai tavi mati krīt pār mani, dod man lūpas, un tu vari apskaut mani tik cieši, ka vai jāmirst.

—   Protams. Un tu mani, labi?

Pamodies viņš sataustīja segu un kādu bridi pat neaptvēra, ka tas bijis tikai sapnis. Tad viņš pagriezās uz sāna un juta starp kājām pistoles maksti, tikai tā bija realitāte, viss viņa dzīves tukšums nu bija divtik tukšs, sapnis to bija vienīgi padziļinājis. Viņš redzēja, ka vēl ir gaišs, un redzēja laivu, kas veda kuģim ūdeni, un balto viļņu triekšanos pret rifu. Viņš sagriezās sāniski un ieritinājās segā, un palika rokas zem galvas. Viņš gulēja ciešā miegā, kad viņu nāca modināt, un nekādi sapņi viņam vairs nebija rādījušies.

Viņš nostāvēja pie stūres visu nakti, un līdz pusnaktij uz komandtiltiņa viņam blakus stāvēja Ara un pēc tam Henrijs. Kuģis cīnījās uz priekšu smagos šķērsviļņos, un stūrēt bija grūti, gluži kā jāt zirgā no stāva kalna, viņš domāja. Visu laiku tikai uz leju un uz leju un brīžiem šķērsu kalnam. Jūra ir vieni vienīgi kalni, pauguros sadzīts klajums.

—   Parunā ar mani,— viņš sacīja Aram.

—   Par ko, Tom?

—  Tāpat vien, kas ienāk prātā.

—       Pīterss atkal nevarēja sasaukt Gvantanamo. Viņš ir praties samaitāt lielo raidītāju. Pavisam jaunu aparātu.

—       Zinu,— Tomass Hadsons teica, cenzdamies noturēt kuģi pēc iespējas taisni ūdens kalna slīpumā.— Pārdedzinājis kaut ko lādu, ko pats vairs nejēdz salabot.

—       Toties viņš klausās,— Ara sacīja.— Vilijs sēž klāt, lai viņš neaizmieg.

—   Un kas gādā, lai Vilijs neaizmieg?

—   Pats gādā,— Ara atbildēja.— Viņš ir naktsputns tāpat kā tu.

—  Tev miegs nenāk?

—       Varu palikt nomodā visu nakti, ja vēlies. Varbūt laidīsi mani pie stūres?

—   Nē. Citādi man nebūs ko darīt.

—  Tom, tev ir ļoti slikti?

—   Nezinu. Cik slikti cilvēkam var būt?

—  Tukša prātošana,— Ara sacīja.— Gribi uznesīšu vīnu?

—       Nē. Labāk pudeli aukstas tējas, un paskaties, ko dara Pīterss un Vilijs. Apstaigā kuģi un pārbaudi, vai viss kārtībā.

Ara nokāpa lejā, un Tomass Hadsons palika viens ar nakti un jūru, un atkal tas bija kā pārāk straujš jājiens no stāva kalna.

Henrijs uznāca ar pudeli aukstas tējas.

—   Kā mēs ejam, Tom?— viņš jautāja.

—   Labāk par labu.

—       Pīterss pa veco radio uzķēra Maiami policijas departamentu. Ar visām patruļu mašīnām. Vilijs gribēja ar viņiem runāt. Bet es neļāvu.

—   Pareizi darīji.

—       Pa ultraīsajiem Pīterss saklausīja kaut kādu buldurēšanu vācu valodā, bet viņš teica, ka tas esot ļoti tālu, laikam no viņu bāzes.

—  To gan viņš nemaz nevarētu saklausīt.

—  Jocīga nakts, Tom.

—  Joki mazi.

—       Neņemos spriest. Tāpat vien uz mēles gadījās. Uzdod man kursu, un es stāšos pie stūres, tad varēsi iet lejā.

—   Pīterss atzīmēja žurnālā?

—   Protams.

—       Pateiksi Huanam, lai nosaka mūsu koordinātas un ziņo man, bet Pīterss lai visu pieraksta. Kad viņš dzirdēja to vācisko buldurēšanu?

—   Kad es nācu augšā.

—       Un lai Huans neaizmirst mūsu koordinātas ari atzīmēt, kad būs nosacījis.

—   Jā, Tom.

—   Un ko tie citi ķēmi dara?

—   Pampst. Hils arī.

—   Labi, tinies, un lai Pīterss neaizmirst atzīmēt koordinātas.

—  Tev tās vajadzīgas?

—   Nē, es tāpat zinu, kur mēs atrodamies.

—  Jā, Tom,— Henrijs teica.— Neesi tik nervozs.

Henrijs atgriezās, bet Tomass Hadsons nebija noskaņots runāt, un Henrijs stāvēja viņam blakus uz tiltiņa, balansēdams līdzi viļņu kāpieniem un kritumiem. Pēc stundas viņš sacīja:— Redzu gaismu, Tom. Aiz labā borta pa kādiem divdesmit grādiem no mūsu kursa.

—   Pareizi ejam.

Kad viņi bija gaišā punkta tuvumā, Tomass Hadsons mainīja kursu, un atklātā jūra palika aiz muguras.

—       Nu ies ātri, mūsu zirdziņš saož stalli,— viņš teica Henrijam.

—   Tagad mēs esam šaurumā. Modini Huanu, lai nāk augšā, un turi acis vaļā. Gaismu tu pamanīji par vēlu.

—       Atvaino, Tom. Tūlīt pasaukšu Huanu. Vai labāk nelikt sardzē četrus vīrus?

—       Vēl ne, tikai ap saules lēktu,— Tomass Hadsons sacīja.— Tad jau es tev pateikšu.

Varbūt viņi tikuši pāri sēklim, Tomass Hadsons domāja. Bet maz ticams. Nakti viņi neriskētu to darīt, un dienu arī tāds sēklis viņiem liktos bīstams, zemūdenes radina pie dziļumiem. Viņi drīzāk izvēlētos to pašu pagriezienu, ko es. Tā viņiem parocīgāk šķērsot šaurumu un iespējams sasniegt Kubas krasta augstieni, no jūras to var redzēt. Viņi, protams, vairīsies no jebkādas ostas un tāpēc laidīsies pa vējam. Konfitesai viņi nerādīsies ne tuvumā, jo tur ir raidstacija. Bet viņiem vajadzīga pārtika un vajadzīgs ūdens. Tāpēc viņiem jācenšas nokļūt Havanas tuvumā, lai izkāptu krastā kaut kur ap Bakuranao, un meklēt tālāko ceļu no turienes. Es tikai aizsūtīšu radiogrammu no Konfitesas. Norādījumus neprasīšu. Tas mūs var aizkavēt, ja viņš neizrādīsies uz vietas. Tikai pateikšu, kāda ir situācija un ko es daru. Viņš var taisīt pats savus plānus. Gvantanarno var taisīt savus un Kamagveja savus, Lafē atkal savus un FIB tāpat, un gan jau nedēļas laikā būs kaut kas noticis.

Velns un elle, viņš nodomāja. Pa šo nedēļu es viņus dabūšu rokā. Viņiem laiku pa laikam jāapstājas uzņemt ūdeni un gatavot ēdienu,

pirms tie salaupītie lopiņi nosprāgst badā un sapūst. Ļoti iespējams, ka viņi pārvietojas tikai pa naktīm un dienā slēpjas. Tas būtu loģiski. Es viņu vietā rīkotos tieši tā. Mēģini iejusties gudra vācu jūrnieka ādā ar visām tām problēmām, kas lagad šīs zemūdenes komandierim jārisina.

Problēmu viņam pietiek, Tomass Hadsons domāja. Un pati smagākā esam mēs, jo viņš par mums neko nezina. Mēs viņam neliekamies bīstami. Drīzāk jau tādi lāga zēni.

Tikai neļaujies asinskārībai, viņš domāja. Ne ar kādām asinīm notikušais nav labojams. Turi galvu skaidru, galvenais, ka tev ir ko darīt un ka tev ir krietni vīri, kas palīdzēs to izdarīt.

—   Huan,— viņš sacīja,— ko tu redzi, veco zēn?

—  Tīru, pliku okeānu.

—  Varbūt citi džentlmeņi kaut ko redz?

—  Tīru, pliku neko,— teica Hils.

—       Mans tīrais, plikais vēders redz kafiju. Bet šī nenāk klāt,— sacīja Ara.

—       Redzu zemi,— Henrijs teica. Viņš nupat b'ja ieraudzījis zemu, stūrainu traipu, kā tintaina īkšķa ievilktu rītausmas blāvumā.

—       Tas ir aiz Romano,— Tomass Hadsons sacīja.— Paldies, Henrij. Jūs, rīkļurāvēji, kāpiet lejā un padzeriet kafiju, un sūtiet augšā četrus bezbailīgos, lai viņu acis skata nepieredzētas un brīnumainas lietas.

—  Tu gribi kafiju, Tom?— Ara jautāja.

—  Nē. Iedzeršu tēju, kad būs gatava.

—       Mēs esam bijuši sardzē tikai divas stundas,— Hils teica.— Mums vēl nav jāmainās, Tom.

—       Ejiet lejā un dzeriet kafiju, lai tiek arī citiem kādas izredzes uz slavu.

—  Totn, vai lad tu neteici, ka viņiem vajadzētu būt uz Lobosas?

—  Jā. Bet nu man vairs tā neliekas.

Vīri nogāja lejā, un viņu vietā uznāca citi.

—       Džentlmeņi,— Tomass Hadsons sacīja.— Sadaliet četras debesspuses pēc saviem ieskatiem! Kafija tur lejā vēl ir?

—       Cik uziel,— palīgs atbildēja.— Un lēja arī. Motori strādā kā uzvilkli, un ūdens piesmēlies mazāk, nekā lādos viļņos var prasil.

—   Pīterss turas?

—       Visu nakti sūca savu viskiju. To ar jēriņu uz etiķetes. Toties neaizmiga. Vilijs palīdzēja viņam neaizmigt un izdzert viskiju arī,— palīgs teica.

—       Konfitesā ir.ums jāuzpilda benzīns un kas nu vēi tur mums pienākas.

—       Iekraušana ilgi neies, bet gan jau paspēšu cūku nokaut un nobrucināt,palīgs sacīja.— Ceturto daļu atstāšu radiovīriem, viņi man palīdzēs pie kaušanas, bet apstrādat es varēšu jau ce!ā. Tu pa iekraušanas laiku nosnaudīsies. Gribi, pastāvēšu pie stūres?

—       Nē. Konfitesā man tikai jānosūta trīs radiogrammas, tad jūs iekrausities un es pagulēšu. Tad dzīsimies atkal pa pēdām.

—   Mājupceļā?

—       Protams. Kādu laiku viņi vēl var bēguļot. Bet izbēgt no mums nekādi nevar. Vēlāk parunāsim. Kā vīriem ap dūšu?

—       Tu viņus pazīsti. Par to arī parunāsim vēlāk. Ņem vairāk uz krasta pusi, Tom. Tad mēs pa straumei ietaupīsim ceļu.

—   Šūpošanās mūs krietni aizkavējusi?

—  Ne sevišķi. Bet riebīgi jau tie šķērsviļņi bija gan,— palīgs teica.

—   Ya lo creo,— Tomass Hadsons sacīja.— Ticu.

—       Ap šo vietu var parādīties vienīgi tā zemūdene. Tā pati, ko uzdeva par nogremdētu. Viņa nāca no Lagvaijaras un var turēties Kingstonas tuvumā vai citur, kur ir degviela. Un noteikti uztur sakarus ar savu bāzi arī.

—  Tātad var te apgrozīties.

—  Jā, par mūsu grēkiem.

—  Un par saviem.

—  Tāpēc mums jārīkojas ar prātu un apdomu.

—   Lai tikai mēs tiekam viņiem klāt,— Tomass Hadsons sacīja.

—  Paspēsim.

—   Manuprāt, tas pārāk ievelkas.

—       Jā,— palīgs teica.— Bet pagulies Konfitesā, un tad ar svaigiem spēkiem mums ies ātrāk, nekā tu iedomājies.

V

Uz smilšainās salas Tomass Hadsons redzēja augsto sargtorni un slaido radiomastu. Tie bija balti krāsoti un parādījās pirmie. Tad viņš ieraudzīja strupās antenas un augsto uz klintīm izmestā kuģa vraku, aiz kura pati raidstacijas ēka nebija saskatāma. No šis puses sala nebija skaista.

Saule palika viņiem aiz muguras, un tāpēc bija viegli atrast gan lielo šķirtni rifā, gan apiet sēkļus un koraļļu izciļņus, lai iekļūtu lagūnas aizvējā. Lagūnu ieskāva liedaga smilšu pusmēness, un tālāk auga sausa zāle, un tikai vēja pusē bija plakanas, pavisam kailas klintis. Odens pār balto jūras dibenu bija skaidrs un zaļš, un Tomass Hadsons ievadīja kuģi pusmēness vidū un noenkuroja ar pakaļgalu gandrīz pie paša krasta. Saule jau bija uzlēkusi, un pār radioēku un piebūvēm plīvoja Kubas karogs. Radiomasts bija kails. Cilvēku neredzēja, vienīgi karogs jauns un spodrs dārdēja vējā.

—       Laikam ieradusies maiņa,— Tomass Hadsons sacīja.— Pagājušo reizi karogs bija pavisam noskrandis.

Viņš paskatījās uz benzīna cisternām, tās bija turpat vecajā vietā, bet blakus uzmesti zemes pauguri, kuros bija ierakti viņa ledus krājumi. Pauguri atgādināja svaigas kapu kopiņas, un pāri tām pa vējam svaidījās zīriņi. Viņi ligzdoja salas klintīs un daži pat aizvēja puses zāles puduros. Zīriņi virpuļoja, gan ļaudamies vējam, gan asi sviezdamies tam pretim, gan mezdamies lejā uz klintīm un zāļu ceriem. Un visi brēca sāpīgās, izmisīgās balsīs.

Kāds tur lasa olas brokastīm, Tomass Hadsons nodomāja. Tieši tad no kambīzes uzvēdīja cepta šķiņķa aromāts, un viņš aizgāja uz pūpi un pakliedza lejā, lai nes viņam brokastis uz tiltiņa. Viņš uzmanīgi vēroja salu. Var izrādīties, ka vācieši ir te, viņš domāja. Ieņēmuši salu.

Bet tad viņš pazina vīru šortos, kas nāca pa taciņu no radioēkas uz krastu, tas bija leitnants. Viņš pienāca, brūni iededzis, smaidīgs, ar kādus trīs mēnešus necirptiem matiem, un uzsauca:— Kāds bija reiss?

—       Kas vainas,— Tomass Hadsons atteica.— Kāpsi augšā un iedzersi alu?

—       Vēlāk,— leitnants atbildēja.— Pirms dažām dienām atveda jūsu ledu un pārtiku, alu arī. Ledu inēs ierakām zemē. Pārējais tepat mājā.

—   Kas jauns?

—       Lidmašīnas pirms desmit dienām it kā nogremdējušas zemūdeni kaut kur ap Gvinčo. Bet jūs tad jau bijāt ceļā.

—       Jā,— Tomass Hadsons sacīja.— Mēs izbraucām pirms divām nedēļām. Tā bija tā pati zemūdene?

—  Jā.

—  Un kas vēl?

—  Aizvakar kāda zemūdene Kaijosalas rajonā notriekusi aerostatu.

—   Pavisam noteikti?

—  Tā runā. Un tad vēl jūsu cūka.

—  Jā?

—       Todien, kad notrieca aerostatu, mums atveda jūsu pārtikas krājumus un cūku arī, bet jau nākošajā rītā viņa iepeldēja jūrā un noslīka. Un mēs viņu vēl barojām!

—  Quē puerco mās suicido!1 — Tomass Hadsons sacīja.

Leitnants iesmējās. Viņa brūnā seja staroja dzīvespriekā, un viņš

nebija muļķis. Muļķi viņš tikai tēloja, un tas viņu uzjautrināja. Viņam bija dots rīkojums darīt visu iespējamo Hadsona labā un neko nejautāt. Tomasam Hadsonam bija rīkojums izmantot visu radiosalas atbalstu un neko nestāstīt.

—       Kas vēl jauns?— viņš jautāja.— Neesat redzējuši kādas bahamiešu sēkļu laivas vai bruņurupuču šonerus?

—       Ko tās lai te meklēta, sūkļu un bruņurupuču zvejas vietas ir pavisam citā pusē. Tomēr divi bruņurupuču šoneri šonedēļ neldēja

garām. Aplieca zemesragu un it kā taisījās nākt mūsu lagūnā. Bet tad nogriezās uz Kaijokrusu.

—  Interesanti, ko viņi te darīja.

—       Nezinu. Tu te apgrozies kaut kādos zinātniskos nolūkos. Bet kāpēc bruņurupuču šoneriem būtu ievajadzējies pamest labākās zvejas vietas un nākt šurp?

—  Cik cilvēku jūs redzējāt?

—       Tikai vienu pie stūres. Šoneriem pāri bija palmu lapu nojumes, tādas kā būdas. Varbūt lai turētu bruņurupučus ēnā?

—  Stūresvīrs bija baltais vai melnais?

—  Baltais, bet ļoti nodedzis.

—   Laivu numurus vai vārdus varēja salasīt?

—       Nē. Viņi bija pārāk tālu. Es izsludināju salā aizsardzības stāvokli, bet ne tonakt, ne nākošo diennakti nekas nenotika.

—  Kad viņi pagāja garām?

—       Dienu, pirms atveda ledu, pārtiku un to jūsu pašnāvnieci. Vienpadsmit dienas pēc tam, kad saņēmām raportu, ka jūsu lidmašīnas nogremdējušas zemūdeni. Trīs dienas pirms jūsu ierašanās šeit. Tie bija jūsu draugi?

—  Jūs, protams, ziņojāt par viņiem?

—  Dabiski. Bet atbildes nebija.

—  Tu vari man noraidīt trīs radiogrammas?

—   Protams. Uzraksti un dod šurp, tūlīt noraidīšu.

—       Es tagad sākšu iekraut benzīnu un ledu, un pārtiku. Vai tur ir kaut kas arī jums noderīgs?

—       Nezinu. Te ir saraksts. Es gan parakstījos, bet izlasīt nevarēju, es angliski nelasu.

—  Vai kādas vistas un tītari arī ir?

—  Jā,— leitnants teica.— Putni bija iecerēti kā pārsteigums.

—  Tos mēs godīgi sadalīsim,— Tomass Hadsons sacīja.— Un alu arī.

—   Lai mani puiši palīdz jums iekraut degvielu un ledu.

—  Labi. Liels paldies. Es gribētu tikt cauri divās stundās.

—  Saprotu. Atvaļinājumus mums uz mēnesi atcēla.

—  Atkal?

—  Atkal.

—  Kā puiši to uzņēma?

—  Man te visi ir no soda bataljoniem.

—       Liels paldies par atbalstu. Visa zinātnes pasaule ir no sirds pateicīga.

—  Gvantanamo arī?

—  Gvantanamo ir mūsu zinātnes Atēnas.

—  Man liekas, tie bruņurupuču šoneri tepat kaut kur slapstās.

—  Man arī,— Tomass Hadsons teica.

—   Būdas bija vēl no pavisam svaigām, zaļām kokospalinu lapām.

—  Mēģini atcerēties vēl kaut ko.

—       Vairāk nekas nav prātā. Tekstus lai man kāds atnes. Negribas kāpt uz klāja, atņemt jums laiku un maisīties pa kājām.

—       Ja manas prombūtnes laikā pienāk tādi produkti, kas ātri bojājas, apēdiet paši, kamēr nav par vēlu.

—   Paldies. Man ļoti žēl, ka jūsu cūka izdarīja pašnāvību.

—       Paldies jums arī,— teica Tomass Hadsons.— Ko lai dara, katram savas bēdas.

—       Saviem puišiem es pieteikšu, lai uz klāja viņi nekāpj, lai tikai padod, ko vajag, uz pūpes un palīdz visu sanest krastā.

—       Paldies,— Tomass Hadsons sacīja.— Jūs patiešām neko vairāk neatceraties par tām bruņurupuču laivām?

—       Visparastākās laivas. Abas pilnīgi vienādas. Izskatījās kā viena meistara būvētas. Laivas pagriezās gar rifa galu un jau taisījās nākt iekšā. Bet tad aizlaidās pa vējam uz Kaijokrusu.

—   Pa rifa šopusi?

—   Pa šopusi, kamēr vien bija redzamas.

—  Un tā Kaijo salas zemūdene?

—  Tā bijusi virspusē un izšāvusi pa aerostatu.

—  Es jūsu vietā neatsauktu aizsardzības stāvokli.

—       Es arī,— leitnants atbildēja.— Tāpēc jau jūs ne dzīvas dvēseles neredzējāt.

—   Es redzēju iztramdītus putnus.

—  Nabaga putniņi,— leitnants teica.

VI

Viņi laidās uz rietumiem pa rifa iekšpusi ar vēju no aizmugures. Benzīna tanki bija piepildīti, ledus iekrauts, un lejā viena maiņa plūca un ķidāja cāļus. Otra maiņa tīrīja ieročus. Pār komandtiltiņu cilvēka jostas augstumā uzvilka brezentu, un abi garie dēļi, kas melniem milzu burtiem vēstīja par kutera zinātnisko misiju, tika Uzkārti redzamākās vietās. Vērodams pāri bortam ūdens dziļumu, Tomass Hadsons redzēja cāļu spalvas aizvirpuļojam kutera ķīļūdenī.

—       Turies pie krasta, cik tuvu vien iespējams, neietriecoties sērēs,— viņš sacīja Aram.— Tu jau šo krastu pazīsti.

—       Un zinu, kāds draņķis tas ir,— atteica Ara.— Kur mēs izmetīsim enkuru?

—  Jāpārmeklē Kaijokrusa.

—       Mēs jau varam pārmeklēt, tikai tas neko nedos. Tu taču nedomā, ka viņi tur apmetušies pavisam?

—       Nē. Bet varbūt kāds turienes zvejnieks viņus redzējis. Vai ogļu dedzinātāju

—   Kaut nu šis vējš beidzot nostātos,— Ara teica.— Pārmaiņas pēc derētu kāda diena pilnīga bezvēja.

—   Aiz Romano vējš būs vēl negantāks.

—   Zinu. Bet šis jau ir kā caurvējš kalnu aizā. Ar tādu vēju mēs viņus nemūžam nenoķersim.

—   Pagaidām viss iet, kā mēs paredzējām,— Tomass Hadsons sacīja.— Un varbūt mums vēl palaimēsies. Teiksim, viņiem ienāks prātā sagrābt Lobošu un izmantot turienes radio, lai saukļu palīgā otro zemūdeni.

—  Tātad viņi nezinātu, ka otrā zemūdene jau ir tur?

—   Iespējams. Desmit dienās viņi nobraukuši krietnu gabalu.

—   Ja tikai gribējuši,— Ara teica.— Neprātosim vairāk, Tom. Man jau galva sāk sāpēt. Vēl vairāk nekā no ķēpas ar benzīna tankiem. Domā pats, pasaki man, kā turēt, un viss.

—  Turi tāpat kā tagad un skaties, vai neparādīsies tā draņķa Minerva. Tur var uzrauties uz sēkļa.

—   Labi.

Kā tev liekas, zemūdenei bojā ejot, viņi palika ari bez radio? Zemūdene būtu varējusi izmantot savu avārijas raidītāju. Bet Pīterss uz saviem ultraīsajiem pēc viņu avārijas ne reizes nav neko tādu uztvēris. Tas gan galīgi neko nepierāda, nekas neko nepierāda, vienīgais pierādījums ir tie divi šoneri, kas redzēti mūsu kursā pirms trim dienām. Es pajautāju viņam, vai uz borta bija arī laivas? Nē, aizmirsu. Vajadzēja būt, jo viņš teica, ka tie bijuši visparastākie bruņurupuču šoneri, tikai ar palmu apjumēm.

Cik vīru tur ir? Nezini. Vai ir ievainotie? Nezini. Kā bruņoti? Tev zināma tikai viena mašīnpistole. Kurss? Līdz šim esam gājuši viņiem pa pēdām.

Varbūt mēs atradīsim kaut ko starp Kaijokrusu un Megano, viņš domāja. Drīzāk gan tikai putnu barus un leguānu pēdas smiltīs pie avota.

Labi, neļauj domām novirzīties no galvenā. Kāda galvenā? Galvenā man vairs nav. Ak jā, ir gan. Šis kuģis un kuģa komanda, jūra un tie neģēļi, kuriem mēs dzenamies paka). Pēc tam tu apraudzīsi savus suņus un kaķus, aizbrauksi uz pilsētu, piedzersies līdz nesamaņai, un gan jau kāds tavas mirstīgās atliekas izstieps no kroga, tad atkopsies no paģirām un būsi gatavs atkal iet jūrā un sākt visu no gala.

Varbūt šoreiz tu viņus dabūsi ciet. Ne tu nogremdēji viņu zemūdeni, bet savu daļu tomēr esi ieguldījis arī nogremdēšanā. Un, ja vēl tu sagūstīsi tās komandu, būsi izdarījis svētīgu darbu.

Tad kāpēc tas tev ir un paliek vienalga?— viņš jautāja sev. Kāpēc tu nedomā par viņiem kā par slepkavām un nejūti taisnīgu naidu? Kāpēc tikai skrien un skrien viņiem pakaļ kā zirgs, kas palicis bez jātnieka, bet neiet nost no sacīkšu ceļa? Tāpēc, ka mēs visi esam slepkavas, viņš

sacīja sev. Gan vienā pusē, gan otrā slepkavas, ja vien esam ko vērti, un pie laba gala tas nevedīs.

Bet jādara vien ir. Protams, viņš teica. Man tikai nav ar ko lepoties. Ja daru, tad jādara labi. Neesmu nolīgts, lai man tas sagādātu prieku. Un vispār neesmu nolīgts, viņš sacīja. Jo (aunāk man.

—   Palaid mani, Ara,— viņš teica.

Ara nodeva stūres ratu viņam.

—       Visu uzmanību pa borta labo pusi. Tikai pieraugi, lai saule nekož acīs.

—       Uzlikšu saulesbrilles. Paklau, Tom. Kāpēc tu nedod man stūri un nenoliec sardzē četrus vīrus? Tu esi noguris un uz salas arī nemaz neatpūties.

—   Pašlaik mums tie četri vīri nav vajadzīgi. Vēlāk, tad gan.

—   Bet tu esi noguris.

—       Miegs man nenāk. Redzi, ja viņi pa naktīm virzījušies tieši gar šo krastu, tad gludi viņiem nav gājis. Noteikti vajadzējis noenkuroties un pielāpīt savus šonerus, un tur tad mēs viņus atradīsim.

—  Tas vēl nav iemesls, lai tu galīgi nemaz neatpūstos.

—   Es taču to nedaru, lai izrādītos,— Tomass Hadsons iebilda.

—  Tāda doma nevienam pat prātā nav nākusi.

—  Un ko tu pats jūti, visiem pakal dzīdamies?

—  Tikai to, ka jānoķer, daži jāpārved dzīvi, pārējie jāapšauj.

—  Un tas slaktiņš uz salas?

—       Neņemos apgalvot, ka inēs viņu vietā nebūtu rīkojušies tāpat. Viņi arī to nedarīja prieka pēc. Viņiem tas likās nepieciešami,— Ara sacīja.

—  Arī savu biedru nošaut?

—       Henrijam dažu labu reizi gribējies nošaut Pītersu. Pat man reizēm gribas.

—  Jā,— Tomass Hadsons piekrita.— Diezgan parastas jūtas.

—       Es par to vispār nedomāju, un tāpēc tas mani nenomāc. Kāda jēga tev lauzīt galvu un mocīties, ej labāk atlaidies un palasi kaut ko, tas tev vienmēr līdzējis.

—       Šonakt es gulēšu. Lai tikai izmetam enkuru, es palasīšu kādu laiciņu un aizmigšu. Mēs esam ieguvuši jau četras dienas, kaut gan tas vēl nekādi neizpaužas. Nu tikai jāsāk vērot un meklēt.

—       Mēs noķersim viņus paši vai iedzīsim rokās citiem,— Ara sacīja.

—   Kāda tur starpība? Mums ir savs lepnums, bet tas ir pavisam īpašs lepnums, ko citi nemaz nespēj aptvert.

—  Tieši to es reizēm aizmirstu,— Tomass Hadsons teica.

—       Lepnums bez ārišķības,— Ara turpināja.— Neveiksme ir mūsu lepnuma māsa, sūds — brālis un nāve — laulātā draudzene.

—  Tam jābūt lielam lepnumam.

—       Ir jau ari. To tu nedrīksti aizmirst, Tom, un nebeidz sevi galīgi nost,— Ara sacīja.— Ikvienam uz mūsu kuģa ir šis lepnums, pat Pītersam. Kaut gan es neciešu Pīlersu.

—       Paldies par labu vārdu,— Tomass Hadsons teica.— Reizēm es patiešām krītu drūmā bezcerībā.

—       Tom,— Ara sacīja.— Lepnums vīram ir viss. Dažkārt jau lik liels, ka to sauc par grēku. Lepnuma vārdā mēs darām pat neiespējamo, lai gan apzināmies neiespējamību. Bet neliekamies ne zinis. Un tomēr īsts vīrs savu lepnumu līdzsvaro ar prātu un piesardzību. Tu esi zaudējis līdzsvaru un vairs nemaz sevi nesaudzē, un tāpēc man tev tas jāatgādina un jālūdz. Tu esi vajadzīgs mums un kuģim.

—   Kādiem mums?

—   Mums visiem.

—       Lieliski,— Tomass Hadsons sacīja.— Liec, lai tev uznes melnās brilles.

—  Tom, lūdzu, saproti.

—       Es saprotu. Liels paldies. Vakariņās es pieēdīšos līdz ausīm un gulēšu kā zīdainis.

Ara pat nepasmaidīja, nekādu joku viņš te nespēja saskatīt.

—   Pamēģini gan, Tom,— viņš teica.

VII

Viņi noenkurojās Kaijokrusas aizvēja pusē, smilšainā ielokā starp divām salām.

—       Jāizmet otrs enkurs arī,— Tomass Hadsons uzsauca savam palīgam.— Man šis dibens diez ko nepatīk.

Palīgs paraustīja plecus un noliecās pie otra enkura, bet Tomass Hadsons sagrieza kuģi ar priekšgalu pret bēgumu, skatīdamies garāmslīdošā krasta zālājā. Kuģa pūpe nu palika vējā, un gar bortiem slīdēja bēguma straume. Vējš bija diezgan ass pat salas aizvēnī, un viņš zināja, ka, straumei mainoties, paisums sagriezīs kuģi šķērsām pret viļņiem.

—   Un piķis ar viņu, lai pašūpojas,— viņš noteica.

Palīgs jau bija nolaidis laivu, un tika izmests arī pūpes enkurs. Tomass Hadsons noskatījās, ka vīri izmet mazo «denfordu» tā, lai noturētu kuģi pa vējam, arī straumei mainoties.

—       Kāpēc jums neizsviest vēl kādu pārīti?— viņš uzsauca.— Tad mēs būtu nomaskējušies par tādu paprāvāku zirnekli.

Palīgs pasmīnēja.

—   Padod laivu pie borta. Es braukšu malā.

—       Nē, Tom,— palīgs teica.— Lai brauc Ara un Vilijs. Viņus es izsēdināšu tur, bet pārējos uz Megano. Vai ņemt līdzi nirīos'7

—   Nē. Esiet zinātnieki.

Mani pasākuši izrīkot un es |aujos, viņš nodomāja. Tas laikam nozīmē, ka man patiešām mazliet jāatpūšas. Bet dīvaini, ka es nemaz nejūtos noguris un miegs arī nenāk.

—  Antonio,— viņš teica.

—  Jā?— palīgs atsaucās.

—       Lai man uznes piepūšamo matraci, divus spilvenus un kaut ko dzeramu.

—   Ko tieši?

—  Džinu ar kokosa pienu, angostūru un citronu.

—   Tomitii?— palīgs sacīja, priecādamies, ka viņš atkal dzer.

—   Un dubultu pie tam.

Henrijs uzsvieda augšā matraci un uzrāpās arī pats ar grāmatu un žurnālu.

—       Šeit tu būsi aizvējā,— viņš teica.— Gribi, es pacelšu brezenta malu, lai gaiss tiek klāt?

—   Kad es būtu prasījis tādu aprūpēšanu?

—       Tom, mēs salikām galvas kopā un nospriedām, ka tev nepieciešama atpūta. Cilvēka spēkiem ir savs mērs un robeža. Tu to sen esi pārkāpis.

—   Ne velna,— Tomass Hadsons sacīja.

—       Varbūt,— teica Henrijs.— Es jau sacīju, ka tu esi formā un turēsies vēl ilgi. Bet citi tomēr uztraucās un pārliecināja mani arī. Tu savukārt vari pārliecināt mūs par pretējo. Bet labāk tomēr atpūties, Tom.

—   Savu mūžu neesmu juties labāk. Nospļauties.

—       Tur jau tas suns aprakts. Tu, redzi, no tiltiņa ne soli. Tu un tikai tu visu laiku pie stūres. Un nospļaujies uz mums.

—       Saprotu,— teica Tomass Hadsons.— Skaidra bilde. Bet pagaidām vēl komandieris esmu es.

—   Es negribēju tevi apvainot, tici man.

—       Neņem galvā,— Tomass Hadsons sacīja.— Es atpūšos. Neesi mācāms, kā pārmeklēt salu, vai ne?

—   Protams.

—   Papēti Megano, kas tur un kā.

—       Tiks darīts. Vilijs un Ara jau ir krastā. Es tikai gaidu Antonio ar laivu, mēs esam otrā grupā.

—   Ko dara Pīterss?

—    Visu pēcpusdienu vaiga sviedros cīnījās ar lielo radio. Plātās, ka esot salabojis.

—    Būtu jau brīnišķīgi. Ja izrādīšos aizmidzis, modini mani, tiklīdz atgriezīsies.

—    Ja, Tom,— Henrijs pastiepās un paņēma pretim kaut ko no lejas sniegtu. Tā bija liela glāze pilna ar ledu un rūsainu šķidrumu, divkārši salocītā papīra dvielī ietīta un ar gumijas aplīti pārvilkta.

—    Dubultais tomini,— Henrijs sacīja.— Iedzer un palasi, un guli. Glāzi vari iespraust granātu šķeltnē.

Tomass Hadsons ievilka garu malku.

—  Tas man patīk,— viņš teica.

—   Kā vienmēr. Viss būs labi, Tom.

—    Nevis labi, bet krietni labāk vajadzētu būt visam, ko mēs spējam darīt.

—  Gan jau, tikai atpūties.

—  Jā, jā.

Henrijs nokāpa lejā, un Tomass Hadsons dzirdēja laivas motora dūkoņu. Laiva apstājās pie borta, un brīdi skanēja vīru balsis, un tad viņš dzirdēja motoru atkal aizdūcam. Viņš mirkli vēl pagaidīja, ieklausījās. Tad pacēla glāzi un izlēja pa vējam pāri bortam. Tad iesprauda tukšo glāzi trīsstāvīgā granātu steķa ērtākajā šķeltnē un nogūlās knūpus, apskāvis ar rokām gumijas matraci.

Zem nojumēm viņiem bija ievainotie, viņš domāja. Varētu jau būt, ka nojumēm vienkārši vajadzēja slēpt, cik viņiem vīru. Bet tam es neticu. Citādi viņi būtu te parādījušies jau pirmajā naktī. Vajadzēja tomēr inan pašam braukt rmlā. Nākamo reizi noteikti braukšu pats. Bet Ara un Henrijs ir īstie vīri savā vietā un Vilijs ari. Un man jābūt īstajam vīram savā vietā. Šonakt jau nu noteikti, viņš sacīja sev. Jāiet pa pēdām cieši un neatlaidīgi, lai nekļūdītos nevienā solī un nepalaistu viņus garām.

VIII

Viņš juta roku uz sava pleca. Tas bija Ara, kas sacīja:—Vienu atvedām, Tom. Mēs ar Viliju.

Tomass Hadsons metās lejā un Ara viņam līdzi. Vācietis gulēja uz pūpes, ietīts segā. Zem galvas divi spilveni. Pīterss ar ūdens glāzi sēdēja viņam blakus uz klāja.

—   Re, kas mums ir,— viņš teica.

Vācietis bija vājš, zods un iekritušie vaigi noauguši ar blondu bārdu. Garie mati nesukāti, un vēlās pēcpusdienas dziestošajā gaismā viņš izskatījās pēc svētā mocekļa.

—       Viņš nevar parunāt,— Ara sacīja.— Mēs ar Viliju jau mēģinājām. Un turies labāk vēja pusē.

—       Es jau, leja nākdams, saodu,— Tomass Hadsons sacīja.

—   Pajautā, vai viņš kaut ko negrib,— viņš teica Pītersam.

Radists uzrunāja ievainoto vāciski, un vācietis skatījās uz viņu, bet neko neteica, pat galvu nepakustināja. Tomass Hadsons dzirdēja motora rūkoņu un paskatījās licī, un redzēja rieta blāzmā laivu. Tā peldēja uz kuģi, piekrauta līdz lūpai. Tad viņš alkal paskatījās uz vācieti.

—       Paprasi, cik viņu ir. Saki viņam, ka mums jāzina, cik viņu ir. Un ka tas ir svarīgi.

Pīterss uzrunāja vācieti laipni, Tomasam Hadsonam likās, pat ar maigumu.

Vācietis ar pūlēm pateica trīs vārdus.

—  Viņš saka, nekas neesot svarīgi,— Pīterss teica.

—       Saki viņam, ka viņš maldās. Man jāzina. Pajautā, vai viņš negrib morfiju.

Vācietis silti paskatījās uz Tomasu Hadsonu un atkal pateica trīs vārdus.

—       Viņam vairs nesāpot,— Pīterss sacīja. Viņš sāka steidzīgi runāt, un Tomass Hadsons atkal manīja šo maigumu viņa tonī, bet varbūt tāda bija vācu valodas skaņa?

—       Aizvāzies, Pīters,— Tomass Hadsons teica.— Tulko tikai to, ko es saku, un vārds vārdā. Saprati?

—  Jā, ser,— Pīterss atbildēja.

—  Saki viņam, ka es varu viņu piespiest runāt.

Pīterss pateica, un vācietis pacēla acis uz Tomasu Hadsonu. Sirmgalvja acis jauna vīra sejā, bet arī seja nu kļuva veca kā jūras izskalots koks un gandrīz tikpat pelēka.

—  Neirt,— vācietis lēni teica.

—   Viņš saka — nē,— Pīterss tulkoja.

—       Jā, tik daudz es arī sapratu,— Tomass Hadsons sacīja.— Pagādā viņam mazliet siltas zupas, Vilij, un konjaku. Tu, Pīters, pajautā, vai viņš tomēr negrib morfiju, jārunā viņam par to nebūs. Saki, ka mums ir daudz.

Pīterss tulkoja, un vācietis skatījās uz Tomasu Hadsonu un pasmaidīja skopu ziemeļnieka smaidu.

Pītersam viņš atbildēja gandrīz nedzirdami.

—  Viņš pateicas, bet viņam nevajagot, lai pietaupot vien paši sev.

Tad viņš vēl kaut ko klusi piebilda, un Pīterss pārtulkoja:— Viņš

visu pēdējo nedēļu esot dabūjis morfiju.

—   Saki, ka es viņu cienu,— Tomass Hadsons teica.

Antonio, viņa palīgs, piestāja pie borta ar Henriju un pārējiem Megano grupas vīriem.

—       Kāpiet augšā uzmanīgi,— Tomass Hadsons sacīja viņiem.— Turieties tālāk no pūpes. Mums te mirst ievainots fricis, un es gribu, lai viņš nomirst mierīgi. Ko jūs atradāt?

—   Neko,— Henrijs atbildēja.— Absolūti neko.

—       Piters,— Tomass Hadsons sacīja.— Runā ar viņu, ko gribi, tāpat vien. Varbūt kaut ko izvilksi, lešu ar Viliju un Aru iedzert.

Lejā viņš apjaulajās:— Zupa silst, Vilij?

—       Te man pie rokas gadījās molusku vira,— Vilijs atbildēja.— Nu jau būs silta.

—       Kāpēc tad ne vērša aste vai kaut kas vēl krampigāks ar kariju?— Tomass Hadsons teica.— No tāda ēdiena cilvēks viņa stāvoklī būs beigts uz vietas. Kur, pie velna, ir vistas buljons?

—   Es negribēju dot viņam vistas buljonu. Tas pienākas Henrijam.

—  Un pareizi,— Henrijs teica.— Par ko tad mums viņš ta jālutina?

—       Es arī nedomāju, ka jālutina. Es liku to darīt cerībā, ka pēc lāses silta buljona un konjaka viņam būs vieglāk runāt. Bet runāt viņš netaisās. Padod man labāk džinu, Ara.

