Aitmatovs Čingizs

Ardievu Gulsari!

Čingizs Aitmatovs

Ardievu, Gulsari!

.

I

Vecos ratos brauca vecs vīrs. Losais aidinieks Gulsari arī bija vecs zirgs, pavisam vecs ...

Ceļš rāpās plakankalnē mokoši ilgi. Pelēkajos, tuksnesīgajos pakalnos ziemā mūžīgi virpuļo zempūtis, bet vasarā valda tāds karstums kā ellē.

Tanabajam šis kalna slīpums vienmēr bija tīrā sodība. Viņam nepatika lēna braukšana, viņš to ciest nevarēja. Jaunībā, kad diezgan bieži vajadzēja būt rajona centrā, atpakaļceļā viņš katru reizi laida zirgu pret kalnu aulekšos. Nežēloja to, uzšāva tik ar pletni. Ja brauca orē kopā ar citiem un ja tajā bija iejūgti vērši, lēca ārā, klusēdams ņēma savas drēbes un gāja kājām. Gāja nikni, kā uzbrukumā, un apstājās, tikai sasniedzis plakankalni. Tur, smagi elpodams, gaidīja pajūgu, kas vēl kūņojās lejā. No ātrā gājiena sirds dauzījās kā traka un krūtīs dūra. Nu, lai arī tā, taču labāk, nekā kumuroties ar vēršiem.

Nelaiķim Čoro šad un tad patika draugu pavilkt uz zoba šo savādību dēļ. Viņš sacīja:

— Vai gribi zināt, Tanabaj, kādēļ tev neveicas? Tādēļ, ka esi nepacietīgs. Dieva vārds. Visu tu gribi tik ātrāk un ātrāk. Pasaules revolūciju dodiet šurp nekavējoties! Ko nu par revolūciju, pat parastais ceļš — kalna slīpums pie Aleksandrovkas tev nav pa spēkam. Visi cilvēki kā cilvēki mierīgi brauc, bet tu — lec zemē un skriešus šaujies kalnā, it kā vilki tev dzītos pakaļ. Un kāds labums no tā? Nekāda. Tik un tā sēdi tur augšā un gaidi pārējos. Arī pasaules revolūcijā viens pats neie-lēksi, ņem vērā, gaidīsi, kamēr pārējie panāks.

Taču tas bija sen, ļoti sen.

Šoreiz Tanabajs pat nepamanīja, kā bija ticis pāri Aleksandrovkas kalna slīpumam. Izrādās — pieradis vecumdienās. Viņš nebrauca ne ātri, ne lēni. Brauca, kā iznāca. Tagad viņš vienmēr ceļā devās viens. Tos, kuri trokšņainā barā mēroja šo ceļu kopā ar viņu trīsdesmitajos gados, velti meklēt. Cits kritis karā, cits nomiris, cits sēž mājās, mūža pēdējās dienas vadīdams. Bet jaunieši braukā mašīnās. Tie neies kūņoties ar tādu nožēlojamu kleperi.

Riteņi klaudzēja pa veco ceļu. Tiem vēl ilgi jāklaudz. Priekšā pletās stepe, bet tur, aiz kanāla, vēl krietnu gabalu jābrauc pa priekškalni.

Viņš jau labu laiku manīja, ka zirgs tāds kā sanīcis, zaudējis spēkus. Taču, savu smago domu aizņemts, daudz neuztraucās. Vai nu tā kāda lielā bēda, ja zirgs ceļā pagurst. Ne tas vien pieredzēts. Gan aizvizinās, izturēs . ..

Un kā gan Tanabajs varēja zināt, ka viņa vecais aidinieks Gulsari — dzeltenais ziediņš, tā iesaukts neparastās, gaiši dzeltenās spalvas dēļ, pēdējo reizi dzīvē pārvarējis Aleksandrovkas kalna slīpumu un nu vizina viņu pēdējās verstis. Kā gan viņš varēja zināt, ka zirgam reibst galva kā skurbulī, ka viņa aizmiglotās acis redz zemi peldam vienos krāsainos plankumos, svārstāmies no vieniem sāniem uz otriem, un aizķeram debesis te ar vienu, te ar otru malu, ka ceļš zem kājām reizēm pēkšņi pazūd melnā tukšumā, un Gulsari liekas, ka no turienes, kur viņiem jābrauc un kur jābūt kalniem, plūst sarkanīga migla vai dūmi.

Truli un nemitīgi smeldza jau sen pārpūlētā sirds, elpot ar sakām kaklā kļuva aizvien grūtāk. Sleja, noslīdējusi uz sāniem, griezās krustos, bet kreisajā pusē zem sakām kaut kas visu laiku dūrās plecā. Varbūt tas bija ērkšķis, varbūt naglas gals, kas izlīdis no tūbas, ar ko izsista saku iekšpuse. Vaļējā brū-cīte tulznainajā, sen uzberztajā vietā uz pleca neciešami dega un kņudēja. Un kājas kļuva aizvien smagākas, it kā viņš bristu pa slapju, uzartu tīrumu.

Un tomēr vecais zirgs gāja, pārvarēdams nespēku, bet vecais Tanabajs paskubinādams reizēm paraustīja grožus un tikai domāja savas domas. Viņam bija par ko padomāt.

Riteņi klaudzēja pa veco ceļu. Gulsari pagaidām vēl gāja tajā pašā parastajā aidinieka solī, vēl arvien tajā pašā īpašajā ritmā — vieglos rikšos, kas tam ne reizes nebija nojucis kopš tiem laikiem, kad, pirmoreiz uzslējies kājās, tas nedroši sāka trukšķināt pa pļavu pakaļ savai mātei — lielai ķēvei kuplām krēpēm.

Gulsari bija dzimis aidinieks, un savas slavenās aidinieka gaitas dēļ tam dzīvē gadījās daudz labu un daudz rūgtu dienu. Agrāk nevienam ne prātā neienāktu iejūgt viņu ratos, tā būtu zaimošana. Taču, kā mēdz sacīt, — ja nelaime piemeklē zirgu, tas pat ūdeni dzers ar laužņiem mutē, ja nelaime piemeklē brašu vīru — tas pat braslam pāri bridīs ar zābakiem kājās ...

Tas viss nu jau sen zudis un palicis tālu aiz muguras. Tagad aidinieks pēdējiem spēkiem tuvojās savam pēdējam finišam. Nekad viņš tik lēni nebija gājis uz finišu un nekad tik ātri nebija tam tuvojies. Pēdējā svītra visu laiku rēgojās viena soļa attālumā no viņa.

Riteņi klaudzēja pa veco ceļu.

Sajūta, ka cietā zeme zem kājām kļuvusi nedroša, zirga izdzisušajā atmiņā neskaidri uzvandīja tās senās vasaras dienas, to slapjo līgano pļavu kalnos, to apbrīnojamo un neiedomājamo pasauli, kurā saule zviedza un auļoja pa kalniem, un viņš, muļķītis, metās tai pakaļ pāri pļavai, pāri upei, cauri krūmiem, kamēr bara ērzelis nikni pieglaustām ausīm panāca viņu un pagrieza atpakaļ. Toreiz, tajās senajās dienās, zirgu bari šķita staigājam ar kājām gaisā kā ezera dzelmē, bet māte — lielā ķēve ar kuplajām krēpēm pārvēršamies par siltu piena mākoni. Gulsari ļoti mīlēja to brīdi, kad māte pēkšņi pārvērtās par laipnu, sprauslājošu mākoni. Viņas pupi kļuva stingri un saldi, piens putoja uz lūpām, un viņš dzēra aizgūtnēm, jo piena bija tik daudz un tas bija tik salds. Viņam patika tā stāvēt — piekļāvušam purnu pie savas lielās mātes vēdera. Kas tas bija par brīnišķīgu, skrubinošu pienu. Visa pasaule — zeme, saule, māte — ietilpa šajā piena malkā. Un, jau paēdis, viņš varēja norīt vēl vienu malku, tad vēl vienu un vēl...

Bet ak vai, tā tas bija īsu laiku, pavisam īsu. Drīzumā viss pārvērtās. Saule debesīs vairs nezviedza un neauļoja pa kalniem, tā noteiktā laikā austrumos uzlēca un nemaldīgi virzījās uz rietumiem, zirgu bari vairs nestaigāja ar kājām gaisā, zem to pakaviem izmīdītā pļava šmakstēja un kļuva melna, bet akmeņi sērē klikšķēja un plīsa. Lielā ķēve ar kuplajām krēpēm biji stingra māte, viņa sāpīgi koda skaustā, kad viņš kļuva pārāk apnicīgs. Piena vairs nepietika. Vajadzēja ēst zāli. Sākās tā dzīve, kura vilkās ilgus gadus un kurai nu pienācis gals.

Visas šīs garās dzīves laikā aidinieks nekad nebija varējis atgriezties tajā, uz laiku laikiem zudušajā vasarā. Ar segliem mugurā viņš savām kājām minis dažādus ceļus un klausījis dažādiem jātniekiem, taču ceļiem nekad nebija gala. Un tikai tagad, kad saule atkal pameta savu vietu un zeme zem kājām salīgojās, kad gar acīm viss metās raibs un miglains, viņam atkal atmiņā pavīdēja tā vasara, kura tik ilgi nebija nākusi atpakaļ. Kalni un slapjā pļava, zirgu bari un lielā ķēve ar kuplajām krēpēm tagad dīvaini, līgani mirgoja viņa acu priekšā. Un, sasprindzinājis visus spēkus, viņš saslējās un izmisīgi pūlējās tikt uz priekšu, lai izrautos no loka, izlēktu no sakām un ilksīm un nokļūtu tajā bijušajā un pēkšņi no jauna pavērtajā pasaulē. Taču mānīgā parādība katru reizi pakāpās atpakaļ, un tas bija mokoši. Māte vilināja tāpat kā bērnībā, klusu iezviegdamās, aicināja viņu, zirgu bari tāpat kā bērnībā auļoja garām, aizskardami viņu ar sāniem un astēm, bet viņam pietrūka spēka, lai pārvarētu šo mirgojošo putekļaino miglu, — tā sāka virpuļot visapkārt aizvien straujāk, tā šaustīja viņu cietām astēm, tā piedzina ar sniegu acis un nāsis, un, mirkdams karstos sviedros, viņš drebēja no aukstuma, bet tā nesniedzamā pasaule klusi aizgrima un izzuda puteņa vērpetēs. Nu jau pazuda kalni, pļava, upe, aizbēga zirgu bari un tikai kā neskaidrs plankums priekšā peldēja mātes — lielās ķēves ar kuplajām krēpēm — tumšā ēna. Tā negribēja viņu pamest. Tā aicināja viņu. Viņš iezviedzās no visa spēka skaļās raudās, taču savu balsi nesadzirdēja. Un viss izzuda, apklusa arī putenis. Riteņi pārstāja klaudzēt. Pārstāja sūrstēt brūcīte zem sakām.

Aidinieks apstājās un salīgojās no vieniem sāniem uz otriem. Acis sāpēja. Dīvaina, nerimstoša dūkoņa piepildīja galvu.

Tanabajs nometa grožus, neveikli izrāpās no ratiem, izstaipīja notirpušās kājas un sadrūmis piegāja pie zirga.

— Kaut tevi jupis! — viņš klusām nolamājās, skatīdamies uz aidinieku.

Tas stāvēja, galvu nokāris, un sakas bija saslējušās uz garā stiegrainā kakla. Aidinieka ribas smagi cilājās augšup un lejup, paceldamas vājos, izkāmējušos sānus. Kādreiz gaiši dzeltens, zeltains, viņš tagad bija brūns no sviedriem un netīrumiem. Zilpelēki sviedru plankumi putainām svītrām stiepās lejup no kaulainajiem krustiem uz vēderu, uz kājām, uz nagiem.

— Rādās, ka dikti nebraucu, — Tanabajs nomurmināja un sāka rosīties. Palaida vaļīgāk sedulkas siksnu, atraisīja samestavu, izņēma laužņus no mutes. Tie bija aplipuši karstām, lipīgām slienām. Ar kažoka piedurkni Tanabajs noslaucīja aidinieka purnu un kaklu. Tad metās pie ratiem savākt siena paliekas un, sarausis nelielu klēpīti, nosvieda zirgam pie kājām. Taču zirgs pat nepieskārās barībai, viņu kratīja sīki drebuļi.

Tanabajs pastiepa aidiniekam siena sauju.

— Še, ēd, ko tad tu tā!

Aidinieka lūpas sakustējās, taču nespēja satvert sienu. Tanabajs ieskatījās zirgam acīs un sadrūma. Dziļi iekritušajās acīs, ko pa pusei aizsedza izbalējuši, krunkaini plaksti, viņš neko neieraudzīja. Tās bija apdzisušas un tukšas. Kā pamestu māju logi.

Tanabajs apmulsis paskatījās visapkārt: tālumā kalni, līdzās kaila stepe, uz ceļa neviena cilvēka. Šajā gadalaikā braucēji te ir liels retums.

Vecais zirgs un vecais vīrs stāvēja vieni paši uz tukšā ceļa.

Bija februāra beigas. Līdzenumos sniegs jau bija nokusis, tikai gravās un meldrainās iedobēs kā slepenos ziemas midzeņos vēl rēgojās pēdējo kupenu vilku muguras. Vējš atnesa tikko jaušamu saguluša sniega smaržu, zeme vēl bija sasalusi, zilgani pelēka, nedzīva.

Pamesta un drūma ir stingā stepe ziemas beigās. No šī skata vien Tanabajam pārskrēja šermuļi.

Izslējis sapinkoto sirmo bārdu, pacēlis virs acīm roku sacietējušā kažoka piedurknē, viņš ilgi skatījās uz rietumiem. Saule karājās mākoņos pie pašas pamales. Un gar apvārsni jau izplūda blāvs, dūmakains riets. Sliktu laiku nekas nevēstīja, tomēr bija auksti un mazliet baismi.

— Bija man to zināt, nebūtu braucis, — Ta-nabajs bēdājās. — Bet tagad — ne uz priekšu, ne atpakaļ, stāvi nu plika tīruma vidū. Zirgu lai ne par ko aizlaidīšu postā.