—       Viņi bija uzcēluši ievainotajam būdu, Totn, sarīkojuši īstu gu|u no palmu lapām, un blakus bija vairāki māla podi ar ūdeni un ēdienu. Darījuši visu, lai viņam būtu labi, pat aprakuši apkārt grāvīšus mitruma novadīšanai. Pēdu no krasta puses bija, cik uziet, es sarēķināju, ka viņi ir astoņi vai desmit. Ne vairāk. Mēs ar Viliju nesām viņu ļoti uzmanīgi. Abas brūces gangrenozas, labajā gumā gangrēna jau stipri augstu. Varbūt mums nevajadzēja vest viņu šurp, vajadzēja atbraukt pakaļ tev un Pītersam un izvaicāt viņu turpat uz vietas. Tādā gadījumā tā ir mana vaina.

—   Viņam bija ierocis?

—   Nē. Identificēšanas zīmes arī nebija.

—       Dod manu glāzi,— Tomass Hadsons sacīja.— Kad, pēc tavām domām, bija grieztas palmu lapas?

—   Ne vēlāk kā aizvakar no rīta, es teiktu. Bet galvot nevaru.

—   Viņš kaut ko sacīja?

—       Nē. Tikai sastinga kā malkas pagale, kad ieraudzīja mūs ar pistolēm. No Vilija gan it kā nobijās. Laikam ieraudzīja viņa aci. Bet pasmaidīja, kad mēs viņu pacēlām.

—   Lai parādītu, ka var vēl smaidīt,— Vilijs teica.

—       Un tūlīt zaudēja samaņu,— Ara sacīja.— Kā tu domā, Tom, cik viņam vēl atlicis dzīvot?

—   Nezinu.

—       Ņemsim labāk savas glāzes un iesim augšā,— Henrijs teica.— Es neuzticos Pītersam.

—       Izstrēbsim tikai to molusku zupu,— Vilijs sacīja.— Man gribas ēst. Bet fricim ar Henrija laipnu atļauju varbūt tomēr vistas buljonu?

—  Ja tas līdzētu viņam runāt, proteīns,— Henrijs teica.

—       Līdzēt jau nelīdzēs,— Vilijs sacīja.— Bel mirstošam cilvēkam kaut ko tādu grūst iekša būtu cūcība. Uznes viņam konjaku, Henrij. Varbūt viņam patīk iemest tāpat kā mums.

—       Lieciet viņam mieru,— Tomass Hadsons teica.— Tas ir labs fricis.

—       Kā tad,— Vilijs sacīja.— Ar paceltām rokām visi friči ir dikti labiņi.

—       Viņš nav pacēlis rokas,— Tomass Hadsons atteica.— Viņš vienkārši mirst.

—  Un ar cieņu,— Ara piebilda.

—      Tu arī stājies friču pielūdzējos?— Vilijs teica.— Abi ar Pītersu, ko?

—   Beidz, Vilij,— Tomass Hadsons sacīja.

—       Kāda muša tev iekodusi?— Vilijs apvaicājās.— Nabaga nošļukušais draudzes gans, maza ir tava fričticīgo saimīte.

—       Nāksi uz baku, Vilij,— Tomass Hadsons teica.— Tu, Ara, aiznesīsi buljonu, tiklīdz būs sasilis. Cili, ja vēlas, var iet un skatīties, kā tas fricis nomirst. Bet turieties pa gabaliņu.

Antonio jau paspēra soli, lai ietu līdzi Tomasam Hadsonam un Vilijām, bet Tomass Hadsons pakratīja galvu, un garais vīrs atgriezās kambīzē.

Uz baka bija jau gandrīz pavisam tumšs, bel Vilija seju Tomass Hadsons vēl varēja saredzēt. Mijkrēslī viņš izskatījās daudz labāk un bija patlaban pagriezis veselās acs vaigu. Tomass Hadsons paskatījās uz Viliju, tad uz abām enkuru trosēm un uz krastā vēl saredzamo koku. Te apakšā ir plūstošā smilts, viņš nodomāja un teica:— Labi, Vilij. Kas tev vēl uz sirds?

—      Tu,— Vilijs sacīja.— Nodzenies līdz nāvei, tāpēc ka tavs dēls ir kritis. Dēli krīt visiem, tu to nezini?

—  Zinu. Un vēl?

—       Ka tāds bezdela Pīterss ar savu bezdela frici piesmird mūsu pūpi, un vispār kas tas par kuģi, kur pavārs ir kapteiņa palīgs?

—  Vai viņš ir slikts pavārs?

—       Viņš ir lielisks pavārs un mazu kuģu vadīšanā sajēdz vairāk par mums visiem kopā, tevi ieskaitot.

—  Un arī tad vēl krietni vairāk.

—       Velns ar viņu, Tom. Es jau neko nepārmetu. Man arī nav ko pārmest. Es tikai esmu pieradis pie citādas kārtības. Man patīk mūsu kuģis un cilvēki patīk, nerunājot par to mēsla bambālu Pītersu. Tikai tu nedzenies kapā iekšā, nevajag.

—       Es jau arī nedzenos,— Tomass Hadsons atbildēja.— Es nedomāju ne par ko, vienīgi par darbu.

—       Jā, jā, tu jau esi tik svēts, ka tevi varētu izbāzt ar zāģu skaidām un piesist krustā,— Vilijs teica.— Domā labāk par ielenēm.

—   Mēs esam taisnā ce[ā pie viņām.

—  Tā jau ir vīra valoda.

—   Un tu esi alkal uz strīpas, Vilij?

—       Skaidrs. Kāpēc lai cs nebūtu? Tas fricis mani izsita laukā. Viņš bija tā aprūpēts, kā mēs savu inūžu nevienu neaprūpētu. Ja nu vienīgi laika būtu, cik uziet. Bet viņi atrada laiku. V'iņi gan nezina, cik tuvu mēs esam. Bet zina, ka noteikti kāds dzenas paka[. Ka viņus medī visā okeānā. Un tomēr izdarīja visu, ko vien cilvēkam viņa stāvoklī var izdarīt.

—       Protams,— Tomass Hadsons sacīja.— Uz tās saliņas viņi arī bija visus aprūpējuši jaukāk par jauku.

—   M-jā,— teica Vilijs.— Tur jau tas suns aprakts.

Un tad parādījās Pīterss. Viņš centās saglabāt jūras kājnieka stāju pat tad, kad vismazāk bija uz to spējīgs, un ārkārtīgi lepojās ar to patieso, liekās formalitātes neiespīlēto disciplīnu, kas valdīja uz kuģa. Viņš gan arī vislabāk prata to izmantot. Nu Pīterss nostājās miera stājā, pacēla roku pie cepures — tas nozīmēja, ka viņš ir piedzēries,— un sacīja:— Tom, es gribēju teikt, ser. Viņš ir miris.

—   Kas miris?

—  Gūsteknis, ser.

—       Labi,— Tomass Hadsons sacīja.— Ieslēdz savu ģeneratoru un mēģini sazināties ar Gvantanamo.

Tur mums noteikti varēs pateikt ko jaunu, viņš nodomāja.

—   Gūsteknis runāja?— viņš jautāja Pītersam.

—   Nē, ser.

—  Vilij, kā tu tagad jūties?— viņš jautāja.

—   Lieliski.

—       Ņem zibspuldzes un ej uz pūpi, un nofotografē viņu profilā un pretskatā. Tad visā augumā bez segas un bez biksēm tā, kā viņš tur gu|. Tad vēlreiz galvu pretskatā un visu augumu pretskatā.

—  Jā, ser,— Vilijs teica.

Tomass Hadsons uzkāpa komandtiltiņā. Viņš dzirdēja ģeneratora moiora iedūkšanos un redzēja zibspuldzes uzplaiksnījumus. Tie tur augšā pie savām rēķinu grāmatām var nenoticēt, ka esam noķēruši dzīvu frici, viņš domāja. Nekādu pierādījumu nav. Vienkārši esam izzvejojuši līķi, ko friči izsvieduši jūrā, un viss. Vajadzēja agrāk nofotografēt. Labi, pie velna priekšniecību. Varbūt jau rīt mēs noķersim pārējos.

Uznāca Ara.

—  Tom, kam tu liksi aizvest viņu uz krastu un apglabāt?

—   Kas šodien vismazāk strādājis?

—       Visi strādājuši bez atelpas. Bet es paņemšu līdzi Hilu, un mēs to izdarīsim. Apraksim smiltīs aiz paisuma līnijas.

—   Vēl kādu gabaliņu augstāk.

—       Es atsūtīšu Viliju, un tu viņam pateiksi, ko uzrakstīt uz dēļa. Man noliklavā ir piemērots dēļa gabals.

—   Lai Vilijs uznāk.

—   Līķi iešūt?

—   Nē. Tikai ietiniet viņa paša segā. Atsūti Viliju.

—   Ko pavēlēsi?— Vilijs jautāja.

—   Uzraksti uz dēļa «Nezināms vācu jūrnieks» un datumu apakšā.

—  Tiks darīts, Tom. Pēc tam uznākt un ziņot par apbedīšanas gaitu?

—       Nē. Apbedīs Ara un Hils. Tu tikai uzraksti, tad varēsi atpūsties un iedzert.

—       Jā, tiklīdz Pīterss būs sazinājies ar Gvantanamo. Radiogrammu tev uznesīs. Bet varbūt labāk nāksi lejā?

—   Nē. Es atpūtīšos tepat.

—       Nez kāda sajūta ir, šitā stāvot uz tik varena kuģa komandtiltiņa un plīstot vai pušu no atbildības un citādiem diženiem sūdiem?

—  Tāda pali, kā zīmējot burtus uz dēļa.

Tad no Gvantanamo pienāca šifrēta radiogramma: TURPINĀT ROPlGUS MEKLĒJUMUS RIETUMU VIRZIENA.

Tas ir mums, Tomass Hadsons sacīja sev. Tad viņš apgūlās un tūlīt aizmiga, un Henrijs apsedza viņu ar plānu segu.

IX

Stundu pirms rītausmas viņš bija jau lejā un skatījās barometrā. Tas bija krities par četrām desmitdaļām, un viņš pamodināja savu palīgu un atveda viņu arī.

Palīgs paskatījās un pamāja.

—       Tu pats vakar redzēji negaisa mākoņus pār Romano,— viņš čukstus sacīja.— Tagad iegriežas uz dienvidiem.

—   Lūdzu, uzvāri man tēju, labi?— Tomass Hadsons sacīja.

—  Aukstu negribi? Man ir pudelē uz ledus.

Viņš aizgāja uz pakaļgalu, paņēma beržamo vīkšķi un spaini un noberza pūpes klaju. Klājs gan bija tīrs, tomēr viņš noberza to vēlreiz un izskaloja vīkšķi. Tad paņēma līdzi uz tiltiņa aukstās tējas pudeli un sāka gaidīt gaismu.

Vēl pirms gaismas viņa palīgs pacēla pakaļējo enkuru, pasauca Aru palīgā pie labā borla enkura un pacēla to, tad kopā ar Hilu uzvilka laivu uz klāja. Palīgs izsūknēja ūdeni un pārbaudīja motorus.

Viņš pabāza galvu un sacīja:— Esam gatavi.

—   Kāpēc bija sasūcies tik daudz ūdens?

—       Viens blīvslēgs laiž cauri. Es jau drusciņ piegriezu. Bet labāk lai sūcas ūdens nekā pārkarst.

—   Labi. Sūti augšā Aru un Henriju. Dodamies ceļā.

Pacēlās pēdējais enkurs, un Tomass Hadsons sacīja Aram:— Parādi man vēlreiz to koku.

Ara norādīja vietu krastā, ko viņi patlaban atstāja, un Tomass Hadsons ievilka ar zīmuli kartē mazu krustiņu.

—   Pīterss nedabūja Gvantanamo otrreiz?

—   Nē. Viņam atkal īsais.

—       Nekas, mēs iedzenam no aizmugures, priekšā viņus jau gaida citi, un visi rīkojumi mums jau tāpat ir.

—       Kā tu domā, Tom, vējš patiešām iegriezīsies dienvidos?— Henrijs jautāja.

—   Barometrs tā rāda. Kad vējš sāks celties, redzēsim paši, kā būs.

—  Ap četriem vispār nebija nekāda vēja.

—   Knauši nekoda?

—  Tikai pa dienu.

—       Tu varētu noiet lejā un izsmidzināt insekticīdu. Nav nekādas jēgas vazāt tos knaušus līdzi.

Rīts oija jauks, un, atskatoties uz līci, kur viņi bija noenkurojušies, uz krastu un Kaijokrusas briksnāju, ko viņi abi tik labi pazina, Tomass Hadsons un Ara redzēja augstus gubu mākoņus kāpjam pār zemi. Romano sala pletās tik plaši, ka drīzāk atgādināja kontinentu, un pāri lai gubojās mākoņi, kas varēja vēstīt tiklab dienvidvēju, kā pilnīgu bezvēju un krasta viesuļus.

—       Ko tu tagad domātu, ja būtu vācietis, Ara?— Tomass Hadsons jautāja. — Ko tu domātu, redzēdams šos mākoņus un zinādams, ka nokļūsi bezvējā?

—   Mēģinātu noslēpties salas iekšienē,— Ara teica.— Ta rīkotos es.

—  Tev vajadzētu ceļvedi, kurš salu pazīst.

—  Ceļvedi es dabūtu,—Ara sacīja.

—   Kur tu viņu dabūtu?

—       Kādu no Antonas vai Romano zvejniekiem. Uz Koko arī var satikt zvejniekus. Viņi tur pašlaik noteikti sāla zivis. Pie Antonas var izrādīties pat kāds valzivju kuģis.

—       Pataustīsim Antonu,— Tomass Hadsons sacīja.— Cik jauki tā pamosties no rīta un stūrēt ar sauli aiz muguras.

—       Ja vienmēr varētu stūrēt ar sauli aiz muguras tādā dienā kā šī, okeāns gan būtu jauka vietiņa.

Šī bija gandrīz jau īsta vasaras diena, un nekas vēl nevēstīja vētru. Diena bija kā viens vienīgs gaišs solījums, un jūra pletās rāma un dzidra. Jūras dibenu varēja skaidri saskatīt, līdz kamēr viņi nonāca jau lielos dziļumos, un tad tālu pamalē, taisni tur, kur tai vajadzēja būt, parādījās Minerva viļņu skalota koraļļu rifa ielokā. Viļņi sīki ņirbēja, tās bija vēl nenorimušas divu smaga pasāta mēnešu trīsas. Ūdens šūpojās maigi un rāmi, padevīgā vienmērībā.

It kā okeāns sacītu, ka nu viss ir labi, būsim atkal draugi, aizmirsīsim visas vētras un ploslgās dusmas, Tomass Hadsons domāja. Kāpēc viņš ir tik negodīgs? Upe var būt gan nodevīga un ļauna, gan laipna un draudzīga. Strauts var būt tik draudzīgs, ka uztici tam kaut vai savu dzīvību, ja vien pats nedari tam pāri. Bet okeāns vissaldak melo taisni pirms ļaundarības, un tā tas ir vienmēr.

Viņš paskatījās atkal lēnajā viļņojumā, kas ceļoties un krītot tik glīti un piemīlīgi atsedza Minervas saliņu virkni, it kā piedāvādams pircējam apbūves gabalus.

—       Vai tu nesataisītu man sendviču?—viņš jautāja Aram.— Uzliec vēršgaļu ar zaļiem sīpoliem vai šķiņķi un olu ar zaļiem sīpoliem. Kad būsit paēduši brokastis, sūti augšā četru viru maiņu un pārbaudi visus binokļus. Pirms griežamies uz Antonu, mēs iziesim atklātā jūrā.

—  Ja, Tom.

Nezinu gan, ko es iesāktu bez Aras, Tomass Hadsons nodomāja. Tu tik lieliski izgulējies, viņš sacīja sev, un tomēr nejūties labāk. Pavēle mums ir, mēs esam viņiem uz pēdām un dzenam viņus taisni rokās tiem, kas jau gaida priekšā. Tu pildi pavēli un skaties vien, cik jauka diena tev atvēlēta medībām. Diemžēl pārāk jauka, lai varētu noticēt.

Viņi laidās lejā pa šaurumu, vērīgi skatīdamies apkārt, bet redzēja tikai jūras rarno, draudzīgo viļņošanos rīta agrumā un Romano salas zaļo līniju, un sīko saliņu punktus pa starpām.

—  Ar buram viņi tagad tālu netiks,— Henrijs ieminējās.

—  Tāpēc pat nemēģinās,— Tomass Hadsons teica.

—  Ejam uz Antonu?

—  Protams. Un pārmeklēsim no viena gala līdz otram.

—       Man patīk Antona,— Henrijs sacīja.— Laba vieta, kur piestāt mierīgā laika, neskrienot vilkam rīklē.

—  Izkāp vien uz salas, tūlīt ieraus krūmos,— Ara teica.

Zemu virs apvāršņa parādījās mazs hidroplāns un laidās šurp. Sīks un balts tas spīguļoja saulē.

—       Lidmašīna,— sacīja Tomass Hadsons.— Liec uzvilkt lielo karogu.

Lidmašīna tuvojās un tuvojās, kamēr pārdūca viņiem pāri. Tad apmeta divus lokus ap kuģi un aizlaidās uz austrumiem.

—      Tā vis nebūtu izsprukusi ar veselu ādu, ja mēs izrādītos par fričiem,— Henrijs teica.— Friči notriektu.

—  Viņi gan paspētu ziņot koordinātas Kaijofransēzai.

—       Varbūt,— Ara sacīja. Abi pārējie baski nesacīja neko. Viņi stāvēja ar mugurām viens pret otru un vēroja katrs savu kvadrantu.

Pēc brīža basks, ko uz kuģa sauca par Džordžu, jo viņa vārds bija Eugenio un Pīterss ne vienmēr varēja to izrunāt, teica:— Lidmašīna griežas atpakaļ austrumu virzienā starp ārējām salām un Romano.

—  Steidzas uz māju brokastīs,— Ara sacīja.

—   Un ziņot, ka mūs redzējuši,— piebilda Tomass Hadsons.— Pēc kāda mēneša jau visiem būs zināms, kur mēs šorīt esam bijuši.

—  Lai tikai viņi tās koordinātas uz savas kartes nesajauc,— Ara teica.— Skaties, Tom, jau Paredun Grande. Apmēram kādus divdesmit grādus no kreisā borta.

—  Tev labas acis,— Tomass Hadsons sacīja.— Tā pati jau ir. Griezīšu klāt un meklēšu caurteku uz Antonu.

—  Griez uz deviņdesmit grādiem pa kreisi, un, ja nemaldos, turpat tā sasodītā caurteka būs.

Viņi tuvojās zaļu saliņu virknei, kas slējās pār ūdeni kā tumšs dzīvžogs un tikai pēc tam sadalījās atsevišķu salu zaļos apveidos un baltu liedagu līnijās. Tomass Hadsons negribīgi atstaja aiz muguras atklāto, vēlīgo jūru un jauko rītu pār dziļajiem ūdeņiem, stūrēdams uz pārmeklējamām salām. Bet lidmašīna, kas patrulēja gar krastu, pārlidodama viņu kuģi un atkal atgriezdamās, jau ar savu virzienu vien liecināja, ka vāciešu laivas austrumu pusē nav atrastas. Protams, tā varēja arī būt parasta patruļa. Tomēr loģiskāk likās, ka ne. Parastā patruļa būtu pārlidojusi līci abos virzienos.

Viņš skatījās uz Antonu, skaisto, mežaino salu, kas, pretim slīdot, auga arvien lielāka, un meklēja ar acīm pazīstamos orientierus. Viņam vajadzēja vadīties pēc liela koka salas augstākaja paugurā, lai koks būtu taisni pret Romano kalnu ieplakas vidu. Ta turot, viņš nonāktu izvēlētā vietā, pat ja saule būtu tieši acīs un ūdens zvērotu kā kausēts stikls.

Šodien viņam tas nebija vajadzīgs. Bet viņš to darīja tāpat vien iemaņas nostiprināšanai un, saskatījis koku, vēl nodomāja, ka šajā negaisu piemeklētajā krastā derētu kāds stabilaks orientieris, tad lēni laida kuģi tā, lai koks izrādītos tieši ieplakas vidū, un asi pagrieza uz salu. Kuģis nu bija šaurā caurtekā starp merģeļa sēkļiem, ko tik tikko sedza ūdens, un Tomass Hadsons teica Aram:— Saki Antonio, lai izmet āķus. Varbūt uzķeras kaut kas ēdams. Te gar caurteces malām ir īstie zivju sēkļi.

Viņš stūrēja taisni, vadīdamies pēc sava orientiera. Radās kārdinājums neskatīties uz sēkļiem vispār. Bet viņš zināja, ka tieši tas būtu pārliecīgais lepnums, ko viņam pelnīti pārmeta Ara, un viņš uzmanīgi virzīja kuģi gar labo krastu un lūkojās pēc dziļākām vietām, nepaļaudamies tikai uz tālajiem orientieriem vien. Tas bija kā brauciens pa jauna pilsētas rajona ielām. Kuģim līdzi vēlās arī paisums, sākumā brūns, vēlāk tīrs un dzidrs. Vēl nenonākot vietā, ko Tomass Hadsons bija izraudzījis enkuru mešanai, atskanēja Vilija bļāviens:— Zī-ivs! Zī-ivsl— Pametis skatienu uz pūpi, viņš ieraudzīja tarponu uzmirdzam saulē. Mute viņam bija vaļā, viņš bija milzīgs, un pret sauli dzirkstīja viņa platās, sudrabotās zvīņas un garā, zaļā muguras spura. Tarpons izmisīgi svaidījās saulē, tad noplīkšķēja atpakaļ ūdenī.

—  Sabalo,'— Antonio riebumā iesaucās.

—  Draņķa sābalo,— basks teica.

—       Drīkst paspēlēties, Tom?— Henrijs jautāja.— Man gribētos viņu noķert, lai arī nav ēdama.

—       Pārņem no Antonio, ja Vilijs nav pamanījies pirmais. Antonio lai lasās uz baku. Es te domāju noenkuroties.

Kuģim noenkurojoties, lielais tarpons vēl plosījās un lēkāja aiz pūpes, bet neviens tam vairs nepievērsa uzmanību, varbūt vienīgi pasmīnēja.

—       Otro nevajadzēs?— Totnass Hadsons uzsauca palīgam. Antonio pakratīja galvu. Kad enkurs bija iesēdies, kā nākas, paligs arī uzkāpa uz tiltiņa.

—       Šis pats turēs visu, Tom,— viņš sacīja.— Jebkuru vētru. Lai vai ko. Pašūpoties jau dabūsim, tas nekas, bet no enkura nenorausimies.

—  Ap cikiem tas brāziens būs?

—   Pēc diviem,— palīgs atbildēja, paskatīdamies debesīs.

—       Nolaid laivu,— Tomass Hadsons sacīja.— Un dod man līdzi vēl vienu kannu benzīna rezervei. Jābrauc būs uz velna paraušanu.

' — Kas brauks tev līdzi?

—  Tikai Ara un Vilijs. Viegla laiva ātrāk skrien.

X

Laivā visiem trim bija līdzi lietus mēteļos ietīti ninos. Tā viņi sauca Tompsona automātus, kas glabājās aitādas apvalkos. Apvalkus, gan skroderis nebūdams, bija piegriezis un pašuvis Ara, un Tomass Hadsons bija piesūcinājis iekšpuses apcirpto vilnu ar impregnējošu eļļu, kas mazliet oda pēc karbola. Tāpēc ka automāti tik omulīgi gulēja savos aitādas šūpuļos un šūpuļi tik jauki šūpojās savās siksnās zem komandtiltiņa, baski arī bija iesaukuši tos par «bērniņiem».

—       Padod mums ūdens pudeli,— Tomass Hadsons teica savam palīgam. Antonio atnesa smago, auksto pudeli ar aizskrūvējamu korķi, pasniedza lejā Vilijām, un Vilijs nolika trauku laivas priekšgalā. Aram vislabāk patika stūrēt, tāpēc viņš sēdēja pakaļgalā, Tomass Hadsons — vidū, bet Vilijs notupās priekšgalā.

Ara stūrēja taisni uz salu, un Tomass Hadsons vēroja mākoņus, kas cēlās pār sauszemi.

Kad viņi nonāca seklumā, Tomass Hadsons redzēja smiltīs gliemežu pelēkās pumpas. Ara paliecās uz priekšu un jautāja:— Gribēsi apskatīt krastu, Tom?

—  Jā, labāk jau tagad, kamēr vēl nelīst.

Ara laida laivu uz krastu un tieši pēdējā brīdī pacēla motoru. Paisums te bija izskalojis garenu grāvīti, viņš iegrieza tajā laivu, un laiva apstājas, ietriekusies ar priekšgalu smiltīs.

—   Klāt esam,— Vilijs teica.— Kā šito kuņasļipu sauc?

—  Antona.

—  Ne Anton Grande vai Anton Chico, vai Anton El Cabron?'

—   Vienkārši Antona. Tu ej uz to zemesragu austrumos, apkārt un tikai tālāk uz priekšu. Mēs tev pabrauksim pretim. Es žigli apskatīšu krasta šo pusi, bet Ara palaidīs laivu līdz nākamajam ragam un paskatīsies, kas tur tālāk redzams. Pēc tam es viņu ar laivu panākšu un mēs brauksim atpaka| pēc tevis.

Vilijs uzvēla plecā lietus mētelī ietīto nino.

—  Ja salikšu fričus, šaut viņus nost?

—   Pulkvedis teica, ka visus, izņemot vienu,— Tomass Hadsons atbildēja.— Raugi, lai dzīvs paliek kāds no prātīgākajiem.

—   Nu jā, es vispirms pārbaudīšu viņu gara spējas un tad tikai atklāšu uguni.

—   Labāk pārbaudi savējās.

—   Manas ir zem nulles, citādi es te nebūtu,— Vilijs atcirta un gāja projām. Visa viņa gaita pauda nicinājumu, un viņš vēroja krastu un zemi, kas pletās priekšā, cik asi vien cilvēkam iespējams.

Tomass Hadsons spāniski pateica Aram, kas viņiem darāms, un nostūma laivu no krasta. Pats viņš ar nino padusē gāja pa liedagu un juta smiltis spiežamies pa baso kāju pirkststarpām. Laiva jau bija gabalā un patlaban nogriezās aiz zemesraga.

Viņš bija priecīgs, ka izkāpis krastā, un gāja uz priekšu tik ātrā solī, cik vien varēja, lai neko nepalaistu garām nepamanītu. Krasts bija gaišs, un viņu vairs nenomāca tās smagās nojautas, kas agri no rīta jūrā.

Rīts bija tāds spocīgs, viņš domāja. Varbūt tāpēc, ka bezvējš. Priekšā viņš redzēja mākoņus, tie krāvās arvien augstākās un augstākās gubās. Bet nekas nenolika. Saules tveicē nemanīja ne knaušus, ne odus, tikai gabalu tālāk stāvēja gārnis un skatījās seklajā ūdenī, kaut kam pietēmējies ar visu galvu, kaklu un knābi. Gārnis nebija cēlies spārnos, kad garām pabrauca Aras laiva.

Jāmeklē ļoti rūpīgi, lai gan es neticu, ka uz šīs salas mēs kaut ko atradīsim, viņš domāja. Šodien viņi nekur nevar tikt, bezvējš, lātad mēs neko nezaudējam, un būtu noziegums paskriet viņiem garām. Kāpēc es nezinu par viņiem kaut ko vairāk?— viņš domāja. Tā ir mana vaina. Man vajadzēja aiziet uz būdu, ko viņi bija uzcēluši, un

apskati! pēdas. Es izvaicāju Viliju un Aru, uz viņiem var droši paļauties. Un tomēr man vajadzēja iet pašam.

Tāpēc, ka manī ir iekšēja nevēlēšanās satikties ar viņiem, Tomass Hadsons domāja. Tas ir mans pienākums, un es gribu dabūt viņus rokā un dabūšu. Bet es jūtos kā viņu biedrs uz nāvi notiesāto namā. Vai uz nāvi notiesātie ienīst cits citu? Neticu gan, ja vien viņi nav ārprātīgi.

Tieši tad gārnis pacēlās spārnos un aizlaidās gabaliņu tālāk gar krastu. Baltos spārnus plati iepletis, gārnis paspēra smiltis dažus neveiklus soļus un apstājās. Žēl, ka es viņu iztraucēju, Tomass Hadsons nodomaja.

Viņš pārskatīja visu krastu gar paisuma līniju. Bet nekādu pēdu neredzēja, vienīgi bruņurupucis bija nācis no jūras un atkal atgriezies. Platas vagas vilkās turp un atpakaļ no izvāļātās dobes smiltīs, kur bruņurupucis bija gulējis.

Olas izrakt man nav laika, viņš nodomāja. Mākoņi kļuva aizvien tumšāki un tuvojās.

Ja viņi slēptos šajā salas pusē, viņi noteikti būtu olas izrakuši. Tomass Hadsons paskatījās uz priekšu, bel neredzēja laivu, jo krasts atkal meta līkumu.

Viņš gāja pa mitrajām, paisuma noblietētajām smiltīm un redzēja vēžus vientuļniekus stiepjam savas smagās čaulas un žiglos krabjus pārskrienam smilšu joslu un ienirstam ūdenī. Pa labi, seklā ieplakā, palsoja kefaļu bars un lejāk — ēna, ko bars meta jūras dibena smiltis. Baram pakaļ zagās milzīgas barakudas ēna, bet zivis — šauras, pelēcīgas svītras — likās nemaz nekustamies. Viņš nepalēnināja soli un drīz vien bija garām zivju barani un atkal tuvojās gārnim.

Redzēsim, vai man izdosies paiet garām tā, lai viņš neaizlido, Tomass Hadsons nodomāja. Bet, kad viņš jau gandrīz bija pienācis gārnim klāt, kefaļu bars stāvus izšāvās no ūdens un saulē uzmirdzēja sudraboto, bet neglīto aivju izbolītās acis un strupie purni. Tomass Hadsons pagriezās atpakaļ un mēģināja saskatīt barakudu, kas bija ietriekusies zivju barā. Bet plēsoņa nebija redzama, tikai kefales svaidījās nāves šausmās. Tad bars atkal sakļāvās pelēkā, kustīgā masā, un, kad Tomass Hadsons pagrieza galvu, gārnis jau bija aizlidojis. Baltos spārnos putns slīdēja pār zaļajiem ūdeņiem, un pretim stidza dzeltenā liedaga josla un tumšā koku līnija gar zemesragu. Mākoņi aiz Romano satumsa arvien vairāk, un viņš pielika soli, lai tiktu aiz zemesraga un redzētu, kur Ara atstājis laivu.

Straujā gai'a bija izsaukusi erekciju, un viņš nodomāja, ka tas nevarētu notikt, ja friči atrastos kaut kur tuvumā. Un tomēr, viņš domaja. Varētu gan būt, ja esi zaudējis apkārtnes izjūtu un pats to neapzinies.

Zemesraga galā baltoja mīkstu smilšu klajums, un viņš nodomāja, cik labprāt liktos ttguļus. Ši būtu īstā vieta. Tad viņš garā liedasa

tālajā galā ieraudzīja laivu un domās pasūlīja visus pie velna. Šonakt es varēšu gulēt un mīlēties, cik uziet, ar savu matraci. Un tikpat labi mīlēties ar kuģa klāju. Mēs esam jau tik ilgi kopā, ka mūs var uzskatīt par precētu pāri. Un droši vien ar tiltiņu mēs arī jau sen e.sam krituši nevalodās, viņš domāja. Tev vajadzētu gan labāk apieties ar viņu. Bet tu tikai kāp virsū un mīdi. Kas ta dara? Un nolej ar aukstu tēju. Neglīti. Bet kam tev viņu saudzēt? Lai nomirtu uz viņa? Viņš to gan pratīs novērtēt. Kāp virsū, stāvi uz viņa un mirsti uz viņa. Un lutini viņu cik spēdams. Bet, ja tu patiešam gribi ko darīt, tad beidz muldēt, pārskati krastu un brauc paka| Aram.

Viņš gāja pa krastu un centās vispār nedomāt neko, tikai vērīgi skatīties. Savu pienākumu viņš zināja labi un nekad nebija vairījies to pildīt. Šodien viņš izkāpa krastā, to tikpat labi viņa vietā varēja izdarīt cits, bet, ja viņš palika uz kuģa un viri atgriezās, neko neatraduši, viņu nomāca vainas apziņa. Viņš skatījās un ievēroja katru sīkumu. Bet nedomāt nekādi nevarēja.

Varbūt Vilija pusē kas manāms, viņš domāja. Varbūt Ara kaut kam uzdūries. Un lai velns mani parauj, ja es viņu vietā nebūtu apmeties taisni šeit. Šī ir pirmā parocīgā slēptuve. Bet viņi varēja pabraukt garām un doties tālāk. Vai ari nogriezties starp Paredonu un Krusu. Bet tam es lāgā neticu, dienā tur viņus varētu pamanīt no bākas, bet naktī viņi tam šaurumam cauri netiktu, vienalga, ar ceļvedi vai bez tā. Drīzāk viņi būs laidušies vien tālāk. Varbūt mēs atradīsim viņus uz Koko. Varbūt arī tepat kaut kur. Blakus ir vēl viena saliņa, ko muins vajag pārmeklēt. Jāpatur tikai prātā, ka friči vienmēr vadās pēc kartes. Tas ir, ja viņi nav noķēruši kādu vietējo zvejnieku. Ogles te laikam neviens nededzina, citādi es redzētu dūmus. Labi vismaz, ka ar šo salu mēs tiksim galā vēl pirms lietus. Man patīk dzīt pēdas, viņš domāja. Man tikai nepatīk tas, ar ko dzīšana beidzas.

Viņš atgrūda laivu un, noskalojis smilšainās kājas, iekāpa pāri malai. Lietus mētelī ietīto nino viņš nolika pa rokai un iedarbināja motoru. Pretēji Aram viņš nemīlēja laivu motorus un neprata tos iedarbināt, mokoši neatgādinot sev, ka jāizpūš karburators, ka sveces var noslāpt un dzirksts nepielēkt,— viņam motorista sīkie prieciņi bija liegti. Ara turpretim nepazina aizdedzes grūtības. Ja motors saniķojās, viņš bija sajūsmā kā šahists par spožu pretinieka gājienu.

Tomass Hadsons stūrēja gar krastu, bet Ara vēl nebija saskatāms, laikam par tālu aizgājis. Droši vien pusceļā pie Vilija, viņš nodomāja. Bet drīz vien ieraudzīja Aru mangrovju līcī, kur liedaga smiltis pārtrūka un inangroves, leknas un zaļas, auga pašā ūdenī, kas skalojās ap zeltaini brūno sakņu mudžekli.

Tad viņš pamanīja starp mangrovēm mastu. Tas arī bija viss. Un vēl pats Ara, kas gulēja aiz zemas kāpas tā, lai varētu redzēt pari kāpas korei.

Galvvidum pārskrēja ledainas adatiņas, kā pēkšņi redzot, ka uz ceļa nepareizā pusē pretim izšaujas sveša mašīna. Bet Ara sadzirdēja motoru, atskatījās un ar rokas mājienu aicinaja viņu klāt. Tomass Hadsons iešķērsu piebrauca malā.

Basks iekāpa laivā, turēdams ievīstīto nifīo ar stobru uz priekšu uz izbalējuša, strīpaina krekla segtā pleca. Viņš izskaujas ļoti apmierināts.

—       Laid uz priekšu, cik tālu vien pa šo spraugu vari tikt,— viņš sacīja.— Mums jāatrod Vilijs.

—  Tā ir viena no viņu laivām?

—       Kā likts,— Ara teica.— Bet varu galvot, ka pamesta. Taisās uz lietu, Tom.

—   Kaut ko redzēji?

—   Neko.

—   Es arī ne.

—  Jauka saliņa. Es atradu vecu taku uz avotu. Bet pa to nav staigāts.

—   Vilija pusē arī ir ūdens.

—       Re, kur Vilijs,— Ara teica. Vilijs sēdēja smiltīs. Kājas viņš bija izstiepis un klēpī turēja niho. Tomass Hadsons piebrauca laivu klāt. Vilijs pacēla galvu, melnie inati, sviedros izmirkuši, krita uz pieres, un veselā acs bija zila un nīgra.

—   Kur jūs tik ilgi perdelējāties?— viņš jautāja.

—   Kad viņi te ir bijuši, Vilij?

—       Vakar, spriežot pēc sūdiem,— Vilijs atbildēja.— Jeb vai man vajadzēja sacīt — ekskrementiem?

—   Cik vīru?

—  Astoņi, kas varējuši padirst, trijiem gan nabas tarkšķis.

—   Un vēl?

—   Viņi ir dabūjuši pavadoni vai ceļa rādītāju, sauciet, kā gribat.

Par ceļvedi viņi bija paņēmuši zvejnieku, kas te pie savas salmu

būdeles žāvēja uz klints sālītu barakudu šķēles ķīniešu uzpircējiem; tālāk zivis nonāca citu ķīniešu bodītēs un iztirgojot tika uzdotas par mencām. Apskatot klinti, varēja spriest, ka zvejnieks paguvis iesālīt un izžāvēt krietni daudz zivju.

—   Fricis ēst menca milzums daudz.

—   Kas tā par valodu?

—       Mana personīgā,— Vilijs atteica.— Katram te ir sava privātā valoda, basku, piemēram, vai vēl kāda cita. Kas jums būtu iebilstams, ja man arī ir?

—   Stāsti tālāk.

—       Uguns deg, fricis — u-ū-u,— Vilijs teica.— Ņam, ņam cūka miesa. Tas pats cūciņš, kas no slaktiņa salas. Saimnieks bēdīgs, bundža nav, bet varbūt saimnieks skops, nedod bundža.

—   Beidz ākstīties un runā kā cilvēks.

—       Massa Hadsons dusmīgs, pēcpusdiena beigts pagalam, lieti būt, vētra būt, tupēt uz vieta. Kālab nepaklausīt Vilijs, Vilijs gudrs, visa pampa pazīst, slavens pēda dzinējs. Vilijs runāt kā mācēt.

—   Beidz.

—   Paklau, Tom, kas divreiz atrada fričus?

—   Kādā stāvoklī šoneris?

—       Laiva beigts pagalam. Viens dēlis caura, otrs dēlis caura, sapuvis laiva. Pakaļa arī caurs, dēlis nost.

—   Kaut kam uzgrūdusies tumsā.

—       Tā izskatās. Labi, beidzu jau, beidzu ākstīties. Viņi gājuši uz rietumiem pēc saules. Astoņi vīri un pavadonis. Iespējams, pat deviņi, ja kapteinis aiz pārmērīgas atbildības vairs ne padirst neuzdrīkstas, kā tas dažkārt gadās ar mūsu personīgo vadoni, un, re, lietus ari sāk līt. Pamestais šoneris ir pieķēzīts, smird pēc vistām, cūkām, un tā gangrēniķa, ko mēs aprakām. Viņiem ir vēl viens ievainotais, bet, spriežot pēc pārsējiem, ne bīstami.

—   Strutas?

—  Jā, bet tīras strutas. Gribi redzēt pats vai ticēsi man uz vārda?

—  Ticēšu tev uz vārda, bet gribu redzēt arī pats.

Viņš apskatīja visu: pēdas, ugunskura vietu, kur vācieši bija gulējuši un gatavojuši ēdienu, krūmu puduri, kas viņiem bija noderējis par ateju, bruņurupuču šonera ievilkto vagu krasta smiltīs, kur viņi bija piestājuši. Nu jau lija pamatīgi, un tuvojās pirmie vētras brāzieni.

—       Uzvelciet lietusmēteļus un pasitiet nirtos apakšā,— Ara teica.— Ne citam kā man tos vakarā vajadzēs nokopt.

—       Es tev palīdzēšu,— Vilijs sacīja.— Mēs jau elpojam viņiem pakaušos, Tom.

—       Te ir milzum daudz vietas, kur izgrozīties, un tagad viņiem ir cilvēks, kas vietu pazīst.

—       Tavas parastās iedomas,— Vilijs teica.— Ko šis daudz vairāk var pazīt nekā mēs.

—   Noteikti un nesalīdzināmi vairāk.

—        Un velns ar viņu. Iešu uz pūpes un nomazgāšos ar ziepēm. Tā vien prasās pēc tīra ūdens un ziepēm.

Lietus nu gāza tā, ka, zemesragu apliekuši, viņi gandrīz nespēja saskatīt kuģi. Vētras brāziens šāvās šķērsu uz okeānu, tas bija tik spēcīgs un lietus tik blīvs, ka viņu kuģis rēgojās neskaidri kā caur ūdenskritumu. Rezervuāri būs pilni vienā rāvienā, Tomass Hadsons nodomāja. Ķīļa un kambīzes krāni droši vien jau tek neatņemdamies.