Jā, laikam gan viņam vajadzēja pagaidīt līdz rītam. Dienā, ja arī ceļā kas atgadās, var patrāpīties kāds garāmbraucējs. Bet viņš izbrauca tikai pēcpusdienā. Vai nu tā drīkst šajā gadalaikā?

Tanabajs uzrāpās paugurā, lai paskatītos, vai tālumā nav redzama kāda mašīna, kas brauktu uz vienu vai otru pusi. Taču ne vienā, ne otrā pusē nekas nebija ne redzams, ne dzirdams. Viņš vilkās atpakaļ, kur stāvēja rati.

«Velti gan devos ceļā,» Tanabajs atkal nodomāja, jau kuro reizi pārmezdams sev mūžīgo steigu. Viņš saīdzis dusmojās gan pats uz sevi, gan par visu to, kas bija pasteidzinājis izbraukšanu no dēla mājām. Protams, vajadzēja pārnakšņot un ļaut zirgam atpūsties. Bet viņš! ...

Tanabajs dusmīgi atmeta ar roku.

«Nē, tik un tā nebūtu palicis. Kājām būtu aizgājis!» viņš pats sev taisnojās. «Vai tad tā drīkst runāt ar vira tēvu? Lai nu kāds, tomēr esmu tēvs. Vai tu redzējies, — kādēļ vajadzējis stāties partijā, ja visu mūžu par aitu un zirgu ganu bijis jāpaliek, un vecumdienās vēl izdzinuši.. . Dēls arī labais. Klusē, baidās pat acis pacelt. Ja sieva pateiks — atsakies no tēva, atsacīsies ar. Lupata tāds, bet priekšniekos lien. E, ko tur runāt! Nav vairs tie ļaudis, nav gan.»

Tanabajam kļuva karsti, viņš atpogāja krekla apkakli un, smagi elpodams, sāka staigāt ap ratiem, aizmirsis par zirgu, par ceļu, par tuvo nakti. Un nekādi nespēja nomierināties. Tur, dēla mājās, viņš bija savaldījies, uzskatīdams, ka strīds ar vedeklu aizskartu viņa cieņu. Taču tagad pēkšņi iekarsa, tagad būtu pateicis viņai visu, par ko ar tādu rūgtumu braukdams bija domājis: «Ne jau tu mani uzņēmi partijā un ne jau tu izdzini no tās. Un kā gan tu, vedekliņ, vari zināt, kas toreiz notika. Tagad ir viegli par visu spriest un visu nosodīt. Tagad visi izglītoti, nu gods *un slava par to. Bet no mums prasīja, un kā vēl prasīja. Par tēvu, par māti, par draugu, par naidnieku, par sevi, par kaimiņa suni, par visu uz pasaules bijām atbildīgi. Bet, ka mani izslēdza, to tu labāk neaiztiec. Tā ir mana bēda, vedekliņ! To labāk neaiztiec.»

— To tu labāk neaiztiec! — viņš visu laiku skaļi atkārtoja, mīņādamies gar ratiem. — To tu labāk neaiztiec! — viņš runāja vienu un to pašu. Un vissāpīgākais, vispazemojošākais bija tas, ka, izņemot šos vārdus «labāk neaiztiec», nekā cita it kā arī nebija ko sacīt.

Viņš arvien vēl staigāja un staigāja gar ratiem, kamēr atcerējās, ka ir kaut kas jādara — nevar taču te palikt visu nakti.

Gulsari stāvēja iejūgā vēl tāpat nekustīgs, pret visu vienaldzīgs, uzkucies, kājas kopā savilcis, un šķita kā pārakmeņojies.

— Ko tu tā? — Tanabajs pieskrēja pie zirga un izdzirda klusu, gari stieptu vaidu.

— Aizsnaudies esi, vai? Grūti tev, vecais? Slikti? — Viņš steidzīgi aptaustīja aidinieka aukstās ausis, pabāza roku zem krēpēm. Arī tur bija auksts un mikls. Taču visvairāk viņu nobiedēja tas, ka roka nejuta pierasto krēpju smagumu. «Galīgi novecojis, krēpes gandrīz nogājušas, kļuvušas vieglas kā pūkas. Visi mēs kļūstam veci, visiem mums vienāds gals,» viņš rūgti nodomāja. Un neziņā apstājās, nesaprazdams, ko iesākt. Ja pamestu zirgu un ratus te un ietu kājām, tad ap pusnakti viņš aizkļūtu līdz mājām, līdz savai sargbūdai aizā. Viņš dzīvoja bāzē kopā ar sievu netālu no apūdeņošanas ierīču uzrauga, kas bija apmeties kādus pusotra kilometrus augšup pa upi. Vasarā Tanabajs pieskatīja pļavas, ziemā* siena stirpas, lai aitu gani tās priekšlaicīgi neizvazātu un neļautu ganāmpulkiem izbradāt.

Pagājušajā rudenī viņš kādu dienu bija aizbraucis uz kantori darīšanās, un jaunieceltais brigadieris, jauns agronoms no atbraucējiem, bija teicis viņam:

— Ejiet, tēvoci, uz zirgu stalli, mēs tur esam jums citu zirgu izraudzījuši. Tiesa gan, pavecs, taču jūsu darbam noderēs.

— Kā tad tā? — Tanabajs kļuva uzmanīgs.

— Atkal kāds kraķis?

— Jums tur parādīs. Tāds loss. Jūs pazīšot, stāsta, — kādreiz esat jājis uz tā.

Tanabajs devās uz zirgu stalli, un, kad pagalmā ieraudzīja aidinieku, sirds viņam sāpīgi sažņaudzās. «Re nu, esam atkal satikušies,» viņš paklusām noteica vecajam, galīgi nobrauktajam zirgam. Taču atteikties pietrūka dūšas. Aizveda zirgu sev līdzi.

Mājās sieva tik tikko pazina aidinieku.

— Tanabaj, vai tiešām šis ir tas pats Gul-sari? — viņa brīnījās.

— Tas pats, tas pats ir, kas tur ko brīnīties, — Tanabajs noburkšķēja, cenzdamies neskatīties sievai acīs.

Viņiem nevajadzētu īpaši nodoties atmiņām, kas saistītas ar aidinieku. Tanabajam bija viens grēks jaunības gados, jā, bija. Un, lai izvairītos no nevēlamas sarunas, viņš parupji noteica sievai:

— Nu, ko tu stāvi, uzsildi ko ēst. Esmu izsalcis kā suns.

— Es te skatos un domāju, ko nozīmē vecums, — viņa iesāka. — Ja tu nebūtu man pateicis, ka šis ir tas pats Gulsari, tā arī nebūtu pazinusi.

— Kas te ko brīnīties! Vai tu domā, ka mēs abi labāk izskatāmies? Visam savs laiks.

— Es jau ar to pašu saku ... — Viņa domīgi pašūpoja galvu un, labsirdīgi pasmiedamās, ierunājās: — Varbūt tu atkal pa naktīm sāksi kur jāt ar savu aidinieku? Es atļaušu.

— Kur nu, — viņš neveikli atmeta ar roku un pagrieza sievai muguru. Uz joku vajadzētu atbildēt ar joku, bet viņš galīgi samulsis uzlīda šķūņaugšā pēc siena. Ilgi tur noņēmās. Viņš bija domājis, ka sieva aizmirsusi, bet izrādās, ka nav vis.

No skursteņa vēlās dūmi, sieva sildīja vakariņām atdzisušās pusdienas, bet viņš vēl arvien ņēmās ap sienu, kamēr viņa pa durvīm uzsauca:

— Kāp zemē, citādi ēdiens atkal atdzisīs.

Vairāk viņa nepieminēja bijušo, un kādēļ

gan tas vajadzīgs? ...

Visu rudeni un ziemu Tanabajs kopa aidi-nieku, baroja ar siltām klijām un kapātiem runkuļiem. Zobi Gulsari bija nodiluši, palikušas vienas saknes. Un jau likās, ka dabūjis zirgu uz kājām, bet nu redz, kas gadījās. Ko lai tagad iesāk?

Nē, viņam nebija dūšas pamest zirgu ceļa vidū.

— Ko nu darīsim, Gulsari, vai tā arī paliksim stāvot? — Tanabajs pagrūda aidi-nieku ar roku, tas salīgojās, pakustināja kājas. — Bet nu pagaidi, es tūlīt.

Ar pātagas kātu viņš izcēla no ratiem tukšo maisu, kurā vedeklai vedis kartupeļus, un izņēma no tā sainīti. Sieva bija izcepusi ceļam maizi, bet viņš to bija aizmirsis, ēšana nebija nākusi ne prātā. Tanabajs nolauza pusi plāceņa, sīki sadrupināja to un, sabēris svārku stūri, pienesa zirgam. Gulsari skaļi ievilka nāsīs maizes smaržu, taču ēst nespēja. Tad Tanabajs to sāka barot no rokas. Iebāza zirgam mutē pāris kumosu, un zirgs sāka gremot.

— Ed, ēd, gan jau tad aizvilksi, — Tanabajs kļuva priecīgāks. — Pamazītēm, palēnī-tēm, varbūt aizkļūsim ar mājās. Bet tur vairs nebūs ko baidīties, tur mēs abi ar veču tevi dabūsim uz kājām, — viņš runāja. Uz Tana-baja drebošajām rokām no zirga lūpām tecēja siekalas, un viņš priecājās, ka tās kļuvušas siltākas.

Tad viņš saņēma aidinieku aiz pavadas.

— Iesim nu! Nav ko stāvēt. Iesim! — viņš stingri pavēlēja.

Aidinieks sakustējās, rati iečīkstējās, riteņi lēnām sāka klaudzēt pa ceļu. Un viņi lēnām sāka iet — vecais cilvēks un vecais zirgs.

«Galīgi bez spēka,» Tanabajs domāja par zirgu, soļodams pa ceļa malu. «Cik gan tev gadu, Gulsari? Divdesmit, bet varbūt arī vairāk. Laikam gan vairāk ...»

II

Pirmoreiz viņi satikās pēc kara.

Jefreitors Tanabajs Bakasovs bija pabijis gan Rietumos, gan Austrumos, viņš demobilizējās pēc Kvantunas armijas kapitulācijas. Kopā ņemot, viņš gandrīz sešus gadus bija nosoļojis pa kara ceļiem. Un nekas ļauns nebija noticis, dievs sargāja, vienreiz vezumnieku rindā kontuzēja, otrreiz ievainoja ar šķembu krūtīs, kādus divus mēnešus sagulējis hospitālī, viņš atkal panāca savu daļu.

Taču, kad viņš devās mājup, sievas, kas stacijās tirgojās, sauca viņu par veci. Vairāk gan pa jokam. Tanabajs pat lāgā nedusmojās uz viņām. Viņš, protams, nebija nekāds jaunais, taču vecs arī ne, tā tikai pēc izskatan varēja likties, jo Tanabajs bija krietni nomelnējis pa kara laiku, arī ūsās iemeties sirmums, taču miesa un gars bija spēka pilni. Pēc gada sievai piedzima meita, vēlāk — otra. Abas jau apprecējušās, abām bērni. Bieži vien vasarā visi sabrauc ciemos. Vecākās meitas vīrs ir šoferis. Sasēdina visus kravas kastē un dodas kalnos pie vecākiem. Nē, par meitām un znotiem slikta vārda nevar teikt, bet dēls gan nav izdevies. Taču tas jau ir cits stāsts ...

Toreiz, pēc uzvaras, kad viņš devās mājup, likās, ka īstā dzīve vēl tikai sāksies. Tik priecīgi bija ap sirdi. Lielās stacijās ešelonu sagaidīja un pavadīja pūtēju orķestris. Mājās gaidīja sieva, dēlēnam astotais gadiņš, tas posās uz skolu. Tanabajs brauca mājup ar tādu sajūtu, it kā būtu no jauna piedzimis, it kā viss, kas bijis līdz tam, nemaz nebūtu jāņem vērā. Gribējās visu aizmirst, gribējās domāt tikai par nākotni. Un viņš to iztēlojās skaidru, vienkāršu: jādzīvo, jāaudzina bērni, jāsaved kārtībā saimniecība, jāuzceļ māja, vārdu sakot, jādzīvo. Un tam nekas vairs nedrīkst stāties ceļā, jo visa pagātne bija dota ķīlā par to, lai tagad beidzot sāktos tā īstā dzīve, pēc kuras viņi visu šo laiku bija tiekušies, kuras vārdā uzvarējuši un krituši karā.

Tikai izrādījās, ka Tanabajs bija pasteidzies, tā domādams, krietni vien pasteidzies — nākotnes labā vēl vajadzēja ziedot gadu pēc gada.

Sākumā viņš strādāja smēdē par uzsitēju. Viņam jau agrāk bija ķēriens šajā darbā, un, nu pieticis pie laktas, viņš no rīta līdz vakaram visā spēkā zvetēja tā, ka kalējs tikko

spēja izgrozīt zem vesera kvēlojošo dzelzs gabalu. Viņš pat tagad vēl reizumis dzird to smēdes šķindoņu un dimdēšanu, kas toreiz noklusināja visas bažas un rūpestus. Trūka maizes, drēbju, sievietes staigāja basā kājā uzautās galošās, bērneļi nezināja, kas ir cukurs, kolhozs iegrimis parādos līdz ausīm, rēķiniem bankā uzlikts arests, bet viņš no visa atgaiņājās ar veseri. Zvēla tā, ka lakta skanēja un dzirksteles šķīda kā zilas šļakatas. «Uh-ha!» viņš ievilka un izpūta elpu, cilādams un nolaizdams veseri, un domāja: «Gan viss nokārtosies, galvenais, ka uzvara ir mūsu; galvenais — uzvara mūsu!» Un veseris atkārtoja: «Uzvara mūsu, mūsu, mūsu!» Un ne tikai viņam vienam, visiem toreiz prieks par uzvaru bija kā maize.