—  Cik ilgi nebija lijis, Tom?— Vilijs jautāja.

—       Vajadzēs paskatīties žurnālā. Kādas piecdesmit dienas, ja ne vairāk.

—       Laikam jau musons sāk draņķēt,— Vilijs sacīja.— Dod man ķirbi, SR’elSu laukā ūdeni.

—   Pieskati labāk savu nirto, ka nesamirkst.

—  Laide man ir starp kājām un stobrs uz labā pleca, viss zem lietusmēteļa,— Vilijs teica.— Savu mūžu nirto nav tik omulīgi juties. Padod ķirbi.

Uz pūpes viņi mazgājās kaili. Viņi ziepējās, lēkādami gan uz vienas kājas, gan uz otras, lai lietus nenoskalo ziepes pirms noberšanās. Visi viņi bija brūni iedeguši, bet negaisa spocīgajā gaismā izskatījās balti. Tomasam Hadsonam ienāca prātā Sezanna peldētāji, tad viņš nodomāja, ka šo ainu drīzāk vajadzētu uzgleznot Eikinsam. Un vēl — cik labprāt viņš to uzgleznotu pats: kuģi pret rēcoši baltu vilni, kas gāžas no pelēkā, lietus sakultā okeāna, nākama vētras brāziena dobjo melnumu un īsu saules atplaiksnu, kas liek sudrabaini uzmirdzēt lietum un vīru kailajiem augumiem uz pūpes.

Viņš piegrieza laivu pie borta, Ara uzmeta tauvu, un viņi bija mājās.

XI

Kad lietus vakarā pārstāja, viņš pārbaudīja visas ilgajā sausuma posmā radušās sūces, paskatijās, vai zem katras palikts spainis, iezīmēja labojamās spraugas ar zīmuli, noteica sardzes maiņas, sadalīja pienākumus komandas locekļiem, apspriedās ar savu palīgu un Aru un vienojās par tālāko. Pēc vakariņām, kad cili sasēdās lejā spēlēt pokeru, viņš izgāja uz tiltiņa. Līdzi viņš paņēma insekticīdu, piepūšamo matraci un plānu segu.

Viņš cerēja atlaisties un neko nedomāt. Reizēm tas viņam izdevās. Reizēm viņš varēja domāt par zvaigznēm bez liekas prātošanas, par okeānu bez tā mīklām un par saullēktu, nelauzot galvu, ko tas nesīs.

Pēc mazgāšanās lietus gāzmā uz pūpes viņš jutās tīrs no galvas līdz kājām un neko citu negribēja kā tikai gulēt un justies tīrs. Viņš zināja, ka velti doināt par meiteni, kas reiz bija Toma māle, par visu, ko viņi darījuši, kur bijuši kopā un kā izšķīrušies. Velti domāt par Tomu. Viņš to nebija darījis, kopš saņēma nāves ziņu.

Tāpat velti bija domāt par abiem mazajiem. Arī viņi bija zaudēti, un nekāda domāšana viņiem dzīvību neatdos. Sirdssāpes bija iemītas pret citu zirgu, kas nu tagad jājams. Nu tad guli te, jūties tīrs no ziepēm un lietus un nedomā ne par ko. Dažkārt tev tas padodas itin labi. Varbūt pat palaimēsies aizmigt un nosapņot kādu ērmīgu vai labu sapni. Guli rāms, raugies naktī un nedomā. Ara vai Henrijs tevi pamodinās, ja Pīterss kaut ko būs uztvēris.

Pēc maza brīža viņš aizmiga. Viņš atkal bija zēns un jāja augšā pa stāvu kanjonu. Kanjons pavērās priekšā, un baltoja smilšu sēre gar dzidru upi, un ūdens bija tik skaidrs, ka varēja saskaitīt visus oļus straumes dibenā un noskatīties, kā forele iznirst no atvara, tvarstīdama

straumes nestās muSas. Viņš sēdēja zirgā un vēroja foreles medības, kad Ara viņu pamodināja.

Radiogramma vēstīja: NEATLAIDĪGI TURPINĀT MEKLĒŠANU RIETUMU VIRZIENA, paraksts bija šifrēts.

—   Paldies,— viņš sacīja.— Ļauj man vēl brītiņu pagulēt.

—  Protams. Guli vien, Tom.

—   Es redzēju jauku sapni.

—  Nestāsti man,— Ara teica.— Tad varbūt piepildīsies.

Viņš laidās atkal miegā un aizmigdams pasmaidīja, jo iedomājās, ka pilda pavēli un turpina meklēšanu rietumu virzienā. Es esmu ļoti tālu rietumos, viņš nodomāja. Tik tālu rietumos, cik viņiem ne prātā nav nācis.

Viņš gulēja un redzēja sapnī, ka būda nodedzināta un kāds nogalinājis viņa stirnu mazuli, kas bija paspējis izaugt par jaunu bučiņu. Arī viņa suni kāds bija nogalinājis, viņš atrada to zem koka un pamodās sviedros.

Man liekas, sapņi nav nekāds glābiņš, viņš sacīja sev. Sapņi paliek sapņi, un nav ko cerēt, ka tie ļaus aizmirsties. Kas domājams, izdomā līdz galam.

Vienīgais, kas tev palicis, ir tavs galvenais uzdevums un sīkie uzdevumi ceļā uz galveno. Tāpēc mīli to, kas tev vienīgais. Nekādus jaukos sapņus tu vairs neredzēsi, tāpēc vari vispār neaizmigt. Guli nomodā, urdi savas smadzenes, cik pietiek spēka, un, ja tomēr uznāk miegs, lad zini, ka rādīsies murgi. Murgi — tavs vienīgais vinnests lielajā spēlē, ko sācis nemaz neesi tu, bet citi. Likmes augstas, tu esi licis un turējis līdzi, un te nu ir tavs guvums — smags un nemierīgs miegs. Tikai dažu acu tev pietrūcis, lai iespēlētu pilnīgu bezmiegu. Savu guvumu tu esi iemainījis pret to, kas tev tagad ir, tāpēc ņem par labu. Nu tev nāk miegs. Guli vien, tikai neaizmirsti, ka modīsies aukstos sviedros. Un kas par to? Nekas. Atceries, kā tu savā laikā varēji gulēt blakus meitenei visu nakti laimīgā miegā, nemezdamies citādi kā vien tad, ja viņa tevi modināja, lai tu viņu samīļo. Pakavējies vien atmiņās, Tomas Hadson, uzreiz kļūs labāk, vai ne?

Interesanti, cik pārsienamo materiālu viņiem vēl krājumā, vai ilgi pietiks tam ievainotajam tipam. Ja viņiem bijis laiks paķert līdzi medikamentus, tad bijis laiks savākt visu pārējo ari. Bet kādu pārējo? Kas viņiem vēl varētu būt bez tā, ko tu jau zini? Liekas gan, nekas sevišķs. Varbūt revolveri ur> daži automāti. Varbūt šis tas no spridzekļiem, ko vajadzības brīdī laist darbā. Var izrādīties, ka arī ložmetējs. Bet nedomāju vis. Viņi negrib cīnīties. Viņi grib izsprukt ar veselu ādu un tikt uz spāņu kuģa. Ja viņi būtu cīņasspējīgi, viņi naktī atgrieztos un ieņemtu Konfitesu. Varbūt arī ne. Varbūt viņiem radušās aizdomas un viņi ieraudzījuši krastā mūsu benzīna mucas un nodomājuši, ka mēs pa vakariem atgriežamies uz šejieni. Viņi nevar zināt, kas mēs esam. Bet

viņi var pamanīt benzīna mucas un secināt, ka tuvumā ir kāds, kas patērē ļoti daudz benzīna. Un arī sava ievainotā dēļ viņi negrib ielaisties sadursmē. Bet viņi taču būtu varējuši tonakt atstāt šoneri ar ievainoto malā un paši ieņemt raidstaciju, ja gribēja tikt projām ar to otro zemūdeni. Kas ar to otro būtu noticis? Viss izskatās diezgan savādi.

Padomā labāk par kaut ko priecīgu. Atceries, kā tu no rīta devies ce|ā pa saulei. Un neaizmirsti, ka nu viņiem ir vietas pazinējs un sālītu zivju krājums, un tev būs par ko palauzīt galvu. Viņš aizmiga un gulēja gluži labi, līdz kādas pāris stundas pirms rītausmas viņu pamodināja knauši. Faktu apsvēršana bija nākusi viņam par labu un ļāvusi gulēt bez sapņiem.

XII

Viņi pacēla enkuru jau pirms saules, un Tomass Hadsons vadīja kuģi leja pa šaurumu, kas atgādināja kanālu ar pelēkiem krasta vaļņiem. Kad saule uzlēca, viņš jau bija izvedis kuģi starp diviem sēkļiem un stūrēja taisni uz ziemeļiem, lai nokļūtu dziļumu zilajos ūdeņos, tālāk no ārējā rifa draudīgajām klinšu smailēm. Tā ceļš gan iznāca garāks nekā pa rifa iekšpusi, toties daudz drošāks.

Kad saule pacēlās debesīs, vēja nebija un jūra tik rāma, ka neuzsita vilni pat rifa klintīs. Viņš zināja, ka diena būs karsta un sutīga, bet uz pavakari gaidāma vētra.

Palīgs arī uzkāpa augšā un paskatījās apkārt. Tad vērīgi ielūkojās krasta līnijā ar augsto, neglīto bākas torni galā.

—   Mēs būtu gan varējuši braukt pa iekšpusi arī.

—  Zinu,— Tomass Hadsons atbildēja.— Bet tā man likās labāk.

—  Tada pati diena kā vakar. Tikai karstāka.

—  Tālu viņi netiks.

—   Nekur viņi netiks. Bezvējā viņiem jāsēž uz vietas. Bākā tev pateiks, vai viņi ir izgājuši pa šaurumu starp Paredonu un Koko vai nav.

—   Protams.

—   Es nolaidīšu laivu un iegriezīšos bākā. Uzraugu es pazīstu. Tu paliksi ar kuģi pie mazās saliņas aiz zemesraga. Ilgi es tur nebūšu,— Antonio sacīja.

—   Man pat nevajadzēs izmest enkuru.

—   It kā tev nepietiktu būdīgu vīru, kas paceļ.

—   Ja Ara un Vilijs ir paēduši, lai nāk augšā. Tik tuvu bākai nekas nevar būt, un pret sauli arī ne velna neredz. Tomēr sūti augšā ari Džordžu un Henriju. Lai viss būtu, kā pienākas.

—   Neaizmirsti, ka te arī pavisam zilā ūdenī gadās klintis, Tom.

—   Protams, neaizmirsīšu un redzēšu arī.

—  Teju dzersi aukstu?

—   Jā. Un, lūdzu, kādu sendviču. Tikai vispirms sūti vīrus augšā.

—  Tūlīt. Tēju likšu tev uznest un posīšos uz bāku.

—   Apdomā katru vārdu, ko tur sacīsi.

—   Tāpēc jau es braucu pats.

—   Izmet pāris auklu arī. Lai izskaties pēc zvejnieka.

Četri vīri uznāca augšā un nostājās savos parastajos novērošanas posteņos. Henrijs jautāja:—Tu kaut ko redzēji, Tom?

—       Kaija lidinājās ap bruņurupuci. Es domāju, ka viņa taisījās nosēsties bruņurupucim uz muguras. Bet viņa nenosēdās.

—        Mi capitān,'— teica Džord's, arī basks, augumā lielāks par Aru, spēkavīrs un krietns jūrnieks, tomēr daudzējādā ziņā nespēja Aram ne līdzināties.

—   Mi seīior obispo,2 — sacīja Tomass Hadsons.

—       Labi jau, Tom,— Džordžs teica.— Ja es ieraugu kādu prāvāku zemūdeni, ziņot tev?

—  Ja tik milzīgu kā toreiz, tad labāk neziņo vis.

—   Tā man vēl tagad rādās nelabos sapņos,— Džordžs sacīja.

—   Nerunāsim par to,— teica Vilijs.— Es nupat kā ēdu brokastis.

—       Kad mēs tuvojāmies, mans klibiķis no šausmām uzšāvās stāvus gaisā kā lifts,— Ara sacīja.— Un kā tev bija, Tom?

—   Bail.

—       Es redzēju, kā tā nāca augšā,— Ara teica.— Un tad Henrijs iebļāvās: «Tā ir aviobāze, Tom!»

—       Ta patiešām tā izskatījās,— Henrijs sacīja.— Ko es tur varēju darīt? Es atkal bļautu tāpat, ja kaut ko tādu ieraudzītu.

—       Tā man samaitāja visu dzīvi,— teica Vilijs.— Es vairs neesmu tas, kas biju. Un tobrīd es nebūtu devis ne desmit centus par to, ka jebkad savā mūžā vēl iziešu jūrā.

—       Še tev divdesmit,— Henrijs sacīja.— Tiksim pie Paredon Grande, varēsi kāpt malā. Atlikumu tev varbūt pat izdos.

—   Neiznāks. Nein ^u pārsēšanās biļeti.

—       Vai tiešam?— Henrijs jautāja. Kopš pēdējām atvaļinājuma reizēm Havanā starp abiem bija rūdzis nīgrums.

—       Nu tad klausies, naudasmais,— Vilijs teica.— Mēs necīnāmies ar zemūdenēm, citādi tu nebāztu ne degunu te augšā, neuztaisījis dūšu ar kādu maziņo. Mēs tikai dzenamies pakaļ fričiem, lai apšautu viņus gandrīz vaļējā laivā. Un to pat tu esi spējīgs izdarīt.

1 Mans kapteini (sp.).

’2 Mans bīskapa kungs (sp.).

—       Labāk ņem vien tos divdesmit centus,— Henrijs sacīja.— Var kādreiz noderēt.

—   Bāz …

—       Izbeidziet, jūs tur abi. Izbeidziet,— Tomass Hadsons teica. Un paskatījās uz abiem.

—   Man ļoti žēl,— Henrijs sacīja.

—   Man nav žēl,— teica Vilijs.— Bet es atvainojos.

—   Paskaties, Tom,— Ara sacīja.— Taisni pa traversu krastā.

—       Bēgumā redzama klints,— Tomass Hadsons teica.— Kartē atzīmēta mazliet vairāk uz austrumiem.

—   Nē. Es domāju to tur, apmēram pusjūdzi tālāk.

—   Kāds ķer krabjus vai liek venterus.

—   Kā tu domā, mums nevajadzētu ar viņu aprunāties?

—       Droši vien viņš ir no bākas, Antonio taisās uz turieni, gan aprunāsies.

—       Zī-ivsl Zi-ivs!— palīgs iebrēcās, un Henrijs jautāja:— Ļausi man izvilkt, Tom?

—   Protams. Lai Hils nāk tavā vietā.

Henrijs nokāpa lejā, un pēc brītiņa zivs lēca, un viņi redzēja, ka tā ir barakuda. Vēl pēc brītiņa Tomass Hadsons dzirdēja, kā Antonio nokrekstas, iecērtot žebērkli, un lad atskanēja dobji vāles sitieni pa zivs galvu. Viņš gaidija, kad barakuda noplunkšķēs atpakaļ jūrā, un atskatījās uz ķīļūdeni, lai redzētu, cik tā liela. Tomēr nekas nenoplunkšķēja, viņš atcerējās, ka šejienieši barakudas ēd, un noprata, ka Antonio taisās paņemt to līdzi ūz bāku. Tad divas rīkles reizē nobļāva:— Zī-ivs!— bet šī zivs nelēca, un aukla svelpdama tinās laukā. Viņš pagrieza kuģi vairāk uz jūras pusi un palēnināja abus motorus. Kad aukla vēl arvien netaisījās stāties, viņš vienu motoru izslēdza pavisam un izdarīja puspagriezienu zivs virzienā.

—  Akanta!— palīgs iesaucās.— Pamatīgai

Henrijs sāka vilkt, un visi noliecās pār pūpes reliņiem un ieraudzīja garo, lāsumaino ķermeni, un katra svītra bija skaidri redzama dzidri zilajā ūdenī. Kad zivs bija tik tuvu, ka to gandrīz jau varēja aizsniegt ar žebērkli, viņa pēkšņi pasita galvu, šāvās dziļumā un kļuva neredzama tik ātri, ka tu, cilvēks, nedabūji ne attapties.

—  Tas viņām vecs niķis,— Ara sacīja.— Kā lodes šāviens.

Henrijs ātri atrāva viņu atpakaļ, un viņi no pūpes skatījās, kā

iecērtas žebērklis un kā spriego, drebošo zivi izceļ uz klāja. Spoži zilās sānu svītras mirguļoja, kā bārdas naži asie žokļi bezmērķīgi vārstījās. Antonio noplāja zivi uz pūpes, un viņas aste dauzījās pret klāju.

—  Qui peto Mās hermoso!'— Ara sacīja.

1 Kas viņai par skaistām bruņām! (Sp.)

—       Jā, skaista akanta,— Tomass Hadsons piekrita.— Bet tādā garā mēs te nomuļļāsimies visu rīlu. Izmetiet auklas, bet bez pavadiņām,— viņš sacīja savam palīgam. Viņš stūrēja uz bāku, kas slējās pār augstāko klinti, cenzdamies gan atgūt nokavēto laiku, gan radīt iespaidu, it kā viņi te nodarbotos tikai ar zvejošanu. Izskatījās labi — arī tukšās auklas ūdens smagumā lieca makšķeru kātus.

Uznāca Henrijs un teica:— Tā nu bija skaista zivs, vai uc? Tikai pie vilkšanas būtu derējuši vieglāki rīki. Bet cik savāda forma tādas akantas galvai!

—   Cik viņa svēra?— Vilijs jautāja.

—       Antonio teica, ka ap sešdesmit, Vilij. Žēl, ka nepaguvu pasaukt tevi. Patiesībā viņa pienācās tev.

—       Tas nekas,— Vilijs sacīja.— Tev tas gāja ātrāk, mēs jau tāpat te ilgi nopiņķerējāmies. Ja vien būtu laiks, te varētu sazvejot krietni daudz zivju.

—   Brauksim te zvejot pēc kara.

—       Ne velna,— Vilijs teica.— Pēc kara es iešu uz Holivudu par tehnisko konsultantu, specialitāte — mērkaķošanās uz jūras.

—   Tur tu būsi īstajā robā.

—       Kā citādi. Nu jau vairāk nekā gadu es to pētu, izmēģinu praksē un visādi gatavojos spožai karjerai.

—   Kāds velns tevi šodien dīda, Vilij?— Tomass Hadsons jautāja.

—   Nezinu. Izkāpu no kojas ar kreiso kāju.

—       Labi, noej kambīzē, paskaties, vai tējas pudele ir atdzesēta, un uznes man. Antonio šķērž zivi. Tāpēc sendviču varbūt sataisīsi tu?

—   Labprāt. Ko likt virsū?

—   Zemesriekstu sviestu un sīpolus, ja sīpolu vēl diezgan.

—   Klausos, ser, zemesriekstu sviests un sīpoli.

—   Un mēģini tikt va|ā no lielā melnā.

—  Jā, ser. Lielais melnais izkūpējis, ser.

Kad viņš bija aizgājis, Tomass Hadsons sacīja:— Esi iecietīgāks pret viņu, Henrij. Man viņš ir vajadzīgs, un savu lietu viņš prot, lai būtu kāds būdams. Viņam vienkārši uznācis melnais.

—   Es jau pūlos būt labs pret viņu. Bet viņš ir kā ezis.

—       Būtu nu pūlējies mazliet nopietnāk. Tu viņu aizkaitināji ar tiem divdesmit centiem.

Tomass Hadsons raudzījās uz gludo jūras līmeni un nevainīgi mēmo rifu, kas slīdēja gar kreiso bortu. Labi, ka, vadot kuģi gar bīstamu vietu, gaisma bija no muguras. Pelnīts atvieglojums par tām reizēm, kad vajadzēja stūrēt pret sauli, un vēl par daudz ko citu pelnīts.

—       Piedod, Toin,— Henrijs sacīja.— Mēģināšu kontrolēt savus izteicienus un domas arī.

Vilijs atgriezās ar tēju, ko bija ielējis tukšā ruma pudelē, aptinis ar papīra dvieli un pārvilcis ar divām gumijām, lai papīrs neslīdētu nost.

—  Auksta kā ledus, kaplein,— viņš teica.— Un aptīta, lai nesasilst.

Sniegdams Tomasam Hadsonam sendviču noplēsta papīra dvieļa

galā, viņš sacīja:— Viena no sendviču mākslas augstākajām virsotnēm. Saucas «Everesta smaile». Tikai komandieriem.

Pat bezvējā, uz tiltiņa stāvot, Tomass Hadsons saoda viņa elpu.

—   Vai tev neliekas, Vilij, ka būtu vēl tā ka par agru?

—   Nē, ser.

Tomass Hadsons šaubīgi paskatījās uz viņu.

—   Ko tu teici?

—   Nē, ser. Vai tad jūs nedzirdējāt, ser?

—       Kā ne, veselas divas reizes,— Tomass Hadsons sacīja.— Un tu paklausies vienu. Ej lejā. Iztīri kambīzi, bet kārtīgi, un tad nāc augšā un stāvi pie priekšējā enkura, lai es tevi varu redzēt.

—  Jā, ser,— Vilijs teica.— Es slikti jūtos, ser.

—       Toties labi zini jūras likumus, bet tam es d … virsū. Slikti jūties? Mierini sevi ar to, ka drīz lu jutīsies desmitreiz sliktāk.

—       Jā, ser,— Vilijs teica.— Jūtos slikti, ser. Man vajadzētu parādīties ārstam.

—       Viņš laikam ir priekšējā kubrikā. Garām iedams, vari pabāzt galvu un paskatīties.

—  Tā jau es domāju, ser.

—   Ko tu domāji.

—   Neko, ser.

—   Pilns kā zeķe,— Henrijs sacīja.

—       Nē, nav vis,— Tomass Hadsons iebilda.— Tikai iedzēris. Bet viņš ir kaut kur uz ārprāta robežas.

—       Viņš jau labu laiku ir savāds,— Ara teica.— Kaut gan savāds viņš bijis vienmēr. Neviens no mums nav tik daudz cietis kā viņš. Es vispār nekad neesmu cietis.

—  Toms ir cietis,— Henrijs sacīja.— Un viņš dzer aukstu tēju.

—       Pietiek urbties patoloģijā un gvelzt blēņas,— Tomass Hadsons teica. — Neko es neesmu cietis, un auksta tēja man garšo.

—   Kā es to agrāk nepamanīju?

—   Ar laiku mēs visi kļūstam prātīgāki, Henrij.

Bāka jau bija tuvu, priekšā tikai klints, ko vajadzēja apiet, un Tomass Hadsons nodomāja, cik nevajadzīga bijusi šī saruna.

—       Ej uz priekšgalu, Ara, un paskaties, ka viņam tur sviežas. Neatstāj viņu vienu. Tu novāc auklas, Henrij.-Džordž, kāp lejā un palīdzi Antonio nolaist laivu. Ja viņš vēlas, vari braukt līdzi uz bāku.

Palicis viens uz komandtiltiņa, viņš ieelpoja gvano smaku, kas vēdīja no klints, un aplieca zemesragu, un noenkurojās divas asis dziļajā ūdenī. Jūras dibens te bija skaidrs, un pašlaik sākās paisums. Viņš pārlaida skatienu baltajai mājai, augstajai, veclaicīgajai bākai un tālāk — varenajai klintij, zaļajām mangrovju saliņām un Kaijorotnano

kailajai zemo klinšu grēdai pamalē. Tik sen jau šī garā, dīvainā, mēra apsēstā sala redzēja viņus parādāmies un atkal pazūdam, tik labi viņi to pazina, tik bieži bija vadījušies pēc tās zīmēm gan veiksmīgos, gan neveiksmīgos braucienos, ka Tomass Hadsons vienmēr juta saviļņojumu, kad sala parādījās vai izgaisa pamalē. Te nu tā atkal bija, uzgriezusi savu kailāko sānu, gandrīz vai tuksnesī, pār kuru slejās tikai sīki krūmi.

Šo lielo salu apdzīvoja pamesti, par meža kustoņiem kļuvuši lopi — zirgi, govis un cūkas,— un Tomass Hadsons nodomāja, cik bieži tā cilvēkos bija modinājusi maldīgu cerību to kolonizēt. Te netrūka ne zāļainu pakalnu, ne auglīgu ieleju, ne labi noaugušu būvkoku; un franči, kas arī savā laikā mēģināja apmesties uz Romano salas, te bija pat uzcēluši ciemu un nosaukuši par Versaļu.

Nu visas šīs mājas bija pamestas, izņemot vienu, pašu lielāko, un reiz, pēc ūdens iedams, Tomass Hadsons bija redzējis sētas dubļos vārtāmies suņu un cūku mudžekli; gan suņi, gan cūkas bija pelēki no odiem, kas ietina katru dzīvnieku kā bieza sega. Sala bija brīnišķīga, ja dienu un nakti nenorimdamies pūta austrumu vējš, tad pa to varēja klejot ar šauteni un justies kā apsolītā zemē. Tā bija tikpat neskarta kā tālajos laikos pirms Kolumba parādišanās šajos krastos. Bet, tiklīdz vējš nostājās, no purviem cēlās odu mākoņi. Un mākoņi nebija metafora. Tie cēlas mākoņiem vārda vistiešākajā nozīmē un spēja sakost cilvēku līdz nāvei. Nē, tie, kurus mēs meklējam, nevar būt apmetušies uz Kaijoromano, Tomass Hadsons domāja. Vismaz ne šādā bezvējā. Viņi bija spissti doties tālāk gar krastu.

—  Ara!— viņš pasauca.

—   Kas ir, Tom?— Ara jautāja. Uz tiltiņa viņš vienmēr uzlēca veikli kā akrobāts, ja vien akrobātu augumiem būtu tāds tērauda smagums.

—   Kā jums tur iet?

—   Ar Viliju nav labi, Tom. Es viņu izvedu no saules, liku iedzert un atgulties. Citādi viņš ir mierīgs, tikai skatiens pārāk ciešs.

—   Varbūt viņa durnā galva pārkarsusi saulē un nekas vairāk.

—   Varbūt. Bst varbūt arī vairāk.

—   Un citi?

—   Hils un Pīterss guļ. Hilam pagājušo nakti vajadzēja turēt Pītersu nomodā. Henrijs arī guļ, un Džordžs aizbrauca ar Antonio.

—   Viņiem vajadzētu drīz atgriezties.

—   Nekur jau nepaliks.

—   Viliju nedrīkst laist saulē. Muļķīgi bija nozīmēt viņu priekšgalā. Bet es to darīju disciplīnas dēļ, nepadomādams.

—   Es jaucu laukā un tīru ložmetējus, spridzekļus pēc vakarējā lietus un drēgnuma ari vajadzēja pārbaudīt. Šaujamos mēs izjaucām, notīrījām un ieeļļojām jau vakar pēc pokera.

—       Gaiss tagad tik mitrs, ka jāpārbauda katru dienu, vai ir šaušanas kārtībā.

—       Zinu,— Ara sacīja.— Bet Viliju mums vajadzēs no kuģa norakstīt. Tikai te mēs nevaram to izdarīt.

—   Varbūt Kaijofransēzā?

—       Varētu jau. Bet labāk Havanā, un lai no turienes viņu aizgādā tālāk. Jo muti viņš neturēs, Tom.

Tomasam Hadsonam iešāvās prātā doma, ko viņš jau nākamajā brīdī nožēloja.

—       Mums nevajadzēja ņemt cilvēku, kas demobilizēts pēc galvas kontūzijas,— Ara sacīja.

—       Nevajadzēja. Bet mēs paņēmām. Un vispār — cik sasodītu kļūdu esam izdarījuši.

—       Ne pārāk daudz,— Ara teica.— Vai nu es varu iet lejā un pabeigt savu darbu?

—  Jā,— Tomass Hadsons sacīja.— Un liels paldies tev par visu.

—   A sus drdenes,'— Ara teica.

—       Kaut jel tas pavēles vismaz būtu jēdzīgas,— Tomass Hadsons sacīja.

Atgriezās Antonio un Džordžs, un Antonio tūlīt uzkāpa komandtiltiņā, kamēr Džordžs ar Henriju cēla uz klāja motoru un laivu.

—   Nu?— Tomass Hadsons jautāja.

—       Viņi laikam pagājuši garām naktī, kad bija vējš,— Antonio teica.— Ja viņi būtu braukuši pa šaurumu, no bākas to pamanītu. Tas vecis ar savu laiviņu un venteriem nekādu šoneri nav redzējis. Bākas uzraugs teica, ka vecis esot ļoti pļāpīgs un noteikti būtu to pieminējis. Vai mums vajadzētu griezties atpakaļ un parunāt ar to veci pašiem?

—   Nē. Man liekas, viņi ir kaut kur ap Puertokoko vai Gilermo.

—   Apmēram tik tālu viņi ar to nieka vējeli pa nakti varēja aizkulties.

—  Tātad tu domā, ka naktī viņi pa šaurumu nav izbraukuši?

—  Ja vien viņu rīcībā nav bijis pasaules labākais locis.

—       Nu tad mēs viņus atradīsim uz Koko vai ap Gilermo. Ceļam enkurus augšā un braucam.

Šis krasts bija tīrās lamatas, un, salu apbraucot, Tomass Hadsons visu laiku turējās pa kādām simt asīm no krasta līnijas. Visa krastmala bija zemās klintīs, rifos un garu sēkļu plankumos, kas bēgumā parādījās virs ūdens. Sardzē stāvēja četri vīri, pa kreisi no Tomasa Hadsona — Hils. Tomass Hadsons skatījās uz krastu, kur tagad jau sākās mangrovju zaļie biezokņi, un nodomāja, ka šādā bezvējā te jābūt īstai ellei. Mākoņu grēdas jau bija sakāpušas tik augstu, ka vētrai vajadzēja sākties ātrāk, nekā tā bija gaidīta. Aiz Puertokoko ir kādas

trīs vietas, kas man jāpārmeklē, viņš domāja. Vajadzēs piedot gāzi, lai drīzāk tiekam galā.

—       Henrij,— viņš teica,— nāc pie stūres un turi uz divsimt astoņdesmit pieciem apgriezieniem. Es nokāpšu lejā un paskatīšos, kā iet Vilijām. Ja redzi kaut ko, pasauc. Krastu vari nevērot, Hil. Ej pie labā borta. Tadā seklumā viņi nevarēja piestāt.

—       Es gan labāk papētītu krastu, ja tu neiebilsti, Tom,— Hils sacīja.— Dzijums te līkumains un vietām pieiet pie paša krasta, ar ce|vedi viņi tomēr varētu te piekļūt un noslēpties mangrovēs.

—  Labi,— teica Tomass Hadsons.— Es sūtīšu augšā Antonio.

—  Ar šo lielo binokli mastu es mangrovēs noteikti pamanīšu.

—  Šaubos gan. Bet var jau gadīties.

—   Lūdzu, Tom. Ja tu atļauj.

—   Es taču jau atļāvu.

—       Piedod, Tom. Es tikai domāju, ka pavadonis varēja atvest viņus uz šejieni. Mēs te reiz iegriezāmies.

—  Jā, un tūlīt ieslēdzām atpakaļgaitu, lai tiktu laukā.

—       Atceros. Bet pieņemsim, ka vējš nostājās un viņiem ar steigu vajadzēja paslēpties. Negribētos aizskriet viņiem garām.

—       Pareizi. Bet mēs esam pārāk tālu jūrā, lai saskatītu mastu. Bez tam viņi varēja sacirst mangrovēs un mastu nomaskēt.

—       To es zinu,— Hils spāniskā ietiepībā atbildēja.— Bet man ir ļoti labas acis un binoklim divpadsmitkārtējs pastiprinājums, un laiks mierīgs, un redzamība tāda, ka .. .

—  Nu labi, dari to, vai tad es neteicu.

—   Protams. Es tikai gribēju paskaidrot, kāpēc.

—      Tu jau paskaidroji,— Tomass Hadsons sacīja.— Un, ja atrodi mastu, vari appušķot ar zemesriekstiem un iespraust man pakaļā.

Hils gan jutās aizskarts, bet joks viņu tomēr sasmīdināja, īpaši, kad viņš iztēlojās zemesriekstus, un viņš skatījās mangrovēs tik cieši un tik ilgi, ka lielais binoklis gandrīz vai izurba viņam acis rto pieres.

Lejā Tomass Hadsons tērzēja ar Viliju, raudzīdamies garām slīdošajā jūrā un krastā. Kā vienmēr viņu pārsteidza, cik maz viņš var redzēt un cik muļķīgi jutās, nokāpis no tiltiņa, tāpēc, ja vien lejā viss bija kārtībā, neatstāja savu vietu pie stūres. Ar savu komandu viņš uzturēja tikai visnepieciešamākos kontaktus, nekad nenolaizdamies līdz sīkumainas pieskatīšanas idiotismam. Toties viņš deva arvien plašāku rīcības brīvību Antonio, kas bija daudz labāks jūrnieks nekā viņš pats, un Aram, kas bija daudz labāks cilvēks nekā viņš pats. Viņi abi ir krietnāki viri par mani, Tomass Hadsons domāja, un tomēr komandiera vietā japaliek man, izmantojot viņu zināšanas, spējas un cilvēciskās īpašības.

—   Vilij,— viņš teica.— Kas ar tevi notiek?

—  Piedod, Tom, es izgāžos kā pēdējais muļķis. Bet man ir slikti.

—       Tu pats zini, kā ir ar dzeršanu,— Tomass Hadsons sacīja,— lai gan nekādi likumi nav rakstīti. Par godu un citām patētiskām blēņām nemaz nerunājot.

—  Jā, protams,— Vilijs teica.— Tu zini, ka es neesmu žūpa.

—  Uz kuģa mēs žūpas neņemam.

—  Tikai Pītersu.

—       Mēs viņu neņēmām. Mums viņu piekomandēja. Gan jau viņam arī ir sava bēda.

—       Viskija pudele ir viņa bēda,— Vilijs sacīja.— Un tā viņa bēda ļoti drīz var kļūt par visa kuģa bēdu.

—       Mēs viņu norakstīsim,— Tomass Hadsons teica.— Kas vēl tevi kremš?

—  Viss.

—  Proti?

—       Es esmu pa pusei traks, un tu esi pa pusei traks, un visa mūsu komanda ir pa pusei svēta, pa pusei velna apsēsta.

—  Nav nemaz tik slikta kombinācija.

—       Zinu jau. Brīnišķīga kombinācija. Bet es esmu radis pie citādas kārtības.

—       Tas nav nopietni, Vilij. Vienkārši tava galva nepanes sauli un no dzeršanas tev kļūst vēl sliktāk, vismaz man tā liekas.

—       Man arī,— Vilijs sacīja.— Es jau to nedaru tīšām, Tom. Vai tu kādreiz esi bijis tā pa īstam traks?

—  Nē. Tas man kaut kā gājis secen.

—       Riebīga jušana,— Vilijs teica.— Un, lai cik ilgi nevilktos, vienmēr maķenīt par ilgu. Bet dzert gan es vairāk nedzeršu.

—  Dzer vien. Ar mēru, kā tu vienmēr esi to darījis.

—  Es dzēru tikai tāpēc, lai man nenāk virsū.

—   Visi mēs kaut kā pēc dzeram.

—  Protams. Bet tā nav tukša muldēšana. Domā, es tev meloju, Tom?

—  Mēs visi melojam. Bet es ticu, ka tu to nedari apzināti.

—       Kāp vien uz tiltiņa,— Vilijs sacīja.— Aizkustinošs skats, tu blenz uz jūru kā uz skuķi, kas taisās tevi atstāt. Es nedzeršu neko citu kā vien jūras ūdeni un palīdzēšu Aram izjaukt tos grabuļus un salikt atkal kopā.

—  Nedzer, Vilij.

—  Ja es leicu, ka nedzeršu, tad nedzeršu ari.

—  Zinu.

—  Paklau, Tom. Drīkst tev kaut ko pajautāt?

—  Ko vien vēlies.

—  Tev ir ļoti grūti?

—  Diezgan.

—  Gulēt vari?

—  Ne visai.

—  Pagājušo nakti?

—  Jā.

—       Tāpēc, ka tu izgāji krastā,— Vilijs teica.— Kāp augšā un nebēdā par mani. Iešu palīgā Aram, mums darba pietiks.

xni

Viņi meklēja pēdas gar Puertokoko krastiem un izbraukāja ar laivu visus mangrovju pudurus. Te netrūka patiešām labu vietu, kur noslēpties bruņurupuču šonerim. Bet viņi neko neatrada, un drīz uznāca vētra ar stāvgazu lietu, kas pātagoja jūru tā, ka likās, it kā jūra, uz baltām, saboztām strūklām atsperdamās, lēktu debesīs.

Tomass Hadsons bija apstaigājis krastu un aiz lagūnas pagriezies uz salas vidu. Te viņš atrada vietu, kur flamingo glābās no paisuma, un redzēja daudz meža ibisu — koko, no kuriem sala bija ieguvusi savu vārdu, un rožaino platknābju pāri, kas rakņāja tnerģeli lagūnas malā. Putni bija skaisti, un to sārtums asi mirdzēja pret pelēko merģeli, bet viņu graciozajām, žiglajām kustībām piemita drausmais izsalkuma dzītu bridējputnu bezpersoniskums. Viņš nevarēja ilgi skatīties uz putniem, vajadzēja pārbaudīt, vai tie, kurus viņš meklēja, nav paslēpuši savu šoneri mangrovēs un apmetušies kādā augstākā vietā, tālāk no moskītiem.

Viņš neatrada neko, tikai vecu ogļu dedzināšanas bedri un pēc pirmā vētras brāziena iznāca krastā, un Ara uzņēma viņu laivā.

Aram patika braukt ar laivu lietū un negaisā, un viņš pastāstīja Tomasam Hadsonam, ka neviens no meklētājiem neko nav atradis. Visi bija uz klāja, tikai Vilijs vēl kavējās, jo bija izvēlējies vistālāko krasta gabalu aiz mangrovēm.

—  Un tu?— Ara jautāja.

—  Ari neko.

—       Lietus noskalos Vilijām nelabumu. Aizvedīšu tevi un braukšu viņam pakaļ. Kā tu domā, kur viņi varētu būt, Tom?

—   Uz Gilermo. Es, piemēram, būtu izvēlējies Gilermo.

—   Es arī. Un Vilijs domā tāpat.

—   Viņam bija labāk?

—  Turas no visiem spēkiem. Vai tad tu Viliju nepazīsti?

—       Tā gan,— sacīja Tomass Hadsons. Laiva piestāja pie borta, un viņš kāpa uz klāja.

Tomass Hadsons noskatījās, kā Ara, laivu uz pakaļgala sasvēris, apgriežas un pazūd baltajā lietus gāzmā. Tad viņš lika uznest dvieli un apstājās uz pūpes slaucīties.

Henrijs teica:— Negribi iedzert, Tom? Tu esi slapjš līdz ādai.

—  Labprāt.

—  Gribi tīru rumu?

—       Pašā laikā,— Tomass Hadsons atbildēja. Viņš nokāpa lejā pēc sausa svītera un šortiem un atrada savu komandu līksmā noskaņā.

—       Mēs visi iedzērām tīru rumu,— Henrijs sacīja un pasniedza viņam līdz pusei pielietu glāzi.— Man liekas, ja tā žigli iedzer un apžāvējas, nekāda saaukstēšanās nedraud. Ka tu domā?

—       A, Tomi—iesaucās Pīterss.— Tu arī pieslējies profilaktisko iemetēju pulciņam?

—   Kā tu pamodies?— Tomass Hadsons jautāja Pītersam.

—  Dzirdēju pudeli klunkšķam.

—       Es kādu nakti paklunkšķināšu tev pudeli pie auss, redzēsim, vai modīsies.

—   Droši, Tom. Vilijs katru nakti mani tā modina.

Tomass Hadsons nolēma nedzert rumu. Bet, redzēdams, ka visi ir iedzēruši, laimīgi un mundri, lai gan viņus gaidija uzdevums, kas nesolīja nekāda prieka, nodomāja, ka atteikšanās izskatītos pēc uzpūtības un klīrības. Viņam arī gribējās iedzert.

—       Dzersim šito uz pusēm,— viņš sacīja Pītersam.— No visa man pazīstamā kuņudzimuma tu esi vienīgais, kas saldak guļ ar austiņām nekā bez.

—       Te nav ko dalīt,— Pīterss teica, atļaudamies mazu atkāpi no dienesta disciplīnas.— Tad netiks ne tev, ne man.

—       Labi, tad ielej sev arī vienu mēriņu,— Tomass Hadsons sacīja.— Man šī elles dzira iet pie sirds tikpat labi kā tev.