Pēc tam Tanabajs sāka strādāt par zirgu ganu, aizgāja kalnos. Čoro viņu pierunāja. Nelaiķis Čoro toreiz bija kolhoza priekšsēdētājs, viņš visu kara laiku bija vadījis kolhozu. Armijā viņu neņēma slimās sirds dēļ. Lai arī viņš bija dzīvojis pa mājām, taču novecojis bija krietni. Tanabajs pārnācis to tūdaļ ievēroja.

Diezin vai kāds cits būtu varējis viņu pierunāt apmainīt smēdi pret zirgu baru. Bet Čoro viņam bija vecs draugs. Kādreiz viņi, būdami komjaunieši, kopā bija sākuši aģitēt par kolhoziem, kopā ekspropriējuši kulakus, īpaši viņš, Tanabajs, toreiz centās. Nesaudzēja nevienu, kas bija iekļuvis sarakstos . ..

Čoro Tanabaju pierunāja, atbraucis uz smēdi, un, liekas, bija ļoti apmierināts, ka viņam tas izdevies.

— Bet es baidījos — būsi pieaudzis pie vesera, ka ne atraut, — viņš smaidīdams sacīja.

Čoro bija slims, galīgi novājējis, kakls izstiepies garš, iekritušajos vaigos iegūlušas dziļas grumbas. Laiks vēl bija silts, taču Čoro arī vasarā staigāja savā mūžīgajā vatenī.

Viņi sēdēja pie arika netālu no smēdes un runājās. Tanabajs atcerējās, kāds Čoro bijis jaunībā. Tajā laikā viņš bija izskatīgs puisis un pats izglītotākais ailā. Ļaudis viņu cienīja mierīgās un laipnās dabas dēļ. Tomēr Tanabajam nepatika viņa labsirdība. Sapulcēs viņš reizēm lēca augšā un strostēja Čoro par nepieļaujamo mīkstsirdību šķiru cīņā ar ienaidnieku. Tas viņam izdevās vareni, tieši kā avīzēs. Visu, ko bija dzirdējis avīžu kolektīvās lasīšanas laikā, Tanabajs atkārtoja no galvas. Reizēm pašam kļuva baigi, klausoties savos vārdos. Toties — kas par iespaidu.

— Saproti, aizvakar biju kalnos, — Čoro stāstīja. — Veči jautā, vai visi karavīri esot atgriezušies. «Jā, visi,» atbildu, «kas palikuši dzīvi.» — «Bet kad viņi taisās ķerties pie darba?» — «Jau strādā,» atbildu, «cits uz lauka, cits uz būvēm, cits vēl kur.» — «To arī mēs zinām. Bet kas zirgus kops? Gaidīs, kamēr mēs nomirstam, bet mūsu dienas skaitītas.» Mani pārņēma kauns. Vai saproti, uz kuru pusi griež? Šos večus mēs kara laikā aizsūtījām kalnos par zirgu ganiem. Kopš tā laika viņi tur dzīvo. Vai man tev jāstāsta, ka tas nav sirmgalvju darbs. Mūžīgi seglos, nav miera ne dienu, ne nakti. Un kā ir ziemas naktīs! Vai atceries Derbišbaju, viņš tā art sastinga, seglos sēdēdams. Bet viņi pat zirgus iejāja, armijai tie bija nepieciešami. Lai pamēģina kāds, kā tas ir, kad septītais desmits mugurā un kad zirgs kā tāds sātans nēsā pa kalniem un lejām. Ne savus kauliņus nesalasīsi. Paldies viņiem par to pašu, ka izturēja. Bet frontinieki, skat, atgriezušies un rausta degunu, saskatījušies kultūru ārzemēs, par zirgu ganiem vairs negrib iet. Kāpēc, sak, man jāklaiņā pa kalniem. Redzi, kā iznācis. Izpalīdzi nu, Tanabaj. Ja tu būsi ar mieru, tad arī citus piespiedīsim.

— Labi, Čoro, mēģināšu runāt ar sievu,— Tanabajs atbildēja. Bet pats nodomāja: «Kāda dzīve aizšalkusi pāri, bet tu, Čoro, aizvien tas pats. Izkvēlo savā darbā. Varbūt tas ir labi. Daudz esam karā pieredzējuši, visiem mums vajadzētu kļūt labākiem. Varbūt tieši tas arī ir vispareizākais dzīvē?»

Tā viņi arī būtu izšķīrušies, Tanabajs jau gāja uz smēdi. Taču Čoro pēkšņi uzsauca viņam:

— Pagaidi, Tanabaj! — Viņš piejāja pie viņa uz zirga un pārliecās pār seglu malu, ielūkodamies Tanabajam sejā:—Vai tu tikai nejūties sarūgtināts? — viņš klusi pajautāja. — Saproti, laika nekādi neiznāk. Gribētos pasēdēt, parunāties no sirds, kā senāk. Cik gadu neesam redzējušies. Domāju — beigsies karš, būs vieglāk, taču rūpes neiet mazumā. Dažu labu reizi ne acu neaizveru, visādas domas lien galvā. Ko darīt, lai saimniecība ietu uz augšu, lai visi būtu paēduši un lai plānus varētu izpildīt. Arī ļaudis nav vairs agrākie, grib dzīvot labāk . ..

Taču viņiem tā arī neiznāca no sirds parunāties, tā arī neradās izdevība pasēdēt divatā. Bet laiks skrēja, un pēc tam jau bija par vēlu . . .

Tieši toreiz, aizjājis kalnos par zirgu ganu, Tanabajs pirmoreiz ieraudzīja vecā Torgaja zirgu barā losu pusotra gada kumeļu.

— Ko tu man atstāj mantojumā, tēvoc? Zirgu bars nav nekāds labais, vai ne? — Tanabajs iedzēla vecajam ganam, kad zirgi bija pārskaitīti un izdzīti no aploka.

Torgajs bija sažuvis večukiņš bez neviena matiņa krunkainajā sejā, sīks un mazs, kā pusaudzis. Liela, pinkaina jērene turējās viņam galvā gluži kā sēne. Tādi večuki parasti ir ņipri, spurīgi un skaņu rīkli.

Taču Torgajs nesaskaitās.

— Tāds nu ir, zirgu bars kā jau zirgu bars, — viņš nesatricināmā mierā atbildēja. — Sevišķi lielīties nav ar ko, kādu laiku paganīsi, — pats redzēsi.

— Es jau tāpat vien, tēvoci, pa jokam, — Tanabajs samierinoši noteica.

— Viens gan ir! — Torgajs atbīdīja atpakaļ uz acīm nošļukušo jēreni un, paslējies kāpšļos, parādīja ar pletnes kātu. — Pavei, tas losais ērzelēns, kas ganās labajā pusē. Tam tāli ceļi priekšā.

— Kurš tad, vai tas tur apaļais kā bumba? Pēc skata tāds pasīks, krustos par īsu.

— Viņš no vēlīnajiem. Paaugsies un būs, kā nākas.

— Bet kas viņa sevišķs? Ar ko viņš atšķiras?

— Aidinieks no dzimšanas.

— Nu un kas tad ir?

— Tādi maz redzēti. Agrākos laikos tas nebūtu ne ar zeltu atsverams. Par lādu jāšanas sacīkstēs galvu lika ķīlā.

— Bet nu paskatīsimies, — Tanabajs ierosināja.

Viņi piespieda piešus un sāka jāt gar zirgu bara malu, atšķīra loso un sāka dzīt sev pa priekšu. Erzelēnam nekas nebija pretim pa-skrieties. Viņš jautri nopurināja krēpes, nosprausto jās un sāka skriet kā uzvilkts noteiktā, trauksmainā aidinieka solī, liekdams lielu pusloku, lai atgrieztos pie zirgu bara. Sajūsmināts par viņa skrējienu, Tanabajs iekliedzās:

— O-o-o, paskat, kā skrien! Paskaties!

— Ko tad tu domāji! — braši atsaucās vecais zirgu gans.

Viņi ātri rikšoja aidiniekam pakaļ un kliedza kā mazi bērni jāšanas sacīkstēs. Cilvēku balsis uzmundrināja ērzelēnu kā pātagas plīkšķi, viņa gaita kļuva aizvien straujāka un straujāka gandrīz bez piepūles, bez neviena soļa lēkšos, viņš skrēja izlīdzināti kā lidojumā,.

Viņiem vajadzēja palaist zirgus lēkšos, bet ērzelēns turpināja skriet tajā pašā aidinieka ritmā.

— Vai tu redzi, Tanabaj! — Torgajs jādams kliedza un vicināja cepuri. — Cik viņš jutīgs, kā klausa balsij, katrs uzsauciens viņam kā liptin pielīp, paskaties, kā piespiež, izdzirclis kliedzienu! Hop, hop, ho-o-p!

Kad losais ērzelēns beidzot atgriezās pie zirgu bara, viņi lika to mierā. Taču vēl ilgi nespēja norimties, pūtinādami savus sakarsušos zirgus.

— Nu paldies tev, tēvoci Torgaj, esi labu zirdziņu izaudzinājis. Pat sirds tāda priecīgāka kļuva.

— Labs gan, — večukiņš piekrita. — Tikai tu skaties, — viņš pēkšņi kļuva skarbāks un pakasīja pakausi. — Nenobrīni. Un par agru neizpļāpājies. Labam aidiniekam, tāpat kā daiļai meičai, tīkotāju netrūkst. Meitenes liktenis zināms: labās rokās — ziedēs kā puķe un acis priecēs, bet tiks kādam muļķim nagos — sirds sažņaugsies, viņu ieraugot. Un palīdzēt arī nevarēs. Tas pats ar labu zirgu. Sabeigt viegli. Auļodams var krist.

— Neuztraucies, tēvoci, es arī šo to saprotu, neesmu maziņais.

— Nu kā tad. Es jau tāpat vien. Bet sauc viņu par Gulsari. Neaizmirsti.

— Par Gulsari?

— Jā. Pagājušo vasaru te mazmeitiņa ciemojās. Viņa tā iesauca. Bija iemīļojusi. Toreiz viņš gadenītis bija. Paturi prātā — Gulsari.

Valodīgs večukiņš bija Toigajs. Visu nakti ņēmās pamācīdams. Tanabajs pacietīgi klausījās.

Viņš pavadīja Torgaju un viņa sievu kādas septiņas verstis aiz nometnes. Palika tukša jurta, kurā viņam ar ģimeni būs jādzīvo. Otrajā jurtā vajadzēja apmesties palīgam.

Taču palīgu vēl nebija sameklējuši. Pagaidām viņš bija viens. Atvadoties Torgajs atkal atgādināja:

— Loso ērzelēnu pagaidām neaiztiec. Un nevienam neuztici. Pavasari pats iejāj. Tikai pielūko — tā uzmanīgi. Kad sāks klausīt jātniekam, stipri nedzen. Sāksi raustīt, nojuks aidinieka solis, samaitāsi zirgu. Un vēl pie-skatķ lai pirmajās dienās nepadzeras sakarsis. Ūdens var krist uz kājām, spreijas piemetīsies. Bet, kad iejāsi, — parādīsi, ja nebūšu nomiris .. .

Un aizbrauca Torgajs ar savu večiņu, atstājis viņam zirgu baru, jurtu, kalnus, paņemdams līdzi kamieli, kam bija sakrāvis mugurā visu savu iedzīvi...

Ja Gulsari būtu zinājis, cik valodu par viņu izrunāts un cik daudz vēl priekšā, un pie kā tas viss novedīs! . . .

Viņš, tāpat kā agrāk, brīvi klejoja ar zirgu baru. Apkārt bija arvien tas pats — tie paši kalni, tās pašas pļavas un upes. Tikai večuka vietā viņus sāka ganīt cits saimnieks, ģērbies pelēkā šinelī, karavīra ausaini galvā. Jaunā saimnieka balss bija mazliet piesmakuši, taču skaļa un valdonīga. Zirgi pie viņa ātri pierada. Lai jau viņš jādelē apkārt, ja tā patīk.

Un tad sāka snigt. Sniga bieži, un sniegs ilgi turējās. Zirgi ar kājām kašāja sniegu, lai sadabūtu zāli. Saimnieka seja nomelnēja, un viņa rokas no vēja kļuva cietas. Viņš nu staigāja velteņos, vīstījās lielā kažokā. Gulsari apauga ar garu vilnu, tomēr viņam bija auksti, īpaši pa naktīm. Spelgoņas naktīs zirgi sablīvējās aizvējā cits pie cita un stāvēja tā, gluži nosarmojuši, līdz saules lēktam. Saimnieks turpat jādelēja uz zirga, dauzīja rokas, berzēja seju. Reizēm pazuda un atkal parādījās. Bija labāk, kad viņš negāja prom. Uzsauc vai aukstumā nokrekšķinās — zirgi saceļ galvas, saslien ausis, taču, pārliecinājušies, ka saimnieks turpat vien ir, sāk snaust, nakts vējam šalcot un svilpojot. No viņas ziemas Gulsari iegaumēja Tanabaja balsi uz visu mūžu.

Reiz naktī kalnos sākās vējputenis. Bira asas sniega pārslas. Tās saķepa krēpēs, smagi piedzina asti, aizlipināja acis. Zirgi bija tramīgi. Tie spiedās cits pie cita un drebēja. Vecās ķēves nemierīgi krāca, dzīdamas kumeļus bara vidū. Tās nobīdīja Gulsari pašā malā, un viņš nekā nevarēja iespraukties vidū. Viņš sāka spārdīties, grūstīt citus, taču atjēdzās pavisam ārpusē, un tur viņš dabūja krietnu mācību no bara ērzeļa. Tas jau sen joņoja apkārt, ārdīdams sniegu ar spēcīgajām kājām un dzīdams zirgu baru ciešāk kopā. Reizēm viņš aizauļoja kaut kur sāņus, draudoši noliecis galvu un pieglaudis ausis, un pazuda tumsā, bija dzirdama tikai viņa krākšana, tad atkal atskrēja pie zirgiem, noskaities un bargs. Pamanījis malā nogājušo Gulsari, viņš pilnā sparā metās tam virsū un pagriezies ar briesmīgu spēku iespēra pa sāniem. Tas bija tik sāpīgi, ka Gulsari aizrāvās elpa. Iekšā viņam viss sagriezās, viņš iezviedzās no sāpēm un tikko noturējās kājās. Viņš vairs nemēģināja patgalvīgi rīkoties. Apvainojies uz nikno ērzeli, sānam sāpīgi smeldzot, viņš mierīgi stāvēja, piespiedies bara malā. Zirgi pieklusa, un tad viņš izdzirda neskaidru, gari stieptu gaudošanu. Viņš nekad nebija dzirdējis gaudojam vilkus, un juta, ka viss viņā it kā apstājas un sastingst. Zirgi nodrebēja, saspringa un sāka ausīties. Viss bija klusu. Taču šis klusums bija baismīgs. Sniegs vēl arvien sniga un grabēdams lipa pie Gulsari izslietā purna. Kur ir saimnieks? Viņš šobrīd bija tik ļoti vajadzīgs. Kā gribētos vismaz saklausīt viņa balsi, ieelpot piedūmotā kažoka smaržu. Taču viņa nav. Gulsari pašķielēja sānis un sastinga šausmās. Malā tā kā pazibēja kāda ēna un kūņojās tumsā pa sniegu. Gulsari strauji atsprāga atpakaļ, un zirgi tajā pašā brīdī pacir-tās sānis un sāka skriet. Mežonīgi zviegdami, krākdami satrakotie zirgi kā lavīna gāzās melnajā tumsā. Un nebija vairs tāda spēka, kas varētu tos apturēt. Zirgi drāzās uz priekšu, cik ātri vien varēdami, un rāva cits citu līdzi kā akmeņi kalnu nogruvumā, kas atrāvušies no kraujas. Neko nesaprazdams, Gulsari joņoja mežonīgos, trakos auļos. Un pēkšņi atskanēja šāviens, tad nodārdēja otrs. Zirgi auļodami izdzirda saimnieka nikno balsi. Kliedzieni atskanēja kaut kur sānis un neapklusdami iešķērsām devās viņiem pretim, un tad jau atskanēja priekšā. Zirgi tagad centās panākt šo nerimstošo balsi, kas veda tos sev līdzi. Saimnieks bija kopā ar tiem. Viņš jāja pa priekšu, riskēdams kuru katru brīdi nogāzties aizā vai bezdibenī. Viņš jau kliedza pusbalsī, tad aizsmaka pavisam, taču nepārtrauca saukt: «Hop, hop, hop-o-op!» Un zirgi skrēja pakaļ, glābdamies no šausmām, kas tos vajāja.

Gaismai austot, Tanabajs atdzina zirgu baru uz veco vietu. Un tikai tur tie apstājās. Tvaiki cēlās pār zirgu baru kā bieza migla, zirgiem smagi cilājās sāni, un tie vēl arvien drebēja no pārdzīvotajām bailēm. Tie ēda sniegu. Arī Tanabajs ēda sniegu. Viņš bija pietupies un saujām bāza mutē sniega piciņas. Pēc tam viņš ilgi un nekustīgi sēdēja, atbalstījis seju delnās. Bet sniegs joprojām sniga. Tas acumirklī izkusa uz sakarsušajām zirgu mugurām un pilēja lejup duļķainām, dzeltenām lāsēm . ..

* * * *

Nokusa dziļie sniegi, sāka zaļot zāle, un Gulsari ātri pieņēmās miesās. Zirgiem nogāja vecā spalva un sāka lāsmot jaunā. Likās, ka ziemas un barības trūkuma nemaz nebūtu bijis. Zirgi to neatcerējās, bet cilvēks atcerējās. Atcerējās salu un vilku gaudošanu naktīs, atcerējās, kā bija salis zirga mugurā, kā kodījis lūpas, lai nesāktu raudāt, pie ugunskura sildīdams sastingušās rokas un kājas, atcerējās pavasara atkalu — kā svinains kraupis tā bija sakalusi zemi, atcerējās, kā tad gāja bojā vājie zirgi, kā viņš, nokāpis no kalniem, acis nepaceldams, kolhoza kantorī parakstīja aktus par nosprāgušajiem zirgiem un kā, pēkšņi nesavaldījies, kliedza un sita ar dūri pa priekšsēdētāja galdu:

— Tu neskaties uz mani tā! Es tev neesmu nekāds fašists! Kur ir šķūņi zirgiem, kur barība, kur auzas, kur sāls? Ar pliku vēju iztiekam! Vai tā jums vēlēts saimniekot? Paraugies, kādās skrandās mēs staigājam! Paraugies uz mūsu jurtām, paskaties, kā es dzīvoju! Pat maizi neēdam pilnu vēderu. Tad jau frontē bija simtreiz labāk. Un tu vēl skaties uz mani tā, it kā es pats būtu nožņaudzis tos zirgus!

Atcerējās priekšsēdētāja baigo klusēšanu, viņa pelēko seju. Atcerējās, kā pašam bija kļuvis kauns par saviem vārdiem un kā sācis atvainoties.

— Nu piedod man, piedod, ka es tā sāku ārdīties, — viņš stostīdamies noteica.

— Man jau ir jālūdz piedošana tev, — Čoro viņam atbildēja.

Un viņu pārņēma vēl lielāks kauns, kad priekšsēdētājs, izsaucis noliktavas pārzini, norīkoja:

— Izsniedz viņam piecus kilogramus miltu.

— Bet kā ar mazbērnu novietni?

— Kādu mazbērnu novietni? Vienmēr tu visu jauc! Izsniedz! — Čoro asi pavēlēja.

Tanabajs gribēja stingri atteikties, sak, drīz būs piens, būs kumiss, taču, paraudzījies uz priekšsēdētāju un uzminējis viņa melus, nolēma klusēt. Vēlāk katru reizi viņam dega mēle, ēdot putru, kas bija vārīta no šiem miltiem. Viņš meta nost karoti:

— Vai tu applaucēt mani gribi, vai?

— Bet tu padzisini, neesi mazais bērns, — sieva mierīgi atbildēja.

Viņš atcerējās, visu atcerējās ...

Taču tagad bija jau maijs. Zviedza ērzeļi, mezdamies cīņā cits pret citu un dzīdami sev līdzi jaunās ķēves no svešiem bariem.

Izmisuši jādelēja zirgu gani, pūlēdamies izšķirt ķildniekus, arī viņi lamājās cits ar citu, reizēm pat saķērās, atvēzējušies ar pletnēm. Gulsari par to visu nebija nekādas daļas. Pārmaiņus spīdēja saule un lija lietus, zāle dīga turpat pie kājām. Pļavas kļuva zaļas jo zaļas, bet virs tām vizēja balti jo balti sniegi kalnu galotnēs. Tajā pavasarī losajam aidi-niekam sākās brīnumainais jaunības laiks. No pinkaina, pastrupa pusotrgadīša viņš vērtās par staltu, spēcīgu ērzelēnu. Ķermenis, zaudējis apaļīgās līnijas, izstiepās un jau ieguva trīsstūra veidu — viņam bija platas krūtis un šaurs pakaļgals. Arī galva izveidojās par īstu aidinieka galvu — kalsna, pakumpu purnu, acis patālu viena no otras, stingrās lūpas asi iezīmētas. Taču arī par to viņam nebija nekādas daļas. Tikai viena kaislībā pagaidām valdīja pār viņu, sagādādama saimniekam ne mazumu rūpju — viņam patika skriet. Aizraudams sev līdzi pārējos vienaudžus, viņš šaudījās starp tiem kā dzeltena komēta. Kāds neizsīkstošs spēks nerimtīgi trenca viņu augšup kalnos un pa nogāzēm lejup, gar akmeņaino upes krastu, pa kraujām takām, pa savrupienām un palejām. Un pat dziļā naktī, kad mirguļoja zvaigznes un viņš laidās miegā, sapņos šķita, ka zem kājām auļo zeme, krēpēs un ausīs svilpo vējš, klikšķ un skanēt skan pakavi.

Pret saimnieku viņš izturējās tāpat kā pret visu citu, kas tieši neskāra viņu. Nevarēja teikt, ka viņš mīlētu to, taču nejuta arī nekādu nepatiku, jo saimnieks neierobežoja viņa dzīvi. Vienīgi reizēm lamājās, dzīdamies pakaļ, kad kumeļi bija pārak tālu aizauļojuši. Reizēm saimniekam izdevās uzšaut lo-sajam ar garo nūju. Gulsari tad nodrebēja pie visām miesām, taču nevis no sitiena, bet tādēļ, ka tas bija negaidīti, viņa solis kļuva vēl straujāks. Un, jo ašāk viņš skrēja, dodamies atpakaļ pie citiem zirgiem, jo vairāk patika savam saimniekam, kas auļoja viņam pakaļ ar garo nūju rokā. Aidinieks dzirdēja aiz muguras uzmundrinošus saucienus, dzirdēja, kā saimnieks jādams sāk dziedāt, un tādos brīžos viņš mīlēja saimnieku, viņam patika skriet, dziesmai skanot. Vēlāk viņš labi iepazina šīs dziesmas — tās bija ļoti dažādas, gan priecīgas, gan skumjas, gan īsas, gan garas, gan ar, gan bez vārdiem. Viņam patika arī tās reizes, kad saimnieks baroja zirgus ar sāli. Garās, uz mietiņiem nostiprinātās dēļu silēs saimnieks izbārstīja lielus sāls gabalus. Zirgi saklupa apkārt viss bars, un kas tā bija par baudu! Uz sāli viņš ari iekrita.

Kādu reizi saimnieks sāka dauzīt pa tukšu spaini un saukt kopā zirgus: «Šuk, šuk, šuk!» Zirgi saskrēja. Gulsari laizīja sāli, stāvēdams kopā ar pārējiem, un nemaz neuztraucās, kad saimnieks ar savu pārinieku sāka apstaigāt zirgus ar garām nūjām rokās. Tas uz viņu neattiecās. Garā nūja ar cilpu galā noderēja, ķerot jājamos zirgus, slaucamās ķēves un citus, bet uz viņu tas neattiecās. Viņš bija brīvs. Un pēkšņi astru cilpa pārslīdēja pāri galvai un palika karājamies kaklā. Gulsari nesaprata, kas notiek, cilpa pagaidām nebiedēja, un viņš turpināja laizīt sāli. Citi zirgi raustās, slienas pakaļkājās, kad tiem

uzmet cilpu, bet Gulsari pat nepakustējās. Bet nu viņam sagribējās aizskriet uz upi padzerties. Cilpa kaklā savilkās un apturēja viņu. Tā vēl nekad nebija noticis. Gulsari atsprāga atpakaļ, iekrācās, acis izspiedās, tad viņš uzslējās pakaļkājās. Zirgi visapkārt ātri izklīda, un viņš atradās aci pret aci ar cilvēkiem, kas viņu turēja astru virvē. Saimnieks stāvēja priekšā, viņam aiz muguras — otrs zirgu gans, un turpat mīņājās zirgu ganu puišeļi, kuri te bija parādījušies pavisam nesen, bet jau paguvuši viņam krietni apnikt ar savu nemitīgo jādelēšanu ap zirgu baru.

Aidinieku pārņēma šausmas. Viņš uzslējās pakaļkājās vēlreiz, tad vēl un vēl, saule sagriezās viņa acu priekšā, izplūzdama karstos lokos, kalni, zeme un cilvēki klupdami krita augšpēdus un acis uz mirkli aizsedza melns, biedējošs tukšums, kuru viņš dauzīja ar priekškājām.

Taču, lai cik stipri viņš sitās, cilpa savilkās arvien ciešāk, un, smakdams vai nost, aidinieks cirtās nevis prom no cilvēkiem, bet gan uz viņu pusi. Cilvēki atrāvās nost, cilpa uz īsu mirkli kļuva vaļīga, un viņš ieskrē-jies sāka vilkt tos pa zemi. Sievietes sāka kliegt, aizdzina puišeļus uz jurtām. Tomēr zirgu gani paguva pielēkt kājās, un cilpa atkal sažņaudzās ap Gulsari kaklu. Šoreiz tik cieši, ka nevarēja vairs paelpot. Un viņš apstājās, zaudējis spēkus no galvas reiboņa un gaisa trūkuma.

Ritinādams rokās virvi, saimnieks no sāniem sāka zirgam tuvoties. Gulsari viņu redzēja ar vienu aci. Saimnieks nāca tuvāk, vi-nam bija saplēstas drēbes un nobrāzta seja. Taču acīs nebija dusmu. Viņš smagi elpoja un, šmakstinādams ar sadauzītajām lūpām, klusi, gandrīz čukstus runāja:

— Nu, nu, Gulsari, nebaidies, stāvi, stāvi!

Aiz viņa uzmanīgi tuvojās palīgs, neatlaizdams virvi vaļīgāk ne uz mirkli. Saimnieks beidzot ar roku pieskārās aidiniekam, paglās-tīja galvu un, atpakaļ nepagriezdamies, īsi uzsauca palīgam:

— Iemauktus!

Palīgs padeva iemauktus.

— Stāvi, Gulsari, stāvi, tu jau man esi gudrinieks, — saimnieks runāja. Apsedzis aidiniekam ar plaukstām acis, viņš uzmeta tam galvā iemauktus.

Nu vajadzēja ielikt mutē laužņus un apseglot. Kad iemaukti bija jau uzlikti, Gulsari iekrācās, gribēdams pacirsties sāņus. Taču saimnieks paguva saķert viņu aiz augšējās lūpas,.

— Žņaugu! — viņš uzsauca palīgam, un tas pieskrēja klāt, ātri uzlika uz lūpas ādas žņaugu un sāka to ar koku vilkt ciešāk.

Aidinieks no sāpēm pietupēs uz pakaļkājām un vairs nepretojās. Aukstie dzelzs laužņi skanēdami atsitās pret zobiem un iegriezās mutes kaktiņos. Viņam kaut ko uzmeta mugurā, savilka ciešāk un, rāvieniem pievelkot siksnas, sažņaudza krūtis tā, ka viņš sašūpojās no vienas puses uz otru. Taču tam vairs nebija nozīmes. Viņš juta tikai visu aptverošas, neiedomājamas sāpes lūpā. Acis sprāga vai no pieres laukā. Nevarēja ne pakustēties, ne ievilkt elpu. Un viņš pat nepamanīja, kad un kā saimnieks bija uzsēdies viņam mugurā, atjēdzās tikai pēc tam, kad no lūpas bija noņemts žņaugs.