Pārējie noskatījās, un Tomass Hadsons redzēja, ka Henrijam savelkas žokļu muskuļi.

—       Met cauri,— Tomass Hadsons teica.— Un pieraugi, lai tavas mistiskās mašīnas šonakt darbotos, cik precīzi vien iespējams. Tevis paša un visu pārējo labā.

—  Mūsu visu,— Pīterss sacīja.— Kurš uz kuģa visvairāk strādā?

—       Ara,— Tomass Hadsons sacīja un ievilka pirmo malku no savas glāzes, un pārlaida skatienu komandai.— Un visi pārējie rīkļurāvēji, kas te salasījušies.

—   Uz tavu veselību, Tom,— Pīterss teica.

—       Uz tavu, Pīters,— Tomass Hadsons atsaucās un juta vārdus auksti un riebīgi ķeramies kaklā.— Par austiņu karali,— viņš piebilda, lai atgūtu kaut ko nupat zaudētu.— Par visām klunkšķošām skaņām,— viņš sacīja, paspēris krietnu soli tajā virzienā, kurā viņam būtu vajadzējis iet no paša sākuma.

—       Uz mana komandiera veselību,— Pīterss teica, šaudams jau pāri strīpai.

—       Uz ko vien gribi,— Tomass Hadsons sacīja.— Reglamentā gan par to ntkas nav minēts. Bet es atbildēšu. Pasaki to vēlreiz.

—   Uz tavu veselību, Tom.

—       Paldies,— Tomass Hadsons teica.— Bet es būšu visai nožēlojams kuņasbērns, ja dzeršu uz tavu, kamēr tu nesavedīsi kartībā savu radio un sevi pašu arī.

Pīterss skatījas uz Tomasu Hadsonu, un sejā ieslinga disciplinēta kareivja savaldība, un ļodzīgais augums atguva stāju, un tas atkal bija vīrs, kas nokalpojis trīskārtēju dienesla laiku, jo bija šai lietai ticējis un tad, līdzīgi Vilijām, pārcelts citur, un atsaucās pierasti un neiebildīgi:

—  Jā, ser.

—       Dzer uz savu veselību,— Tomass Hadsons teica.— Un uzkurbūlē savu radiobalaganu, lai tā būda rūc.

—  Jā, ser,— Pīterss neliekuļotā paklausībā atbildēja.

Pietiks arī, ko tur vairāk, Tomass Hadsons nodomāja. Lai ir, kā ir, iešu labāk uz pūpi un sagaidīšu savu otro sāpjubērnu atpakaļ. To, kas manai komandai ir pret Pītersu, es pats nekad nespēšu īsli izjust. Būtu es zinājis tikpat labi kā viņi, kas Pītersam aiz ādas. Bet kaut kas ir. Viņš ir kā meli, kas novesti jau tik talu, ka gandrīz kļuvuši par patiesību. Tiesa, ar mūsu aparātiem viņš netiek galā. Bet varbūt viņš tiktu galā ar kaut ko pavisam citu, daudz nozīmīgāku?

Un Vilijs ir taisni tāds pats, viņš domāja. Šie abi ir viens otra vērti. Nu viņiem jau vajadzētu būt atpakaļ.

Viņš ieraudzīja laivu nākam caur lietu un balti sakulto ūdeni, kas vijās un locījās vēja brāzienos. Abi uzkapa uz klāja slapji līdz ādai. Lietus mēteļus viņi nebija uzvilkuši, tajos bija satīti ftinos.

—       Sveiks, Tom,— Vilijs teica.— Slapjas pakaļas un tukši vēderi — viss, ko mēs dabūjām.

—       Paņem pretim «bērniņus»,— Ara sacīja, padodams augšā ietītos automātus.

—   Nekas?

—       Nekas, pareizināts ar desmit,— Vilijs atbildēja. Viņš stavēia uz pūpes, un ūdens no viņa plūda straumēm. Tomass Hadsons uzsauca Hilam, lai atnes divus dvieļus.

Ara piesēja laivu tauvā un uzkāpa uz klāja.

—  Nekas, nekas un vēlreiz nekas,— viņš teica.

—  Tom, vai tu mums šito elles lietu ieskaitīsi virsstundās?

—  Tāpat mums lūlīt jātīra automāti,— Vilijs sacīja.

—       Vispirms jāapžāvējas,— Ara teica.— Es arī esmu slapjš. Kad nebija, tad ne piliena, tagad atkal tā, ka man pat uz dibena zosāda.

—       Zini, Tom,— Vilijs sacīja,— ar ievilktu rifu tie maitasgabali varēja izmantot šito brāzienu, lai izietu jūrā.

—  Tas man arī ienāca prātā.

—       Man liekas, rīta pusē, kamēr gaišs un bezvējš, viņi slēpās, bet ar vētru laidās tālāk.

—  Kā tu domā, kur viņi varētu būt?

—  Nekur tālāk par Gilermo jau ne. Bet velns viņus zina.

—   Rīt mēs līdz ar gaismu iziesim uz Gilsrmo un noķersim viņus tur.

—   Ja nebūs jau projām, noķersim, ja būs,— nenoķersim.

—   Ne citādi.

—   Kāda velna pēc mums nav radara?

—   Ko tas mums tagad dotu? Ko tu uz tā ekrāna redzētu, Vilij?

—       Velnu visā viņa godībā,— Vilijs teica.— Atvaino, Tom. Bet meklēt ar ultraīsajiem kaut ko tādu, kam pat radio nav …

—       Ko lai dara,— Tomass Hadsons sacīja.— Varbūt tu gribi ieteikt kaut ko labāku?

—  Jā. Sacīt?

—   Atļauts.

—   Es gribu noķert tos kuņas izdzemus un apšaut visus līdz pēdējam.

—   Kāds no tā labums?

—   Esi aizmirsis, kādu slaktiņu uzrīkoja viņi?

—       Liec tu man mieru ar savu sūda slaktiņu. Pietiekami ilgi esi jūrā, lai saprastu.

—  Labi. Gribu viņus nošaut, un viss. Tas tevi apmierina?

—       Jau vairāk nekā puņķošanās ap slaktiņu. Bet man vajadzīgi gūstekņi no šajā rajonā operējošām zemūdenēm, dzīvi, kas var runāt.

—  Tavs iepriekšējais neko daudz vis nerunāja.

—   Nē. Un tu arī nebūtu runājis, kad nāve jau zoba galā.

—       Pieņemsim,— Vilijs teica.— Varu iet un iekampt savu likumīgo mēriņu?

—   Protams. Uzvelc tikai sausas bikses un kreklu un nemeklē kašķi.

—   Ne ar vienu? Ak, es mazais nabadziņš.

—  Audz liels,— Tomass Hadsons sacīja.

—   Krīti beigts,— Vilijs atņirdzās smaida.

—       Tāds tu man patic,— Tomass Hadsons teica.— Turpini tādā pašā garā.

XIV

Tonakt plosījās negaiss ar zibeņiem un pērkoniem un lietus gāza līdz trijiem no rīta. Pītersam pa radio atkal nekas nebija iznācis, un viņi aizmiga karstajā sutoņā, kamēr pēc lietus neparādījās knauši un nesāka viņus modināt. Tomass Hadsons izsmidzināja insekticīdu, gulētāji gan sāka klepot, bet vairs tā nesvaidījās un neplīkšķinājās, knaušus sitot.

Viņš nosmidzināja Pītersu tik pamatīgi, ka Pīterss pamodās, nopurināja austiņās iemaukto galvu un klusi teica:— Es darīju, ko varēju, Tom, visu laiku. Bet neko neuztvēru.

Tomass Hadsons uzspīdināja kabatas bateriju un ieraudzīja, ka barometrs ceļas. Nu maniem fričiem tiks vējš, viņš nodomāja. Nevar

teikt, ka viņiem nebūtu vēlreiz palaimējies. Šis apstāklis kārtīgi jāapsver.

Viņš atgriezās pakaļgalā un vēlreiz klusi izsmidzināja kajīti, nevienu neiztraucēdams.

Viņš apsēdās pūpē, skatījās, kā nakts sāk blāvot, un brīžiem apsmidzinājās arī pats. Kārtīgākie repelenti jau gāja uz beigām, toties šī draņķa vēl bija, cik uziet. Svīstošās vietās šis dedzināja ādu un tomēr bija labāks par knaušiem. Knauši atšķiras no odiem ar to, ka uzklūp nedzirdami un koduma vieta sāk niezēt tūlīt. Un sapampst kā mazs zirnītis. Dažās salās un krasta rajonos knauši bija negantāki kā citur. Vismaz viņu kodieni vairāk sūrstēja. Bet, viņš domāja, tas var būt atkarīgs ari no ādas — cik tā iedegusi un norūdījusies. Nesaprotu, kā vietējie iztur. Jābūt ļoti biezādainiem, lai dzīvotu šajā krastā un Bahamas salās, kad nepūš pasāts.

Viņš sēdēja pūpē vērodams un ieklausīdamies. Augstu debesīs rūca divas lidmašīnas, un viņš klausījās motoros, kamēr vien tie bija dzirdami.

Lielie bumbvedēji iet uz Kamagveju vai nu pa ceļam uz Āfriku, vai vēl kaut kurieni, un tiem gar mums nav nekādas daļas. Kas šiem nekaiš, viņus knauši neēd. Mani arī. Pie velna viņus. Pie velna viņus, un ne velna, ka mani ari. Būtu labāk aususi gaisma, lai varam doties tālāk. Te mēs, paldies Vilijām, esam pārmeklējuši visu līdz zemesraga galam, un tam šaurumam ar braukšu cauri gar pašu krastu. Tur tikai viena vieta ir bīstama, bet gan es to rīta gaismā redzēšu, vienalga, kaut vai bezvējā. Un tad mēs būsim pie Cilerrno.

Rītausmā viņi devās ceļā un Hils, kam bija visasākā redze, ar divpadsmitkārtīgo binokli vēroja zaļo krasta līniju. Viņi bija pietiekami tuvu krastam, lai pamanītu pat nogrieztu mangrovēs zaru. Tomass Hadsons stāvēja pie stūres. Henrijs skatījās jūrā. Vilijs stāvēja blakus Hilam.

—  Šai vietai viņi gan noteikti jau garām,— Vilijs teica.

—   Bet mums jāpārbauda,— Ara sacīja. Viņš stāvēja blakus Henrijam.

—  Protams,— Vilijs teica.— Es tikai tapat runāšanas pēc.

—  Nez kur tā sasodītā rīta patruļa no Kaijofransēzas, ka ne manīt nemana?

—  Vai tad viņi pa svētdienām patrulē?— Vilijs jautāja.— Laikam taču svētdiena.

—  Drīz sāksies pasāts,— Ara sacīja.— Paskaties, spalvu mākoņi.

—  Es baidos tikai no viena,— Tomass Hadsons teica,— ka viņi pa šaurumu pagājuši Gilermo garām.

—  Tad jau redzēsim.

—  Nu tad uzdod pie visiem velniem, lai mēs ātrāk esam galā,— Vilijs sacīja.— Man jau nervi vairs netur.

—  Tāds iespaids reizēm rodas arī man,— Henrijs teica.

Vilijs paskatījās uz viņu un nospļāvās pār bortu.— Paldies, Henrij,— viņš teica.— Un es taisni tādu iespaidu cenšos radīt.

—       Beidziet,— Tomass Hadsons sacīja.— Redzat tur to lielo, izskaloto koraļļu šķautni? Jāpiesargās, ka neuzdrāžam virsū. Un rifa iekšpusē, džentlmeņi, jau Gilermo. Paskatieties, cik zaļa un daudzsološai

—   Vēl viena nolādēta sala,— Vilijs teica.

—  Vai kaut kur nekūp ogļu bedres?— Tomass Hadsons jautāja.

Hils pārlaida krastam uzmanīgu skatienu un atbildēja:— Nē, Tom.

—       Pēc tik briesmīga lietus kā šonakt nekādu dūmu nevar būt,— Vilijs teica.

—  Tur tev nav taisnība, veco zēn,— Tomass Hadsons sacīja.

—   Pieņemsim.

—       Nē. Var visu nakti līt, ka debess ar zemi kopā griežas, un tomēr lielākās bedres neapdziest. Man gadījies redzēt, ka līst trīs dienas no vietas un tomēr ogļu bedres vēl kūp.

—       Par oglēm tu zini vairāk nekā es,— Vilijs teica.— Labi, lai būtu dūmi! Cerēsim, ka būs.

—       Sēklis te visai nelādzīgs,— Henrijs sacīja.— Neticu, ka viņi vētras laikā varēja tikt te cauri.

Rīta gaismā viņi redzēja četrus zīriņus un divas kaijas rosāmies pa sēkli. Putni bija kaut ko atraduši un nira zem ūdens. Zīriņi spalgi brēkāja, uti kaijas ķērca.

—   Kas viņiem tur varētu būt, Tom?— Henrijs jautāja.

—       Nezinu. Liekas, mazuļu bars, kas ir par dziļu, lai tos varētu ērti medīt.

—       Nabaga putni, viņiem jāceļas vēl agrāk nekā mums, lai nopelnītu savu dienišķo maizīti,— Vilijs teica.— Cilvēki pat neiedomājas, cik sūri un grūti viņiem jāstrādā.

—   Kā tu taisies stūrēt, Tom?— Ara jautāja.

—  Cik vien tuvu iespējams, gar krastu un uz pašu tālāko salas galu.

—  To mazo, līko saliņu aiz vraka pārmeklēsim?

—       Apbrauksim čieii apkārt un nopētīsim ar binokļiem. Enkuru es izmetīšu Gilermo līcī.

—  Mēs izmetīsim,— Vilijs sacīja.

—  Tā tas ari bija domāts. Ko tu kasies no paša rīta?

—       Es nekasos. Es tikai apjūsmoju okeānu un šo brīnum skaisto krastu, ko pirmoreiz skatīja Kolumbs. Un priecājos, ka neesmu dienējis uz viņa kuģa.

—   Es biju pārliecināts, ka esi,—Tomass Hadsons teica.

—       Es lasīju grāmatu par viņu Sandjego slimnīcā,— Vilijs sacīja.

—   Esmu speciālists Kolumba lietās, un kuģis viņam bija vēl štruntīgāks par šo te sili.

—  Šī te nav nekāda sile.

—  Nē,— teica Vilijs.— Vēl nav.

—       Labi, Kolumba speciālist. Redzi to vraku pa divdesmit grādiem no labā borta?

—       Tas jāredz tavai labā borta sardzei,— Vilijs atbildēja.— Bet nekas, ar to savu aci, kas vēl nav no stikla, es redzu, ka tur sēž sultāuvistiņa no Bahatnu salām. Broši vien atlaidusies piedāvāt mums savus pakalpojumus.

—  Tas ir labi,— sacīja Tomass Hadsons.— Taisni viņas mums trūka.

—       No manis varēja iznākt slavens ornitologs,— Vilijs teica.— Vecmāmiņa audzēja cāļus.

—       Tom,— Ara ieminējās,— vai mēs nevarētu pielaist vēl tuvāk? Paisums ir augsts.

—       Protams,— Tomass Hadsons sacīja.— Saki, lai Antonio uznāk augšā un izmēra dziļumu.

—       Dziļuma te pietiek,— atsaucās Antonio.— Līdz pašam krastam. Tu šo caurteci pazīsti.

—   Pazīstu gan. Tikai gribu zināt pavisam noteikti.

—  Varbūt laidīsi mani pie stūres?

—   Paldies,— Tomass Hadsons atbildēja.— Es pats.

—       Tagad sala mums kā uz delnas,— Ara teica.— Skaties nu uzmanīgi, HilI Es arī skatīšos. Tā pamatīgi ar binokli no viena gala līdz otram.

—       Kam tagad iekrīt ceturtais rumbs?— Vilijs jautāja.— Pa kuru laiku jūs paspējāt mainīt virzienu?

—       Kamēr Toms lūdza tevi paskatīties uz vraku. Līdz ar stūres pagriezienu tas notika pats no sevis. Tu pārgāji uz labo bortu, es uz priekšgalu.

—       Nu tu runā kā no jūrnieka rokasgrāmatas,— Vilijs teica.— Bet, ja jau tu gribi tik gudri runāt, tad izsakies vismaz pareizi. Vienkārši «kreiso — labo», kā pie stūres.

—  Tu pirmais sacīji «labā borta sardze»,— Henrijs teica.

—       Tev taisnība. Turpmāk būšu precīzs, runājot par kuģi, augšklājs un apakšklājs, priekša un pakaļa

—       Vilij, stājies, lūdzu, ar savu binokli aiz Hila un Aras, labi?— Tomass Hadsons teica.— Krastu un salas tuvāko trešdaļu.

—  Jā, Tom,— Vilijs sacīja.

Ja šajā Kaijogilermo pusē, ko gandrīz augu gadu plosīja vēji, kāds dzīvotu, to varētu viegli pamanīt. Bet, braukdami cieši gar krastu, viņi nemanīja nekādas dzīvības zīmes. Kad viņi bija zemesraga traversā, Tomass Hadsons teica:— Es apbraukšu šo līko saliņu, cik tuvu vien iespējams, un jūs ķerieties pie binokļiem. Ja kaut ko pamanīsit, mēs apstāsimies un sūtīsim laivu malā.

Vējš pieņēmās spēkā, un jūra sāka viļņoties, tomēr sēkļi vēl neputoja, jo paisums bija augsts. Tomass Hadsons skatījās uz mazo, klinšaino salu. Viņš zināja, ka tās rietumu galā ir nogrimušais vraks, kas tagad paisuma ūdeņos rēgojās tikai kā sarkani brūns izcilnis. Pusmēnesim līdzīgās saliņas ieliekumā krasts bija sekls, vienās smilšu sērēs, bet to viņš neredzēja, kamēr nebija apbraucis apkārt vrakam.

—  Uz salas kāds dzīvo,— Ara sacīja.— Redzu dūmus.

—       Tiešām,— teica Vilijs.— Šī ir aizvēja puse, un vējš nes dūmus uz rietumiem.

—  Dūmi kāpj ap pašu līča vidu,— Hils sacīja.

—  Mastu redzi?

—   Nekāda masta nav,— Hils atbildēja.

—   Pa dienu viņi to bīstakli it labi var nolaist,— Vilijs teica.

—       Stāties pa vietām,— Tomass Hadsons sacīja.— Tu, Ara, paliec pie manis. Vilij, saki Pītersam, lai slēdzas uz sakariem, vienalga, vai viņš ko dzird vai nedzird.

—       Kā tu domā, kas tur varētu būt?— Ara jautāja, kad pārējie bija aizgājuši.

—       Ja es pie Gilermo zvejotu un sālītu zivis, tad taisni te bezvēja laikā glābtos no moskītiem.

—  Es arī.

—       Kokogles viņi uz šīs saliņas nededzina, un uguns izskatās par mazu. Drīzāk tas ir nupat kurts ugunskurs.

—   Vai liesma no ogļu bedres gala.

—  Pieļauju arī tādu iespēju.

—  Nepaies ne piecas minūtes, kad redzēsim paši.

Viņi apbrauca apkārt vrakam, uz kura nu bija nosēdusies vēl viena sultānvistiņa, un Tomass Hadsons klusībā pasmaidīja, ka sabiedrotie neliek sevi gaidīt. Viņi nonāca salas aizvēja pusē, un Tomass Hadsons ieraudzīja krasta smiltis, krūmu zaļumu un būdiņu, no kuras kāpa dūmi.

—  Paldies dievam,— viņš teica.

—  Tik tiešām,— Ara sacīja.— Es ari baidījos no pretējā.

Nekāda laiva, ne šoneris nebija redzami.

—       Šā vai tā, rnan liekas, mēs jau minam viņiem uz papēžiem. Jūs ar Antonio piebrauciet malā, uzziniet, kas un kā, un pasakiet man. Es pievedīšu kuģi pie paša krasta. Pārējie lai paliek savās vietās un dara, kas viņiem darāms.

Laiva aizšāvās uz krastu. Tomass Hadsons noskatījās, kā Antonio un Ara iet uz būdeli ar niedru jumtu. Viņi gāja tik ātri, cik vien ātri cilvēks var paiet, lai to nesauktu jau par skriešanu. Viņi uzsauca, un no būdas iznāca sieviete. Melna viņa bija kā jūras indiāniete, kājas basas, un vaļējie mati nokarājās gandrīz līdz viduklim. Kamēr viņa runāja, iznāca vēl viena sieviete. Arī melna, gariem matiem un ar

bērnu uz rokas. Tiklīdz pirmā bija beigusi runāt, Ara un Antonio paspieda abām roku un steidzās atpakaļ uz laivu. Viņi atgrūdās no krasta, palaida motoru un brauca uz kuģi.

Kamēr laivu cēla augšā, Ara un Antonio uzkāpa uz tiltiņa.

—       Tur ir tikai divas sievietes,— Antonio sacīja.— Vīrieši ir jūrā un zvejo. Sieviete ar bērnu redzējusi bruņurupuču šoneri iegriežamies caurtecē. Tas bijis tad, kad sacēlies vējš.

—       Pirms pusotras stundas,— Tomass Hadsons atzīmēja.— Un paisums krītas.

—   Ļoti strauji,— Antonio teica.— Sācies bēgums.

—  Kad noskries pavisam, te būs par seklu, lai mēs tiktu cauri.

—   Nē.

—   Ko tu ar to domā?

—  Tas ir tavs kuģis.

Tomass Hadsons asi pagrieza stūres ratu un palaida abus motorus uz divtūkstoš septiņsimt apgriezieniem, un uzņēma kursu uz salas smaili.

—       Friči arī var uzsēsties uz sēkļa,— viņš teica.— Pie visiem velniem.

—       Sliktākajā gadījumā mēs varam izmest enkuru,— Antonio teica.

—   Uzsēsties uz sēkļa te ir riebīgi, apakšā merģelis. Merģelis un dūņas.

—       Un vietām klintis arī,— Tomass Hadsons piebilda.— Lai Hils nāk augšā pie manis un uzmana fārvatera mietiņus. Ara, jums ar Viliju jāpārbauda visi ieroči. Un tu, Antonio, lūdzu, paliec man blakus.

—       Elles ragana, ne caurtece,— Antonio sacīja.— Bet gluži neizbraucama nav.

—       Bēgumā tomēr. Bet varbūt tie otrie kuņasbērni arī uzsēdīsies uz grunts vai vējš nostās.

—       Vējš nenostās,— Antonio teica.— Nu tas ir izvērsies par krietnu un stabilu pasātu.

Tomass Hadsons paskatījās debesīs un redzēja austrumu vējam raksturīgās garās mākoņu grīstes. Tad pievērsās lielās salas galējai smailei un sēkļiem, kas jau parādījās virs ūdens. Viņš zināja, ka nu tikai sāksies īstas nepatikšanas. Priekšā kā zaļi plankumi rēgojās siko saliņu mudžeklis.

—   Esi jau pamanijis kādu mietiņu, Hil?— viņš jautāja.

—   Nē, Tom.

—  Tas var būt vienkārši kāds zars vai puļķis.

—   Pagaidām es neredzu galīgi neko.

—  Vajadzētu gan būt un taisni mūsu kursā.

—   Nu es redzu, Tom. Garš miets. Taisni mūsu kursā.

—  Paldies,— Tomass Hadsons sacīja.

Pa abām pusēm saulē mirdzēja dzeltenbalti sēkļi, un bēguma ūdeņi vēlās zaļi, tie r>)ūda uz jūru no iekšējās lagūnas. Tas nflikās netīrs vai

duļķains no krastu merģeļa, jo vējš vēl nebija paspējis sabangot jūru un ūdeni sajaukt. Tāpēc stūrēt bija vieglāk.

Tad viņš ieraudzīja aiz zīmei iespraustā mieta tik šauru pagriezienu, ka juta aukstas adatiņas pārskrienam galvvidum.

—       Gan jau iziesi, Tom,— Antonio teica.— Turies cieši pie labā krasta. Es redzēšu, kur tas līkums izvedīs.

Viņš piegriezās pavisam klāt labajam krastam un lēni virzījās uz priekšu. Pametis skatu uz kreiso krastu, viņš ieraudzīja, ka tas ir vēl tuvāk, un padeva sprīža tiesu pa labi.

—  Skrūve met dūņas?— viņš jautāja.

—   Mākoņiem.

Viņi pienāca pie bīstamā pagrieziena, un tas neizrādījās tik ļauns, kā bija domāts. Šaurā, nupat aiz muguras palikusī caurtece bija sliktāka. Vējš pieņēmās spēkā, un Tomass Hadsons juta to apsitamies saviem kailajiem pleciem, kad kuģis likumā pasvērās sāniski.

—  Zīme taisni priekšā,— Hils sacīja.— Šoreiz tas ir tikai zars.

—   Redzu.

—      Turies pie labā krasta, cik cieši vien vari, Tom,— Antonio teica.

—  Šis vien jau vairs palicis.

Tomass Hadsons piegrieza kuģi labajam krastam kā mašīnu ietves malai. Krasts gan neinaz neatgādināja ietvi, bel drīzāk dubļos sadangātu kaujaslauku, kam gājusi pāri artilērijas viesuļuguns, kaujaslauku, kas pēkšņi pacēlies no jūras dibena un kā reljefa karte izklājies gar labo bortu.

—  Daudz dūņu sviežam?

—       Bagātīgi, Tom. Bet aiz pagrieziena mēs varēsim jau izmest enkuru. Šaipus Kontrabandas salas. Vai Kontrabandas salas aizvējā,— Antonio ierosināja.

Tomass Hadsons pagrieza galvu, ieraudzīja Kontrabandas salu — mazu, zaļu, gaišu — un sacīja:— Ne velna, Hil, apskati, lūdzu, saliņu un caurteci, vai nav manāms šoneris. Redzu vēl divus mietiņus.

Šī caurtece bija viegla. Bet priekšā pa labi viņš redzēja sēkli, kas jau sāka celties virs ūdens. Jo tuvāk viņi nāca Kontrabandas salai, jo šaurāka kļuva caurtece.

—  Turies pa kreisi no zīmes,— Antonio teica.

—  To es arī daru.

Viņi pabrauca garām zīmei — nokaltušam zaram. Zars bija brūns un liecās vējā, un Tomass Hadsons nodomāja, ka tādā vējā dziļums viņiem būs mazāks par vidēja.

—  Dūņas, Antonio?— viņš jautāja.

—   Ka melns.

—  Tu kaut ko redzi, Hil?

* — Tikai mietiņus.

Ūdens kļuva pienaini balts, jo nu vējš jau bija sakūlis jūru, ne dibenu, ne sēkļus vairs nevarēja redzēt, ja nu vienīgi ūdens atplūda pavisam.

Draņķīga būšana, Tomass Hadsons nodomāja. Bet tikpat draņķīga viņiem arī. Un viņiem jātiek ar to galā. Bet tad viņiem jābūt īstiem jūrniekiem. Nu man jāuzmin, vai viņi izvēlējušies veco caurteci vai jauno. Tas atkarīgs no viņu loča. Ja locis pats jauns, viņš būtu riskējis laisties jaunajā. Tajā, ko izrāva viesuļvētra. Ja locis ir vecs, viņš būtu izvēlējies veco, tāpēc ka tā pierasta un ari drošāka.

—       Antonio,— viņš teica.— Kuru caurteci tu man ieteiktu — veco vai jauno.

—  Abas ir vienlīdz draņķīgas. Tā ka nekādas starpības nav.

—  Ko tad tu darītu?

—       Izmestu enkuru Kontrabandas salas aizvēja pusē utt gaidītu paisumu.

—       Tāpat tas nebūs pietiekami augsts, lai mēs rīt ar gaismu tiktu tālāk.

—  Tur jau tas suns aprakts. Bet tu jautāji, ko es būtu darījis.

—   Mēģināšu tomēr tikt cauri šai kuņaszarnai.

—       Kuģis ir tavs, Tom. Bet, ja mēs viņus nenoķersim, šā vai tā noķers citi.

—       Ko galu galā dara Kaijofransēzas gaisa patruļas, tām te vajadzētu grozīties visu laiku.

—   No rīta viņi te pārlidoja. Tu neredzēji?

—   Nē. Kāpēc tu man nepateici?

—       Man likās, ka tu pats redzi. Viens no viņu mazajiem hidroplāniem.

—       Ka tevi piķis,— Tomass Hadsons teica.— Laikam es tobrīd biju lejā un ģenerators strādāja.

—       Kāda tam vairs nozīme,— Antonio sacīja.— Bet zini, Tom, divu tālāko mietiņu nav.

—   Vari saskatīt tālāko mietiņu, Hil?

—   Nav ne vēsts no mietiņiem.

—       Nu tad lai rauj viņus nelabais,— Tomass Hadsons noteica.

—   Man vajag vienīgi apiet šo sūda saliņu tā, iai neietriektos sērēs, kas te velkas gan uz ziemeļiem, gan dienvidiem. Tad mēs iziesim uz lielāko salu, to, kur tās mangrovēs, un pamēģināsim vai nu veco caurteci, vai jauno.

—  Austrenis tur pūš visu ūdeni laukā.

—       Lai viņš ir nolādēts, tas velna austrenis,— Tomass Hadsons sacīja. Tas noskanēja kā viens no smagākajiem un senākajiem svētuma zaimiem kopš kristietības pastāvēšanas. Viņš zināja, ka nolād vienu no jūrasbraucēju uzticamākajiem draugiem. Bei viņš bija zaimojis un atvainoties netaisījās. Viņš atkārtoja to vēlreiz.

—  To taču tu nedomā nopietni, Tom,— Antonio teica.

—       Zināms,— Tomass Hadsons sacīja. Tad, domās nožēlojis savu grēku un vārdus jaukdams, atcerējās rindas: «Nāc jel, nāc reiz, rietumvēj. Smalku lietu līdzi pūt. Ak dievs, kā gribas mīļo apkampt un atkal, atkal savā gultā būt.» Tas ir tas pats sasodītais vējš, tikai pūš no citiem platuma grādiem, viņš nodomāja. Bet abi, gan rietumvējš, gan austrumvējš, ir labi, uzticami un godīgi. Tad viņš klusībā atkārtoja vēlreiz: «Ak dievs, kā gribas mīļo apkampt un atkal, atkal savā gultā būt.»

Ūdens nu bija tik duļķains, ka stūrējot varēja vadīties vairs tikai no attāluma starp krastiem un no ķīļūdens uzsistā viļņa krituma. Džordžs stāvēja priekšgalā ar loti, un Aram rokā bija gara kārts. Viņi mērīja dziļumu un darīja to zināmu Tomasam Hadsonam.

Tomasam Hadsonam bija sajūta, it kā viņš to visu jau būtu kādreiz redzējis nelāgā sapnī. Viņi bija tikuši cauri daudzām caurtecēm. Bet tās nebija caurteces vien, tas bija kaut kas cits, kas reizēm atkārtojās viņa dzīvē. Varbūt pat ne reizēm, bet visā dzīvē. Bet tagad tas notika tik intensīvi, ka viņš jutās kā notiekošā pavēlnieks un gūsteknis vienlaikus.

—  Ir kaut kas manāms, Hil?— viņš jautāja.

—   Nekas.

—  Varbūt saukt Viliju augšā?

—   Nē. Ko Vilijs spētu saredzēt, spēšu arī es.

—  Man liekas, viņam tāpat vajadzētu nākt augšā.

—  Kā vēlies, Tom.

Pēc desmit minūtēm viņi uzsēdās uz sēkļa.

XV

Sēklis, uz kura viņi uzsēdās, bija smilšu uzvelvējums ar biezu dūņu kārtu pa virsu, un bēgums vēl arvien turpinājās. Pūta ass vējš, un ūdens bija duļķains. Priekšā bija zema, zaļa vidēja lieluma sala, kas izskatījās it kā ūdenī ieplakusi, un pa kreisi izbārstītas sīkas saliņas. Abās pusēs baloja sēres, kas, ūdenim atkāpjoties, kļuva arvien klajākas. Tomass Hadsons skaiījās putnu baros, kas virpuļoja pār sērēm un metās smiltīs, meklējot barību.

Antonio pacēla laivu uz borta, un Ara palīdzēja viņam izmest priekšgala enkuru un abus mazos pūpes enkurus.

—       Vai no priekšgala arī nevajadzētu izmest otro enkuru?— Tomass Hadsons griezās pie Antonio.

—  Nē, Tom. Nedomāju vis.

—  Ja vējš vēl pieņemsies, mūs sāks dzīt pret paisumu.

—  Šaubos gan, Tom. Kaut gan — viss var būt.

—       Izmetīsim tomēr vēja pusē mazo, bet lielo pavirzīsim tālāk uz aizvēja pusi. Tad būs pavisam droši.

—       Lai notiek,— Antonio teica.— Tas tomēr ir labāk nekā vēlreiz uzsēsties uz sēkļa kādā draņķa vietā.

—       Jā,— Tomass Hadsons sacīja.— Vai tad nav jau apspriests un nolemts?

—   Pareizi vien ir, ka enkuri jāmet.

—   Nu tad met beidzot. Mazo izmest, lielo pārcelt.

—   Jā, Tom,— Antonio teica.

—   Aram patīk celt enkurus.

—   Nevienam nepatīk celt enkurus.

—   Aram patīk.

Antonio pasmaidīja un sacīja:— Varbūt. Visādā ziņā esmu ar tevi vienisprātis.

—   Visi mēs esam vienisprātis.

—   Tikai to vajag saprast, kamēr nav par vēlu.

Tomass Hadsons noskatījās manevrā un tad pievērsās zaļajai salai, kas likās pavisam brūna no bēguma atsegtajām mangrovju saknēm. Friči var izrādīties šīs pašas salas dienvidu līcī, viņš domāja. Vējš ir kārtīgi noņēmies, pūtīs līdz kādiem diviem vai trim no rīta, sāksies arī paisums, un viņi tad rītausmā varbūt mēģinās izlavīties pa kādu no caurtecēm. Tad viņi nokļūtu lielajā līcī, kurš ir tik rāms kā ezers un pa kuru varētu bez rūpēm peldēt visu nakti. Ar gaismu viņi nokļūtu pa drošu caurteci salas viņā galā. Viss bija atkarīgs no vēja.

Uzsēšanos uz sēkļa viņš uztvēra kā atelpu. Kad kuģis uzsēdās, viņš smago atsitienu izjuta tā, it kā iesists būtu viņam. Bet jau tajā pašā brīdī zināja, ka viņi nav ietriekušies klintī. To viņš juta ar plaukstām un kāju pēdām. Šī uzsēšanās bija kā ievainojums paša miesā. Un tikai vēlāk šis ievainojums deva atelpas sajūtu. Ton;ēr šai atelpas sajūtai vēl arvien nāca līdzi arī ļaunā murga sajūta, ka tas viss jau kādreiz ar viņu ir noticis. Noticis, bet ne tieši tādā veidā, un tāpēc uzsēšanās uz sēkļa bija atelpa. Viņš zināja, ka tā ir īslaicīga, bet baudīja to pilnā mērā.

Ara uzkāpa uz tiltiņa un teica:— Grunts tur labi, Tom. Enkuri arī izmesti labi. Kad mēs lielo pacelsim, tad viegli tiksim nost no sēkļa.

—   Redzu. Paldies.

—       Nenokar degunu, Tom. Tiem kuņasdēiiem vajadzētu būt tur, aiz tās otrās salas.

—  Es jau nenokaru. Tikci nepatīkami, ka esam aizkavēti.

—       Nav jau tik ļauni kā sašķiest mašīnu vai nogremdēt kuģi. Mēs vienkārši sēžam uz sēkļa un gaidām paisumu, tas ir viss.

—   Zinu,

—  Abas stūres veselas. Kuģis tup ar pakaļu dūņās.

—   Zinu. Pats iesēdināju.

—   Nocelsies tikpat viegli, kā uzsēdās.

—  Noteikti.

—  Tom. Kas vēl tevi nomāc?

—  Kas lai mani nomāktu?

—  Nekas. Mani tikai nomāc tas, ka tu esi nomākts.

—   Pie velna tavus psiholoģiskos smalkumus,— Tomass Hadsons sacīja. — Jūs ar Hilu kāpiet lejā. Pieskatiet, lai visi būtu kārtīgi paēduši un labā noskaņojumā! Pēc tam mēs ar laivu aizlaidīsim uz salu un apskatīsimies, kas tur redzams. Tas ir vienīgais, ko mēs pa.šlaik varam darīt.

—   Mcs ar Viliju varam braukt jau tūlīt. Mēs neēdīsim.

—   Nē. Es vēlāk braukšu pats ar Viliju un Pītersu.

—   Ne ar mani?

—  Nē. Pīterss runā vāciski. Bet pagaidām vēl nesaki to viņam. Tikai pamodini un parūpējies, lai viņš kārtīgi sadzeras kafiju.

—  Un kāpēc es arī nevarētu braukt?

—  Laiva par mazu.

Hils atstāja viņam lielo binokli un nokāpa līdzi Aram lejā. Tomass Hadsons uzmanīgi pētīja salu, bet mangroves te auga tik blīvi un augsti, ka saskatīt šajā biezoknī nevarēja neko. Salas cietzemes daļā mangroves bija sajaukušās ar citiem kokiem, vēl krietni augstākiem par mangrovēm, tā ka saredzēt mastu salas tālajā, pakavam līdzīgajā izliekumā būtu galīgi neiespējami. No lielā binokļa sāka sāpēt acis, tāpēc viņš iebāza binokli futrālī, siksniņu uzmeta uz āķa, bet pašu futrāli nolika uz granātu plaukta.

Viņš bija laimīgs, ka palicis viens uz tiltiņa, un ļāvās nejaušajam atelpas brīdim. Viņš raudzījās, kā putni rosās pa sērēm, un atcerējās savus zēna gadus. Tikai tagad viņu vairs neurdīja mednieka kaislība, viņam nebija ne mazākās vēlēšanās šaut uz putniem. Viņš atcerējās tās senās dienas, kad abi ar tēvu, izlikuši slazdus kādā smilšu sērē, sēdēja slēpnī un ar svilpieniem pievilināja putnus, kas laidelējās pār upi. Tas bija tāds sērīgs svilpiens, viņš atcerējās, iesvilpās un tiešām piesauca vienu baru. Bet tas tikai apmeta loku p&r strandējušo kuģi un aizlaidās jūrā meklēt barību.

Viņš vē'reiz pārskatīja apkārtni ar lielo b: nokli, bet nekādu .šoneri nemanīja. Varbūt friči tomēr izkūlušies pa jauno caurteci un tikuši līcī starp salām, viņš nodomāja. Būtu gan labi, ja viņus noķertu kāds cits. Mēs to bez kaujas nekādi nevaram izdarīt. Viņi taču nepadosies nieka laivelei.

Tomass Hadsons tik ilgi bija raudzījies no viņu viedokļa, ka jutās jau noguris. Nu tad es reiz esmu pa irtam noguris, viņš nodomāja. Toties es zinu, kas man jādara, tāpēc viss ir vienkārši. Uzdevums ir brīnišķīga lieta. Es nezinu, ko būtu iesācis bez uzdevuma pec mazā Toina bojā ejas. Gleznojis, viņš sacīja sev. Vai darījis kādu derigu darbu. Var jau būt, viņš domāja. Uzdevums ir vienkāršāks.

Tas ir svētīgs, viņš domāja. Nekurni par to. Tas palīdz tikt pāri visam. Tikai tāpēc mēs pūlamies. Un dievs vien zina, kas būs tālāk. Mēs dzenam to iznireļu pēdas diezgan labi, tagad mums ir desmit minūšu starpbrīdis, un tad mēs atkal ķersimies pie darba. Ne velna, ka diezgan labi, viņš domāja. Mēs dzenam pēdas pat ļoti labi.

—   Ēst gribi, Tom?— Ara uzsauca.

—   Nē, dēliņ, negribu vis,— Tomass Hadsons atbildēja.— Tikai to tējas pudeli, kas man nolikta uz ledus.

Ara pasniedza augšā pudeli, un Tomass Hadsons paņēma to un ieslēja tiltiņa stūrī. Iedzerdams pa malkam aukstās tējas, viņš raudzījās uz lielāko salu, kas pletās taisni pretim. Mangrovju saknes nu bija pavisam kailas, un izskatījās, it kā sala stāvētu uz koka kājām. Tad viņš ieraudzīja no kreisās puses laižamies flamingo baru. Putni laidās zemu pār ūdeni, skaisti atmirdzēdami saules staros. Slaidie, lejup noliektie kakli un tālu atstieptās, nesamērīgi garās kājas slīdēja pavisam nekustīgi, un vēzējās tikai rožainie spārni ar melniem galiem, nesdami putnus uz dūņu sēri, kas pletās gan priekšā, gan pa labi no kuģa. Tomass Hadsons apbrīnā raudzījās putnu svērteniski noliektajos, melnbaltajos knābjos un rožainajā blāzmā, ko viņi meta debesīs, šī kopīgā blāzma it kā dzēsa katra atsevišķa flamingo kropli dīvaino apveidu, un tomēr katrs par sevi bija kā satraucošs brīnums. Nonācis pie zaļās salas, putnu bars asi pasviedās pa labi, lai nelidotu salai pāri.