Kādu brīdi viņš stāvēja, neko neapjēgdams, čokurā savilcies un stīvs, tad ar vienu aci pašķielēja pār plecu un pēkšņi ieraudzīja sev mugurā cilvēku. No bailēm viņš metās prom, taču laužņi plēsa muti un cilvēka kājas stingri iecirtās sānos. Aidinieks uzslējās pakaļkājās, nikni un izmisīgi iezviedzās un sāka svaidīties uz visām pusēm, mētādams uz augšu dibenu, tad, sasprindzinājis muskuļus, centās nomest no sevis visu, kas žņaudza viņu, un drāzās sānis, taču virve, kuras galu zem seglu kāpšļa turēja otrs cilvēks, kas jāja uz otra zirga, nelaida viņu. Un tad viņš sāka skriet pa apli, sāka skriet, gaidīdams, ka loks pavērsies un viņš varēs aizjoņot, kur vien gribēs. Taču loks nepavērās, un viņš tikai skrēja un skrēja pa apli. Cilvēkiem to vien vajadzēja. Saimnieks uzšāva viņam ar pletni un skubināja, piespiezdams ar zābaku papēžiem. Divas reizes aidiniekam tomēr izdevās viņu nomest zemē. Taču viņš piecēlās un atkal ielēca seglos.

Tā tas turpinājās ilgi, ļoti ilgi. Griezās galva, griezās zeme visapkārt, griezās tālumā izklīdušie zirgi, griezās kalni, griezās mākoņi debesīs. Tad viņš nogura un sāka iet solī. Ļoti gribējās dzert.

Taču dzert viņam nedeva. Vakarā neno-seglotu, tikai ar mazliet vaļīgāk palaistām seglu jostām viņu piesēja pie slitas atdusi-nāt. Iemauktu pavadas bija stingri piesietas pie seglu loka, tā ka galva bija jātur, taisni izslieta, tādēļ atgulties zemē viņš nevarēja. Kāpšļi arī bija pacelti augšā un uzmaukti uz seglu loka. Tā viņš stāvēja visu nakti. Stāvēja rāmi, zaudējis drosmi pēc visa tā neiedomājamā, ko bija nācies piedzīvot. Laužņi mutē vēl arvien traucēja, visniecīgākā kustība radīja svelošas sāpes, nepatīkama bija dzelzs piegarša. Laužņu savainotie mutes kaktiņi bija uzpampuši. Sānos sūrstēja siksnu noberztās vietas. Un zem sviedrenes sāpēja samocītā mugura. Briesmīgi gribējās dzert. Viņš dzirdēja šalcam upi, un slāpes kļuva vēl lielākas. Tur aiz upes, kā vienmēr, ganījās zirgu bari. Varēja dzirdēt daudzo kāju dipoņu, zirgu zviedzienus un ganu kliedzienus. Cilvēki jurtu tuvumā sēdēja pie ugunskuriem, atpūtās. Puišeļi, kaitinādami suņus, vaukšķēja kā kucēni. Bet viņš stāvēja, un nevienam gar viņu nebija nekādas daļas.

Tad uzlēca mēness. Kalni klusi izpeldēja no tumsas un klusi sāka šūpoties, dzeltenās mēnesnīcas apspīdēti. Zvaigznes iedegās aizvien spožāk, nolaizdamās aizvien tuvāk zemei. Viņš stāvēja rāmi, piekalts pie vienas vietas, taču viņu kāds meklēja. Viņš dzirdēja mazās, bērās ķēvītes zviedzienus, tās pašas, ar kuru kopā viņš bija uzaudzis un no kuras nebija šķirams. Viņai bija balta zvaigzne pierē. Viņai patika skraidīt kopā ar Gulsari. Ķēvīti jau sāka lenkt ērzeļi, taču viņa vairījās un kopā ar Gulsari pabēga kaut kur tālāk. Viņa vēl bija pusaugā, un arī viņš vēl nebija sasniedzis tādu vecumu, lai izdarītu ar ķēvīti to, ko centās darīt pārējie ērzeļi.

Nu jau viņa iezviedzās kaut kur pavisam tuvu. Jā, tā bija viņa, Gulsari skaidri pazina viņas balsi. Viņš gribēja atsaukties, taču baidījās atvērt savainoto, uzpampušo muti. Tas bija ļoti sāpīgi. Beidzot ķēvīte atrada viņu. Pieskrēja klāt vieglā solī, mēness gaismā spīdinādama balto zvaigznīti pierē. Aste un kājas bija slapjas. Viņa bridusi pāri upei un atnesusi sev līdzi auksta ūdens smaržu. Piedūrusies ar purnu, viņa sāka Gulsari apostīt, pieskardamās viņam ar stingrām, siltām lūpām. Maigi sprauslādama, aicināja viņu sev līdzi. Bet viņš nevarēja pakustēties no vietas. Tad viņa uzlika galvu uz Gulsari kakla un ar zobiem sāka kasīt zem krēpēm. Arī Gulsari vajadzēja uzlikt galvu uz viņas kakla un pakasīt viņai skaustu. Taču viņš nevarēja atbildēt uz viņas glāstiem. Viņš nespēja ne pakustēties. Viņam gribējās dzert.

Ja viņa varētu padzirdīt viņu! Kad viņa skrēja projām, Gulsari skatījās pakaļ, kamēr viņas ēna izzuda krēslainajā tumsā aiz upes. Atnāca un aizgāja. Asaras sāka ritēt viņam no acīm. Asaras lielām lāsēm ritēja pār purnu un klusi krita pie kājām. Aidinieks pirmo reizi mūžā raudāja.

Agri no rīta atnāca saimnieks. Viņš paraudzījās visapkārt uz pavasarīgajiem kalniem, izstaipījās un smaidīdams ievaidējās no sāpēm kaulos.

— Ai Gulsari, pamocīji gan tu mani vakar. Nu? Tev auksti? Redzi nu, kā tev izgāja. Būs jau labi.

Viņš paplikšķināja aidiniekam pa kaklu un mīļi un zobgalīgi kaut ko runāja. Kā Gulsari varēja zināt, ko tieši cilvēks runāja?

Bet Tanabajs sacīja:

— Tu, draudziņ, nedusmojies! Mūžīgi jau nevar staigāt bez darba. Pieradīsi, un viss būs labi. Nomocījies jau esi, bet citādi tak nevar. Dzīve, brāl, nav joka lieta, tā daudz ko iemācīs. Toties vēlāk nevajadzēs klanīties katram akmenim uz ceļa. Esi izsalcis, vai ne? Dzert gribas? Zinu .. .

Viņš aizveda aidinieku uz upi. Uzmanīgi izņēma laužņus no savainotās mutes. Gulsari drebēdams pieklupa ūdenim, acis vai stinga no aukstuma. Ai, cik garšīgs bija ūdens un cik pateicīgs viņš bija par to cilvēkam!

Tā, lūk! Ātri vien viņš tik ļoti pierada pie segliem, ka tie gandrīz nemaz vairs netraucēja. Viegli un patīkami viņam šķita nest jātnieku savā mugurā. Tas vienmēr apvaldīja viņu, bet Gulsari traucās uz priekšu, un ceļš skanēja zem viņa noteiktajiem, ritmiskajiem aidinieka soļiem. Viņš iemācījās skriet ar jātnieku mugurā tik vienmērīgi un izlīdzināti, ka ļaudis rokas vien sasita:

— Uzliec viņam mugurā ūdens spaini — un ne pilīte neizšļakstīsies!

Bet vecais zirgu gans, večukiņš Torgajs, sacīja Tanabajam:

— Paldies tev, esi labi iejājis. Tagad tu redzēsi, cik augstu uzlēks tava aidinieka slavas zvaigzne!

III

Veco ratu riteņi lēni čīkstēja pa tukšo ceļu. Laiku pa laikam čīkstēšana apklusa. Aidinieks apstājās, galīgi nomocījies. Un tad stingajā

klusumā viņš dzirdēja, cik dobji ausīs dunēja sirdspuksti: tum-tuk, tum-tuk, tum-tuk. . .

Vecais Tanabajs gaidīja, kamēr zirgs atgūstas, tad atkal ņēma aiz pavadas:

— Iesim, Gulsari, iesim, raugi, jau vakars tuvojas.

Tā viņi vilkās kādas pusotras stundas, kamēr aidinieks apstājās pavisam. Tālāk viņš vairs nespēja pavilkt ratus. Tanabajs atkal sāka rosīties un skraidīt ap zirgu:

— Kā tad tā, Gulsari! Pavei, nāk taču nakts!

Bet zirgs nesaprata viņu. Viņš stāvēja aizjūgā, galvu mētādams, jo tā bija kļuvusi pārāk smaga viņa spēkiem, un kājas grīļojās. Ausīs joprojām dunēja sirdspuksti: tum-tuk, tum-tuk, tum-tuk.

— Tu man piedod, — Tanabajs ierunājās.

— Uzreiz vajadzēja saprast. Lai tad arī izput šie rati un aizjūgs, ka tikai tevi varētu dabūt mājās.

Viņš nometa zemē kažoku un sāka steidzīgi izjūgt zirgu. Izveda viņu no ilksīm, novilka sakas pār galvu un iemeta aizjūgu ratos.

— Nu tā, — viņš sacīja un, uzvilcis kažoku, paskatījās uz izjūgto aidinieku. Bez sakām, bez aizjūga, ar nesamērīgi lielu galvu zirgs stāvēja tagad aukstas, vakarīgas stepes vidū kā rēgs. — Ak kungs, par ko tu esi pārvērties, Gulsari? — Tanabajs nočukstēja.

— Ja tagad tevi ieraudzītu Torgajs, viņš apgrieztos kapā otrādi. . .

Tanabajs pavilka zirgu aiz pavadas, un viņi atkal sāka lēnām klunkurot pa ceļu. Vecais zirgs un vecais cilvēks. Aiz muguras palika pamestie rati, bet priekšā, rietumos, pār ceļu klājās tumši violeta tumsa. Nakts klusītiņām izplūda pār stepi, aizsegdama kalnus, izdzēsdama apvāršņa malu.

Tanabajs gāja, atcerēdamies visu, kas šajos garajos gados bija saistīts ar aidinieku, un, rūgti smīnēdams, domāja par cilvēkiem: «Tādi mēs visi esam. Atceramies cits citu tikai mūža vakarā, kad vai nu kāds smagi saslimis, vai nomiris. Tikai tad visiem pēkšņi kļūst skaidrs, ko esam zaudējuši, kāds bijis šis cilvēks, par ko ticis daudzināts, kādus darbus paveicis. Bet ko lai saka par mēmo lopiņu? Ko tikai Gulsari nav nesis savā mugurā! Kas tikai nav jājis ar viņu! Taču, kad kļuva vecs, visi viņu aizmirsa. Tagad kūņojas, tikko kājas vilkdams. Bet kas par zirgu bija! ...»

Un viņš atkal ļāvās atmiņām un brīnījās, ka tik ilgi nebija domājis par pagātni. Viss, kas reiz bijis, it kā atdzīvojās. Izrādās, ka nekas nepazūd bez pēdām. Agrāk viņš vienkārši tika maz domājis par pagātni vai, pareizāk sakot, aizliedzis sev domāt, bet tagad, pēc sarunas ar dēlu un vedeklu, slādams pa naksnīgo ceļu ar galīgi novārgušo aidinieku pavadā, viņš ar dziļām sāpēm un skumjām atskatījās uz nodzīvotajiem gadiem un tie kā dzīvi nostājās viņa acu priekšā.

Tā viņš gāja, savās domās nogrimis, un aidinieks klunkāja līdzi, pavadai aizvien vairāk un vairāk savelkoties. Kad večuka roka notirpa, viņš pārlika pavadu pār otru plecu un vilka aidinieku tālāk. Beidzot tas viņam kļuva par grūtu un viņš ļāva zirgam atpūsties. Un, brītiņu padomājis, noņēma tam iemauktus.

— Ej pa priekšu, ej, kā vari, es iešu aiz muguras, es tevi nepametīšu, — viņš sacīja. — Nu ej, ej pamazītēm.

Tagad aidinieks gāja pa priekšu, bet Tana-bajs aiz viņa, pārsviedis iemauktus pār plecu. Iemauktus viņš nekad nepametīs. Kad Gulsari apstājās, Tanabajs gaidīja, kamēr tas atgūs spēkus, un viņi atkal vilkās pa ceļu. Vecais zirgs un vecais cilvēks.

Tanabajs skumji pasmaidīja, atcerēdamies, kā pa šo pašu ceļu Gulsari savā laikā bija auļojis un putekļu vērpete kā aste bija viju-sies aizmugurē. Aitu gani stāstīja, ka pēc šiem putekļiem vien no daudzu verstu attāluma viņi pazinuši aidinieka skrējienu. Putekļi aiz viņa iezīmēja stepē it kā baltu, skrejošu svītru, un bezvēja laikā tā vīdēja virs ceļa kā reaktīvās lidmašīnas dūmi. Aitu gans tādās reizēs stāvēja, plaukstu virs acīm turēdams, un runāja pie sevis: «Tas ir viņš, Gulsari!» — un ar skaudību domāja par to laimīgo, kurš, seju karstajam vējam svilinot, lidoja uz šī zirga. Kirgīzam tas ir liels gods, ja viņš var jāt ar tādu slavenu aidinieku.

Cik kolhoza priekšsēdētāju Gulsari jau pieredzējis, tie bijuši dažādi — gudri cilvēki un cietpauri, godīgi un negodīgi, taču visi kā viens jāja ar Gulsari no savas pirmās līdz pēdējai dienai priekšsēdētāja amatā. «Kur viņi tagad? Vai kaut reizi atceras Gulsari, ar kuru jājuši no rīta līdz vakaram?» Tanabajs domā jā.

Beidzot viņi aizkļuva līdz tiltam pār gravu. Te atkal apstājās. Aidinieks jau lieca kājas, lai apgultos, taču Tanabajs to nedrīkstēja pieļaut: vēlāk ne par ko nevarēs dabūt augšā.

— Celies, celies! — viņš iekliedzās un ar iemauktiem iesita zirgam pa galvu. Un, krem-zdamies uz sevi par to, ka iesitis, nebeidza kliegt: — Vai tad tu nesaproti, vai? Taisies sprāgt nost? Nekā nebūs! Neļaušu! Celies, celies, celies! — Viņš vilka zirgu aiz krēpēm.

Gulsari ar pūlēm iztaisnoja kājas un smagi iestenējās. Kaut gan bija tumšs, Tanabajs neuzdrošinājās paskatīties zirgam acīs. Viņš paglaudīja to, aptaustīja, tad ar ausi pieplaka pie zirga kreisajiem sāniem. Tur, zirga krūtīs, aizgūtnēm klakšķēja sirds kā dzirnavu rats ūdenszālēs. Tā viņš saliecies ilgi stāvēja zirgam blakus, kamēr sāka sāpēt krustos. Tad Tanabajs izslējās, pašūpoja galvu, nopūtās un izlēma, ka laikam vajadzēs riskēt — aiz tilta nogriezties no ceļa uz taku, kas vijas gar gravu. Taka veda kalnos, un pa to varēja ātrāk nokļūt mājās. Tiesa gan, naktī nav nekāds brīnums apmaldīties, taču Tanabajs paļāvās uz sevi, šo vietu viņš pazina jau sen, ja tikai zirgs izturētu.

Kamēr vecais vīrs par to domāja, tālumā sāka spīdēt mašīnas ugunis. Tās pēkšņi iznira no tumsas kā divi spilgti apļi un sāka ātri tuvoties, taustīdamas ceļu priekšā ar gariem, viļņojošiem stariem. Tanabajs un aidinieks stāvēja pie tilta. Mašīna viņiem neko nevarēja palīdzēt, un tomēr Tanabajs to gaidīja. Gaidīja tāpat vien, nedomādams, kāpēc.

«Beidzot kaut viena,» viņš nodomāja, apmierināts jau tādēļ, ka uz ceļa parādījušies cilvēki. Smagās mašīnas ugunis iemeta viņam acīs varenus gaismas kūļus, un sirmgalvis aizsedza tās ar roku.

Tie divi, kas sēdēja mašīnas kabīnē, izbrīnījušies skatījās uz veco vīru pie tilta un viņam blakus stāvošo izģindušo kleperi bez segliem, bez iemauktiem, it kā tas nemaz nebūtu zirgs, bet suns, kas piesities cilvēkam. Uz īsu mirkli tiešā gaismas strāva spoži apgaismoja sirmgalvi un zirgu, un tie pēkšņi pārvērtās par baltām bezmiesīgām ēnām.

— Jocīgi, kāpēc viņš te stāv nakts vidū? — teica tas, kas sēdēja blakus šoferim, — garš puisis ar ausaini galvā.

— Tas ir viņš, tie tur bijuši viņa rati, — šoferis paskaidroja un apturēja mašīnu. — Kas tev noticis, vecais? — viņš uzsauca, izbāzis galvu no kabīnes. — Vai tu pameti tos ratus uz ceļa?

— Jā, es, — Tanabajs atbildēja.

— Nu jā. Skatāmies — uz ceļa sagrabējuši rati. Tuvumā neviena. Gribējām pievākt aizjūgu, bet arī tas nekam derīgs.

Tanabajs klusēja.

Šoferis izlīda no mašīnas, pagājās dažus soļus uz priekšu, uzdvesdams vecajam vīram degvīna smaku, un sāka nolaist ūdeni turpat uz ceļa.

— Bet kas tad noticis? — viņš, pagriezies atpakaļ, iejautājās.

— Zirgs vairs nejaudāja vilkt, sasirdzis, un vecs jau arī.

— Hm. Nu, un uz kurieni tad dodies tagad?

— Uz mājām. Uz Sarigouas aizu.

Šoferis iesvilpās. — Kalnos. Nav pa ceļam. Ja gribi, kāp augšā kravas kastē, lai notiek, aizvedīšu līdz sovhozam, bet no turienes rītā aizbrauksi.

— Paldies. Es palikšu pie zirga.

— Pie šī te sprāgoņas? Tad vilks ar viņu, būtu nogrūdis, rau, gravā vārnām par barību — un lieta darīta. Vai gribi, palīdzēsim?

— Brauc vien, — Tanabajs drūmi novilka caur zobiem.

— Nu, kā gribi, — šoferis nosmīnēja un, aizcirzdams durvis, noteica kabīnē sēdošajam: — Vecais zaudējis jēgu!

Mašīna sāka braukt, aiznesdama sev līdz miglainu gaismas straumi. Smagi iečīkstējās tilts pār gravu, ko apgaismoja tumši sarkanā brīdinājuma zīmju gaisma.

— Kāpēc tu smejies par cilvēku, un ja nu tev pašam tā gadītos? — šoferim blakus sēdošais puisis ar ausaini galvā noteica, kad viņi bija pārbraukuši pār tiltu.

— Blēņas... — šoferis žāvādamies pagrieza stūri. — Kas tikai man nav atgadījies. Es pareizi pateicu. Padomā tikai — kaut kāds kleperis. Pagātnes paliekas. Tagad, brāl, tehnika ir galvenais. Visur tehnika. Arī karā. Bet tādiem večukiem un zirgiem pienākušas beigas,.

— Nu zvērs kas zvērs, — puisis noteica.

— Es nospļaujos par visu! — tas atbildēja.

Kad mašīna bija aizbraukusi un nakts atkal sakļāvusies visapkārt, kad acis bija pieradušas pie tumsas, Tanabajs sāka dzīt aidinieku: — Nu, ejam, nū, nū! Kusties taču!

Aiz tilta viņš nogrieza zirgu no lielā ceļa uz takas. Nu viņi lēnām klunkuroja pa tumsā tikko samanāmo taku gar gravas malu.

Mēness tikpat kā nebija manāms aiz kalniem. Zvaigznes gaidīja tā parādīšanos, auksti mirguļodamas saltajās debesīs.

IV

Tajā gadā, kad Gulsari bija iejāts un apmācīts, zirgu barus vēlu aizdzina no rudens ganībām. Rudens ievilkās neparasti ilgi, un ziema bija silta, sniegs sniga bieži, taču nesa-gula, barības pietika. Bet pavasarī zirgi atkal devās uz priekškalni un, tiklīdz sāka ziedēt stepes, nāca lejā.

Pēckara gados tas droši vien bija pats labākais laiks Tanabaja dzīvē. Sirmais vecuma zirgs gaidīja viņu vēl kalnu pārejas otrā pusē, un kaut gan tas nebija tālu, taču pagaidām Tanabajs jāja uz jauna losa aidinieka. Būtu viņam gadījies šis aidinieks dažus gadus vēlāk, diez vai viņš izjustu tādu laimi, tādu vīrišķīgu pacēlumu. Jā, Tanabajam nekas nebija pretim reizēm padižoties, citiem redzot. Un kā lai viņš nedižojas, sēdēdams auļojoša aidinieka mugurā! Gulsari to labi zināja, īpaši, kad Tanabajs jāja uz aiļu cauri tīrumiem, kur uz ceļa varēja sastapt sievietes, kas bariņos devās darbā. Viņas vēl bija gabalā, kad Tanabajs, visam augumam saspringstot, izslējās seglos, un viņa satraukums pārgāja arī uz zirgu. Gulsari izslēja asti gandrīz vienā līmenī ar muguru, krēpes svilpdamas plīvoja vējā. Iekrākdamies viņš auļoja, viegli nesdams savā mugurā jātnieku. Sievietes baltiem un sarkaniem lakatiem galvā pašķīrās gar ceļa malām, līdz ceļiem iebāzdamas zaļajos kviešos. Nu viņas visas apstājas kā apburtas, tad visas reizē pagriežas, pazib sejas, mirdzošas acis, smaidi un balti zobi.

— Ei, zirgu gan! Apstā-jie-s!

Un pakaļ noskanēja smiekli un vārdi:

— Piesargies, gan mēs tevi noķersim!

Gadījās, ka viņas tiešām mēģināja Tana-

baju noķert un, rokās sadevušās, aizšķērsoja ceļu. Kā tad gāja! Sievām patīk patrakot! Viņas vilka Tanabaju no segliem zemē, skaļi smējās, spiedza, rāva no rokām pletni.

— Atzīsties ar labu, kad atvedīsi kumisu?

— Mēs te raujamies pa tīrumu no rīta līdz vakaram, bet tu jādelē aidinieka mugurā!

— Un kas jums liedz? Ejiet par zirgu ganiem. Tikai piesakiet vīriem, lai pameklē sev citas. Kalnos sasalsiet ragā kā lāstekas.

— Ak tā gan! — Un atkal viņas ņēmās Tanabaju raustīt un purināt.

Taču nebija tādas reizes, kad Tanabajs kādam būtu atļāvis uzsēsties aidiniekam mugurā. Pat tā sieviete, kuru satiekot viņam tūdaļ uzlabojās oma un viņš lika aidiniekam iet solī, arī tā ne reizes nedabūja jāt ar Gulsari. Varbūt viņa to nemaz arī nevēlēj ās.

Tajā gadā Tanabaju ievēlēja kolhoza revīzijas komisijā. Viņš bieži brauca uz aiļu un gandrīz katru reizi tur satikās ar šo sievieti. No kantora viņš bieži iznāca nikns. Gulsari to nojauta pēc viņa acīm, pēc balss, pēc roku kustībām. Bet, satiekoties ar to sievieti, Tana-bajs vienmēr kļuva laipns.

— Nu, nu, rāmāk, kur tā jāsteidzas! — viņš čukstēja, nomierinādams straujo aidinieku, un, nonācis sievietei līdzās, jāja soļiem.

Viņi par kaut ko klusiņām sarunājās vai arī tāpat klusēja. Gulsari juta, kā smagums noveļas no saimnieka sirds, cik silta top viņa balss, cik maigas kļūst rokas. Un tāpēc viņam ļoti patika panākt uz ceļa šo sievieti.

Kā gan zirgs varēja zināt, ka kolhozā dzīve ir grūta, ka par izstrādes dienām cilvēki gandrīz neko nesaņem un ka revīzijas komisijas loceklis Tanabajs Bakasovs kantorī cenšas noskaidrot, kāpēc tā notiek un kad galu galā sāksies tāda dzīve, kad būs ko valstij nodot un arī cilvēki nestrādās par velti.

Iepriekšējā gadā bija neraža, trūka lopbarības, šogad saimniecība nodeva labību un lopus virs plāna citu kolhozu vietā, lai rajons nekristu kaunā, bet, kas būs tālāk, uz ko kplhoznieki var cerēt, — nav zināms. Laiks gāja, karu jau sāka piemirst, bet cilvēki vēl arvien pārtika no tā, kas paaugās sakņu dārzos un ko pamanījās pievākt no tīruma. Naudas kolhozam arī nebija, viss tika nodots ar zaudējumiem: labība, piens, gaļa. Vasarā lopkopība paplašinājās, bet ziemā viss paputēja, lopi nobeidzās no bada un aukstuma. Steidzīgi vajadzēja celt aitu un govju kūtis, barības bāzes, bet celtniecības materiālus nebija kur ņemt, un neviens tos ari nesolīja. Un par ko bija pārvērtušies cilvēku mājokļi kara laikā? Ja ari kāds cēla māju, tad lielāko tiesu tādi, kas vairāk pelnījās pa tirgiem, pārdodami lopus un kartupeļus. Tādi kļuva par noteicējiem, un ari celtniecības materiālus viņi prata sadabūt.

— Nē, tā nedrīkst būt, biedri, kaut kas te nav kārtībā, te slēpjas kāds pamatīgs āķis, — Tanabajs sacīja. — Es neticu, ka tam tā jābūt. Vai nu mēs vairs neprotam strādāt, vai arī jūs nepareizi mūs vadāt.

— Kas nav kārtībā? Kur nepareizi? — grāmatvedis pagrūda viņam priekšā papīrus. — Paskaties, te ir plāni... To, lūk, saņēmām, to nodevām; te debets, te kredīts, te saldo. Ienākumu nav, tikai zaudējumi. Ko vēl tu gribi? Papriekšu pamēģini saprast. Vai tad tu vienīgais esi komunists, bet mēs tautas ienaidnieki, vai?

Sarunā iejaucās pārējie, sākās strīdi, sacēlās troksnis, un Tanabajs sēdēja, galvu rokās sažņaudzis, un izmisīgi domāja, kas gan īsti notiek.Viņš pārdzīvoja kolhoza neveiksmes ne tādēļ vien, ka pats tajā strādāja, — bija vēl arī citi — īpaši iemesli. Te dzīvoja ļaudis, kuriem ar Tanabaju veci rēķini. Viņš zināja, ka tie tagad klusībā pasmejas par viņu un satikuši izaicinoši raugās sejā: nu, kā tad klājas? Varbūt atkal ķersies pie ekspropriācijas? Tikai tagad no mums maz labuma. Ko sējis, to pļausi. Eh, kādēļ gan frontē tevi neķēra lode! ...