—   Ara!— viņš pasauca lejā.

Ara uznāca augšā un atsaucās:— Jā, Tom.

—   Ielādē laivā tris nijios un sešus diskus, duci granātu un sanitāro somu. Un, lūdzu, pasaki Vilijām, lai nāk augšā.

Flamingo bars bija nometies labās puses sēkļa galā un rosīgi meklēja barību. Tomass Hadsons vēl arvien raudzījās uz putniem, kad dzirdēja Vilija balsi:— Paskaties tikai uz šitiem draņķa flamingo!

—   Viņi sabijās un negribēja lidot pāri salai. Varu galvot, ka tur, viņā pusē, ir vai nu tas šoneris, vai kāda cita laiva. Gribi braukt man līdzi, Vilij?

—   Protams.

—   Pa māgu iesiti?

—   Nāvei notiesātais ieturēja krietnu maltīti.

—   Nu tad palīdzi Aram.

—   Ara brauks?

—   Es ņemšu Pītersu, viņš runā vāciski.

—   Vai mēs labāk nevarētu ņemt Aru? Man negribētos iet kaujā ar tādu tipu kā Pīterss.

—   Pīterss parunās, un mēs varbūt iztiksim bez kaujas. Saproti, Vilij. Man vajadzīgi gūstekņi, un es negribu, ka viņu locis tiek nošauts.

—  Daudz tu prasi, Tom, ar trim mūsējiem pret astoņiem vai deviņiem fričiem. Un kā mčs, pie visiem velniem, tik labi zinām, ka viņiem ir locis?

—  Zinām.

—  Jā, jā, cēlsirdtbas mums tik daudz, ka pat bikses pilnas.

—  Es tikai jautāju, vai tu gribi braukt.

—  Gribu un braukšu,— Vilijs atbildēja.— Vienīgi tas Pīterss man krīt uz nerviem.

—  Pīterss kausies. Pasaki, lūdzu, Antonio un Henrijam, lai nāk augšā.

—  Tu domā, ka viņi tur ir?— Antonio jautāja.

—  Uz galvošanu.

—  Vai es nevaru braukt tev līdzi, Torn?— Henrijs vaicāja.

—  Nē. Laivā pietiek vietas tikai trim. Ja ar mums kas notiks, izšausi kārtīgu zalvi pa šoneri, kad friči ar paisumu mēģinās tikt laukā. Pēc tam jūs viņus panāksit garajā līcī. Šoneris būs cietis apšaudē. Varbūt pat līdz turienei neaizkļūs. Ja iespējams, saņemiet kādu gūstekni un nogādājiet uz Kajofransēzu, un nododiet pēc piederības.

—  Vai es nevaru braukt PItersa vietā?— Henrijs jautāja.

—  Nē, Henrij. Neņem ļaunā. Viņš runā vāciski. Tev paliek laba komanda,— Tomass Hadsons teica savam palīgam.— Ja viss noritēs gludi, es atstāšu Viliju un Pitersu ar visu, kas nu tur būs palicis pāri, uz Šonera un pats atvedīšu gūstekni.

—  Mūsu pēdējais gūsteknis ilgi neizvilka.

—  Es mēģināšu atvest labu gūstekni, stipru un veselu. Ejiet lejā un pārbaudiet, vai viss gatavs. Es vēl brītiņu paskatīšos uz putniem.

Viņš stāvēja uz tiltiņa un vēroja flamingo baru. Tas nav tikai krāsas dēļ, viņš domāja. Ne tikai šo melno un koši sārto spalvu dēļ. Tā ir viņu forma — katrs loceklis par sevi kroplīgs un viss kopā — perversi skaists. Flainingo noteikti ir ļoti seni putni, kaut kas no aizvēsturiskiem laikiem.

Viņš neskatījās uz putniem caur binokli, detaļas vairs nebija vajadzīgas. Viņš gribēja tikai pamielot acis ap šo rožaino mudžekli uz pelēki brūnā sēkļa. Pielaidās vēl divi bari, un sēklis nu dzirkstīja tādās krāsās, ka viņš neuzdrīkstētos to gleznot. Varbūt tomēr es uzdrīkstētos un uzgleznotu arī, viņš nodomāja. Jauki bija redzēt flamingo baru pirms tāda brauciena. Bet labāk nekavēt laiku, tas rada tikai veltu satraukumu un liekas domas.

Viņš nokāpa no tiltiņa un teica:— Hil, kāp augšā ar binokli un vēro salu. Henrij, ja tu dzirdi pamatīgu ļembastu un pēc tam gar salu izlien šoneris, bliez tādu zalvi pa priekšgalu, ka skaidas vien pašķīst. Pārējie ar binokļiem lai stko tiem, kas paliks dzīvi, uzlasīt viņus varēsit rīt. Laiva būs cietusi, bet aizbāziet caurumus un lietojiet pēc vajadzības.

Uz šonera tāpat ir laiva, ja izrādīsies, ka nav galīgi sašķaidīta, pievāciet arī to.

Antonio sacīja:— Būs vēl kādi rīkojumi?

—       Rūpējieties, lai vēderi kārtībā, un dzīvojiet godīgi. Mēs drīz būsim atpakaļ. Nu, grāvī atrastie džentlmeņi, taisieties! Braucam.

—       Mana vecmāmiņa gan apzvērēja, ka es neesot atrasts grāvī,— Pīterss teica.— Viņa sacīja, ka visā mūsu apgabalā neesot bijis otra tik jauka un likumīgi dzimuša bērna.

—       Mana māte arī apgalvo, ka neesot mani atradusi grāvī,— sacīja Vilijs.— Kā mums sēsties?

—       Gaita būs līdzenāka, ja tu sēdēsi priekšgalā. Bet, ja vēlies, priekšgalā varu sēdēt es.

—  Ej vien pie stūres,— Vilijs teica.— Kuģītis uz goda.

—      Jā, gandrīz vai lielais vinnests,— Tomass Hadsons sacīja.

—  Beidzot es arī tikšu uz augšu. Kāpiet uz borta, mister Pīters.

—  Dienēt uz jūsu kuģa ir gods un laime, admirāl,— Pīterss teica.

—   Veiksmīgas medības!— Henrijs novēlēja.

—       Kriti beigts!— atsaucās Vilijs. Motors ierūcās, un viņi traucās pretim salas siluetam, kas tagad, kad viņi bija vienā līmenī ar jūru, izskatījās zemāks.

—  Es piebraukšu pie borta, un mēs kāpsim augšā bez brīdinājuma.

Abi vīri, viens laivas vidū, otrs priekšgalā, pamāja.

—      Šaujamos kariet kaklā, granātas pa rokai. Lai redz,— Tomass Hadsons teica.

—      Tāpat jau nevar noslēpt,— Pīterss sacīja.— Es esmu apkrauts kā vecāsmātes zirgēzelis.

—  Lepojies ar lo. Zirgēzelis ir kārtīgs lopiņš.

—  Tom, man noteikti jādomā par to sasodīto loci?

—  Noteikti, bet saprāta robežās.

—  Labi,— Pīterss teica.— Tad man sirds mierīga.

—       Un tagad — pietiek pļāpāt,— Tomass Hadsons sacīja.— Uz borta kāp»m visi reizē, un, ja viņi būs lejā, tu vāciski pateiksi, lai ceļ rokas augšā. Mēs paši vairs nedrīkstam runāt, lai viņi jau pa gabalu nesadzird mūsu balsis

—  Un ja viņi nenāks laukā?

—  Vilijs iemetīs granātu.

—  Un ja būs uz klāja?

—  Noslaucīsim ar automātiem. Es pūpi. Pīterss vidu. Tu priekšgalu.

—  Un pēc tam es vēl metīšu granātu?

—       Jā. Mums jādabū ievainotie, kurus mēs glābsim. Tāpēc jau es paņēmu līdzi sanitāro somu.

—  Es domāju, ka tā ir mums.

—  Mums arī. Mutes ciet. Viss skaidrs?

—  Skaidrs kā pjūtiens,— Vilijs teica.

—       Vai mums nepienāktos korķi, ar ko dibenus aizbāzt?— Pīterss jautāja.

—  Lidmašīna nometa šorīt pat. Tev neizsniedza?

—       Nē. Bet mana vecmāmiņa vienmēr teikusi, ka man esot bijis cietākais vēders visos Dienvidos. Viens no maniem autiņiem vēl tagad glabājas Smitsona institūtā.

—       Pietiek par sūdiem,— Vilijs teica, atliecies atpakaļ, lai nebūtu jārunā skaļi.— Un to visu mēs darīsim gaišā dienas laikā?

—  Tiklīdz viņus ieraudzīsim.

—      Ak, es mazais nabadziņš,— teica Vilijs.— Kādā kompānijā iekūlies, zagļi un rīkļurāvēji visapkārt.

—  Aizvāzies, Vilij, paskatīsimies labāk, kā tu kausies.

Vilijs pamāja un pievērsa vienīgo aci zaļajai mangrovju salai, kas stāvēja, uz sarkanīgi brūno sakņu pirkstgaliem pacēlusies.

Viņš ierunājās vēl tikai vienu reizi, pirms viņi aplieca zemesragu:

—  Ap šīm saknēm var salasīt labas austeres.

Tomass Hadsons pamāja.

XVI

Bruņurupuču šoneri viņi ieraudzīja, kad bija apbraukuši apkārt zemesragam un cauri šaurajai ūdens joslai starp šo salu un otru mazu saliņu. Šoneris stāvēja, ar priekšgalu atdūries krasta, un klājs tam bija nomaskēts ar svaigi grieztiem mangrovju zariem, masts ar mežvīna stīgām.

Vilijs paliecās atpakaļ Pītersam pie pašas auss un čukstēja:— Viņu laivas nav uz klāja. Pasaki tālāk.

Pīterss pagrieza atpakaļ savu raibo,, mūsaino seju un teica:— Laivas nav, Tom. Kāds izbraucis malā.

—       Kāpsim uz borta un nogremdēsim šoneri,— Tomass Hadsons sacīja. — Kaujas plāns nemainās. Pasaki tālāk.

Pīterss noliecās uz priekšu un čukstēja Vilijām ausī, un Vilijs sparīgi palocīja galvu. Tad pacēla aplītī saliektus pirkstus — nullpunkts, operācija sākas. Vairāk gan izskatās pēc tūpļa, Tomass Hadsons nodomāja. Viņi piebrauca tik ātri, cik viņu mazais, drīzāk kafijas dzirnaviņu cienīgais motors ļāva, un Tomass Hadsons veikli bez atsitiena piestāja pie borta. Vilijs uzmeta žākaru margām, strauji piecirta, un visi trīs gandrīz vienlaikus uzlēca uz šonera. Zem kājām smaržoja vīstošie mangrovju zari, un priekšā slējās ar mežvīna stīgām apvītais masts, un Tomasam Hadsonam atkal uzmācās sajūta, ka viņš to visu jau ir redzējis ļaunā sapnī. Viņš redzēja, ka lūka ir vaļā un priekšgala lūka ari va|ā, piesegta ar mangrovju zariem. Uz KJāja neviena nebija.

Tomass Hadsons ar rokas mājienu lika, lai Vilijs iet lūkai garām, bet uz priekšējo lūku pavērsa automātu. Pārbaudīja, vai automātiskais sprūds kārtībā. Ar baso kāju pēdām viņš juta zaru grumbuļus, lapu slidenumu un saulē sakarsušo klāju.

—  Saki, lai nāk laukā ar paceltām rokām,— viņš pačukstēja Pītersam.

Pīterss izkliedza pavēli asā rīkles balsī. Neviens neatsaucās, un nekas nenotika.

Tomass Hadsons nodomāja, ka vecmāmiņas lolojumam ir lieliska izruna, un teica:— Saki, ka mēs dodam viņiem desmit sekundes. Mēs apiesimies ar viņiem kā ar karagūstekņiem. Tad skaiti līdz desmit.

Pīterss pacēla balsi kā visvācu pastardienas pravietis. Viņam skan vareni, Tomass Hadsons nodomāja un paskatījās apkārt, vai nav kaut kur parādījusies laiva. Bet viņš redzēja tikai brūnas saknes un mangrovju zaļumu.

—  Skaiti līdz desmit un tad bliez vienu iekšā,— viņš sacīja.— Un tu, Vilij, pieskati to priekšējo tūpļa caurumu.

—   Priekšējais tūpļa caurums ir aizķēzīts ar zariem.

—  Iebāz tur vienu, kad Pīterss būs iemetis savējo. Tā prātīgi iespraud.

Pīterss noskaitīja līdz desmit, tad ar automātu kreisajā padusē sazvārojās, garš, vaļīgiem locekļiem kā beisbola uzbrucējs pirms metiena, norāva ar zobiem uzgali, paturēja to jau kūpošu rokā, it kā gaidīdams, lai iesilst, un tad ar paša Karla Mēja cienīgu vēzienu iemeta lūkas tumsā.

Skatīdamies uz viņu, Tomass Hadsons nodomāja, ka Pīterss ir lielisks aktieris, bet ka tur lejā gan laikam neviena nav.

Tomass Hadsons nokrita uz klāja, pavērsis automātu pret lūku. Pīlersa granāta, dūmus un uguni spļaudama, sprāga, un Tomass Hadsons redzēja, ka Vilijs pašķir zarus, lai iesviestu granātu priekšgala lūkā. Un tad pa labi no vīnstīgām apvītā masta viņš ieraudzīja starp lūkas maskējuma zariem pabāžamies stobru. Viņš izšāva pa to, bet slobrs, notarkšķēdams kā bērna grabulītis, paspēja izspļaut piecus īsus zibšņus. Tad uguns mutulī sprāga Vilija granāta, un Tomass Hadsons atskatījās un redzēja, ka Vilijs rauj uzgali otrai granātai. Pīterss gulēja uz sāna, ar galvu uz falšborta. Asinis no viņa galvas tecēja spigatē.

Vilijs svieda, un otra granāta nobūkšķēja, un būkšķis bija dobjāks, jo tā pirms sprādziena bija ievēlusies dziļāk kuģī.

—  Kā tu domā, tur vēl varētu būt kāds no tiem smerdeļiem?— Vilijs uzsauca.

—  Es iemetīšu vienu no šejienes.— Tomass Hadsons sacīja. Viņš pārskrēja klājam, pieliecies tā, lai viņu nevarētu ķert šāviens no lielās lūkas, un norāva uzgali granātai, kas pelēka, smaga un cieta iegūla

plaukstā, un metās pie lūkas, un iesvieda granātu dziļi pakaļgalā. Norībēja sprādziens, un pa izplosītā klāja spraugām sāka kāpt dūmi.

Vilijs skatījās uz Pītersu, Tomass pienāca un arī paskatījās. Pīterss neizskatījās neko citāds kā parasti.

—       Tulku mēs esam zaudējuši,— Vilijs teica. Veselās acs plakstiņš raustījās, bet balss mierīga kā vientnēr.

—  Šoneris grimst diezgan strauji,— Tomass Hadsons sacīja.

—  Nu jau ir uz grunts. Tikai drīz apvelsies uz sāna.

—  Mums vēl daudz nepabeigta darba, Vilij.

—       Apmainījušies esam godīgi. Viens pret vienu. Bet mēs nogremdējām to sasodīto šoneri.

—      Tu tagad labāk laid projām uz kuģi, ko nagi nes, un ved šurp Aru un Henriju. Bet Antonio, tiklīdz paisums nocels viņus no sēkļa, lai stūrē uz zemesragu.

—  Man vispirmsjāpaskatās, kas tur lejā.

—   Es paskatīšos.

—   Nē,— Vilijs atbildēja.— Tas ietilpst manos pienākumos.

—  Kā tev ir ap dūšu?

—       Labi. Tikai sāpīgi bija dzirdēt, ka misters Pīterss šķīries no šīs pasaules. Jādabū tur lejā kāda lupata vai kas, ko uzsegt viņam uz sejas. Un jānoliek tā, lai galva augstāk, šoneris stipri šķiebjas uz sāna.

—  Un kā tur 1as fricis lejā?

—  Ķeskas vien palikušas.

XVII

Vilijs aizbrauca pēc Aras un Henrija. Tomass Hadsons gulēja bruņurupuča šonera augstā falšborta aizsegā. Ar kājām viņš bija atspēries pret lūku un skatījās, vai neparādīsies laiva. Pīterss gulēja ar kājām uz leju lūkas otrā pusē, un seja viņam bija apklāta ar vācu flotes darba blūzi. Es nebiju pat ievērojis, cik viņš ir garš, Tomass Hadsons nodomāja.

Viņi ar Viliju bija pārmeklējuši šonera telpas, tur valdīja īsts juceklis. Uz šonera bija palicis tikai viens vācietis. Viņš bija tas, kas nošāva Pītersu, acīm redzot, noturēdams par virsnieku. Atradās arī vēl viena šmeisera mašīnpistole un apmēram divi tūkstoši patronu metāla kastē, kas bija atplēsta ar plakanknaiblēm vai konservu griežamo. Droši vien krastā izkāpušie vīri bija apbruņoti, jo uz šonera ieroču nebija. Spriežot pēc skrambām un švīkām uz klāja, viņu laiva bija smaga, pamatīga un vismaz sešpadsmit pēdu gara. Ēdamā viņiem ari vēl netrūka. Galvenokārt kaltētas zivis un stingri sacepta cūkgaļa. Uz klāja atstātais vīrs, kas nošāva Pītersu, bija ievainots. Viņam bija smaga, gandrīz jau apdzijusi brūce ciskā un otra, ari apdzijusi, kreisā pleca

mīkstumā. Fričiem bija arī labas krasta nn Rieturnindijas salu kartes un kaste cigarešu «Camel» bez muitas zīmogiem, bet ar atzīmi «Flotes intendantūra». Ne kafijas, ne tējas, ne arī kaut kā alkoholiska nebija.

Tagad vajadzēja apdomāt, ko viņi darīs. Un kur viņi pašlaik atrodas. Apšaudīšanos uz šonera viņiem vajadzēja dzirdēt tikpat kā noteikti, un viņi varētu atgriezties pēc saviem pārtikas krājumiem. Viņi varētu noskatīties, ka laivā no šonera aizbrauc viens vienīgs vīrs, un no šāvieniem un granātu sprādzieniem secināt, ka uz šonera palikuši trīs līķi vai kaujas nespējīgi cilvēki. Viņi varētu atgriezties pēc pārtikas vai kaut kā cita, ko pratuši noslēpt, un nakts tumsā izlauzties uz kontinenta piekrasti. Ja laiva uzsēstos uz sēkļa, viņi to nostumtu paši saviem spēkiem.

Bija skaidrs, ka laiva viņiem pamatīga. Radista Tomasam Hadsonam vairs nebija, un viņš nevarēja par to ziņot, un nevienam neienāks prātā meklēt vienkāršu laivu. Friči pat varētu sadūšoties un naktī uzbrukt viņu kuģim, lai to sagrābtu. Tas gan liekas visai neticami.

Tomass Hadsons apdomāja visu, cik rūpīgi vien spēdams. Beidzot nosprieda, ka viņi pa kādu caurteci iebraukuši mangrovēs, izvilkuši laivu malā un nomaskējuši. Ja mēs līdīsim paka] viņiem, nekas nebūs vieglāk kā apšaut mūs no slēpņa. Tad viņiem atliks vienīgi iziet līcī, laisties jūrā un nakts tumsā aizlavīties garām KaijofranSēr.ai. Atkal viegli. Viņi var pievākt savus vecos pārtikas krājumus vai salaupīt jaunus, turpināt ceļu uz rietumiem pie kādas no vācu vienībām Havanas apvidū, kur viņus pievāks un paslēps. Un labāku laivu viņiem arī nebūs grūti dabūt.

Laivu viņi var kādam atņemt. Vai nozagt. Man jādodas uz Kaijofransēzu, jāziņo, jānodod Pītersa līķis un jāsaņem tālāki rīkojumi. Nepatikšanas var sākties tikai Havanā. Ar Kaijofransēzas leitnantu mēs vienosimies un atstasim tur Pītersu.

Ledus man ir pietiekami, ko salikt viņam apkārt, tur es uzņemšu benzīnu, bet citti ledu dabūšu Kaibarjenā.

Vai nu ar labu, vai ļaunu, bet fričus mums vajag noķert. Bet es netaisos dzīt Viliju, Aru un Henriju mangrovēs, lai viņus par pliku velti apslaktē no automātiem. Spriežot pēc visa, ko mēs uz klāja redzējām, tur ir astoņi vīri. Es būtu varējis šodien viņus noķert ar plikām pakaļām, bet nekā, viņi ir pārāk izmanīgi un slīpēti, tāpēc arī izgāja sveikā.

Mēs esam zaudējuši vienu viru, turklāt radistu. Toties viņiem palikusi vairs tika: laiva. Kolīdz mēs laivu ieraudzīsim, tā tiks nogremdēta, salu mēs aplenksim un dzīsim viņus rokā. Bet tīšu prātu skriet lamatās ar maniem trim vīriem pret viņu astoņiem es ari neraisos. Ja man • per to triazgSs galvu, lai mazgā. Mana galva, mana bēda. Plienu mSs jau esāuv zaudējumi. Ja tes būtu kāds no brīvprātīgajiem,

viņi neceltu ne ausu. Viņiem tas vienalga, bet man un manam kuģim — nē.

Kaut jel viņi drīzāk būtu klāt, Tomass Hadsons domāja. Negribētos, lai tie smerdeļi uzrodas pirmie un ierauga, ko mēs esam izdarījuši ar viņu šoneri, negribētos vienam pašam ielaisties kaujā uz nieka saliņas, kam pat ne sava vārda nav. Interesanti gan, kādās darīšanās viņi aizbraukuši? Austeres zvejot, vai? Vilijs teica, ka te vajagot būt austerēm. Varbūt viņi vienkārši negribēja palikt uz šonera gaišā dienas laikā, kad viņus var pamanīt no lidmašīnas? Bet nu jau viņiem vajadzētu zināt, kādās stundās mūsu lidmašīnas te patrulē. Pie velna, būtu labāk parādījušies, lai vienreiz ir cauri un miers. Es te esmu drošā aizsegā, un viņi būs man pa šāvienam, pirms tiks uz klāja. Dīvaini, ka ievainotais nesāka šaut, tiklīdz mēs piebraucām. Viņam taču vajadzēja dzirdēt motoru. Varbūt viņš bija aizmidzis? Mūsu laivas motors ir ļoti kluss.

Pārāk daudz jautājumu visā šajā būšanā, viņš domāja, un es nebūt neesmu pārliecināts, ka risinu tos pareizi. Varbūt nevajadzēja uzbrukt šonerim. Bet man tomēr liekas, ka vajadzēja. Mēs nogremdējām šoneri, zaudējām Pītersu un nošāvām vienu viņējo. Nav pārāk spoži, bet rezultāts tomēr mūsu labā.

Viņš sadzirdēja motoru un pagrieza galvu. Viņš redzēja gar zemesragu iegriežamies laivu, bet tajā bija tikai viens cilvēks. Ara pie stūres. Pamanījis laivas dziļo iegrimi, viņš noprata, ka Vilijs un Henrijs guļ laivas dibenā. Vilijām galva strādā, viņš nodomāja. Tagad tie, kas uz salas, nospriedīs, ka atbraucis tikai viens un pavisam ne tas, kas pirmīt aizbrauca. Nezinu, vai tas bija vai nebija vajadzīgs. Bet tā nu Vilijs ir izdomājis.

Laiva piestāja bruņurupuču šonera aizvēja pusē, un Tomass Hadsons ieraudzīja Aras platās krūtis, garās rokas un brūno seju, kas tagad bija ļoti nopietna, tāpat ieraudzīja kāju nervozo raustīšanos. Henrijs un Vilijs, rokas zem pakauša salikuši, gulēja laivas dibena.

Kad laiva bija pienākusi aizvēja pusē, kas bija stipri nošķiebusies, Šonerim iegrimstot, un Ara ieķērās margās, Vilijs pagriezās uz sāna un sacīja:— Rausies augšā, Henrij, un rāpies pie Toma. Ara pados tev uzkabi. Jums tur būs Pītersa uzkabe ari.

Henrijs piesardzīgi ar vēderu uzvēlās uz slīpā klāja. Atskatījies uz Pītersu, viņš rāpās pie Tomasa Hadsona.

—   Klāt esmu, Tom,— viņš sacīja.

Tomass Hadsons paspieda Henrijam delmu un klusi sacīja:— Ej uz priekšgalu un turies tikai guļus. Tā, lai nekas nav redzams pāri falšbortam.

—  Jā, Tom,— milzīgais vīrs atbildēja un pa sprīdim vien plakaniski rāpās uz priekšgalu. Viņam vajadzēja rāpties pāri Pītersa kājām, un viņi paņēma līdzi Pītersa automātu, bet aptveres aizbāza aiz jostas. No

Pītersa kabatām viņš izvilka granātas un ari piekāra pie jostas. Viņš uzplīkšķināja Pītersam pa stilbu un, abus automātus aiz stobriem turēdams, rāpās uz savu vietu šonera priekšgalā.

Tomass Hadsons redzēja, ka viņš, pa stāvo klāju rāpdamies caur izsvaidītajiem mangrovju zariem, ieskatās granātas saārdītajā lūkā. Viņa sejā neatspoguļojās, ko viņš tur ieraudzījis. Nokļuvis falšborta aizsegā, viņš nolika abus automātus pie labās rokas, Pītersa automātu pārbaudīja un ielika jaunu aptveri. Pārējās aptveres viņš sarindoja gar falšbortu, atāķēja no jostas granātas un salika pa tvērienam. Pārliecinājies, ka Henrijs ir kaujas pozīcijā un skatās uz zaļo salu, Tomass Hadsons uzrunāja Viliju, kas gulēja augšpēdus laivas dibenā, samiedzis pret sauli gan veselo, gan stikla aci. Viņš bija izbalējušā baķi blūzē un noplīsušos šortos, kājās — gumijas čības. Ara sēdēja pakaļgalā, un Tomass Hadsons no savas vietas varēja redzēt viņa melnos matus, kas slējās pār galvu kā jumts, un lielās, ap rumpeli sažņaugtās plaukstas. Kājas Aram raustījās vēl arvien, bet Tomass Hadsons jau sen zināja, cik ļoti Ara nervozē pirms kaujas un cik aukstasinīgs ir pašā kaujā.

—   Vilij,— Tomass Hadsons sacīja.— Ko tu esi izdomājis?

Vilijs atvēra veselo aci, otra palika tāpat piemiegta pret sauli.

—  Ļauj man aiziet uz salas viņu galu un paskatīties, kas tur darās. Mēs taču neļausim viņiem ari no šejienes izsprukt.

—  Es iešu tev līdzi.

—   Nē, Tomij. Sitos mēslus es pazīstu, tā ir mana profesija.

—   Es negribu, ka tu ej viens.

—   Nekādas citas iespējas nav. Paļaujies uz mani, Tomij. Ara atgriezīsies un palīdzēs tev, ja es viņus tur atradīšu. Ja viss ies gludi, viņš pat varēs braukt malā un pievākt mani.

Nu abas viņa acis bija vaļā, un viņš skatījās uz Tomasu Hadsonu cieši kā cilvēks, kas grib pārdot otram kādu saimniecībā derīgu mantu, bet nav pārliecināts, ka pircējam pietiks naudas.

—   Es labāk iešu tev līdzi.

—   Par daudz ļembasta, Tom. Ka es tev saku, es šito sūda būšanu pazīstu. Speciālists pa sūdu līniju. Tik labs, ka otru tādu tu meklēdams nesameklēsi.

—  Piķis ar tevi. Ej,— Tomass Hadsons teica.— Bet friču laivu uzspridzini.

—  Kādu velnu tad es tur, pēc tavām domām, darīšu? Spēlēšu puķīti āliņģī?

—  Labi, esi braucējs, tad brauc.

—  Tom. Nu tev ir divēji slazdi. Kuģis un šī te sile. Ara tevi pārvietos pēc vajadzības. Un zaudēt tu vari tikai vienu ja\i tāpat norakstītu jūrnieku. Kas tev liedz izvērsties?

—  Tas, ka tu tik gari runā,— Tomass Hadsons teica.— Ej ellē, un sūds lai tevi svēti.

—   Kriti beigts!— Vilijs atsaucās.

—       Nu man skaidrs, ka tu esi formā,— Tomass Hadsons sacīja un spāņu valodā steidzīgi paskaidroja Aram, ko viņi taisās darīt.

—       Nepūlies,— Vilijs teica.— Es viņam visu izstāstīšu, laivā gulēdams.

Ara sacīja:— Es būšu drīz atpakaļ, Tom.

Tomass Hadsons noskatījās, kā viņš palaiž motoru un kā aizslīd laiva ar Viliju laivas dibenā un Aras platajiem pleciem un melno galvu pūpē. Vilijs bija pagriezies tā, ka viņa galva bija pie Aras kājām un Ara varēja dzirdēt, ko viņš runā.

Lauvas dūša viņam, vecajam lāga Vilijām, Tomass Hadsons nodomāja. Vecajam kuņasdēlam Vilijām. Viņš mani uzslēja atpakaļ uz pekām, kad es jau kritu čupā. Tādā bētē krietns jūrnieks, pat drupas, kas paiikušas no krietna jūrnieka, ir zelta vērtas. Un bētē mēs esam. Lai tev labi veicas, mister Vilij, viņš domāja. Un nekrīti beigts.

—   Kā tu jūties, Henrij?— viņš klusi jautāja.

—       Lieliski, Tom. Vilijs gan ir varonis, ka viens pats aizbrauca uz salu, vai ne?

—       Viņam ne prātā nenāk, ka varonis,— Tomass Hadsons atbildēja.— Viņš to uzskata par savu pienākumu, un viss.

—  Man ļoti žēl, ka mēs nebijām draugi.

—   Par draugiem cilvēki kļūst grūtā brīdī.

—  Ar šo brīdi es būšu viņa draugs uz visiem laikiem.

—       Ar šo bridi mums stāv priekšā lietas lietas,— Tomass Hadsons teica.— Kaut jel ātrāk sāktos.

XVIII

Viņi gulēja uz karstā klāja un skatījās uz salu. Saule cepināja muguras, un vējš vēsināja. Viņu muguras bija gandrīz tikpat brūnas kā tā jūras indiāniete, ko viņi šorīt redzēja otrajā salā. Tas liekas tik sen, it ka viss mūžs būtu starpā, Tomass Hadsons nodomāja. Tas un okeāns, un garie, šļakatainie rifi, un tropu jūras tumšais bezdibenīgums tepat aiz šonera nu bija lik tālu kā visa viņa agrākā dzīve. Ar šo pašu vēju viņi būtu varējuši iziet okeānā un iegriezties Kaijofransēzā, un Pīterss būtu uztvēris viņu signālus, un vakarā viņi visi dzertu aukstu alu. Nedomā par to, veco zēn, viņš sacīja sev. Tev to vajadzēja darīt.

—   Henrij,— viņš teica.— Kā tev tur klājas?

—       Spoži, Tom,— Henrijs čukstus atsaucās.— Granātas nevar sprāgt pašas no sevis, kad pārkarst saulē?

—  Nav piedzīvots. Bet karstums var kāpināt sprādziena spēku.

—  Cerēsim, ka Aram būs ūdens,— Henrijs sacīja.

—  Vai tad viņš nepaņēma līdzi no kuģa, tu neatceries?

—   Nē, Tom. Es vācu kopā savus ieročus un nepamanīju.

Tad viņi atkal dzirdēja pa vējam laivas motoru, Tomass Hadsons piesardzīgi pagrieza galvu un ieraudzīja laivu griežamies ap zemesragu. Nu tā nebija smagi iegrimusi un Ara sēdēja pakaļgalā. Pat no tāda attāluma bija skaidri redzami Aras platie pleci un melnā galva. Tomass Hadsons atkal pievērsa skatienu salai un ieraudzīja kaut kur ap vidu paceļamies gārni un aizlaižamies pāri koku galotnēm. Tad pacēlās vēl divi meža ibisi, apmeta loku un, pa brīdim strauji plakstošos spārnos spurgdami, pa brīdim planēdami un atkal spurgdami, aizlaidās uz otro saliņu.

Henrijs arī bija skatījies uz putniem un teica:— Vilijs nu gan jau krietnu gabalu pagājis.

—       Jā,— Tomass Hadsons sacīja.— Putni cēlās no kalnu grēdas pašā salas vidū.

—  Tātad neviena cita tur nebija.

—  Ja vien tieši citi nav iztraucējuši.

—       Ap to vietu Vilijām tagad vajadzētu būt, ja vien ceļš nav bijis pārāk grūts.

—  Ara brauc klāt, pieploc labi zemu.

Ara piestāja bruņurupuča šonera nošķiebtajā pusē un uzmeta uz margām žākaru. Ar lāča vieglumu viņš piesardzīgi uzrāpās uz klāja. Kaklā viņam karājās resnā zvejas auklā iesieta ūdens pudele un veca džina pudele ar tēju. Viņš pārrāpās pa klāju pie Tomasa Hadsona un nogūlās blakus.

—  Var dabūt kādu malku tā sasodītā ūdens?— Henrijs jautāja.

Ara nolika savu nesamo blakus Tomasam Hadsonam un atraisīja no

auklas pudeli, un piesardzīgi rāpās pa sašķiebto klāju gar abām lūkām uz vietu, kur gulēja Henrijs.

—  Dzer,— viņš sacīja.— Tikai nesāc mazgāties.

Viņš uzsita Henrijam pa muguru un rāpās atpakaļ pie Tomasa Hadsona.

—       Tom,— viņš tikko dzirdamā čukstā teica.— Mēs neko neredzējām. Es izsēdināju Viliju tāiajā galā, pa taisno tas būtu iepretī mums, un braucu uz kuģi. Es piestāju un kāpu augšā tai pusē, ko nevar redzēt no salas. Antonio es visu paskaidroju, un viņš saprata. Tad es uzpildīju benzīnu, paņēmu līdzi rezerves kannu, ūdeni un auksto tēju.

—       Labi,— sacīja Tomass Hadsons. Viņš pašļūcās gabaliņu lejāk pa klāju un ievilka garu malku no tējas pudeles.

—  Liels paldies tev par tēju.

—  To Antonio iedomājās. Mēs paši steigā šo to aizmirsām.

—  Rāpies uz pakaļgalu, tas būs tavs apšaudes sektors.

—  Jā, Tom,— Ara teica.

Tā viņi gulēja saulē un vējā un nenolaida acis no salas. Brīžiem uzlidoja kāds putns vai putnu pāris, un viņi zināja, ka putnus iztraucējis vai nu Vilijs, vai tie otri.

—  Putni gan tagad krīt Vilijām uz nerviem,— Ara sacīja.— To viņš kaut kā neparedzēja, dodamies uz salu.

—  Jā, viņa ceļš redzams tik skaidri, it kā viņš laistu gaisa baloniņus,— Tomass Hadsons atbildēja.

Viņš domāja un pagrieza galvu, lai paskatītos pār plecu.

Visa šī lieta sāka viņam nepatikt. Pārāk daudz putnu cēlās pār salu. Un kāds pamats bija domāt, ka friči vispār ir uz šīs salas? Kāda veina pēc viņi būtu dzinušies tajā biežņā? Guļot uz klāja, Tomasu Hadsonu pārņēma šķebīga tukšuma sajūta, it kā viņi ar Viliju būtu piekrāpti. Bet varbūt viņiem nekas tāds nav nācis ne prātā, paši esam piekrāpušies. Bet šā vai tā nav labi, ka ceļas tik daudz putnu, viņš domāja. Vēl viens meža ibisu pāris uzspurdza netālu no krasta, un Tomass Hadsons pagriezās pret Henriju un teica:— Henrij, nokāp priekšējā lūkā un vēro salu no turienes.

—  Tur viss ir tā friča ķeskās.

—  Zinu.

—  Labi, Tom.

—  Granātas un aptveres lai paliek. Iebāz kabatā tikai vienu granātu un ņem līdzi nirto.

Henrijs ieslīdēja lūkā un skatījās no turienes uz saliņām, kas neļāva redzēt caurteci. Viņa sejā nesakustējās ne vaibsls. Tikai lūpas cieši sakniebtas.

—  Man ļoti žēl, Henrij,— Torriass Hadsons sacīja.— Bet kādu brītiņu būs jāpaciešas.

—  Es arī neko nesaku,— Henrijs atbildēja. Tad tēlotās nesatricināmības maska nokrita, un viņš atplauka savā parastajā, mīļajā smaida:— Nav gluži tā, kā es biju iecerējis pavadīt savas vasaras brīvdienas.

—  Es arī nebiju tā iecerējis. Piņķerīga situācija, ko lai dara.

Pār mangrovēm uzšāvās dumpis, un Tomass Hadsons dzirdēja viņa

iebrēcienu un noskatījās pakaļ, kā dumpis, trauksmīgi spārnus sizdams, laižas pa vējam lejā. Tad viņš sāka izsekot Vilija ceļu pa mangrovju biezokni pēc putnu pacelšanās un lidojuma virziena. Kad putni necēlās, bija skaidrs, ka Vilijs pagriezies atpakaļ. Pēc britiņa putni uzspurdza atkal un rādija, ka Viiijs apstaigā nogāzi salas vēja pusē. Pēc trim stundas ceturkšņiem Tomass Hadsons redzēja paniski uzšaujamies lielu, baltu gārni un plašiem, smagiem spārnu vēzieniem aizlidojam pret vēju un teica Aram:— Nu viņam jābūt jau malā. Brauc labāk 117 ragu un pievāc viņu

—  Ei, ,'iņit redzu,— Ara atbildēja.— Māj <u roku. Viņš $uļ tur tā sēkļe.

—   Brauc pakaļ, un lai viņš turas laivas dibenā.

Ara noslīdēja pār bortu laivā ar automātu kaklā un pāris granātām kabatās. Viņš apsēdās pakaļgalā un atgrūdās no šonera.

—   Pasvied man tējas pudeli, labi, Toir.?

Ara drošības labad saķēra pudeli ar abām rokām, lai gan parasti visu ķēra ar vienu. Viņam patika ķert granātas ar vienu roku visneiedomājamākos stāvokļos, un viņam patika ar zobiem raut detonatoru uzgaļus. Bet šī tēja bija domāta Vilijām, un viņš saprata, cik grūti Vilijām gājis, pat ja izlūkošana neko nebūtu devusi, un tāpēc viņš rūpīgi noslēja pudeli zem pakaļējā soliņa, cerēdain<\ ka tēja vēl būs kaut cik vēsa.

—  Kā tu domā, kas nu būs, Tom?— Henrijs jautāja.

—  Ziepes. Vismaz pašlaik.

Pēc maza brīža laiva jau bija pie borta, un Vilijs gulēja dibenā, tējas pudeli abās rokās turēdams. Rokas un seja viņam bija saskrāpētas un asiņoja, lai gan viņš bija apmazgājies jūras ūdenī, kreklam piedurkne norauta. Seja satūkusi no odu dzēlieniem, visas pārējās kailuma vietas arī vienās pumpās.

—       No fričiem ne vēsts, Tom,— viņš sacīja.— Uz šīs salas viņi nav pat kāju spēruši. Mēs abi ar tevi nemaz neesam tik lieli gudrinieki.

—  Tomēr.

—   Kādā ziņā?

—       Viņi devās gan turp, kad šoneris uzsēdās uz sēkļa. Bet, vai viņi gribēja uz salas paslēpties vai tikai izlūkoja caurteces, to es nevaru uzminēt.

—  Kā tu domā, viņi redzēja mūs uz šonera?

—       Tikpat labi viņi varēja redzēt visu kā gaiīgi neko. Viņi savā laivā sēdēja pārāk zemu, vienā līmenī ar ūdeni.

—   Bet viņi varēja pa vējam to traci dzirdēt.

—  Varēja gan.

—   Ko tagad darīsim?

—       Jūs brauciet uz kuģi, pēc tam Ara lai atšauj pakaļ man un Henrijam. Friči var vēl atgriezties.

—   Ko iesākt ar Pītersu? Mēs varētu paņemt viņu līdzi.

—   Ņemiet un taisieties, ka tiekat.

—       Tomij, necel nu spuras gaisā,— Vilijs teica.— Mums abiem nebija taisnība, un es nebūt netaisos tevi mācīt.

—       Zinu. Es kāpšu pakaļējā lūkā, tikai palīdzēšu Aram nolaist laivā Pītersu.

—       Lai viņš to labāk izdara viens pats,— Vilijs sacīja.— Friči vēl pamanīs siluetus. Bet, kas guļ uz klāja, to var redzēt tikai ar tālskati.