Un viņš tiem tāpat ar skatienu atbildēja: pagaidiet, maitas tādi, tik un tā viss notiks pēc mūsu prāta! Taču šie cilvēki nav svešinieki, bet savējie. Viņa pusbrālis Kulubajs — tagad jau večuks, pirms kara aizvadīja Sibīrijā septiņus gadus. Dēli arī atsitušies tēvā, nikni neieredz Tanabaju. Un par ko gan lai viņu mīlētu? Varbūt arī viņu bērni neieredzēs Tanabaja dzimtu. Un viņiem ir iemesls tā darīt. Notikums gan sens, bet pāridarījums ļaudīs vēl dzīvs. Vai tā vajadzēja rīkoties ar Kulubaju? Vai tad viņš nebija tikai pārticis cilvēks, vidējais zemnieks? Un ko lai iesāk ar radniecību? Kulubajs bija no vecākās sievas, viņš — no jaunākās, taču kirgīziem tādi brāļi skaitās kā vienas mātes bērni. Tātad viņš nogrēkojies arī pret radniecību, cik daudz toreiz par to tika runāts. Tagad, protams, par to var dažādi spriest. Bet toreiz? Taču viņš tā rīkojās tikai kolhoza dēļ. Bet vai tā vajadzēja? Agrāk viņš par to nešaubījās, bet pēc kara reizēm sāka domāt savādāk. Vai tikai viņš nebija sagādājis gan sev, gan kolhozam vairāk ienaidnieku?

— Nu ko tu tā sēdi, Tanabaj, atjēdzies, — pārējie centās viņu iesaistīt sarunā. Un atkal sākās tas pats: kamēr ziema, jāizved visi mēsli uz tīruma, tie jāsavāc pa sētām. Nav riteņu, tātad jānopērk karagača dēļi, jānopērk dzelzs stīpas, — bet par kādu naudu, vai izdosies dabūt kredītu un ar kādu garantiju? Banka vārdiem netic. Vecie ariki jāsaved kārtībā, jārok jauni, tas ir liels un smags darbs. Ziemu cilvēki negrib strādāt, jo zeme sasalusi, ka ne atskaldīt. Bet pavasarī nevar visu pagūt — sēja, lopu atnešanās, ravēšana, un tad jau klāt siena laiks... Un ko iesākt ar aitkopību? Kur telpas jaunlopiem? Arī piena fermā stāvoklis nav labāks, Jumts sapuvis, trūkst lopbarības, slaucējas negrib strādāt. Noņemas no tumsas līdz tumsai, bet ko dabū? Un kur nu vēl visādas citas rūpes un vajadzības? Reizēm kļuva baigi.

Un tomēr viņi nezaudēja dūšu un atkal apsprieda šos jautājumus partijas sapulcēs, kolhoza valdes sēdēs. Priekšsēdētājs bija Čoro. Tikai vēlāk Tanabajs prata viņu novērtēt. Kritizēt, izrādās, bija vieglāk. Tanabajs atbildēja par vienu zirgu baru, bet Čoro par visiem un par visu kolhozu. Jā, Čoro bija stiprs cilvēks. Kad likās — viss jūk un brūk, kad rajonā kliedza uz viņu, dūrēm galdus dauzīdami, bet kolhozā ļaudis ķērās krūtīs, Čoro nezaudēja dūšu. Tanabajs viņa vietā vai nu būtu prātā sajucis, vai arī izdarījis pašnāvību. Bet Čoro tomēr noturēja saimniecību un pats turējās līdz pēdējam, kamēr galīgi sabeidza sirdi, un arī tad vēl pāris gadu nostrādāja par partorgu. Čoro prata pārliecināt, prata runāt ar ļaudīm. Tā vienmēr notika, — uzklausījis viņu, Tanabajs atkal ticēja, ka viss nokārtosies, ka beidzot viss būs tā, kā viņš bija sapņojis pašā sākumā. Tikai vienu reizi viņa ticība draugam Čoro sašķobījās, bet arī tad paša vaina bija lielāka...

Aidinieks nezināja, kas notiek Tanabaja sirdī, kad viņš nāca ārā no kantora niknu skatienu un sarauktām uzacīm, kad strauji ielēca seglos un dusmīgi raustīja pavadu. Taču viņš saprata, ka saimniekam ir ļoti slikti. Un, kaut gan Tanabajs viņu nekad nesita, aidinieks tādos brīžos baidījās no viņa.

Bet, ieraudzījis uz ceļa to sievieti, zirgs jau zināja, ka saimniekam būs vieglāk, ka viņš kļūs labāks, pieturēs viņu un klusā balsī par kaut ko sarunāsies ar sievieti, un viņas rokas plūkās viņa — Gulsari krēpes un glaudīs kaklu. Nevienam cilvēkam nebija tik maigas rokas. Tās bija apbrīnojamas rokas, stingras un jutīgas, gluži kā tās ķēvītes lūpas, mazās, bērās ķēvītes ar zvaigzni pierē. Un nevienam cilvēkam pasaulē nebija tādu acu kā šai sievietei. Tanabajs sarunājās ar viņu, izliecies no segliem, bet viņa te smaidīja, te savilka uzacis, te kratīja galvu, kaut kam nepiekrizdama, un viņas acis te iemirdzējās, te dzisa kā akmeņi strauja strauta dibenā mēness naktī. Iedama prom, viņa atskatījās un atkal kratīja galvu.

Pēc tam Tanabajs jāja, domās nogrimis. Viņš palaida pavadu pavisam vaļīgi, un aidi-nieks gāja, kā viņam patika — brīvi, vieglos rikšos. Likās, ka saimnieka nemaz nav seglos. Gan viņš, gan zirgs it kā būtu katrs par sevi. Un arī dziesma radās pati no sevis. Klusām, gandrīz bez vārdiem, aidinieka vienmērīgo rikšu ritmā Tanabajs dziedāja par sen aizgājušo cilvēku ciešanām. Bet zirgs uzmeklēja zināmo taciņu un nesa viņu uz stepi aiz upes, kur ganījās zirgu bars . . .

Gulsari patika, kad saimnieks bija tādā noskaņojumā, viņš pēc sava prāta mīlēja arī šo sievieti. Viņš pazina tās augumu, gaitu, ar savu smalko ožu pat uztvēra kādu dīvainu nepazīstamas zāles smaržu, kas plūda no viņas. Tā bija krustnagliņu smarža. Viņa nēsāja tādas krelles.

— Tu paskaties, kā viņš tevi mīl, Bibi-žana, — Tanabajs sacīja. — Nu, paglaudi, paglaudi vēl! Redz, kā viņš skurina ausis. Gluži kā telēns. Bet ganībās pašlaik ar viņu tīrās mokas. Paļauj tikai vaļu. Plēšas ar ērzeļiem kā suns. Tādēļ arī jāju ar viņu visur, bail, ka nesakropļo. Vēl par zaļu.

— Viņš jau nu mīl, — par kaut ko citu domādama, Bibižana atbildēja.

— Tu gribi teikt, ka citi nemīl.

— Es par citu ko. Mums abiem mīlestība aiz muguras. Man žēl tevis.

— Bet kāpēc gan?

— Tu neesi tāds cilvēks, tev pēc tam būs grūti,.

— Un tev?

— Kas man? Esmu atraitne, zaldātiene. Bet tu .. .

— Bet es — revīzijas komisijas loceklis. Rau, satiku tevi un izskaidroju šādus tādus faktus, — Tanabajs centās jokot.

— Nez vai par biežu neesi sācis izskaidrot tos faktus.

— Vai tad es vainīgs? Es eju, un arī tu ej.

— Es eju savu ceļu. Mums katram uz citu pusi. Nu, dzīvo vesels! Man nav vaļas.

— Paklau, Bibižana!

— Kas ir? Nevajag, Tanabaj. Kāpēc? Tu taču esi gudrs cilvēks. Man grūtuma pietiek arī bez tevis.

— Vai tad es tev esmu ienaidnieks, vai?

— Tu pats sev esi ienaidnieks.

— Kā to saprast?

— Kā gribi.

Viņa gāja projām, bet Tanabajs jāja pa ciema ielām it kā kaut kur darīšanās, iegriezās dzirnavās vai skolā un, apjājis līkumu, atkal atgriezās, lai kaut iztālēm paskatītos, kā viņa iznāk no vīramātes mājas, kur mēdza atstāt meitiņu pa darba laiku, un kā dodas uz savām mājām aila malā, vezdama meitenīti pie rokas. Viss viņā bija bezgalīgi dārgs. Gan tas, kā viņa gāja, cenzdamās neskatīties uz viņa pusi, gan tumšā lakata ieskautā seja, gan meitiņa un suņuks, kas tecēja blakus.

Beidzot viņa nozuda savā pagalmā, un Tanabajs jāja tālāk, iztēlodamies, kā viņa atslēdz tukšās mājas durvis, nomet apnēsāto vatnieku, vienā kleitiņā izskrien pēc ūdens, iekur pavardu, nomazgā un paēdina meitenīti. Vakarā sagaidīs govi no ganībām, bet naktī — gulēs viena pati tumšajā, klusajā mājā un centīsies pārliecināt gan sevi, gan Tanabaju, ka viņi nedrīkst mīlēt viens otru, ka viņš ir ģimenes cilvēks, ka viņa vecumā smieklīgi iemīlēties, ka visam savs laiks, ka viņa sieva ir krietna sieviete un nav pelnījusi to, ka vīrs ilgojas pēc citas.

No tādām domām Tanabajam kļuva skumji. «Tātad nav lemts,» viņš prātoja un, raudzīdamies dūmakainajā tālē aiz upes, dungoja senas dziesmas, aizmirsis visu pasauli — gan darbu un kolhozu, gan to, ka bērniem vajadzīgs apģērbs un apavi, gan draugus un ienaidniekus, un pusbrāli Kulu-baju, ar kuru nav runājis daudzus jo daudzus gadus, un karu, ko viņš šad un tad redz sapnī, svīzdams aukstus sviedrus, aizmirsa visu, kam dzīvojis. Un nemanīja, ka zirgs braslā pārbrien upi un, izkāpis otrā krastā, atkal dodas tālāk. Tikai tad, kad aidinieks, sajuzdams zirga bara tuvumu, sāka skriet straujāk, viņš atjēdzās.

— Tr-r-r, Gulsari, kur tu tā skrien! — Ta-nabajs apķēries savilka pavadu.

V

Un tomēr, neraugoties ne uz ko, tas laiks bija brīnum jauks gan viņam, gan aidinie-kam. Rikšotāja slava ir līdzīga futbolista slavai. Vakarējais puišelis, kas pagalmos dzenājis bumbu, pēkšņi kļūst par visu mīluli, par viņu spriež zinātāji un jūsmo pūlis. Ar katru dienu jo lielāka aug viņa slava, kamēr viņš gūst vārtus. Tad viņš pamazām nozūd no redzes loka un tiek galīgi aizmirsts. Un pirmie viņu aizmirst tieši tie, kas visskaļāk bija uzgavilējuši. Slaveno futbolistu nomaina cits. Tāds pats liktenis arī rikšotājam. Tas arī slavens tik ilgi, kamēr sacensībās ir neuzvarams. Vienīgā starpība laikam ir tāda, ka neviens viņu neapskauž. Zirgi neprot apskaust, bet cilvēki, paldies dievam, vēl nav iemācījušies apskaust zirgus. Kaut gan, kā saka, skaudības ceļi ir neizdibināmi, ir zināmi gadījumi, kad, gribēdami izdarīt ļaunumu cilvēkam, skauģi iedzen naglu zirga nagā. Ai, šī melnā skaudība! ... Taču dievs ar viņu ...

Piepildījās vecā Torgaja pareģojums. Tajā pavasarī spoži iemirdzējās aidinieka slavas zvaigzne. Visi jau zināja par viņu — gan mazi, gan lieli: «Gulsari!», «Tanabaja aidi-nieks», «aila lepnums» ...

Pat nosmulējušies puišeļi, vēl neprazdami izrunāt burtu «r», skraidīja pa putekļaino ielu, atdarinādami aidinieku, un cits pār citu kliedza: «Es esmu Gulsali... Nē, es Gul-sali. . . Māmiņ, pasaki, ka es esmu Gulsali... Nu uz pliekšu, ai-a-i, es — Gulsali. . .»

Ko nozīmē slava un kāds tai milzīgs spēks, to aidinieks uzzināja savās pirmajās lielajās jāšanas sacīkstēs. Tas bija Pirmajā Maijā.

Pēc mītiņa lielajā pļavā pie upes sākās spēles. Ļaužu sanāca un sabrauca no malu malām milzum daudz. Tie ieradās no kaimiņu sovhoza, no kalniem un pat no Kazahijas. Ka-zahi izstādīja apskatīšanai savus zirgus.

Runāja, ka pēc kara vēl neesot bijuši tik lieli svētki.

Jau no paša rīta, kad Tanabajs seglodams ar sevišķu uzmanību pārbaudīja seglu jostu un kāpšļu siksnas, aidinieks no viņa acu mirdzuma un drebošajām rokām saprata, ka tuvojas kas neparasts. Saimnieks ļoti uztraucās.

— Nu, tu man skaties, Gulsari, neiegāz, — viņš čukstēja, sukādams zirgam krēpes. — Tu nedrīksti sevi apkaunot — vai dzirdi? Mums nav uz Lo tiesību, skaidrs?

Ka gaidāms kaut kas neparasts, varēja just pat gaisā, kas skanēja no cilvēku balsīm un soļu trokšņa. Arī kaimiņu apmetnēs zirgu gani segloja savus kumeļus. Puikas jau bija zirgos un klaigādami auļoja apkārt. Tad zirgu gani sajāja vienuviet un visi kopā devās uz upi.

Gulsari bija kā apstulbis no tāda ļaužu un zirgu daudzuma pļavā. Dažādas skaņas un cilvēku balsis virmoja gar upi, pļavā un pakalnos gar palieni. Acis metās raibs no spilgtajiem lakatiem un kleitām, no sarkanajiem karogiem un baltajiem sieviešu turbāniem. Zirgi rotājās labākajās zirglietās. Žvadzēja kāpšļi, šķindēja laužņi un sudraba piekariņi pie krūšu siksnām.

Zirgi ar jātniekiem mugurā, rindās saspiedušies, nemierīgi mīņājās, raustīja pavadas un kašāja zemi. Pašā vidū uz zirgiem dīžājās sirmgalvji, spēļu izrīkotāji.

Gulsari juta, ka viņu pārņem aizvien lielāks sasprindzinājums, ka dzīslās saplūst spēks. Likās, ka viņā iemiesojies kāds ugunīgs gars un, lai no tā atbrīvotos, ātrāk jāizraujas uz priekšu un jāsāk auļot.