Tomass Hadsons pateica Aram, ka.s darāms, un Ara uzrāpās uz klāja un lietpratīgi, bez emocijām ķērās klāt, vienīgi līķa galvu ietina ciešāk drānā. Viņš nerīkojās ne maigi, ne rupji, un viss, ko viņš, Pītersu

paceldams un ar galvu pa priekšu laivā ieslidinādams, sacīja, bija:— Viņš jau ir pavisam stīvs. Viņš, kas vienmēr bija tik lunkans.

—  Mēs viņu aizvedīsim gods godam. Tev kaut kas vajadzīgs, Tom?

—       Veiksme,— Tomass Hadsons atbildēja.— Paldies par izlūkošanu, Vilij.

—   Kas tā par izlūkošanu, mūsu dienišķie mēsli.

—  Lai Hils uzziež mertiolatu taviem pušumiem.

—       Štrunts par pušumiem,— Vilijs teica.— Skraidīšu apkārt kā Tarzāns.

Tomass Hadsons un Henrijs katrs no savas lūkas skatījās uz robaini izlauzīto sīko saliņu virkni starp viņiem un garo līci, kas iestiepās lielās salas dziļumā. Tagad viņi runāja normālās balsīs, jo zināja, ka vācieši nevar būt tuvāk kā uz mazajām salām.

—       Tu skaties,— Tomass Hadsons sacīja.— Bet es iešu un izmetīšu pār bortu viņu munīciju, un vēlreiz papētīšu, kas viņiem tur lejā palicis.

Lejā viņš atrada dažu labu mantu, ko iepriekšējā reizē nebija pamanījis, izcēla uz klāja munīcijas kasti un nogrūda jūrā. Vispār man tās kārbas būtu vajadzējis izbērt atsevišķi, viņš nodomāja. Labi, velns tās rāvis. Viņš uznesa augšā šmeisera mašīnpistoli un konstatēja, ka tā nedarbojas. Mašīnpistoli viņš nolika pie saviem ieročiem.

Došu Aram, lai izjauc, viņš nolēma. Ja ne vairāk, tad vismaz zināsim, kāpēc viņi nav ņēmuši savu ievainoto līdzi. Varbūt atstājuši viņu par viesu sagaiditaju un paši laidušies lapās? Vai ierīkojuši viņu ar visām ērtībām un devušies izlūkos? Kā tev liekas, cik un ko viņi redzēja un kas viņiem tagad zināms?

—       Vai mums labāk nevajadzēja to munīciju saglabāt kā lietisko pierādījumu?— Henrijs jautāja.

—  Lielisko pierādījumu fāze mums jau aiz muguras.

—       Pierādījumi nekad nav lieki. Pats zini, kas tie par birokrātiem, viņiem visa šī lieta var likties aizdomīga. It īpaši jau Kara flotes izlūkdienesta pārvaldei. Atceries to pēdējo gadījumu ar zemūdeni?

—  Atceros gan.

—       Vācu zemūdene iebrauca Misisipi grīvā un vēl gabalu uz augšu, bet neviens tam negribēja ticēt.

—  Tā ir.

—  Mums patiešām vajadzēja to munīciju saglabāt.

—       Lūdzu, neuztraucies, Henrij,— Tomass Hadsons sacīja.— Ir iīķi pēc tā slaktiņa uz salas. Ir šmeisera lodes, kas izgrieztas no līķiem un nošautā friča. Ir atzīmēta kartē vieta, kur mēs aņrakām otru frici. Ir šis nogremdētais šoneris ar beigtu frici priekšējā lūkā. ir divas šmeisera mašīnpistoles. Viena nedarbojas, otra sasperta ar granātu. Pierādījumu pietiek.

—       Un pieliek viena taifūna brāziena, lai no taviem pierādījumiem nekas nepaliktu pāri, un tad viņi brēks, ka visa tā lieta ir aizdomīga.

—       Labi,— sacīja Tomass Hadsons.— Pieņemsim, ka aizdomīga. Un Pīterss?

—   Viņu varēja nošaut kāds no mums.

—  Jā, diemžēl. Tā putra mums būs jāizstrebj.

Viņi dzirdēja laivas motoru un redzēja Aru izbraucam gar zemesragu. Laiva lidoja viegli, ar paslietu priekšgalu — kā indiāņu kanoe,— Tomass Hadsons nodomāja.

—       Vāc kopā savus loriņus, Henrij,— viņš teica.— Atgriežamies uz kuģa.

—   Es labprāt paliktu tepat, ja vajadzīgs.

—   Nē. Tu būsi man vajadzīgs uz kuģa.

Kad Ara piestāja pie šonera, Tomass Hadsons pārlēma.

—       Paliec vēl te kādu laiciņu, Henrij, es atsūtīšu Aru tev pakaļ. Ja friči parādīsies un piestās pie borta, iesvied laivā granātu. Nāc uz pakaļējo lūku, te vietas diezgan. Un domā ar galvu.

—  Jā, Tom. Paldies, ka ļāvi man palikt.

—       Es paliktu pats un sūtītu līdzi tevi. Bet man jāapspriežas ar Antonio.

—       Skaidrs. Vai tad, kad viņi piestās, nebūtu labāk nobērt vienu kārtu no automāta un tad tikai mest granātu?

—       Kā vēlies. Tikai galvu nebāz laukā un granātu met no otras lūkas. Un turies cik spēdams.

Viņš gulēja kuģa nošķiebtajā malā un sniedza lejā Aram līdzvedamās mantas. Tad nolaidās laivā pats.

—   Vai tev tur lejā nav pārāk daudz ūdens?— viņš jautāja Henrijam.

—   Nē, Tom. Viss kārtībā.

—       Neļaujies klaustrofobijai un skaties ar abām acīm. Ja friči atgriežas, ļauj viņiem mierīgi piestāt un tad tikai bliez virsū.

—   Protams, Tom.

—   Iedomājies, ka tu sēdi slēpnī ar bisi un gaidi pīles.

—   Iztikšu ari bez iedomāšanās, Toui.

Tomass Hadsons jau gulēja laivas dibenā.

—  Ara atbrauks tev pakaļ, kad būs vajadzīgs.

—       Neuztraucies, Tom. Es varu te palikt kaut vai visu nakti, vienīgi Ara tad lai atved man kaut ko ēdamu, kādu lāsi ruma un ūdeni.

—       Viņš atbrauks pakaļ tev pašam, un rumu mēs iedzersim jau uz kuģa.

Ara parāva motora auklu, un viņi brauca uz kuģi. Tomass Hadsons ar kājām juta granātu apaļumus un šķērsu pār krūtīm nino smagumu. Viņš apskāva to ar abām rokām, un Ara pasmaidīja uņ pieliecies sacīja:-*Grūti laiki pienākuši m&iiem, mīļiem «bērnioifem».

Nu viņi visi bija atkal uz kuģa, un pūta dzestrs pievakares vējš. Flamingo bija aizlidojuši no sēk|a, kaut gan tas vēl arvien bija virs ūdens. Pievakares dziestošajā gaismā sēklis izskatījās pelēks, un pa to rosījās mērkaziņu bars. Aiz sēkļa skalojās sekls ūdens un dūņu biezumā nesaskatāmas caurteces un stiepās sīko salu virkne.

Tomass Hadsons nu stāvēja, atzvēlies tiltiņa stūrī, un Antonio runāja ar viņu.

—       Paisumu mēs nesagaidīsim ātrāk par vienpadsmitiem,— Antonio teica. — Vējš pūš no līča visu ūdeni laukā, sēkļi paliek pliki, un nav zināms, kāds būs dziļums.

—   Paisums mūs nocels pats, vai vajadzēs vilkt ar sopenkuru?

—  Nocelt jau nocels. Bet mēness gaismas nepietiks.

—  Tas gan. Tāpēc mēs arī esam iedzīvojušies sūcēs.

—       Mēness parādījās tikai pagājušo nakti,— Antonio sacīja.— Vēl pavisam jauns. Un to pašu mēs vētras dēļ neredzējām.

—  Pareizi.

—       Aizsūtīšu Džordžu un Hilu, lai nocērt dažus zarus, būs ar ko fārvateru iezīmēt, citādi netiksim laukā. Papriekšu izbrauksim ar laivu, izmērīsim visur dziļumu un nospraudīsim ceļu.

—       Zini, ko man gribētos? Kad paisums mūs nocels, izbraukt tādā vietā, lai mēs varam pagriezt uz šoneri prožektoru un lielgabalu un lai kāds no borta signalizētu, ka viņu laiva tuvojas.

—       Tas jau būtu lieliski, Tom. Bet pa tumsu mēs tur neai2kļūsim. Aizkļūt mēs varētu tikai ar prožektoru, sūtot laivu pa priekšu, lai mēra un izsauc dziļumus. Bet tas viss būtu redzams un dzirdams pa lielu gabalu. Tad viņi nelīstu laukā neparko.

—  Tā ir gan. Šī man jau otrā kļūda.

—       Kļūda paliek kļūda,— Antonio teica.— Pārāk daudz kas atkarīgs no nejaušības. Kā velkot kārti no čupas.

—  No tā rnan vieglāk nekļūst. Pasaki labāk, ko tu domā.

—       Es domāju, ja viņi nav aizbēguši pavisam un mēs savukārt izliksimies, ka vēl arvien sēžam uz sēkļa, viņi šonakt pat nāks uzbrukumā un mēģinās sagrābt mūsu kuģi. Mēs jau pa gabalu nemaz neizskatāmies bīstami, drīzāk pēc kompānijas, kas izbraukusi jūrā pamakšķerēt. Esmu pārliecināts, ka viņi bija kādā tālāka saliņā, kad tas ļembasts gāja vaļā. Un, ja viņi mus novēroja, tad redzēja tikai vienu vīru braukājam ar laiviņu, tāpēc viņi neņems mūs par pilnu un domās, ka mēs neesam spējīgi izrādīt nekādu pretestību.

-—To rnēs arī centāmies panākt.

—  Bet ja nu viņi ierauga, kas noticis ar šoneri?

—  Lei Vilijs uznāk augšā,— Tomass Hadsons sacīja palīgam.

Vilijs uznāca, pumpains un nopampis no odu dzēlieniem. Bet pušumi izskatījās jau labāk, un kājās Vilijām bija tikai īsas haki krāsas bikses.

—   Kā jūties, Tarzān?

—       Pa pirmo, Tom. Ara uztriepa hloroformu uz kodumu vietām, un tagad vairs neniez. Tie elles odi bija vai ceturidaļcollas gari un melni kā piķis.

—   Lielas ziepes mēs esam ievārījuši, Vilij.

—  Ne velna. Ziepes bija jau no paša sākuma.

—   Kā novietojāt Pītersu?

—       Iešuvām brezentā un salikām ledu apkārt. Tirgus prece vairs nebūs. Bet pāris dienu varēs turēt.

—       Paklau, Vilij. Es te sacīju Antonio, ka man gribētos pietēmēties friču šonerim ar prožektoru un lielgabalu. Bet viņš domā, ka to nevar izdarīt, nesaceļot kājās visu okeānu, un tur nekas neiznāks.

—       Skaidrs, ka neiznāks,— Vilijs teica.— Viņam taisnība. Tu šodien esi nošāvis trīs bukus. Bet lai būtu, to vienu es tev neieskaitīšu.

—   Kā tu domā, viņi mēģinās mums uzbruki un sagrābt kuģi?

—  Tam nu es galīgi neticu.

—  Tomēr.

—       Viņi taču nav ārprātīgi. Bet no otras puses — ko gan cilvēki izmisumā nemēģina.

Viņi abi sēdēja uz komandtiltiņa klaja, atspiedušies pret margu pārvalka brezentu. Vilijs pakasīja labo plecu, kam rupjais brezents bija licis atkal ieniezēties.

—       Jā, viņi var gan uzbrukt,— Vilijs sacīja.— Jau tas slaktiņš bija ārprātība.

—       Ne no viņu viedokļa. Neaizmirsti, ka viņi bija tikko zaudējuši savu zemūdeni un nokļuvuši bezizejas stāvoklī.

—       Šodien viņi atkal ir zaudējuši kuģi un savu biedru turklāt. Un varbūt taisni to biedru, ko īpaši mīlējuši.

—   Varbūt. Citādi viņu līdzi nevazātu.

—       Viņš bija to vērts,— Vilijs teica.— Mierīgi noklausījās, ko mēs tur bļaustāmies par padošanos un granātām, un tikai tad šāva — pašā īstajā bridi. Pītersu viņš droši vien noturēja par kapteini, Pitersa izturēšanās un vāciskā runa bija ļoti pavēlnieciska.

—  Tā liekas.

—       Un zini, granātas sprāga zem klāja. Friči to varēja arī nedzirdēt. Cik kārtu tu izšāvi?

—   Kādas piecas, ne vairāk.

—  Tas mērglis izšāva vienu.

—   Kā tas viss skanēja, no šejienes klausoties, Antonio?

—       Nekāds lielais troksnis nebija,— Antonio atbildēja.— Vējš gan nepūta uz mūsu pusi, mēs bijām vairāk uz ziemeļiem, un vēl sala starpā. Samērā klusi. Tomēr sadzirdēt varēja skaidri.

—       Iespējams, ka viņi paSi nedzirdēja,— Tomass Hadsons sacīja. — Bet varēja redzēt laivu, kas braukā no mūsu kuģa uz šoneri. Un nodomāt, ka šonerī viņiem uzrīkotas lamatas. Man liekas, viņi tur vairs nerādīsies ne tuvumā.

—   Man arī tā liekas,— Vilijs piekrita.

—   Bet mums viņi uzbruks, kā tev šķiet?

—       Tas gan jums abiem ar dievu to kungu zināms tikpat labi kā man. Ar iejušanos friču ādā arī līdz šim nodarbojies galvenokārt tu.

—       Jā,— Tomass Hadsons teica.— Un reizēm man tas padevās it krietni. Bet šodien man kaut kā nav asuma.

—       Nebēdā, tavai domāšanai nekas nekait,— Vilijs sacīja.— Vienkārši atslābums.

—   Mēs varētu izlikt viņiem lamatas uz šonera.

—   Šitais kuģītis arī ir lamatas, un mēs jau esam iekšā,— Vilijs teica.

—   Tu varētu aizlaist uz šoneri un to nominēt, kamēr vēl gaišs.

—       Tā ir idejai— Vilijs sacīja.— Nu tu reiz esi atkal vecais Toms. Es nominēšu abas lūkas, beigto frici un aizvēja puses margas. Redzi nu, pietiek palauzīt galvu—un kārtībā.

—   Sprāgstvielu nežēlo. Tās mums ir, cik uziet.

—   Es viņu tā nominēšu, ka pats Jēzus Kristus nevarēs piedurties.

—   Laiva nāk atpakaļ,— Antonio sacīja.

—   Es paķeršu, kas vajadzīgs, un Ara mani aizvedīs.

—  Tikai neuzsperies pats gaisā.

—       Par to vari neraizēties, Tom,— Vilijs teica.— Labāk atpūties kādu brīdi. Tāpat visu nakti būsi augšā.

—  Tu arī.

—   Ne velna. Ja būšu tev vajadzīgs, mani pamodinās.

—       Es stājos uz vakts,— Tomass Hadsons teica Antonio.— Kad sāksies paisums?

—       Ir jau sācies, tikai cīnās ar pretstraumi, un austrenis dzen ūdeni no līča.

—       Norīko Hilu pie lielgabala, Džordžs lai iet atpūsties. Un lai citi arī līdz naktij atpūšas.

—   Kāpēc tu drusku neiedzer, Tom?

—   Negribas. Ko tu dosi vakariņās?

—       Pa krietnam gabalam akantas spāņu mērcē, pupas un rīsus. Mums vairs nav augļu konservu.

—   Konfitesā es tā kā redzēju sarakstā arī augļu konservus.

—   Jā. Bet tie bija izsvītroti.

—   Žāvēti augļi tev ir?

—   Aprikozes.

—  Liec ūdeni, lai pa nakti uzbriest, un dod brokastīs.

—   Henrijs nu gan aprikozes brokastis neēdis.

—       Labi, iedosi viņam no pirmajiem ēdieniem kaut ko tādu, ko viņš ēd. Zupas mums vēl diezgan?

—   Bagātīgi.

—   Un ledus?

—       Mums vēl pietiktu veselai nedēļai, ja nebūtu tik daudz aizgājis Pītersam. Kāpēc tu nenolaid viņu jūrā, Tom?

—       Varbūt es to darīšu,— Tomass Hadsons teica.— Viņš vienmēr sacīja, ka gribētu tikt apbedīts jūrā.

—   Viņš ļoti daudz ko sacīja.

—  Tas gan.

—  Tom, varbūt tu tomēr iedzersi?

—   Labi,— teica Tomass Hadsons.— Mums vēl ir džins?

—  Tava pudele stāv skapītī.

—  Un kokosrieksti?

—  Ari ir.

—       Sataisi man džinu ar kokospienu un mazliet citrona sulas. Ja niuins vēl ir citroni.

—       Citronu mums daudz. Pītersam kaut kur bija noslēpts skotu viskijs, varbūt man izdotos uzmeklēt. Negribi labāk viskiju?

—  Nē. Uzmeklē un noglabā aiz atslēgas. Var kādreiz ievajadzēties.

—   Es sataisīšu tev dzeramo un uznesīšu.

—       Paldies. Varbūt mums šonakt palaimēsies un friči nāks mums virsū.

—       Neticu gan, ka nāks. Drīzāk esmu vienās domās ar Viliju. Bet viss var gadīties.

—       Mēs izskatāmies ļoti kārdinoši. Un viņiem vajadzīgs kaut kāds braucamais.

—       Jā, Tom. Bet viņi nav muļķi. Ja viņi būtu muļķi, tev neizdotos iejusties viņu domu gājienā.

—       Labi. Sataisi man džinu.— Tomass Hadsons pievērsa lielo binokli salām.— Mēģināšu vēlreiz iejusties viņu domu gājienā.

Bet šoreiz iejusties viņu domu gājienā neizdevās. Ne tikai viņu, nekādā domu gājienā. Viņš noskatījās, ka laiva ar neredzamo Viliju un redzamo Aru pakaļgalā nogriežas aiz zemesraga. Viņš noskatījās, kā mērknziņu bars beidzot paceļas gaisā un aizlido uz kādu no tālākajām salām. Tad viņš bija viens un sūca Antonio atnesto dzērienu.

Viņš atcerējās, cik cieši bija apņēmies šajā braucienā nedzert, pat rie aukstu kokteili vakaros, lai nedomātu ne par ko citu kā vien par savu uzdevumu. Atcerējās, ka bija izlēmis nodzīt sevi tā, lai kristu gulēt un aizmigtu jau galīgā pārgurumā. Bet viņš nemēģināja sevi attaisnot ne par šo džina g!āzi, ne par lauzto lēmumu.

Es dzinu sevi kā naglu sienā, viņš domāja. Es darīju lo no visa spēka. Galu galā man ir tiesības izdzert šo glāzi un padomāt par kaut ko citu, nevis tikai par fričiem vien. Ja viņi šonakt uzbruks, mēs esam gatavi viņus saņemt. Ja viņi neparādīsies, jau rīt no rīta līdz ar paisumu dzīšos viņiem pakaļ.

Viņš sūca dzērienu, kas bija auksts, ar dzidru garšu, un vērās izlauzītajā salu virknē, kas stiepās taisni priekšā un tālāk uz rietumiem. Alkohols, kā vienmēr, palaida vaļā atmiņas, ko viņš visu pēdējo laiku turēja aiz septiņām atslēgām, un salas atgādināja tos laikus, kad viņi ar Tomu, vēl pavisam mazu puišeli, brauca zvejot tarponus. Tās salas gan bija citādas un ar plašām caurtecēm.

Putni tur arī bija tie paši, izņemot flamingo, toties reizēm uzklīda lielo, dzelteno tārtiņu bari. Viņš atcerējās gadalaikus, kad tārtiņi bija pelēki, un citus, kad uz melnām spalvām parādījās zeltains sūbējums, un atcerējās, cik lepns bija mazais Toms, kad bija nošāvis ar savu vienstobreni pirmo tārtiņu un pārnesa medījumu mājās. Viņš atcerējās, kā Toms glaudīja putna apaļo, balto krūtiņu un laida pirkstus pār maigi melnajiem lāsuiniem zem tārtiņa spārniem un kā viņš naktī bija atradis Tomu gultā, aizmigušu ar putnu rokās. Viņš bija izņēmis putnu ļoti uzmanīgi, lai zēnu nepamodinātu. Bet zēns nemodās. Viņš tikai sažņaudza rokas ciešāk un pagriezās uz muguras.

Nesdams dzelteno tārtiņu uz virtuvi, kur bija ledusskapis, viņš jutās tā, it kā būtu zēnu aplaupījis. Bet viņš rūpīgi nogludināja putna spalvas un ieguldīja to ledusskapja redeļu plauktā. Nākošajā dienā viņš uzgleznoja zēnam dzelteno tārtiņu, un zēns rudenī aizveda gleznu līdzi uz skolu. Gleznā viņš pūlējās attēlot putna vieglo, straujo skrējienu p? liedagu ar kokospalmām fonā.

Tad viņš atcerējās laiku, kad viņi dzīvoja tūristu nometnē. Viņš bija pamodies agri, Toms vē) gulēja. Viņš gulēja uz muguras, rokas pār krūtīm sakrustojis, un izskatījās pēc jauna bruņinieka skulptūras uz kapakmens. Tomass Hadsons viņu tā uzzīmēja, pēc atmiņas attēlodams Solsberijas katedrālē redzētu kapakmeni. Viņš bija nodomājis šo uzmetumu pārvērst gleznā, bet neizdarīja to, bīdamies piesaukt nelaimi. Daudz tas man līdzēja, viņš nodomāja.

Viņš paskatījās saulē, kas nu jau bija zemu, un viņam likās, ka viņš redz saules staros Toma iznīcinātāju. Lidmašīna bija ļoti augstu, ļoti maza un žilbēja kā spoguļa šķemba. Tomam patika lidot, viņš sacīja sev. Kas tā bija par gudru apņemšanos — nedzert.

Eet ar papīra aptītā glāze vēl bija tikai pusē, un pat ledus gabaliņi vēl nebija izkusuši.

Pītersa pieklājība, viņš nodomāja. Un atcerējās, kā viņi ar Tomu dzīvoja uz salas un kā Toms bija skolā mācījies par ledus laikmetu un baidījies, ka tas var iesākties atkal.

—  Tēt,— viņš toreiz sacīja,— tas ir vienīgais, no kā man bail.

—  Līdz šejienei ledus neatnāks,— Tomass Hadsons atbildēja.

—  Zinu. Bet cik briesmīgi ir domāt, kas tad notiks ar citiem cilvēkiem Minesotā un Viskonsinā, un Mičiganā. Pat Ilinoisā un Indiānā.

—  Nedomāju, ka mums būtu vērts par to raizēties,— Tomass Hadsons teica.— Ja ledus laikmets tiešām tuvotos, tad ārkārtīgi lēni.

—  Ari to es zinu,— mazais Toms atbildēja.— Bet tas ir vienīgais, kas mani uztrauc. Tas un vēl mūsu meža baložu iznīkšana.

Tāds bija Toms, viņš nodomāja, iesprauda glāzi tukšā granātas ligzdā un pievērsa binokli salām. Viņš skatījās uzmanīgi, bet nepamanīja neko buru laivai līdzīgu un nolika binokli.

Jaukākos brīžus mēs esam pavadījuši salā un vēl Rietumos, viņš domāja. Nerunājot, protams, par Eiropu, bet, domājot par Eiropu, man jādomā arī par manu meiteni, un tas ir vēl ļaunāk. Kas zina, kur viņa tagad ir. Droši vien guļ ar kādu ģenerāli. Cerēsim, ka viņai vismaz gadījies labs ģenerālis.

Viņa izskatījās traki jauka un bija tik daiļa, kad mēs satikāmies Havanā. Es varētu domāt par viņu visu nakti. Bet nedomāšu. Es atļaujos pārāk daudz, jau atcerēdamies Tomu. Nedzēris es to nebūtu atļāvies. Un tomēr labi, ka iedzēru. Laiks atmest visus tos paša sagudrotos noteikumus. Varbūt ne visus. Kādu laiciņu es vēl padomāšu par viņu, un tad man jāizprāto neliels rīcības plāns vakaram, kad Ara un Vilijs būs atgriezušies. Viņi ir varens pāris. Vilijs savu šaušalīgo spāņu valodu gan mācījies Filipīnās, bet viņi saprot viens otru pusvārdā. Varbūt daļēji tāpēc, ka Ara ir basks un viņa spāņu valoda arī nav diez cik spoža. Dieva vārds, es gan nevēlētos ne kāju spert uz tā grausta, ko viņi būs apstrādājuši.

Ņem vien savu glāzi, dzer cauri un padomā par kaut ko jauku. Toms ir miris, un tu drīksti par viņu domāt. Tam tu pāri tāpat netiksi. Bet esi jau diezgan nocietināts. Atceries kādas no savām laimīgajām dienām. To tev bijis daudz.

—  Bet kuras tad bija vislaimīgākās?— viņš domāja. Visas bija laimīgas toreiz mūsu bezrūpīgajā jaunībā, kad naudas bija tik vien, kā lai paēstu un varētu strādāt, ne graša vairāk. Kad divritenis sagādāja vairāk prieka nekā automobilis. Divritenis ļāva tālāk redzēt un būt labā formā, un, atgriežoties no Buloņas meža, bija tik patīkami laisties gar Elizejas laukiem vēl labu gabalu aiz Rond Point un tad atskatīties uz divās platās straumēs plūstošajiem automobiļiem un Triumfa arkas pelēko loku, kas slējās pret krēslainām debesīm. Tur pašlaik zied kastaņas. Un koki mijkrēslī liekas melni, un pār zariem slienas balti, vaskaini ziedi gluži kā toreiz, kad viņš brauca ar divriteni uz Konkordijas laukuma pusi. Un viņš tad nokāpa no divriteņa un stūma to blakus pa grantēto celiņu, lai nesteidzīgi noraudzītos kastaņu ziedēšanā un justu virs galvas ziedošos zarus, bet zem plānajām zolēm

celiņa granti. Viņam bija īstas sacīkšu braucēja kurpes, pirktas no pazīstama kafejnīcas «Select» viesmīļa, izbijuša olimpiskā čempiona, bet naudu viņš nopelnīja, uzgleznodams kafejnīcas īpašnieku tā, kā īpašnieks to vēlējās.

—  Ziniet, es gribētu kaut ko Manē stilā, msjē Hadson. Ja jūs to varētu.

Tik ļoti pēc Manē gan neiznāca, ka pats Manē to būtu gatavs parakstīt, bet tomēr vairāk pēc Manē nekā pēc Hadsona, un galvenais — pēc paša īpašnieka. Tomass Hadsons tika pie naudas sacīkšu braucēja kurpēm un vēl ilgu laiku pēc tam drīkstēja dzert par brīvu. Beidzot pienāca vakars, kad Tomass Hadsons piedāvājās maksāt un maksa tika pieņemta, un viņš nu zināja, ka honorārs par portretu ir notērēts.

Toties kafejnīcā «Closerie de Lilas» kāds viesmīlis bija viņiem tik ļoti pieķēries, ka dzērienus pasniedza dubultā mērā, tā ka, atšķaidot ar ūdeni, viena pasūtījuma pietika visam vakaram. Tāpēc viņi pārcēlās uz šo kafejnīcu. Nolikuši Tomu gulēt, viņi sēdēja pa vakariem aukstajā kafejnīcā un jutās bezgala laimīgi viens ar otru. Pēc tam viņi gāja staigāt pa Svētās Ženevjēvas kalna tumšajām ieliņām, kuru senatnīgie nami toreiz vēl nebija noplēsti, cenzdamies katru vakaru atgriezties mājās pa citu ceļu. Tad viņi devās pie miera, klausīdamies mazā Toma elpā un Tomam blakus guļošā lielā runča murrāšanā.

Tomass Hadsons atcerējās, kā cilvēki bija šausminājušies, ka vecāki staigā apkārt, atstādami tik mazu bērniņu vienu pašu ar kaķi. Bet Tomam bija labs miegs, un, ja arī viņš pamodās, blakus bija runcis, viņa labākais draugs. Runcis Toma gultiņai nelaistu svešu ne tuvumā, un viņi ar Tomu mīlēja viens otru no visas sirds.

Un tagad Toms bija — nē, pie velna, viņš sacīja sev. Tas reiz notiek ar katru. Tik daudz man savā mūžā vajadzētu būt sapratušam. Un nāve šajā pasaulē ir vienīgais nelabojamais.

Kā tu zini?— viņš jautāja sev. Divi šķiras — un nekas vairs nav labojams. Kāds iziet pa durvīm — un nekas vairs nav labojams. Nodevība jebkurā tās formā var izrādīties nelabojama. Nekrietnība — nelabojama. Neuzticība — nelabojama. Ak, tā ir tukša pļāpāšana. Vienīgi nāve ir nelabojama. Kaut jel Ara un Vilijs būtu drīzāk atpakaļ. Viņi no tā šonera būs iztaisījuši īstu spoku kambari. Man nekad nav paticis nogalināt, nekad savā mūžā. Bet Vilijām patīk. Dīvains puisis un krietns ari. Un neliksies mierā, kamēr darāmais nav padarīts tik labi, ka labāk vairs nevar.

Viņš ieraudzīja laivu. Tad sadzirdēja ari motora kluso murdoņu un noskatījās, kā laivas aprises kļūst arvien skaidrākas, tā nāk tuvāk un tuvāk un beidzot piestāj pie borta.

>

Vilijs uzkāpa uz klāja. Viņš izskatījās tik pārguris kā vēl nekad, un stikla acs likās par baltu sakritušajā sejā. Viņš saslējās, kareivīgi nosveicināja un teica:— Atļauts runāt ar kapteini, ser?

—  Tu esi dzēris?

—   Nē, Tomij. Reibstu no entuziasma.

—   No dzeršanas arī.

—       Uzminēts, Tom. Mēs taču paņēmām līdzi šļukiņu ruma, ko aizdzīt nelabumu, ap to līķi ņemoties. Un, kad rums bija izdzerts, Ara iečurāja pudelē un pudeli nominēja. To var saukt par dubultmīnu.

—   Kārtīgi apstrādājāt?

—       Tomij, pat vissīkākais rūķītis, kaut tikai sprīža garumā, nespers uz šonera kāju, ar to pašu neielidodams taisni rūķu debesīs. Tarakāns pār klāju nepārrāpsies. Ara pat baidās, ka mušas, uz līķi mezdamās, var uzspert šoneri gaisā. Skaists un smalks darbs.

—   Ko viņš pašlaik dara?

—   Entuziasma uzliesmojumā jauc un tīra ieročus.

—   Cik ruma jūs izrāvāt?

—       Ne puspudeles lāgā nebija. Un dzeršanas ideja — mana. Nevis Aras.

—       Labi. Lasies lejā pie viņa, notīriet automātus un pārbaudiet lielgabalu.

—   It kā to bez šaušanas varētu pa īstam pārbaudīt.

—       Pa īstam nevar. Bet pārbaudiet, cik vien iespējams bez šaušanas. Veco amonālu no resgaļa izsviediet.

—  Prāta darbs.

—       Saki Henrijam, lai uznāk ar mazo binokli un paprasa no Antonio savu dzeramo. Antonio zina, kas Henrijam pienākas.

—   Man prieks, ka tu atkal pa drusciņai iemet, Tom.

—       Pietaupi savus priekus un bēdas nopietnākam iemeslam nekā mana dzeršana vai nedzeršana.

—       Kā vēlies, Tom. Man tikai nepatīk, ka tu nodzenies kā zirgs zirga mugurā. Vai labāk nebūt kentauram?

—  Tu zini, kas ir kentaurs?

—       Izlasīju grāmatā, Tomij. Un vispār esmu izglītots. Pat vairāk nekā zēnam manā vecumā pienāktos.

—       Tu esi mans vecais, labais kuņasdēls,— Tomass Hadsons sacīja.

—   Bet lasies pie visiem velniem un dari, ko es tev liku.

—       Jā, ser. Tomij, kad mēs atgriezīsimies no šī elles reisa, tu man pārdosi vienu no tām jūras gleznām, kas tavā mājā?

—   Neapcelies.

—   Prātā nenāk. Ne velna tu neesi sapratis pa visu šo laiku.

—   Iespējams. Varbūt ari pa visu savu mūžu.

—       Tomij, tu jau zini, man patīk velnu dzīt. Bei tu dzen filcu;, un kā vēli

—       Rit būs redzams — ka. Lai Henrijs nāk augšā ar savu glāzi. Bet man lai nenes.

—       Ej nu, Tom! Šonakt mums nestāv priekšā nekas vairāk par elementāru kautiņu, bet man liekas, ka tā paša nebūs.

—       Lai notiek,— Tomass Hadsons sacīja.— Sūti augšā. Nav te ko slamstīties pa tiltiņu, ej pie darba.

XX

Henrijs pasniedza augšā abas glāzes un uzkāpa pats. Viņš stāvēja blakus Tomasam Hadsonam un pieliecies lūkojās tālo salu tumšajā ēnā. Rietumu pusē jau spīdēja sīka mēness drīksniņa.

—       Uz tavu veselību, Tom,— Henrijs sacīja.— Es nekad neskatos jaunā mēnesī pār kreiso plecu.

—   Kas nu vairs par jaunu. Pagājušo nakli bija jauns.

—   Protams. Tikai mēs vētras dē| neredzējām.

—   Pareizi. Kā tur lejā iet?

—   Lieliski, Tom. Visi strādā un ir priecīgi.

—   Bet V'ilijs un Ara?

—       Viņi ieķēruši mazliet ruma, Tom, un ir sevišķi priecīpi. Bet vairāk viņi nedzer.

—   Nē. Vairāk nevajag.

—       Man taisni nagi niez saķerties ar fričiem,— Henrijs teica.— Vilijām arī.

—       Man gan ne. Bet tikai tāpēc mēs te esam. Mums vajadzīgi gūstekņi, Henrij.

—   Zinu.

—   Bet viņi pēc tā nesmukuma ar slakliņu neparko negrib krist gūstā.

—       Saudzīgi izsakoties,— Henrijs teica.— Tu patiešām domā, ka viņi mēģinās mums uzbrukt?

—   Nē. Bet mums jābūt gataviem.

—   Būsim. Bet ko viņi, pēc tavām domām, taisās darīt tālāk, Tom?

—       Nekādi nevaru uzminēt, Henrij. Galīgā bezizejā viņi var uzbrukt kuģim. Ja viņu radists dzīvs, viņi var salabot mūsu raidītāju un laisties uz Angilasu, tur tad atliek vairs tikai izsaukt taksi un pagaidīt, lai aizved mājās. Viņiem ir nopietna vajadzība sagrābt kuģi. Iespējams arī, ka Havanā kāds palaidis muti un viņi jau zina, kas mēs esam.

—   Kas tad būtu pļāpājis?

—       Par mirušiem sliktu nerunā,— Tomass Hadsons sacīja.— Bet baidos, ka dzērumā viņš varēja izpļāpāties.

—   Vilijs par to ir cieši pārliecināts.

—   Viņš kaut ko zina?

—   Nē. Tāpat vien.

—  Tāda iespēja pastāv. Bet tikpat labi viņi var doties uz Kubu, tad pa zemes ceļu uz Havanu un aizbēgt ar kādu spāņu kuģi. Vai Argentīnas kuģi. Tikai nekrist gūstā pēc tā nejaukā slaktiņa. Tāpēc es domāju, ka viņi spers kādu izmisuma soli.

—  Cerēsim.

—  Ja tikai mums izdosies viņus pieveikt,— Tomass Hadsons sacīja.

Bet nakts pagāja, un nekas nenotika, un bija tikai zvaigžņu gaita

debesīs, austrumvēja nerimtīgais pūtiens un straumes virpuļu iečāpstieni aiz borta. Ūdens stipri fosforescēja, paisumu straumes un vēju sakultā jūra bija atrāvusi ūdenszāles no saknēm, un tās nu tagad peldēja šurp un turp pa mainīgajām straumēm kā baltas, slimīgas uguns strēles.

Pirms rītausmas vējš mazliet pierima, un, kad kļuva gaišs, Tomass Hadsons atlaidās uz vēdera pagulēt, nolicis vaigu uz brezenta stūra. Antonio apsedza viņu un viņa automātu ar brezenta gabalu, bet Tomass Hadsons bija aizmidzis un nemanīja.

Antonio pārņēma sardzi, līdz paisums nocēla viņus no sēkļa, un tad modināja Tomasu Hadsonu. Viņi ievilka enkurus un sekoja laivai, kas brauca pa priekšu, mērīdama dziļumu un iezīmēdama šaubīgās vietas. Paisuma straume bija tira un dzidra, tomēr izvadīt kuģi bija grūti, lai ari ne tik grūti kā iepriekšējā dienā. Tur, kur kuģis vakar uzsēdās uz sēkļa, viņi iesprauda zaru, un Tomass Hadsons paraudzījās atpakaļ, kā zaļās lapas lokās līdzi straumei.

Tomass Hadsons skatījās uz priekšu un cieši sekoja laivai, kas taustīja ceļu pa caurteci. Viņi pabrauca garām tālu izstieptai salai, kas, no gala skatoties, atgādināja atslēgu ar apaļu galvu. Tad Hils, kas nenolaida binokli no robainās, bet šķietami nepārtrauktās mangrovju līnijas, iesaucās:— Zīme, Tom! No laivas gala taisni mangrovēs.

—   Pārbaudi,— Tomass Hadsons sacīja.— Tā ir caurtece?

—  It kā būtu, es tikai vēl neredzu ieeju.

—   Uz kartes tā ir ļoti šaura. Būs vai spraukšus jāspraucas.

Pēkšņi viņš kaut ko atcerējās.— Kā es varēju būt tāds idiots?— viņš

nodomāja. Bet šā vai tā mums pašlaik atliek vienīgi doties uz priekšu un cauri. Tad es sūtīšu visus atpakaļ. Viņš bija aizmirsis pateikt Vilijām un Aram, lai atmīnē šoneri. Mati cēlās stāvus, iedomājoties, ka tam var uzrauties kādi nelaimīgi zvejnieki. Nekas, sūtīšu viņus atpakaļ, lai notīra.

Laiva nu signalizēja, ka vajag turēties vairāk pa labi no trim sīkajām saliņām un pēc iespējas ciešāk gar mangrovēm. Tad, lai būtu pavisam droši, ka viņš sapratis, pabrauca atpakaļ pie kuģa.— Caurtece pa labi pašās mangrovēs!— Vilijs kliedza.— Mietu atstājiet pa kreiso. Mēs laižam taisni uz priekšu. Kamēr mēs nekādu zīmi nedodam, turieties mums pakaļ. Te ir dziļš.

—  Mēs aizmirsām atmīnēt šoneri.

—   Zinu,— Vilijs atsaucās.— Mēs pēc tam aizbrauksim.

Ara pasmaidīja un asi apgrieza laivu, un viņi atkal devās uz priekšu, un Vilijs rādīja ar roku, ka viss kārtībā. Viņi pagriezās pa kreisi, tad pa labi un nozuda zaļajā biezoknī.

Tomass Hadsons stūrēja viņiem pakaļ. Odens bija dziļš, kaut gan kartē tas nebija norādīts. Šo veco caurteci droši vien patīrījusi kāda viesuļvētra, viņš nodomāja. Daudz kas mainījies, kopš «Nokomis» ar savām ekspedīcijas laivām pētīja šos ūdeņus.

Tad viņš ievēroja, ka, laivai pa zaru biezokņa ieskauto caurteci virzoties, pār mangrovēm neuzlido neviens putns.

Stūrēdams viņš pa cauruli uzrunāja Henriju, kas patlaban atradās starpklājā:— Šajā caurtecē mēs varam uzrauties. Sagatavo lielgabalus, lai var šaut uz abiem galiem. Turies aiz vairoga un, liklīdz mani ložu zibšņus, plāj virsū.

—  Jā, Tom.

Antonio viņš teica:—Te mēs varam uzrauties. Tu paliec lejā, kad mēs sāksim šaut, tēmē pēc mūsu zibšņiem un pievienojies. Bet no lejas.

—   Hil,— viņš sacīja.— Liec binokli nosl. Ņem divas granātas, atliec belzeņus un iespraud statnī — man pa labai rokai. Atliec divus belzeņus tiem ugunsdzēsējiem arī, un binoklis vairs nav vajadzīgs. Iespējams, ka viņi šaus no abām pusēm. Tā viņi parasti dara.

—  Tu man pateiksi, kad būs jāmet, Tom?

—  Tiklīdz redzēsi zibšņus. Bet svied labi augstu pār krūmiem.

Nemanīja neviena putna, kaut gan tagad, pilna paisuma laikā,

putniem vajadzēja būt tieši mangrovēs. Kuģis nu iegriezās šaurajā strautā, un Tomass Hadsons pliku galvu un plikām kājām, ģērbies vienīgi īsās haki biksēs, jutās tik kails, cik kails vien cilvēks var justies.

—   Liecies uz vēdera, Hil,— viņš sacīja.— Es pateikšu, kad vajadzēs celties un mest.

Hils nogūlās uz tiltiņa, turēdams pa rokai abus ugunsdzēsības aparātus, kas bija pielādēti ar dinamītu un apgādāti ar kaujas granātu spridzekļiem.

Tomass Hadsons paskatījās uz Hilu un redzēja, ka viņš ir vienos sviedros. Tad pievērsās mangrovēm otrajā pusē.

Izvest kuģi no šīs spraugas vajadzēs atpakaļgaitā, viņš domāja. Tikai šaubos, vai tas man izdosies, paisuma pretstraume ir pārāk stipra.

Viņš atkal lūkojās uz priekšu krastu zaļumā. Odens nu bija brūns, un mangrovju lapas spīdēja kā ar pernicu pārvilktas. Viņš mēģināja saskatīt, kur zari griezti vai apbružāti. Bet nekā cita neredzēja kā vien zaļas lapas, brūnus zarus un saknes, kurām kuģa dzenskrūve nosūca ūdeni. Kailas palika arī alas zem saknēm, un pa tām vietumis pabāzās krabju galvas.

Viņi virzījās uz priekšu, un caurtece kļuva vēl šaurāka, bet varēja jau saskatīt, kur tā atkal paplašinās. Būšu kļuvis nervozs, viņš

nodomāja. Tad viņš ieraudzīja krabi, kas steigšus izskrēja no mangrovju biezokņa un noplunkšķēja ūdenī. Viņš ieskatījās mangrovēs vēl ciešāk, bet stumbru un zaru vijumā neko nevarēja saredzēt. Izšāvās vēl viens krabis un ari ielēca ūdenī.

Un tajā pašā brīdī vācieši atklāja uguni. Uzzibsnījumu viņš neredzēja, un lodes viņu ķēra, vēl pirms ausis sasniedza automāta kārtas sprakšķi, un Hils uzlēca kājās viņam blakus. Antonio jau trieca trasējošās lodes pa uzzibsnījuma vietu.

—       Met pakaļ trasējošām,— Tomass Hadsons sacīja Hilam. Tomass Hadsons jutās kā pēc trīskārtēja beisbola nūjas blieziena pa vēderu, un kreisā kāja bija slapja.

Hils ar augstu atvēzienu svieda bumbu, un Tomass Hadsons redzēja, kā garais, sarkanīgais cilindrs ar konisko smaili uzmirdz saulē. Tas nemeta kūleņus, bet ieurbās gaisā kā svārpsts.

—       Gulsties, Hill— viņš uzsauca un iedomājās, ka viņam pašam ari vajadzētu mesties zemē. Bet viņš zināja, ka nedrīkst, viņam vajadzēja palikt pie stūres, lai noturētu kuģi pašreizējā pozīcijā. Tad atklāja uguni abi lielgabali, un viņš dzirdēja šāvienu būkšķus un ar basajām pēdām juta, kā no katra atsitiena noraustās klājs. Varens troksnis, viņš nodomāja. Tie mērgļi nu neuzdrīkstēsies ne degunu pacelt.

Viņš redzēja žilbinošo bumbas uzplaiksnījumu, un tikai pēc tam nogranda sprādziena dārds un sāka celties dūmi.

—   Augšā, Hil, un divas granātas uz dūmiem! Katrā pusē pa vienai.

Granātas Hils nesvieda augstu. Viņš laida tās gareniski kā beisbola

bumbas no trešās bāzes uz pirmo, un gaisā granātas izskatījās pēc pelēkiem tērauda artišokiem ar tieviem dūmu lakstiem galos.

Pirms granātas ar baltu liesmu uzsprāga mangrovēs, Tomass Hadsons pa cauruli teica Henrijam:

—   Šķied, ka lai ķeskas nāk pa muti laukā. Viņiem te nav kur sprukt.

Granātu dūmi oda savādāk nekā bumbas dūmi, un Tomass Hadsons

sacīja Hilam:— Vēl divas granātas, Hil! Vienu aiz bumbas, otru šimpus.

Viņš noskatījās, kā granātas aizlido, un tad atsitās pret klāju. Viņš nezināja, vai viņš atsities pret klāju vai klājs pret viņu, jo dēļi bija slideni, viscaur asinīs, kas plūda no kājas, un viņš nokrita smagi. Pēc otrā sprādziena viņš dzirdēja divas šķembas izsitamies cauri tiltiņa brezentam. Pārējās nodārdēja pret kuģa sānu.

—       Palīdzi man piecelties,— viņš sacīja Hilam.— To pēdējo tu piesviedi mazliet par tuvu.

—   Kur tu esi ievainots, Tom?

—   Pāris vietās.

Tad viņš ieraudzīja priekšā Vilija un Aras laivu, kas steidzās atpakaļ pie kuģa.

Viņš izsauca pa cauruli Antonio un lūdza, lai padod Hilam sanitāro somu.

Tajā pašā brīdī Vilijs nometās gu|us laivas priekšgalā un sāka šaut mangrovēs pa labi. Ausīs atbalsojās automāta steidzīgā tarkšķināšana. Tā saplūda garā, nepārlrauktā kārlā. Tomass Hadsons iedarbināja abus motorus un devās laivai pretim tik ātri, cik vien šaurajā caurtecē tas bija iespējams. Ātruma izjūta gan bija diezgan miglaina, jo viņš jutās ļoti slikti. Nelabums tirpa kaulos, žņaudza krūtis un zarnas, sāpīgi urbās testikulos. Vājums tas vēl nebija, bet viņš jau manīja tā tuvošanos.

—       Griez savus lielgabalus uz labo krastu,— viņš sacīja Henrijam.

—   Vilijs tur uzodis vēl dažus.

—  Ja, Tom. Kā tu jūties?

—   Esmu ievainots, bet citādi nekas. Un jūs ar Džordžu?

—  Lieliski.

—  Ja ko redzi, tūlīt bliez virsū.

—  Jā, Tom.

Tomass Hadsons apturēja motorus un sāka lēni virzīties atpakaļgaitā, lai izvestu kuģi no Vilija apšaudes zonas. Vilijs šāva. Nu viņš bija ielicis aptveri ar trasējošām lodēm, rādīdams mērķi klāja lielgabaliem.

—   Redzi mērķi, Henrij?— viņš jautāja pa cauruli.

—  Jā, Tom.

—   Pa to vietu un apkārt.

Viņš dzirdēja, kā nobūkšķ pirmais šāviens, un māja Vilijām, lai steidzas uz kuģi. Viņi bija klāt tik ātri, cik ātri vien mazais motors ļāva. Vilijs šāva visu ceļu, kamēr viņi nenokļuva kuģa aizsegā.

Vilijs uzlēca uz klāja un nāca pie Tomasa Hadsona, atstājis laivu Aras ziņā.

Viņš paskatījās uz Hilu, kas lika Tomasam Hadsonam žņaugu uz kājas augšstilba, gandrīz pie paša iegurņa.

—  Ak dievs,— viņš leica.— Kas tev ir, Tomij?

—       Es nezinu,— Tomass Hadsons atbildēja. Viņš patiešām nezināja. Pašus ievainojumus viņš nevarēja redzēt. Viņš redzēja tikai asiņu krāsu — tās bija tumšas, tātad varēja neuztraukties. Tikai asiņu noplūda pārāk daudz, un viņam bija nelabi.

—  Cik viņu tur ir tajos krūmos, Vilij?

—       Nezinu. Tur bija tas zellis, kas šāva uz mums no automāta, un es viņu nokniebu. Vai arī man liekas, ka nokniebu.

—  Jūs sacēlāt tādu troksni, ka viņa automātu es nedzirdēju.

—       Un jūs paši? It kā munīcijas noliktava būtu uzsprāgusi gaisā. Kā tu domā, lur vēl kāds ir palicis?

—   Varbūt ir. Mēs gan viņus pamatīgi apstrādājām.

—   Derētu padomāt, kas lur vēl ir,— Vilijs teica.

—       Varētu atstāt, lai sapūst paši,— Tomass Hadsons sacīja.— Vai arī kāpt malā un nostrādāt pa tīro.

—  Vispirms mums jāparūpējas par tevi.

Henrijs darbojās ap lielgabaliem. Te viņš rīkojās tikpat saudzīgi, cik rupji apgājās ar automātiem, un, tā kā lielgabali bija divi, viņa darbs bija vēl divkārt tik smalks.

—  Tu zini, kur viņi ir, Vilij?

—   Ir tikai viena vieta, kur viņi var būt.

—   Nu tad ejam virsū, lai zarnas vien pagriežas.

—       Komandiera un džentlmeņa cienīgi vārdi,— Vilijs sacīja.— Mēs nogremdējām viņu laivu.

—  Tiešām? Es pat nedzirdēju.

—       Nekāda trokšņa nebija,— Vilijs teica.— Ara saskaldīja laivu ar mačeti un izārdīja buru gabalu gabalos. Pašam Jēzum Kristum vajadzētu vismaz mēnesi, lai to salabotu, arī tad, kad viņš vēl bija jauns un strādāja par galdnieku.

—       Jūs ar Henriju un Džordžu ejiet uz priekšgalu, Ara un Antonio lai stājas pie labā borta, griezīsim malā,— Tomass Hadsons sacīja. Viņš jutās ļoti slikti un kaut kā nereāli, tomēr galva vēl nereiba. Hila uzliktais žņaugs bija apturējis asinis pārāk ātri, tas nozīmēja iekšēju asinsizplūdumu.— Šaujiet bez žēlastības, un tu man rādīsi, kā turēt. Viņi ir tuvu?

—  Turpat krastā aiz tā mazā pauguriņa.

—   Hils varēs aizsniegt ar bumbu?

—   Es šaušu ar trasējošām, lai viņš redz mērķi.

—   Viņi vēl būs turpat?

—       Viņiem nav kur dēties. Viņi redzēja, kā mēs saārdījām laivu. Viņiem atliek vairs tikai nospēlēt ģenerāļa Kasiera pēdējo kauju mangrovju biezokņos. Dievs, puspasauli par pudeli alus.

—   Un vēl auksta kā ledus,— Tomass Hadsons teica.— Griežam klāt.

—       Tu izskaties drausmīgi bāls, Tom,— Vilijs sacīja.— Tu esi zaudējis pārāk daudz asiņu.

—       Jo ātrāk mums jātiek ar viņiem galā,— Tomass Hadsons teica.

—   Es vēl turos.

Piestāja ātri, un Vilijs, galvu pār labo bortu pabāzis, ar rokas mājienu rādīja virzienu.

Henrijs, pēc koku augstuma vadīdamies, tēmēja tā, lai šāviņi sprāgtu aiz paugura un šimpus paugura, un Džordžs apšaudīja šķietamo paugura malu.

—   Kā ir, Vilij?— Tomass Hadsons pa cauruli jautāja.

—       Tukšo čaulu vien tur būs tik daudz, ka šajā vietā varēs atklāt vara lietuvi. Griez to draņķa priekšgalu tuvāk, lai Ara un Antonio var klāt virsū no flanga.

Hilatn likās, ka viņš redz cilvēku, un Hils izšāva. Bet tā bija tikai Henrija šāviņu aizlauzta pazare.

Tomass Hadsons skatījās krastā, kas nu pieslīdēja tik tuvu, ka viņš varēja saredzēt katru atsevišķu lapu mangrovju zaros. Tad viņš grieza

kuģi sāniski, kamēr ietarkšķējās Antonio automāts un mazliet pa labi no Vilija uzmirdzēja trasējošo ložu kārta. Tad sāka šaut Ara. Tad Tomass Hadsons padeva kuģi mazliet atpakaļ un sāniski piespieda pie krasta, tomēr ne tik tuvu, ka Hilam pietrūktu atvēziena.

—  Svied bumbu,— viņš teica.— Pa to vietu, kur Vilijs šauj.

Hils svieda, un Tomass Hadsons vēlreiz ar apbrīnu noskatījās, cik

precīzi uzvijas vara cilindrs un, griezdamies ap savu asi, nokrīt taisni tur, kur tam vajadzēja krist. Uzliesmoja un nogranda sprādziens, pacēlās dūmi, un tad Tomass Hadsons ieraudzīja, ka no dūmiem, rokas aiz pakauša salicis, nāk cilvēks.

—       Nešaut!— viņš nokomandēja tik ātri, cik vien pa divām caurulēm iespējams.

Bet Ara jau bija izšāvis, un vīrs saklupa ceļos un nokrita ar galvu mangrovēs.

—       Atjaunot uguni,— viņš teica un sagurušā balsī piebilda Hilam:

—  Vēl vienu pa to pašu vietu, ja vari. Un pēc tam vēl pāris granātu.

Viņš bija dabūjis gūstekni. Un tūlīt zaudējis.

Pēc brīža viņš sacīja:— Vilij, vai tu un Ara negribat iet un paskatīties, kas tur palicis pāri?

—       Protams,— Vilijs atbildēja.— Tikai nepārtrauciet uguni, kamēr mēs kāpjam malā. Es gribu piekļūt no aizmugures.

—   Pasaki Henrijam, kas viņam darāms. Kad pārtraukt uguni?

—  Tiklīdz mēs pazudīsim no redzes lauka.

—       Labi, Tarzān,— sacīja Tomass Hadsons, un pirmo reizi pa visu šo kauju viņam bija laiks aptvert, ka viņam būs jāmirst.

XXI

Viņš dzirdēja granātas sprādzienu aiz mazā paugura. Tad iestājās klusums, un arī automāti vairs nešāva. Smagi sakumpis uz stūres, viņš noskatījās, kā granātas dūmi izplēn vējā.

—  Es padošu uz priekšu, tiklīdz parādīsies laiva,— viņš sacīja Hilam.

Viņš juta Antonio roku ap vidu un dzirdēja balsi:— Atgulies, Tom.

Es stūrēšu.

—       Labi,— viņš sacīja un uzmeta pēdējo skatienu šaurajai, krastu zaļumā grimstošajai upei. Odens bija brūns, bet dzidrs un paisuma straume vēl arvien spēcīga.

Hils un Antonio palīdzēja viņam nogulties uz tiltiņa klāja. Tad Antonio nostājās pie stūres. Viņš padeva kuģi mazliet atpakaļ, lai labāk turētu to pret straumi, un Tomass Hadsons ar visu miesu juta motoru lēnos, ritmiskos pukstus.

—   Palaid žņaugu mazliet vaļīgāk,— viņš sacīja Hilam.

—  Mēs atnesīsim tev matraci,— Hils teica.

—       Man palīk gulēt uz klāja,— Tomass Hadsons sacīja.— Un droši vien būs labāk, ja izsargāsimies no liekām kustībām.

—       Paliec viņam spilvenu zem galvas,— Antonio teica. Viņš nenolaida skatienu no ūdens strēles priekšā.

Pēc brīža viņš sacīja:— Viņi mums māj, Tom,— un Tomass Hadsons dzirdēja motoru ierūkšanosnin juta, ka kuģis slīd uz priekšu.

—   Noenkurosimies, tiklīdz būsim laukā no caurteces.

—  Jā, Tom. Labāk nerunā.

Kamēr kuģis izmeta enkurus, pie stūres un aparātiem uznāca Henrijs. Tagad jau atkal jūrā un vējā Tomass Hadsons juta kuģa šūpošanos.

—   Nu mums dziļuma pietiks, Tom,— Henrijs teica.

—       Jā. Un būs visu ceļu līdz Kaibarjenai, bet tās abas caurteces, kas aiz Kaibarjenas, ir tīras un labi iezīmētas.

—   Lūdzu nerunā, Tom. Guli mierīgs.

—   Lai Hils uznes man plāno segu.

—  Tūlīt. Es ceru, ka tev pārāk nesāp, Tomij.

—       Sāp,— Tomass Hadsons atbildēja.— Bet ne pārāk. Vai nu tā vien mums dzīvē sāpējis, Henrij.

—   Vilijs arī klāt,— Henrijs teica.

—       Klausies, vecais,— Vilijs sacīja.— Tikai pats nerunā. Viņi tur bija četri un vēl pavadonis. Pamatsastāvs. Un vēl tas, ko Ara aiz pārskatīšanās noknieba. Viņš to drausmīgi pārdzīvo, jo tu taču tik ļoti gribēji gūstekni. Tagad viņš raud, un es teicu, lai paliek lejā. Nervi pasprukuši vaļā, un nav arī nekāds brīnums.

—   Kam tu sviedi ar granātu?

—  Tāpat, man tur viena vieta lāgā nepatika. Nerunā, Tom.

—  Jums jābrauc un jāatmīnē šoneris.

—       Tūlīt brauksim un to otru vietu ari vēl pārbaudīsim. Ak dievs, kā mums būtu derējusi ātrlaiva. Tomij, bet šitie mūsu ugunsdzēsības aparāti bliež varenāk nekā mīnmetēji.

—   Vienīgi ne tik tālu.

—   Kādu tev vēl tālumu vajadzēja? Hils iemeta kā bumbu grozā.

—   Ej nu tagad.

—  Tev ir ļoti slikti, Tomij?

—   Pietiekami.

—   Izturēsi?

—  Jāmēģina.

—   Tikai guli mierīgi. Un nekādā ziņā nekusties.

Viņi bija aizbraukuši pavisam nesen, bet Tomasam Hadsonam likās, ka pagājis jau ļoti ilgs laiks. Viņš gulēja uz muguras mazas Antonio uzslietas nojumītes ēnā. Hils un Džordžs bija atsprādzējuši brezentu komandtiltiņa vēja pusē, un pāri strāvoja vējš, spirgts un draudzīgs. Tas nebija ass kā vakar, tikai nemitīgā strāvā plūda no austrumiem, un

zilgmē peldēja plānas mākoņu plēksnes. Debesis bija zilas, kā vienmēr salas austrumu daļā, kad pasāts pūš no visa spēka, un Tomass Hadsons, sāpes valdīdams, gulēja un skatījās debesīs. No Henrija piedāvātā morfija viņš bija atteicies, jo domāja, ka viņam vēl būs vajadzīga skaidra galva. Viņš zināja, ka ieņemt morfiju paspēs vienmēr.

Viņš gulēja zem plānās segas, un visi trīs ievainojumi bija pārsieti. Brūcēs Hils bija sabēris streptocīdu, arī uz klaja dēļiem ap stūres vietu, kur Tomass Hadsons pārsiešanas laikā stāvēja, kā pūdercukura kārtiņa baltoja streptocīds. Kad viņi ņēma nost brezentu, lai ievainotajam būtu vairāk gaisa, Tomass Hadsons redzēja savu trīs ložu mazos caurumiņus vidū un vēl pa kādam abās pusēs. Tāpat arī granātas šķembu ieplēstos robus.

Tomasam Hadsonam tā guļot, Hils skatījās uz viņa sālsūdens izbalinātajiem matiem un pelēko seju virs plānās segas. Hils bija vienkāršs puisis. īsts spēkavīrs, gandrīz tikpat stiprs kā Ara, un, ja viņu patrenētu, no viņa iznāktu lielisks beisbolists. Viņam bija garas metēja rokas. Tomass Hadsons skatījās uz viņu un smaidīja, atcerēdamies granātas. Un tad uzsmaidīja Hilam pašam un viņa garajām, muskuļotajām rokām.

—  Tev vajadzētu būt beisbolistam,— viņš sacīja un pats nepazina savu balsi.

—  Man nervi netur.

—  Šodien turēja.

—  Agrāk laikam nebija īstas vajadzības,— Hils pasmaidīja.— Varbūt gribi mazliet ūdens, ko muti paskalot, Tomij? Pamāj tikai ar galvu.

Tomass Hadsons pakratīja galvu un vērās lagūnā, kas tagad izskatījās drīzāk pēc ezera. Viļņu galos jau vērpās baltas putas. Bet tie bija sīki laba ceļavēja viļņi, un pāri viļņiem tālumā zilgoja Turigvanjo pakalni.

Jā, tā mums vajadzēs darīt, viņš domāja. Laisties uz Centrāli vai kādu citu vietu, varbūt tur atradīsies ārsts. Kaut gan nē, par vēlu, nav vairs tas gadalaiks. Bet var izsaukt un atvest ķirurgu ar lidmašīnu. Tur ir krietni puiši, izdarīs. Slikta ķirurga nagos krist ir ļaunāk nekā iztikt pavisam bez, es varu mierīgi gulēt un gaidīt, kamēr viņš ierodas, un tad mani aiznesīs pie viņa. Man vajadzētu pašam arī ieņemt streptocīdu un kārtīgi. Bet es nedrīkstu dzert ūdeni. Nelauzi galvu, veco zēn, viņš sacīja sev. It kā visa tava dzīve nebūtu gājusi tieši uz tādu galu. Kāpēc Aram vajadzēja nošaut to frici, tad no mūsu pūliņiem būtu bijis vismaz kaut kāds labums. Nē, to nevar saukt par labumu. Kaut kāds iznākums, teiksim. Labi vēl, ka viņi nebija tā nobruņoti kā mēs. Viņi bija caurtecē izrāvuši mietiņus, lai ievilinātu mūs taisni tur, kur viņiem vajadzēja. Bet tas gūsteknis varēja izrādīties par stulbeni un neko nezināt. Tomēr viņš būtu mums noderējis. Mēs paši vairs nekam nederam. Deram gan. Mēs atminējām to bruņurupuču šonera graustu.

Domā labāk, kā būs pēc kara un kā tu atkal gleznosi. Pasaulē ir tik daudz jaukuma, ko gleznot, un, ja tu gleznosi tik labi, cik vien tavos spēkos, nešķiezdams tos nekam citam, tu savu panāksi. Jūru tu vari gleznot kā neviens cits, ja vien labi saņemies un netērējies sīkumos. Tikai gribi no visas sirds un neatlaidies. Turies tagad pie dzīves ar zobiem un nagiem, lai spētu to atkal darīt. Dzīvība pati par sevi, bez īsta darba ir lēta manta. Bet šī lētā manta tev nepieciešama. Turi to cieši. Nu ir pienācis brīdis, kad tev jāparāda, ko tu spēj. Neceri ne uz ko un tomēr parādi. Asinis tev vienmēr sarecējušas labi, atliek tikai pašam noturēties. Mēs neesam nekādi saulesbrāli. Mēs esam izlases vīri, un, ko mēs darījām, to darījām no brīva prāta.

—  Tom, gribi mazliet ūdens?— Hils atkal jautāja.

Tomass Hadsons pakratīja galvu.

Trīs sūda lodes, viņš domāja, un pie velna gleznošana, viss pagalam un bez kādas jēgas. Kāpēc tiem nelaimīgajiem kretīniem vajadzēja ieķēzīties tajā slaktiņā? Viņi tad varētu padoties gūstā, un viss būtu labi. Interesanti, kāds bija tas, kas nāca padoties, kad Ara izšāva? Varbūt tāds kā tas puisis, ko viņi nošāva slaktiņa salā? Kāpēc viņiem jābūt tik nolādētiem fanātiķiem? Mēs dzinām viņiem pēdas, kā nākas, un cīnīties arī esam gatavi vienmēr. Bet es ceru, ka mēs neesam fanātiķi.

Tad viņš sadzirdēja laivas motora rūkoņu. Kā laiva piestāja, viņš no savas gu|vietas nevarēja redzēt, bet tūlīt jau Vilijs un Ara uznāca augšā. Ara bija viscaur nosvīdis un abi arī krietni saskrāpējušies krūmos.

—  Piedod, Tom,— Ara sacīja.

—   Bleķis,— teica Tomass Hadsons.

—  Tūlīt mēs kustēsimies laukā no šīs te iesildītās vietiņas, un tad es visu pastāstīšu,— Vilijs sacīja.— Ara, lasies lejā pie enkura un saki Antonio, lai nāk stūrēt.

—  Laidīsim uz Centrāli. Tā būs ātrāk.

—  Smalki,— Vilijs teica.— Tagad nerunā, Tom, un |auj, lai es tev pastāstu.— Viņš pieliecās un vieglītēm uzlika plaukstu uz Tomasa Hadsona pieres, tad pabāza roku zem segas un ar tikko jūtamu pieskārienu skaitīja pulsu.

—   Nemirsti nost, ķēmabrāli,— viņš teica.— Pacieties, un galvenais — nekādu kustību.

—  Signālu sapratu,— Tomass Hadsons atbildēja.

—  Pirmajā kaujā trīs līķi,— Vilijs stāstīja. Viņš sēdēja uz klāja dēliem vēja pusē, un Tomass Hadsons saoda viņa sviedru skābeno smaku, un stikla acs valbījās, un plastiskās operācijas šuves balti spīdēja. Tomass Hadsons gulēja pavisam nekustīgi un klausījās.

—  Automāti viņiem bija tikai divi, bet pozīcija laba. Hils savu ugunsdzēsības bumbu uzblieza viņiem taisni virsū, un Henrijs piekopa

to, kas tur vēl bija palicis. Antonio ari bija trāpījis. Jā, ar lielgabalu šaut Henrijs prot.

—  Vienmēr ir pratis.

—       Šoreiz ar īpašu dedzību. To šoneri mēs atminējām, tur viss pa pirmo. Mēs vienkārši pārgriezām vadus, sprāgstvielas atstājām turpat. Šoneris ir kārtībā, atliek tikai atzīmēt kartē vietu, kur mēs nokopām pēdējos fričus.

Enkurs bija pacelts, un motori sāka darboties.

—   Diez cik spoži mums tomēr neizgāja,— Tomass Hadsons sacīja.

—       Viņi izrādījās viltīgāki. Bet mums bija ieroču pārspēks. Un viņiem arī neizgāja spoži. Tikai nesaki vairs Aram ne vārda par to gūstekni. Viņam jau tā ir nelāgi. Viņš nospiedis gaili ātrāk, nekā paspējis padomāt.

Kuģis traucās uz zilo pakalnu grēdu un uzņēma ātrumu.

—       Tom,— Vilijs teica,— es tevi mīlu, dzirdi, kuņasbērns, un nemirsti nost.

Galvu nepagriezdams, Tomass Hadsons skatījās uz viņu.

—   Mēģini to saprast, ja nav par grūtu.

Tomass Hadsons skatījās uz Viliju. Viņš jutās bezgala tālu, un nekas vairs nebija svarīgs. Viņš juta, kā kuģis uzņem ātrumu, un klāja dēļiem cieši piespiestie pleci drebēja līdzi motoru darbīgajai pukstoņai. Viņš paskatījās debesīs — vienmēr mīlētajās debesīs un pārlaida skatu plašajai lagūnai, kuru — tagad viņš lo zināja pavisam skaidri — nekad vairs negleznos, un iegrozījās ērtāk, lai tik ļoti nesāpētu. Motori strādā uz trīstūkstoš apgriezieniem, viņš nodomāja, un visi šie apgriezieni nu cauri klājam dārdēja viņa miesā.

—  Man liekas, es saprotu, Vilij,— viņš teica.

—       Ne sūda,— Vilijs sacīja. Savu mūžu tu neesi sapratis nevienu, kas tevi mīlējis.

ERNESTA HEMINGVEJA DZĪVES UN DAIĻRADES GALVENIE DATI

1899.

Ernests Millers Hcmingvejs (Ernest Miller Heminsway) dzimis 21. jūlijā ārsta ģimenē Čikāgas piepilsētā Oukparka, Ilinoisas štatā. Tēvs — Klerenss Hemingvejs, māte — Greisa Holla Hemingveja. Ernests ir otrais no ģimenes sešiem bērniem.

Bērnību Hcmingvejs aizvada dzimtajā pilsētiņā, vasaras — pie Valuna ezera Ziemeļu Mičiganā, kur Hcmingvcjiem pieder vasaras namiņš. Ģimenē valda tradicionāli buržuāzisks un reliģiozi mietpilsonisks gars, kura galvenā uzturētāja ir māte. Tēvs radina delu pie mednieka un zvejnieka gaitām, ņem viņu līdzi, izbraukdams pie slimajiem fermās un indiāņu rezervātā. Mazais Hcmingvejs vada savas dienas Oukparkas namā un vienatnē ar apkārtējo dabu, vienkāršajos ļaudīs un dabā meklēdams pretsvaru vecāku mājas nomācošajai atmosfērai (bērnības un pusaudža gadu pārdzīvojumi atspoguļoti vēlākajos stāstos: «Indiāņu ciemats» («The Indian Camp»), «Ārsts un ārsta sieva» («The Doctor and the Doctor’s Wife»), «Desmit indiāņi» (*Ten Indians») un citos).

Oukparkas skolas vecākajās klasēs Hemingvejs raksta skolas žurnālos «Tabula» un «Trapece». Daudz laika velta art sportam, nodarbojas ar boksu.

1917.

Jūnijā Hemingvejs beidz skolu. Oktobri aizbrauc uz Kanzassitiju (Kanzasas štata galvaspilsētu), kur dzīvo viņa tēvabrālis, komersants; kļūst par reportieri Kanzasas laikrakstā «Star». Tur jaunais Hemingvejs apgūst avīžnieka darbu un tuvāk iepazīst amerikāņu lielpilsētas dzīvi; laikrakstā viņš pārzina noziegumu un negadījumu hroniku. Kanzasas iespaidi devuši vielu dažāin miniatūrām krājumā «Mūsu laikos», kā arī vēlākiem stāstiem —«Iedzīšanas brauciens» («A Pursuit Race») un «Sveiki svētkos, džentlmeņi!» («God Rcst You Merry, Genllemen\»). Hemingvejs nostrādā laikrakstā «Star» septiņus menešus.

1918.

Pavasarī Hemingvejs kļūst par šoferi amerikāņu Sarkanā krusta vienībā, kas dodas uz Itāliju (vājās redzes dē| viņu aktīvajās karaspēka da|as neņem). Maija beigās izbrauc ar sanitāro vienību uz Eiropu, uz Itālijas — Austrijas fronti. Kaut gan pēc dienesta pienākumiem viņam nevajadzētu atrasties pirmajās līnijās, Hemingvejs daudz laika pavada ierakumos, draudzējas ar itāliešu kareivjiem un virsniekiem. Darbojas amerikāņu sanitārās daļas laikrakstā «Ciao». 8. jūlijā ar mīnas šķembu smagi ievainots kājā. Trīs mēnešus noguļ Milānas hospitālī. Agrā rudenī, vēl neizdziedējies, panāk, ka viņu ieskaita par leitnantu itāliešu kājniekos, bet iestājas pamiers, un viņš vairs nepiedalās kara darbībā.

Neilgai 1918. gada kara pieredzei ir milzīga loma gan Hemingveja personības tapšanā, gan viņa tālākajās rakstnieka gaitās. Itālijas frontes iespaidi ir pamala romānam «Ardievas ieročiem» («A Farewell to Arnis») un dažādu gadu stāstiem, vispirms jau stāstam «Pirms aizmigšanas» («Now I Lay Me»), «Kādi jūs nekad nebūsit» («A Way You'll Never Be») un «Svešā zemē» (*ln Another Country»),

1919.

Janvari Hemingvcjs demobilizējas un brauc uz ASV. Oukparkā asāk nekā jelkad viņš izjūt, cik svešs kļuvis vecāku natjia un mietpilsoniskajā apkaimē (autobiogrāfiskais stāsts «Karavīra dzimtā puse» («Soldier's Home»)). Vasarā aizbrauc uz iemīļoto bērnu dienu stūrīti Ziemeļu Mičiganā un nodzīvo tur viens līdz rudenim, raksta pirmos stāstus un dzejoļus, nolemj veltīt savu dzīvi rakstniecībai. Konflikts ar vecākiem saasinās; lai atrautos no ģimenes un sāktu patstāvīgu dzīvi, Heiningvejs gada beigās aizbrauc uz Toronto (Kanāda).

1920.

Februārī Hemirigvejs kļūst par štata līdzstrādnieku Kanādas laikrakstā «Toronto Daily Star». Laikraksta iknedēļas literārajā pielikumā «Toronto Star Weekly» pa vasaru viņš publicē ap divdesmit aprakstu un feļetonu par vietējām tēmām, kā arī par medībām un makšķerēšanu Mičiganā (1962. gadā daži no tiem apkopoti pēc Hemingveja nāves izdotajā aprakstu un feļetonu krājumā «Vētrainie gadi» («The Wild Years»)— nosaukumu devis sastādītājs). Septembri Hemingvcjs pārceļas uz Čikāgu, saglabājot saistības ar Toronto laikraksta literāro pielikumu.

1921.

1920-/21. gada ziemā Hemingvejs tuvinās literātu pulciņam, kas izveidojies ap amerikāņu rakstnieku Šērvudu Andersonu, kurš tolaik jau iemantojis atzinību un popularitāti. Sākas ilgstoši mācekļa gadi literatūrā; paralēli kārtējam avīžnieka darbam Hemingvejs izkopj tēlojuma un vārda mākslu. Daudz laika velta sportam. Iepazīstas ar Čikāgas zaņķi — gangsteriem, izspiedējiem, alkohola kontrabandistiem. Šī tematika atspoguļota Hemingveja vēlāko gadu stāstos («Slepkavas» («The Killers») u. c.). Septembrī Hemingvejs apprecas ar Hedliju Ričardsoni, jaunu pianisti. Novembrī tiek apbalvots ar Itālijas meda|u «Par drošsirdību kaujā». Amerikas žurnāli neiespiež Hemingveja slāstus, un viņš ar sievu nolemj atstāt ASV. Hemingvejs brauc uz Toronto un vienojas ar laikrakstu «Toronto Daily Star» par Eiropas korespondenta posteni, ko apmaksātu pēc publicēto materiālu daudzuma. 8. decembrī abi ar sievu aizbrauc uz Parīzi.

1922.

Janvārī Hemingvejs ar sievu apmetas Parīzē un sula pirmās Eiropas korespondences uz «Toronto Daily Star». Iepazīstas ar Monmartras un Latīņu kvartala literātu un mākslinieku aprindām. Šērvuda Andersona ieteikuma

vēstules viņam paver amerikāņu «ekspatriētās» literārās jaunatnes pulciņu durvis. Iepazistas arī ar ang|u-amerikāņu avangardistiskās prozas zvaigznēm: Džeimsu Džoisu un Gertrūdi Stainu.

Marta beigās kā «Toronto Daily Star» korespondents dodas uz Dženovas ekonomisko konferenci.

Turpmākajos divos gados Hemingvejs iziet divkāršu skolu, piedalīdamies Parīzes angļu-amerikāņu «mazajos žurnālos* un «mazajās izdevniecībās» un veidodamies kā literāts un prozaiķis. Vienlaikus viņš veic politiska žurnālista darbu, un, lai gan ne vienmēr dara to labprāt un dara, kā viņam pašam liekas, tikai naudas dēļ, uzkrātā dzīves pieredze kļūst par viņa rakstnieka apziņas neatņemamu sastāvdaļu.

Atmiņu grāmatā «Mans brālis Ernests Hemingvejs» (Lester Hemingway. «My Brother Ernest Hemingway», N. Y., 1963) rakstnieka jaunākais brālis Lesters, uz ģimenes sarakstes dibinoties, pavēsta, ka 1922. gadā Hemingvejs taisījies braukt uz Padomju Krieviju kā laikraksta «Toronto Daily Star» speciālkorespondents. Pēdējā bridi laikraksts .šo braucienu atcēlis.

Aprīli Hemingvejs nosūta laikrakstam «Toronto Daily Star» piecpadsmit korespondences, tieši vai netieši saistītas ar Dženovas konferenci. Piedalās Rapallo preses konferencē pie Čičerina. Jau pirmie fašistu demarši Itālijā izraisa Hemingvejā asas protesta jūtas — ar šiem agrajiem fašistisko neģēlību aprakstiem sākas viņa karojošā antifašista dzīves gājums. Jūnijā Hemingvejs ceļo pa Itāliju, augustā — pa Vāciju. Elzasā intervē Klemanso. Septembra beigās laikraksta uzdevumā brauc uz Konstantinopoli komentēt grieķu-turku kara darbību. Novēro grieķu armijas atkāpšanos un iedzīvotāju bēgšanu Austrumu Trāķijā; šo dienu traģiskie notikumi atstāj dziļas pēdas Hemingveja apziņa un papildina Itālijas frontes pieredzi. Novembri piedalās Lozannas konferences atklāšanā un raksta par to laikrakstam «Toronto Daily Star».

Lozannā Hemingvejs iepazīstas ar izcilo Amerikas progresīvo spēku pārstāvi, sabiedrisko darbinieku un žurnālistu Linkolnu Stefensu. Stefenss augstu vērtē Hemingveja literārās dotības. Decembri Hemingveja sievai Lionas stacijā Parīzē nozog čemodānu ar visiem Hemingveja rokrakstiem (stāsti, dzejoļi, romāna fragmenti), atrast pazudušos rokrakstus neizdodas.

Gan tajā, gan vēlākajos Eiropā nodzīvotajos gados Hemingvejs velta brīvo laiku sportam: ar velosipēdu un kājām apceļo Franciju, Itāliju, Spāniju; pa vasarām makšķerē, ziemu nododas kalnu slēpošanai Šveices un Austrijas Alpos. Sie motīvi organiski iekļaujas viņa daiļradē.

1923.

Janvārī, Lozannas konferences tālākajā gailā, Hemingvejs atkal piedalās preses konferencē pie Čičerina un vairākas reizes savos rakstos pievēršas padomju delegācijai. Viņš sniedz arī satīrisku portretu-pamfletu par Musollni, kas nācis pie varas Itālijā. Ar aprīli publicēto rakstu sēriju par okupēto Rūru un franču-vācu attiecībām Hemingvejs būtībā noslēdz profesionāla politiska žurnālista darbu. Lai gan jaunā Hemingveja žurnālistikas darbi ir izteikti

demokrātiski, viņš ne vienmēr ir patstāvīgs un nobriedis savos spriedumos un vērtējumos (tā, piemēram, diezgan virspusīgi ir viņa izteikumi par Padomju Krievijas politiku).

Daiļprozas jomā Hemingvejs turpina paša iecerēto laboratorijas darbu, izstrādādams savu jauno manieri. Viņš atsakās no psiholoģiskā vēstījuma Sērvuda Andersona garā un tiecas izteikt spilgti reālistisku pasaules redzējumu galēji skopā, ietilpīgā formā. Pirmajiem mēģinājumiem jaunajā manierē vēl pa pusei eksperimentāls raksturs.

Martā maza žurnāla «Littlc Review» lappusēs parādās sešas Hemingveja prozas miniatūras.

Jūlijā amerikāņu rakstnieka Makelmona Parīzes izdevniecībā trīssimt eksemplāru metienā iznāk Hemingveja pirmā grāmata «Trīs stāsti un desmit dzejoļi» («Three Stories and Ten Poems»); divi stāsti vecajā — andersoniskajā manierē «Pie mums Mičiganā» (*Up in Michigan») un «Mans vecais» (<rAfy Old Man»), vienīgie, kas bija saglabājušies pēc agrāko gadu rokrakstu nozaudēšanas.

Septembrī, ģimenes un materiālo apstāk|u spiests, Hemingvejs nolemj atgriezties Toronto; trīs mēnešus viņš strādā par štata reportieri laikrakstā *Toronlo Daily Star».

Pirms aizbraukšanas no Parīzes atstāj izdošanai atsevišķā grāmatā astoņpadsmit prozas miniatūras.

Oktobrī Toronto piedzimst dēls Džons.

Decembrī Hemingvejs, neapmierināts ar seklo, neinteresanto darbu un administrācijas augstprātību, atstāj laikrakstu un atgriežas Eiropā.

1924.

Hemingvejs atkal ierodas Parīzē un apmetas ar sievu un bērnu Latiņu kvartālā, zāģētavas jumtistabiņā, kas vēlāk aprakstīta «Kilimandžaro sniegos» («The Snows of Kilimanjaro») un pēc nāves izdotajos «Mūžīgos svētkos» («A Moveable Feasl», 1964) un «Salās straumē» («The Islands in thc Stream»),

Janvārī mazā izdevniecībā «Three Mountains» simt septiņdesmit eksemplāru metienā iznāk Hemingveja prozas miniatūru krājums «mūsu laikos» («in our timej>)— titulburtu atmešana ir nodeva tā laika avangardistiskajām tendencēm.

Hemingvejs nolemj atteikties no žurnālistikas; cīnīdamies ar trūkumu, viņš nododas vairs tikai daiļprozai. Nenogurdams viņš lasa klasiķus un vecākos laikabiedrus (krievus: Turgeņevu, Tolstoju, Dostojevski, Gogoli, Čehovu; frančus: Stcndalu, Flobēru, Mopasānu; amerikāņus: Marku Tvenu, Henriju Džeimsu, Stivenu Kreinu; angļus: Kiplingu, Konrādu, Džoisu). Lai noslīpētu tēlojumu, viņš pievēršas modernajai franču glezniecībai, studē Sezanna ainavas, iegriežas Pikaso darbnīcā, aizsāk radošu draudzību ar Braku un Huanu Miro. Spānijas braucienos tuvāk iepazīst Grēko un Velaskesu, bezgala jūsmo par Goijas grafiskajiem cikliem. Visu šo gadu Hemingvejs piedalās Parīzē dzīvojošā angļu rakstnieka F. M. Forda izdotā žurnāla «Transallantic Review» rediģēšanā un publicē tur savus pirmos, jau briedumu sasniegušos prozas darbus (inarta numurā «Indiāņu ciemats», decembrī «Ārsts un ārsta sieva»).

1925.

Hemingvejs pavada ziemu Austrijas Alpos, nodarbojas ar sportu un saspringti strādā pie jauniem stāstiem. Žurnāla «Transatlantic Review» janvāra numurā viņš publicē stāstu «Uz slēpēm cauri sniegājiem» («Cross Country Snow»), vel cita Milānā iznākoša angļu-amerikāņu žurnāla «Quarter» novembra numurā — ievērojamo stāstu «Pie Bigriveras» («Big Two-Hearted River»), Pavasari, jau Parīzē, Hemingvejs iepazīstas ar Skotu Ficdžeraldu, plaši pazīstamu rakstnieku ar vārdu. Vasarā, jau kuro gadu kopš aizrāvies ar vēršu cīņām Spānijā, Hemingvejs ar draugiem piedalās tradicionālajos jūlija svētkos Pamplonā. Šī brauciena tiešā iespaidā viņš sāk strādāt pie «Fiestas». Sērvuds Andersons rekomendē Hcmingveju amerikāņu izdevēju firmai * Borti and Liverighl», un oktobri Ņujorkā iznāk Hemingveja stāstu krājums «Mūsu laikos» (<tIn Our Time»), pirmo reizi nesdams Hemingvejam peļņu un ievērību.

Šīs Hemingveja grāmatas pamatā ir četrpadsmit stāsti; par interlūdijām un izskaņā ņemtas miniatūras no tāda paša nosaukuma krājuma, kurš tika izdots

1924. gadā. Interlūdijās atainoti Hemingveja — karavira un žurnālista dramatiskie iespaidi Eiropā un ASV 1917.—1923. gadā; viens no īpatnās montāžas mērķiem — radīt sociālo fonu smalkā kamerstilā tverto stāstu tematikai.

1926.

Hemingvejs Parīzē strādā pie garā stāsta «Pavasara pali» («The Torrents of Spring»), kurā izrēķinās ar saviem literārajiem skolotājiem, parodē Šērvuda Andersona tematiku un stila paņēmienus, izsmej Gertrūdi Stainu. Nopietnas mākslinieciskas nozīmes stāstam nav, tas drīzāk svarīgs pašam autoram kā neatkarības deklarācija. Izdevniecība «Boni and Liverighl» atsakās stāstu publicēt, un Hemingvejs ar Skota Ficdžeralda palīdzību pāriet uz Ņujorkas izdevniecību «Scribners», kur par galveno literāro konsultantu strādā Maksvels Perkinss, Skota Ficdžeralda un vēlāk arī Hemingveja draugs. Pavasarī stāsts «Pavasara pali» iznāk izdevniecībā «Scribners».

Ietekmīgā Amerikas žurnāla «Bookman» maija numurā iespiests Skota Ficdžeralda raksts, kurā augstu novērtēta jaunā Hemingveja daiļrade.

Apbraukājot citu pēc citas savas iemīļotās vietas (Eiropas posmā viņa ikgadējā maršrutā ietilpst Parīze, Rivjēra, Madridē un Alpi), Hemingvejs turpina neatlaidīgi strādāt pie «Fiestas» un aprīlī romānu pabeidz. Oktobrī romāns iznāk ASV (ar nosaukumu «Un saule lec»—*The Sun Also Risēs»; par «Fiestu» rakstnieks romānu nosauc angļu izdevumā) un gūst plašu ievērību. Stāstus un «Fiestu» tulko vairākās valodās. Visas gada beigas Hemingvejs strādā pie jauna stāstu cikla. Sākas milzīga radoša pacēluma posms.

1927.

Lielākie amerikāņu žurnāli sāk publicēt Hemingveja jaunos stāstus. Marta numurā «Scrihner's Magazine» publicē «Slepkavas», aprīļa numurā —«Svešā zemē» («In Anolher Country») un «Kanārijputniņu dāvanai» («A Canary for

One»), jūlijā «.Atlantic Monlhly» publicē «Piecdesmit tukslošus» («Fifty Grand»).

Janvāri Hemingvejs šķiras no Hedlijas Ričardsones un apprecas ar Polinu Pfeiferi, bagātu amerikānieti. Sievas iespaidā viņš pāriet katoļticībā (Hemingvejs arī turpmāk paliek katolis, kaut gan reliģijai maza loma viņa dzīvē un daiļradē).

Oktobrī Ņujorkā iznāk Hemingveja otrais stāstu krājums «Vīrieši bez sievietēm» (<rMen Without Women»), kurā apkopoti četrpadsmit stāsti; krājumu ievada garāks stāsts «Neuzvarētais» («The Undefeated»), ko pirmoreiz bija publicējis žurnāls «Quarler» 1926. gada sākumā.

Ar šo krājumu noslēdzas Hemingveja piecus gadus ilgais Parīzes periods. Arī turpmāk viņš bieži strādā Parīzē un ceļo pa Eiropu, bet uz pastāvīgu dzīvi lur vairs neapmetas.

1928.

Gada sākumā Hemingvejs atgriežas ASV, kādu laiku dzīvo pie sievas radiniekiem Pigotā, Arkanzasas štatā, vēlāk pārceļas uz Floridu. Martā sak strādāt pie romāna «Ardievas ieročiem».

Jūnijā piedzimst dēls Patriks (smagās dzemdības gandrīz maksā dzīvību Hemingveja sievai, to iespaidā viņš raksta romāna noslēguma nodaļas, kas veltītas Ketrinas Bārklijas dzemdībām un nāvei).

Decembrī, finansiālu neveiksmju un slimības salauzts, izdara pašnāvību Hemingveja tēvs (tēva traģisko nāvi Hemingvejs skar stāstā «Tēvi un dēli» (<rFathers and Sons») un vēlreiz — Roberta Džordena iekšējā pirmsnāves monologā romānā «Kam skanēs zvans» («For Whom the Bell Tolls»)). Oukparkas respektablie iemītnieki uzskata, ka ārsts Hemingvejs ar pašnāvību apkaunojis sevi tāpat kā viņa dēls rakstnieks ar «netikumīgām» grāmatām un laulības šķiršanu.

1929.

Pavasari un vasaru Hemingvejs ar ģimeni pavada Parīzē, pabeigdams romānu «Ardievas ieročiem». Tiekas ar Džoisu, Ficdžeraldu un jauno kanādiešu rakstnieku Morliju Kalaganu, kurš vēlāk uzrakstīja Hemingveja raksturojumam interesantas atmiņas: «Tā vasara Parīzē» (Morley Callatļhan. «That Summer in Paris», N. Y., 1963). Jūlijā Hemingvejs beidz korektūras lasīšanu un pārraksta romāna beigas. Septembrī «Ardievas ieročiem» izdotas. Romāns gūst lielu atsaucību lasītājos un plašu kritikas atsauksmi ASV un ārzemēs. Hemingvejs iekaro pasaules slavu kā amerikāņu jaunās paaudzes izcilākais prozaiķis. Rudenī viņš Floridā sāk strādāt pie jau 1925. gadā iecerētas grāmatas par vēršu cīņām Spānijā.

1930.

Apmeties uz dzīvi Floridas dienvidu gala zvejnieku ciematā Kīvcslā, Hemingvcjs nopērk un pārbūvē savai ģimenei vecu spāņu villu.

Veidojas Hemingveja 1930. gada pirmās puses īpatnējais dzīves veids, ko plaši reklamē Amerikas buržuāziskā prese. Būdams savu fizisko spēku briedumā, Hemingvejs pastiprināti nodarbojas ar boksu un daudz laika velta lielo zivju medību sportam Golfa straumē, braukādams ar kuteri uz Bahamu salām un Kubas piekrasti. Katru gadu viņš medī ASV ziemeļrietumos — Kolorādo, Montānā un Vaiomingā. Ievērojamā literārā peļņa un sievas kapitāli atbrīvo viņu no materialām rūpēm. Viņam daudz paziņu starp bagātiem cilvēkiem, viņš apmeklē eleganto «Storkklubu» Ņujorkā un kļūst par pievilcīgu objektu ziņkārīgiem tūristiem un sensāciju kāriem žurnālistiem.

Neraugoties uz ārējiem panākumiem, Hemingvejam tie ir garīga sastinguma un lielas iekšējas vientulības gadi. Viņa daiļradē saasinās izteikti individuālistiskas, drūmas, pesimistiskas noskaņas. Kaut gan viņš atsakās ņemt dalību ekonomiskās krīzes, bezdarba un nabadzības izraisītajā ASV rakstnieku sabiedriskajā kustībā, viņš nevar nedomāt par tiem sociālajiem un politiskajiem jautājumiem, par rakstnieka pienākuma un atbildības problēmām, kas satrauc viņa kolēģus.

Oktobrī Hemingvejs medību laikā cieš autokatastrofā un dažus mēnešus ar smagu pleca lūzumu noguļ Montanas štata Bilingsas slimnīcā (slimnīcas iespaidi un pārdomas vēlāk rod atspoguļojumu stāstā «Dodiet recepti, dakteri* («Give Us a Prescription, Doclor!»)).

Ņujorkā jaunā izdevumā parādās 1925. gada stāstu krājums «Mūsu laikos», papildināts ar Hemingveja aprakstu «Smirnas ostā» (*On the Quay ai Smyrna») un ar ievērojamā literatūras kritiķa Edmunda Vilsona priekšvārdu.

1931.

Hemingvejs pavada vasaru Spānijā un Parīzē, turpina darbu pie grāmatas par vēršu cīņām. Decembrī uz ekrāna parādās «Ardievas ieročiem», pirmā filma, kas uzņemta pēc Hemingveja romāna.

1932.

Līdz janvārim Hemingvejs pabeidz grāmatu par vērSu cīņām «Nāve pēcpusdienā» (*The Death in the Afternoon»). Septembrī tā iznāk Ņujorkā. «Nāve pēcpusdienā» ir publicistiska apraksta žanra darbs. Visumā grāmata veltīta vēršu cīņām, tomēr tā aptver Hemingveja ilggadīgos Spānijas iespaidus, pārdomas par spāņu mākslu un nacionālo raksturu, kā arī vispārējus ekskursus par morālām un ētiskām tēmām un aktuālu literāru polemiku.

Jūnijā — trešā dēla Grcgorija piedzimšana.

1933.

Marta numurā «Scribner's Magazine» publicē Hemingveja stāstu «Silta, gaiša vieta» («A Clean Well-Lighted Place»), maija numurā «Dodiet recepti, dakteri» (vēlāk stāstam tiek dots cits nosaukums: «Spēlmanis, mūķene un radio» («The Gambler, the Nun, and the Radio»)).

Hemingvejs iecer lielu medību ekspedīciju uz Āfriku. Vasaru pavada Havanā, brauc uz zveju Golfa straumē un sāk darbu pie liela noveļu cikla par Floridas zvejnieku un kontrabandistu Hariju Morganu; vēlāk šīs noveles kļūst par pamatu romānam «Kam ir un kam nav» («To Have and Have Not»).

Oktobrī Ņujorkā iznāk Hemingveja stāstu krājums «Uzvarētājs neiegūst neko» (*Winner Takcs Nothing»), četrpadsmit stāstu, no kuriem seši ir pirmpublicējumi.

Šajā gadā Hemingvejs darbojas amerikāņu «žurnālā vīriešiem»—«Esquire», ko izdod viņa draugs Arnolds Gingričs; no 1933. gada līdz 1936. gadam viņš publicējis žurnālā «Esquiret 25 aprakstus — feļetonus; tie veltīti galvenokārt medībām un zvejai, bet dažiem ir noteikta biogrāfiska un idejiski mākslinieciska vērtība.

Novembrī Hemingvejs no Marseļas ar kuģi izbrauc uz Mombasu, Austrumāfrikas ostu Indijas okeānā. Decembrī viņš ar sievu un dažiem draugiem sāk medību ceļojumu pa britu koloniju teritorijām Austrumāfrikā (tagadējo Keniju un Tanzāniju).

1934.

Hemingvejs Austrumāfrikā medī lauvas, leopardus, degunradžus, bifeļus un vītņragu antilopes. Janvārī viņš smagi saslimst ar amēbu dizentēriju. Viņu lidmašīnā pārved uz Kenijas galvaspilsētu Nairobi. Apārstējies Hemingvejs turpina medības Ziemeļu Tanganjikā. Martā viņš nododas zvejai Indijas okeāna piekrastē Kenijā. Aprīlī atgriežas ASV.

Tūlīt pēc ierašanās Kīvestā Hemingvejs sāk strādāt pie grāmatas par aizvadīto ceļojumu (sākumā ar nosaukumu «Āfrikas piekalnes»). Žurnāla <rCosmopolilan» aprīļa numurā ar nosaukumu «Viens rtfiss» («One Trip Across») parādās pirmā novelc par Hariju Morganu.

Šajā gadā Hemingvejs iegādājas personīgu ātrgaitas kuteri, kam dod spāņu sievietes vārdu «Pilara», un pārspēj Amerikas rekordus lielo zivju medību sportā.

Vasaru un rudeni pavada Havanā; tajos gados Hemingvejam kļuvis par paradumu ilgi uzturēties Kubā; Havanā viņam daudz paziņu un draugu.

Ar nosaukumu «Nāve pēcpusdienā» Maskavā iznāk Hemingveja pirmā stāstu izlase krievu valodā. Rakstnieks to uzņem ar lielu interesi.

Novembrī un decembrī Hemingvejs organizē sava drauga spāņu mākslinieka Luisa Kintaniljas gravīru izstādi. Kintanilja pats atrodas Spānijas cietumā par piedalīšanos Astūrijas dumpī 1934. gadā. Hemingvejs uzņemas visus ar izstādi saistītos izdevumus un uzraksta ievadvārdus izstādes katalogam.

1935.

Februārī Hemingvejs beidz grāmatu par Āfrikas ceļojumu. Pavasari un vasarā to publicē «Scribner’s Magazine» ar virsrakstu «Āfrikas zaļie pakalni» («The Green Hills of Africa»), un oktobrī grāmata iznāk Ņujorkā atsevišķā izdevumā. Līdzīgi «Nāvei pēcpusdienā», šī grāmata ir publicistisku aprakstu

virkne: ceļojuma aprakstu caurvij atkāpes par dažādām tēmām, sevišķi interesanti ir autora spriedumi par amerikāņu literatūru un rakstnieka stāvokli amerikāņu sabiedrībā.

Hemingvejs iepazīstas ar padomju kritiķa I. Kaškina rakstu «Meistarības traģēdija», kas veltīts viņa daiļradei, un atsaucas uz to ar draudzīgu vēstuli. «Fiesta» iznāk Maskavā krievu tulkojumā.

Šis gads iezīmīgs ar Hemingveja pievēršanos sociālām un politiskām problēmām. Divi notikumi atstāja uz rakstnieku sevišķi dziļu iespaidu. Vasarā cieta neveiksmi sacelšanās pret reakcionāro Mačado režīmu Kubā, un politiskās represijas skāra daudzus Hemingveja draugus, Kubas atbrīvošanas kustības dalībniekus. Septembri viesuļvētras laikā Floridā iet bojā vairaki simti pasaules kara veterānu, ko Amerikas valdība nometinājusi vecās strādnieku barakās. Hemingvejs līdzi glābšanas komandai ieradās viens no pirmajiem un, redzētā satriekts, uzrakstīja rakstu «Kas nogalināja kara veterānus» («Who Murdered the Vels»), Sašutuma pilnais raksts tika publicēts komunistiskajā žurnālā *New Masses» un sauca pie atbildības Amerikas valdību.

1936.

Janvārī Hemingvejs publicē žurnālā «Esquire» rakstu «Spārni pār Āfriku» («Wings Always Over Africa»), kurā protestē pret fašistiskās Itālijas karapulku iebrukumu Abesīnijā. Februārī viņš turpat publicē «Kontrabandista atgriešanos» («The Tradesman's Return»), otro noveli par Hariju Morganu, jūnijā stāstu «Vērša ragi» («The Horns of the Buli»), stāsta otrs nosaukums—«Pasaules Galvaspilsēta» («The Capital of the World»),

Jūlijā sākas fašistu bruņotā sacelšanās Spānijā. Hemingvejs vērīgi seko politisko notikumu attīstībai.

Augustā viņš publicē žurnālā «Esquire» stāstu «Kilimandžāro sniegi», septembrī žurnālā «Cosmopolitan» otru lielo stāstu no saviem Āfrikas ceļojuma iespaidiem «Frensa Makombera īsais laimes bridis» («The Short Happy Life of Frances Macomber»).

Maskavā krievu tulkojumā iznāk «Ardievas ieročiem».

Pilsoņu karš Spānijā piesaista visu Hemingveja uzmanību. Ar saviem personīgajiem līdzekļiem viņš par četrdesmit tūkstoš dolāriem nopērk divdesmit četras sanitārās mašīnas un medikamentus republikāņu armijai. Viņš ari organizē grupu «Mūsdienu vēsturnieki» (bez viņa taja ietilpst amerikāņu rakstnieki Arčibalds Maklišs, Liliāna Helmanc un Džons Dos Pasoss), kas finansē filmu par antifašistisko cīņu Spānijā.

Trīs nakamie Hemingveja dzīves un daiļrades gadi saistīti ar spāņu tautas cīņu pret fašismu.

1937.

Februārī Hemingvejs paraksta līgumu ar Amerikas telegrāfa aģentūru NANA («North American Newspaper Alliance») un izbrauc uz Eiropu. Marta vidū viņš izlido no Tulūzas uz Barselonu un tālāk uz Valensiju un Madridi.

Aplenktajā Madridē viņš apmetas viesnīcā «Florida», kas kļūst par viņa «štāba mītni». Hemingvejs dodas uz visbīstamākiem un visvairāk apdraudētiem frontes iecirkņiem; viņa korespondences amerikāņu presē sniedz patiesu informāciju par notikumu gailu, un tām ir svariga loma propagandas darbā. Aprīlī un maijā ar režisoru Jorisu Ivensu un operatoru Džonu Ferno Hemingvejs uzņem filmu «Spāņu zeme»; liela daļa šis filmas uzņemta frontes pirmajās līnijās, ienaidnieka ugunī. Hemingvejs bieži redzams internacionālajās brigādēs, draudzējas ar kareivjiem un komandieriem, tiekas ar ģenerāli Lukaču (Mate Zalku), Mihailu Koļcovu, Iļju Erenburgu un citiem rakstniekiem, kas ņem dalību Spānijas republikāņu cīņās. Maijā Hemingvejs atgriežas ASV.

4. jūnijā viņš uzstājas Amerikas rakstnieku otrajā kongresā ar antifašistisku runu «Rakstnieks un karš». Hemingvejs un Ivenss beidz darbu pie «Spāņu zemes»; Hemingvejs raksta filmai diktora tekstu un pats to ierunā. Pēc filmas demonstrācijās Baltajā Namā prezidentam Franklinam Rūzveltam «Spāņu zeme» paradas uz ekrāniem, un sakas jaunas ziedojumu straumes Spānijas republikāņu labā.

Savu filmas honorāru Hemingvejs nosūta pie Veskas kritušā cīņu biedra, Divpadsmitās internacionālās brigādes ārsta, vācu antifašista Vernera Heilbruna atraitnei.

Vasarā Hemingvejs raksta trešo noveli par Hariju Morganu, apvieno visas trīs noveles romānā «Kam ir un kam nav» un nodod to iespiešanā. Romāna sociālo motīvu saasinašanos izsaukusi Hemingveja pēdējo gadu politiskā pieredze.

Augustā Hemingvejs atjauno līgumu ar NANA un otrreiz izbrauc uz Spāniju. Viņš apmeklē Aragonas fronti un piedalās kaujās par Teruelu. Madridē Hemingvejs pilda atbildigus republikāņu virspavēlniecības uzdevumus. Viesnīcā «Florida», artilērijas ugunis, Hemingvejs strādā pie lugas «Piektā kolonna» («The Fifth Column»), Oktobrī «Kam ir un kam nav» iznāk Ņujorkā.

1938.

Janvārī Hemingvejs atgriežas ASV un strādā Kīvestā. Martā, uzzinājis par republikāņu neveiksmēm un amerikāņu internacionālo brigāžu smagajiem zaudējumiem, trešo reizi brauc uz Spāniju. Aprīli pavada frontē. Maijā strādā Madridē, kur jau sācies bads. Pirms izlidošanas no Madrides spiests iznīcināt visus militāri nozīmīgos pierakstus, jo pastāv risks krist pretinieka gūstā.

Vasarā ASV strādā pie Spānijas stāstiem un iecer romānu par pilsoņu karu Spānijā. Jūnijā Klīvlendā, Ohaio štatā, iznāk «Spāņu zeme» («The Spanish Earth»), kurā ietilpst diktora teksts filmai un pēcvārds «Karstums un aukstums» («The Heat and the Cold»),

Septembrī Hemingvejs ceturto reizi brauc uz Spāniju un piedalās republikāņu armijas aizstāvēšanās kaujās pie Ebro.

Oktobrī Ņujorkā iznāk plašs Hemingveja krājums «Piektā kolonna un pirmie četrdesmit deviņi stāsti» («The Fifth Column and the First Forty Nine Stories»); grāmatā ietilpst visi publicētie Hemingveja stāsti.

Novembra otrā pusē līdzi republikāņu armijas daļām, kas atkāpjas, Hemingvejs pāriet Francijas robežu un atgriežas ASV. Novembrī un decembrī žurnāls *Esquire» publicē divus viņa stāstus par kara darbību Madridē: «Denunciācija» («The Denunciation») un «Tauriņš un tanks» («The Butterfly and the Tank»).

1939.

Hemingvejs apmetas Havanā atsevišķi no ģimenes un strādā pie romāna par pilsoņu karu Spānijā. Darba sākotnējais nosaukums ir «Neatklātā zeme». Pēc Madrides krišanas viņš publicē komunistiskajā žurnālā «New Masses» atvadu vārdus «Spānijā kritušajiem amerikāņiem» («On the Americans Dead in Spain»), Martā tCosmopolitan» publicē Hemingveja stāstu «Neviens nav miris» («Nobodv Ever Dies») par kubiešu revolucionāru, internacionālās brigādes cīnītāju, kuru pēc atgriešanās no Spānijas nogalina Kubas žandarmērija.

Sanfrancisko de Paulā, netālu no Havanas, Hemingvejs nopērk savrupmāju Finka Vihiju. Vasaru viņš pavada ASV rietumos, turpinādams strādāt pie jaunā romāna. Viņš finansiāli atbalsta trūkumā nonākušos Spānijas republikāņus, kas emigrējuši uz Ameriku. Raksta priekšvārdu rakstnieka komunista Džozefa Norta grāmatai «Cilvēki ierindā» («Men in the Ranks»), kas veltīta pilsoņu karam Spānijā.

1940.

Hemingvejs šķiras no Polinas Pfeiferes un apprec amerikāņu žurnālisti Martu Gelhornu, kas kļuvusi viņam tuva kara gados Spānijā. Par viņa pastāvīgo dzīvesvietu kļūst Finka Vihija. Vasarā «Piektā kolonna» parādās uz skatuves Ņujorkā un iznāk atsevišķā grāmatā. Līdz pat rudenim Hemingvejs ļoti saspringti strādā vispirms Havanā, tad ASV rietumos pie jaunā romāna nobeiguma. Grāmata iegūst nosaukumu «Kam skanēs zvans», to ievada XVII gs. angļu dzejnieka Džona Donna epigrāfs, kura galvenā doma: cilvēks ir cilvēces daļa un atbildīgs par tās likteni. Oktobrī «Kam skanēs zvans» iznāk Ņujorkā un gūst plašu atsauksmi presē. Grāmatas kopīgais metiens angļu valodā pārsniedz miljonu eksemplāru.

1941.

Pavasarī Hemingvejs ar Martu Gelhornu dodas ceļojumā pa Tālajiem Austrumiem (Honolulu—Guama—Honkonga—Singapūra); viņa korespondences parādās Ņujorkas laikrakstā «Post Meridian». 27. jūnijā, piecas dienas pēc Hitlera iebrukuma Padomju Savienībā, Hemingvejs nosūta uz Maskavu šādu telegrammu: «Par visiem 100 procentiem solidarizējos ar Padomju Savienību tās bruņotajā pretestībā fašistu agresijai. Padomju Savienība sava cīņā aizstāv visas tautas, kas pretojas fašistiskajai verdzībai.» Gada beigas rakstnieks pavada Havanā un ASV rietumos. Sāk sastādīt antoloģiju, kas aptver labākos literāros darbus par karu.

1942.

Hemingvejs stājas kara flotes dienestā ar personīgo kuteri «Pilara», uz kura ierīkota speciāla akustiska aparatūra; viņš patrulē Kārību jūrā, izsekodams vācu zemūdenes. Antoloģija «Cilvēki karā» («Men at War») iznāk oktobrī Ņujorkā ar plašu Hemingveja priekšvārdu. Viņš velta grāmatu saviem dēliem Džonam, Patrikam un Gregorijam. «Kam skanēs zvans» iznāk jaunā, ilustrētā izdevumā ar Sinklera Luisa priekšvārdu.

1943 .

Hemingvejs turpina slepeno jūras kara flotes dienestu uz kutera «Pilara», dodamies ilgstošos reisos.

Amerikāņu kinokoinpānija «Paramount» uzņēmusi filmu pēc Hemingveja romana «Kam skanēs zvans» ar Hemingveja draugiem Hariju Kūperu un Ingridu Bergmani galvenajās lomās.

1944 .

Pavasarī Hemingvejs ir kara korespondents Londonā. Maijā turpat cieš automobiļu katastrofā (pirmajos laikrakstu ziņojumos viņš maldīgi pasludināts par mirušu). Piedalās bumbvedēju un iznicinātāju lidojumos pār Vāciju un okupēto Franciju. 6. jūnijā kopā ar amerikāņu karaspēka daļām izkāpj Normandijas krastā. Augustā, atrāvies no amerikāņu 4. kājnieku divīzijas, kurā bija ieskaitīts kā kara korespondents, Hemingvejs savāc franču partizānu vienību un ieiet Parīzē vienlaikus ar sabiedroto karaspēka avangardu. (Nelabvēļi amerikāņu virspavēlniecībā vēlāk mēģina ierosināt pret Hemingveju tiesas prāvu par kara žurnālista pilnvaru pārkāpšanu.) Atbrīvotajā Parīzē Hemingvejs tiekas ar Pikaso un citiem saviem franču draugiem. Iepazīstas ar Sartru un Simonu de Bovuāru. Hemingvejs izbrauc uz Beļģijas un Elzasas frontes iecirkņiem un piedalās kara darbībā. Gada beigās guļ Parīzes hospitālī ar smagu plaušu karsoni. No jūlija līdz novembrim Ņujorkas žurnāls «Collier’s» publicē sešas Hemingveja kara korespondences.

1945 .

Martā atgriežas ASV. Decembrī šķiras no Martas Gelhornas.

1946 .

Hemingvejs apprecas ar amerikāņu žurnālisti Mēriju Velšu. Par viņa pastāvīgo dzīves vietu paliek Finka Vihija. No turienes viņš braukā uz Ņujorku un Eiropas ceļojumos; rudens mēnešos viņš, tāpat ka agrāk, medī ASV rietumos. Finka Vihijas durvis vienmēr plaši atvērtas neskaitāmiem Hemingveja draugiem un paziņām, kas tur dzīvo un viesojas. Kubā Hemingvejs atbalsta revolucionārās aprindas, kas cīnās pret Batistas diktatūru. Viņš atbalsta arī kampaņas Spānijas republikāņu labā un palīdz daudziem spāņu draugiem, kas dzīvo emigrācijā.

1947.

Hemingvejs sāk darbu pie liela romāna (ar pagaidu nosaukumu «Uz zemes, uz ūdens un gaisā», pēc Hemingveja nāves romāns gūst nosaukumu «Salas straumē»). Šim romānam jāapkopo Hemingveja otrā pasaules kara pieredze.

1948 .

Rudenī iznāk jauns, ilustrēts romāna «Ardievas ieročiem» izdevums ar autora priekšvārdu.

1949.

Hemingvejs pārtrauc darbu pie lielā kara romāna «Salas straumē» un aizsāk jaunu romānu «Pāri upei koku paēnā». Pavasarī dzīvo un strādā Itālijā. Pēc nelaimes gadījuma medībās saslimst ar smagu, septisku acu slimību, kas zināmu laiku draud atņemt redzi. Mazliet atlabis, viņš turpina darbu — vispirms Havanā, tad rudenī Parīzē.

1950.

Pavasari un vasaru Hemingvejs pavada Parīzē. Aprīlī un jūnijā romānu «Pāri upei koku paēnā» («Mctoss the River and Into the Trees») publicē žurnāls «Cosmopolitan». Septembrī tas iznāk Ņujorkā.

Hemingvejs sāk darbu pie stāsta «Sirmgalvis un jūra» («The Old Man and the Sea»).

ASV ar nosaukumu «Ernests Hemingvejs. Personība un dai|rade» («Ernest Hemingway. The Man and liis Work») iznāk biogrāfisku un kritisku rakstu krājums par divdesmit gadus ilgu rakstnieka darba posmu.

1951.

Hemingvejs beidz stāstu «Sirmgalvis un jūra». Mātes nāve Oukparkā. Hemingvejs neierodas bērēs.

Hemingvejs mēģina aizkavēt jaunā amerikāņu kritiķa Filipa Janga gramatas iznākšanu. Šajā grāmatā kritiķis izskaidro Hemingveja darbus ar viņa biogrāfijas datiem. Hemingvejs draud autoram un izdevniecībai ar tiesas procesu par «iejaukšanos personīgajā dzīvē»; vēlāk, uzklausot autora izmisīgos lūgumus, viņš atceļ aizliegumu; grāmata iznāk 1952. gadā (Philip Young. «Ernest Hemingway», N. Y., 1952).

1952 .

Septembrī «Sirmgalvi un jūru» publicē Ņujorkas nedēļas žurnāls «Life» un stāsts iznāk arī atsevišķā grāmatā. Stāstam ir lieli panākumi. Hcmingvejam piespriež Pulicera prēmiju par 1952. gadu. Tā ir Amerikas lielākā literārā prēmija.

ASV iznāk Karlosa Beikera monogrāfija «Hemingvejs: rakstnieks kā mākslinieks» (Carlos Baker. cHemingway: The \Vriter as Artist», N. Y., 1952); grāmatas vērtība ir plašajā faktu materiālā, kas daļēji iegūts no rakstnieka paša.

Kinoproducents Zanuks uzņem filmu pēc Hemingveja stāsta «Kilimandžāro sniegi», kurā stāsta sižets izkropļots. Hemingvejs šo filmu ironiski dēvē par «Zanuka sniegiem».

1953.

Vasaras sākumā Hemingvejs dodas uz Spāniju (pirmo reizi pēc 1936.—1939. gada pilsoņu kara). Kopā ar sievu apbraukā vietas, kas aprakstītas romānā «Kam skanēs zvans» (aizu, kurā slēpās partizāni, El Sordo kalnu, tiltu, ko uzspridzināja Džordens). Augusta sākumā Hemingvejs ar sievu dodas medību ekspedīcijā uz Āfriku. Līdz gada beigām viņš medī lielos zvērus Kenijā un Tanganjikā. Hemingvejs apciemo dēlu Patriku, kas nodarbojas ar lopkopību Centrālajā Tanganjikā un kādu laiku pilda brīvprātīga medību inspektora pienākumus Kilimandžāro kalna pakājē.

1954.

Janvāra beigās pa ceļam uz Kongo sporta lidmašīna, kurā atrodas Hemingvejs ar sievu, cieš avāriju pie Merčisona ūdenskrituma Ugandas ziemeļrietumos. Smagi cietušo Hemingveju un viņa sievu ar kuteri pārved uz Batiēbu. Otrā dienā viņus mēģina ar lidmašīnu aizgādāt uz Nairobi, bet lidmašīna startējot aizdegas, Hemingvejs dabū smagus apdegumus un jaunus ievainojumus. Izplatās vēsts par Hemingveja bojā eju, daudzos laikrakstos parādās nekrologi. Pēc ārstēšanās Nairobi slimnīcā Hemingvejs kādu laiku dzīvo okeāna piekrastē Kenijā, martu pavada Dženovā un Venēcijā; dodas atkal uz Spāniju un tikai jūnijā atgriežas Havanā. Janvārī, aprīlī un novembrī žurnāls «Look» publicē trīs Hemingveja aprakstus par Āfriku.

Hemingveja atlētisko veselību bija iedragājuši smagie ievainojumi, un līdz pat mūža beigām viņš laiku pa laikam slimo.

Oktobri Hemingvejam piešķir Nobela prēmiju literatūrā par 1954. gadu. Veselības dēļ viņš nevar aizbraukt uz Stokholmu un nosūta laureāta runu rakstiskā veidā.

ASV iznāk Čārlza Fentona monogrāfija «Ernesta Hemingveja macekļa gadi» (Charles Fenton. «The Apprenticeship of Ernest Hemingway,» N. Y„ 1954), fundamentāls pētījums, kas veltīts rakstnieka gaitu sākumam. Tāpat kā Beikers, ari Fentons, strādādams pie grāmatas, izmantoja Hemingveja palīdzību.

1955.

Hemingvejs strādā pie grāmatas par otro Āfrikas ceļojumu un domā vēlreiz braukt uz Āfriku un uzņemt filmu par Kenijas un Tanganjikas dabu un dzīvnieku valsti. No marta līdz jūnijam Hemingvejs aktīvi piedalās filmas uzņemšanā pēc viņa stāsta «Sirmgalvis un jūra», rediģē scenāriju, strādā ar autoriem un vada zvejas ekspedīciju uz Peru piekrasti. Glābdamies no tūristu bariem, kas grib paskatīties uz Nobela prēmijas laureātu, un žurnālistiem, kas dzenas pēc intervijām, Hemingvejs spiests reižu reizēm bēgt no Finka Vihijas un meklēt patvērumu vecajā Kīvestas namā, kas pieder viņa dēliem.

Hemingvejs visu gadu sirgst, vēl manāmas aviokatastrofas sekas, un viņš strādā ar lielu piepūli. Gada beigas pavada Spānijā.

1957.

Gada sākumā Hemingvejs vēl arvien atrodas Spānijā, viņš ārstējas un pamazām atgūst darba spējas. Novembri publicē žurnālā «Atlantic Monthly» Stāstu «Vajadzīgs suns — pavadonis» («Get a Seeing Eye Dog»). Kubā izvēršas sacelšanās kustība Fidela Kastro vadība, un Hemingvejs atklāti pauž savas simpātijas pret sacelšanās dalībniekiem.

1958.

Hemingvejs Finka Vihijā sāk darbu pie autobiogrāfiskas grāmatas par dzīvi Parīzē 20. gados. Speciālā novēlējumā, kuru kā lieciniece parakstījusi viņa sieva Mērija, Hemingvejs aizliedz saviem adresātiem publicēt no viņa saņemtās vēstules. Rudenī aizbrauc strādāt uz Kečemu, pilsētiņu ASV rietumos, Aidaho štatā, netālu no slēpošanas kūrorta Saules ielejā. Hemingvejs to regulāri apmeklē kopš 1947. gada, viņam ir daudz draugu Kečemā, un viņš jau domā apmesties tur uz dzīvi.

1959.

Līdz martam Hcmingvejs Kečemā strādā pie autobiogrāfiskās grāmatas par Parīzi. Dodas lielā autobraucienā uz ASV dienvidiem. Atgriezies Havanā, Hemingvejs apsveic Fidela Kastro valdību kā «pirmo godīgo valdību Kuba». No maija dzīvo Spānijā, apbraukā zemi, sekodams divu Spānijas izcilāko matadoru Antonio Ordonjesa un Luisa Domingina sacensībai. Piedalas tradicionālajā Pamplonas fiestā, ko pirms daudziem gadiem aprakstījis romānā «Fiesta». Rudeni pavada Kečemā, nopērk tur māju un, atlicis autobiogrāfisko gramatu, strādā pie «Bīstamās vasaras», veltītas Spānijas ceļojumam.

Maskavā iznāk Hemingveja rakstu izlase divos sējumos ar I. Kaškina priekšvārdu un komentāriem.

1960.

No janvāra līdz maijam Hemingvejs Havanā strādā pie «Bīstamās vasaras» un pabeidz autobiogrāfisko grāmatu par Parīzes gadiem (grāmata iznāca pēc viņa nāves ar nosaukumu «Mūžīgi svētki»).

Februāri A. Mikojans, ieradies Kubā kā padomju valdības delegācijas vadītājs, apciemo Hemingveju Finka Vihijā, Hemingvejs sirsnīgi uzņem padomju viesus.

Jūnija Hemingvejs dzīvo Ņujorkā. Septembri un oktobri pavada Spānijā.

Rudenī asi pasliktinās viņa veselības stāvoklis, parādās psihiskas depresijas pirmās pazīmes.

Nedēļas žurnāla «Life» trijos septembra numuros iespiesti fragmenti no «Bīstamās vasaras».

Novembri Hemingvejs ar sievu pārceļas uz pastāvīgu dzīvi Kečemā. Novembra beigās ar svešu vardu (lai izvairītos no avīžu saceltā trača) rakstnieks ārstējas Meijo klīnikā Ročesterā, Minesotas Statā.

1961.

Janvārī nedaudz uzlabojas veselības stāvoklis un Hemingvejs atgriežas Kečemā. Viņš mēģina atkal atsākt darbu, tomēr nav spējīgs strādāt. Aprīlī viņu atkal ievieto Meijo klīnikā, un viņš paliek tur līdz jūnija beigām. 2. jūlijā, dienu pēc atgriešanās mājās, Hemingvejs nošaujas. Apbedīšana notiek 6. jūlijā Kečemas kapsētā.

A. Starcevs

SATURS

Un saule lec ………………………………………………. 5

Tulkojusi Inese Veide

Kam ir un kam nav …………………………………… 164

Tulkojusi Maija Andersonc

Pāri upei koku paēnā ……………………………….. 298

Tulkojusi Maija Andersone

Salas straumē ………………………………………….. 464

Tulkojusi Vizma Belševica

Ernesta Hemingveja dzīves un daiļrades galvenie dati ……………………………………………………….. 796

Литературно-художественное издание Хемингуэй Эрнест ОСТРОВА В ОКЕАНЕ Романы

Перевели с английского Андерсоне Майя, Белшевица Визма, Вейде Инесе

Художник Отто И иду лис Рига, издательство «Звайгзне», 1989

На латышском языке

Daiļliteratūras izdevums

Hemingvejs Ernests SALAS STRAUMĒ

Galv. redaktore N. Bērziņa Redakcijas vadītāja I. Treskina Redaktore M. Freiberga Galv. māksliniece A. Lubgāne Māksi, redaktore A. Meiere Tehn. redaktore S. Zeltiņa Korektore V. Stobe HB № 3588

Nodota salikšanai 17.12.87. Parakstīta iespiešanai 30.06.88. Formāts 84X 108/32. Tipogr. papīrs Nr. 2. Taims garnitūra. Augstspiedums. 42,84 uzsk. iespiedi. 42,84 uzsk. krāsu novilk., 59,00 izdevn. I. Metiens 60 000 eks. Pasūt. Nr. 1739. Cenajffi rb|. 10 kap. Izdevniecība «Zvaigzne», 226013, Rīgā, Gorkija ielā 105. Izdevn. Nr. 7330/KS-603.

Izdevums sagatavots dialoga sistēmā, piedaloties Nozares kolektīvās lietošanas skaitļošanas centram. Programmētāja I. Bečere. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011, Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Hemingvejs E.

He 456 Salas straumē: Romāni/No angju vai. tulk. M. Andersone, V. Belševica, I. Veide; Māksi. I. Otto.— R.: Zvaigzne, 1989.—812 lpp.: ģīm.

ISBN 5-405-00208-9.

XeMmiry3M 3. OcTpoBa b oKeaHe: PoMaHbt.

4703040100—157

H- 58—88

M802(ll)—89

Content

Hemingvejs Ernests Izlase. Salas straumē

UN SAULE LEC

KAM IR UN KAM NAV

PĀRI UPEI KOKU PAĒNĀ

SALAS STRAUMĒ

ERNESTA HEMINGVEJA DZĪVES UN DAIĻRADES GALVENIE DATI

SATURS