Kad izrīkotāji deva zīmi sajāt visiem aplī un Tanabajs palaida pavadu vaļīgāk, aidinieks iznesa viņu pašā vidū un sāka griezties apkārt, nezinādams vēl, uz kuru pusi doties. Pūli pāršalca dūkoņa: «Gulsari! Gulsari! . ..»

Sajāja kopā visi, kas gribēja piedalīties lielajās jāšanas sacīkstēs. Pavisam ap piecdesmit jātnieku.

— Lūdziet tautai svētību! — svinīgi uzsauca spēļu galvenais izrīkotājs. Jātnieki ar skūtām galvām un stingrām saitēm ap pieri sāka jāt gar ļaužu rindām, pacēluši rokas ar atvērtām delnām, un no vienas malas līdz otrai nošalca vienota nopūta: «Āmen!» — un simtiem roku pacēlās pie pierēm un simtiem delnu pārslīdēja pār sejām kā lejup plūstošas ūdens straumes.

Pēc tam jātnieki rikšos devās uz startu, kas atradās klajumā, deviņus kilometrus no šejienes.

Pa to laiku sākās spēles apļa vidū — kājnieku un jātnieku cīņa, novilkšana no segliem, naudas gabalu pacelšana jājot un citas sacensības. Tas viss bija tikai ievads, galvenais sāksies tur, kur bija devušies jātnieki.

Gulsari skrējiena laikā uztraucās. Viņš nesaprata, kāpēc saimnieks viņu apvalda. Visapkārt dīžājās un niķojās citi zirgi. Un tādēļ, ka viņu bija tik daudz un visi gribēja auļot, aidinieks dusmojās un drebēja no nepacietības.

Beidzot visi izkārtojās uz starta vienā rindā, plecu pie pleca, izrīkotājs nojāja garām no viena gala līdz otram un pacēla baltu lakatu. Visi aizturēja elpu saspringuši un uzmanīgi. Rīkotājs novicināja lakatu. Zirgi sāka skriet, un kopā ar citiem lielā trauksmē uz priekšu metās arī Gulsari. Zeme zem pakavu lavīnas sāka rībēt kā bungas, gaisā uzvijās putekļi. Jātnieku izsaucienu un kliedzienu mudināti, zirgi drāzās mežonīgos auļos. Tikai Gulsari viens pats, nemācēdams aulekšot, skrēja aidinieka solī. Tas bija gan viņa vājums, gan spēks.

Sākumā visi jāja barā, bet jau pēc dažām minūtēm tas sāka stiepties garumā.

Gulsari to neredzēja. Viņš tikai redzēja, ka straujie rikšotāji paskrēja viņam garām un bija jau priekšā uz ceļa. Purnā sitās pakavu

mestie karstie oļi un sausas māla pikas, bet visapkārt auļoja zirgi, kliedza jātnieki, plīkšķēja pletnes un mutuļoja putekļi. Putekļi izauga par mākoni un lidoja ne visai augstu virs zemes. Sīvi oda pēc sviedriem, krama un samītām svaigām vērmelēm.

Tā tas turpinājās gandrīz pusi ceļa. Visu laiku pa priekšu aidiniekam nesasniedzamā ātrumā auļoja kāds desmits zirgu. Trokšņi visapkārt sāka noklust, aiz muguras palikušo soļi izdzisa, taču tas, ka pa priekšu auļoja citi, un tas, ka pavada tā arī nedeva viņam pilnu vaļu, izraisīja aidiniekā dusmas. Gar acīm metās tumšs aiz niknuma un vēja, ceļš trauksmaini vijās zem kājām, saule ripoja pretim, krizdama uz zemi kā ugunīga bumba. Karsti sviedri spiedās no visām vietām, un, jo vairāk aidinieks svīda, jo vieglāks viņš pats sev šķita.

Un tad pienāca mirklis, kad aulekšotāji sāka pagurt un pamalām zaudēt ātrumu, bet aidinieks vēl tikai tuvojās savu spēku uzziedam. — Nū, Gulsari, nū, hop! — viņš izdzirda saimnieka balsi, un saule vēl ātrāk sāka ripot pretim. Nozibēja cita pēc citas panākto un aiz muguras pamesto jātnieku niknuma sašķobītās sejas, gaisā paceltās pletnes, atņirgtās, krācošās zirgu mutes. Pēkšņi izzuda laužņu un pavadu vara, Gulsari vairs nejuta ne seglus, ne jātnieku — viņā kūsāja ugunīgais skrējiena gars.

Un tomēr pa priekšu plecu pie pleca traucās divi auļotāji, tumši pelēks un rūsgans. Abi, viens no otra neatpalikdami, auļoja, jātnieku pletņu un kliedzienu mudināti. Tie bija spēcīgi auļotāji. Gulsari ilgi dzinās viņiem pakaļ un beidzot, kad ceļš sāka kāpties pret kalnu, padrāzās tiem garām. Viņš uzskrēja pakalnā kā liela viļņa mugurā un uz īsu mirkli it kā sastinga lidojumā, nejuzdams savu svaru. Elpa krūtīs aizcirtās, un vēl spilgtāk acīs iešļācās saule, un viņš strauji sāka skriet lejup pa ceļu, taču drīz vien aiz muguras izdzirda tuvojošos pakavu dipoņu. Tie divi, tumši pelēkais un rūsganais, gribēja revanšēties. Viņi no abām pusēm piejāja gandrīz līdzās un vairs neatpalika ne soli.

Tā viņi trijatā joņoja plecu pie pleca, sakusuši vienotā kustībā. Gulsari likās, ka viņi tagad nemaz neskrien, ka viņi visi sastinguši tādā kā dīvainā stingumā un klusumā. Varēja pat saskatīt kaimiņu acu izteiksmi, viņu saspringti izstieptos purnus, sakostos laužņus, viņu iemauktus un pavadas. Tumši pelēkais skatījās neganti un spītīgi, bet rūsganais uztraucās, viņa skatiens nedroši maldījās apkārt. Tieši viņš pirmais sāka atpalikt. Vispirms izzuda viņa vainīgais klīstošais skatiens, tad aizslīdēja atpakaļ purns ar piepūstām nāsīm, un tad viņa vairs nebija. Bet tumši pelēkais atpalika mokoši un ilgi. Viņš auļodams lēnām mira, viņa skatiens kļuva aizvien stiklaināks no bezspēcīgā niknuma. Tā viņš arī pazuda, negribēdams atzīt sakāvi.

Kad sāncenši atpalika, kļuva it kā vieglāk elpot. Bet priekšā jau sudraboja upes līkums, zaļoja pļava un no turienes atplūda tāla cilvēku balsu dūkoņa. Visdedzīgākie līdzjutēji, izrādās, gaidīja gar ceļu. Klaigādami un uzmundrinādami viņi jāja gar malu. Un te aidi-nieks beidzot sajuta vājumu. Attālums lika sevi manīt. Kas bija aiz muguras, vai viņam dzenas pakaļ vai ne, Gulsari nezināja. Viņš vairs nejaudāja paskriet, spēki viņu pameta.

Taču tur priekšā dūca un viļņojās ļaužu pūlis, un no abām pusēm jau sāka steigties pretim jātnieki un kājnieki, kliedzieni kļuva arvien skaļāki, spēcīgāki. Un pēkšņi viņš skaidri izdzirda: «Gulsari! Gulsari! Gul

sari! . ..» Un, uzsūkdams šos kliedzienus, ieelpodams tos kā gaisu, aidinieks ar jaunu spēku traucās uz priekšu. Ai cilvēki, cilvēki! Ko tikai viņi nespēj! ...

Nerimstošam troksnim un gaviļu saucienam viļņojot, Gulsari izjoņoja cauri dūcošajam sagaidītāju koridoram un, gaitu gausinādams, noskrēja apli pa pļavu.

Taču tas vēl nebija viss. Tagad ne viņš, ne viņa saimnieks nepiederēja paši sev. Kad aidinieks bija mazliet atpūties un nomierinājies, ļaudis pakāpās atpakaļ, izveidodami uzvarētāja apli. Un atkal atskanēja saucieni: «Gulsari! Gulsari! Gulsari!» Un kopā ar viņa vārdu skanēja arī saimnieka vārds: «Tana-bajs! Tanabajs! Tanabajs!»

Un atkal ļaudis izdarīja brīnumu ar aidi-nieku. Lepns un trauksmains viņš izjāja arēnā augsti paceltu galvu, kvēlojošām acīm. Reibdams no slavas pilnā gaisa, Gulsari kā dejodams sāka sāniski soļot un mīdīties, traukdamies jaunā skrējienā. Viņš zināja, ka ir skaists, spēcīgs un slavens.

Tanabajs jādelēja gar ļaužu rindām izplestām rokām kā uzvarētājs, un atkal no viena gala līdz_otram nošalca vienots svētības sauciens: «Āmen!» — un atkal simtiem roku pacēlās pie pierēm un simtiem delnu pārslīdēja pār seju kā lejup plūstošas ūdens straumes.

Un tad neskaitāmo seju vidū aidinieks pēkšņi pamanīja pazīstamu. Gulsari uzreiz pazina to sievieti, kad redzēja viņu ar plaukstām pārvelkam pār seju, kaut arī šoreiz viņai galvā bija nevis tumšā seģenīte, bet balts lakats. Viņa stāvēja drūzmā pirmajā rindā laimīga un līksma un skatījās uz viņiem neatraudamās, mirdzošām acīm, kas spulgoja kā akmeņi straujā, saules apspīdētā ūdenskritumā. Gulsari pēc paraduma tiecās uz viņas pusi, lai pastāvētu blakus un saimnieks parunātu ar viņu, un lai viņa pačubinātu Gulsari krēpes un paglaudītu kaklu ar savām apbrīnojamām rokām, kas bija stingras un maigas, tādas pašas kā lūpas tai mazajai, bērajai ķēvītei ar zvaigzni pierē. Taču Tanabajs nez kāpēc vilka pavadu uz citu pusi, bet aidinieks vēl aizvien griezās riņķī un gribēja traukties pie viņas, nevarēdams saprast saimnieku. Vai tiešām viņš neredz, ka tur stāv tā sieviete, ar kuru viņam, saimniekam, ir noteikti jāaprunājas . ..

* * *

Arī otra diena, tas ir, otrais maijs, tāpat bija Gulsari diena. Šoreiz pa pusdienas laiku stepes savrupienē norisinājās āža vajāšana — īpatnējs futbols ar zirgiem, kur bumbas vietā izmantoja kautu āzi, kam nogriezta galva. Āzis ļoti piemērots, jo tam gara un stipra vilna, un to var saķert, zirgam auļojot, gan aiz kājas, gan aiz vilnas.

Atkal stepē atbalsojās senseni saucieni, atkal zeme dārdēja kā bungas. Vesela lavīna līdzjutēju uz zirgiem kliegdami un brēkdami joņoja ap spēlētājiem. Un atkal dienas varonis bija Gulsari. Šoreiz, jau vaiņagots ar slavas oreolu, viņš uzreiz kļuva par spēcīgāko spēles dalībnieku. Tanabajs tomēr pietaupīja viņu spēles finišam, lielajām sacīkstēm, kad tiks dota atļauja brīvajai cīņai: kas veikls un ātrs, tas arī aiznesīs āzi uz savu aiļu. Lielo sacīkšu noslēgumu gaidīja visi, jo tā ir sacīkšu apoteoze, pie tam jebkuram jātniekam ir tiesības tajā piedalīties. Katram gribējās izmēģināt savu laimi.

Bet maija saule pa to laiku smagi slīdēja lejup tālajā Kazahijas pusē. Tā bija kā olas dzeltenums, apaļa un bieza. Varēja skatīties tajā, acis nemiedzot.

Līdz pašam vakaram kirgīzi un kazaki auļoja, no segliem izliekušies, jājienā uzķerdami āža liemeni, raudami to cits citam no rokām, sabrukdami trokšņainā barā un atkal, kliedzieniem skanot, izbirdami pa klajumu.

Un tikai tad, kad pa stepi sāka stiepties garas, melnas ēnas, sirmgalvji beidzot atļāva sākt lielās sacīkstes. Azi iemeta apļa vidū. «Ķeriet! ...»

No visām pusēm jātnieki metās uz to, lielajā drūzma cenzdamies paķert āzi no zemes. Taču tādā biežņā tas nemaz nebija tik viegli izdarāms. Zirgi kā sajukuši griezās apkārt, zobus atņirguši, cits citam kozdami. Gulsari bija grūti tādā biezumā, viņam gribējās tikt klajā laukā, taču Tanabajam vēl arvien nekādi neizdevās saķert āzi. Un pēkšņi atskanēja spalgs kliedziens: «Turie-iet, kazahi paķēruši!» No zirgu jūkļa izrāvās jauns kazahs saplēstā kareivja blūzē, brūna mežonīga ērzeļa mugurā. Viņš metās sāņus, pūlēdamies pavilkt āža liemeni zem kājas, zem kāpšļa.

— Turi-i! Tas ir brūnais! — visi sāka kliegt, mezdamies viņam pakaļ. — Ātrāk, Tanabaj, tikai tu vari viņu panākt!

Āzim zem kāpšļa kūļājoties, kazahs ar brūno ērzeli auļoja tieši uz turieni, kur sārtojās rietošā saule. Likās, vēl īss brītiņš — un viņš ieauļos liesmojošajā saulē un izkusīs tur kā sarkani dūmi.

Gulsari nesaprata, kāpēc Tanabaj s pievalda viņu. Taču Tanabajs zināja, ka jāļauj kazahu jauneklim atrauties no sekotāju lavīnas, aizjāt tālāk no viņa tautiešu pūļa, kas steidzās palīgā. Vajadzētu tikai viņiem ielenkt brūno auļojošā aizsegā, un tad nekādi spēki nepalīdzētu izraut zaudēto laupījumu. Tikai divcīņā varēja cerēt uz panākumiem.

Nogaidījis vajadzīgo brīdi, Tanabajs palaida aidinieku pilnā vaļā. Gulsari pieplaka pie zemes, kura, kā šķita, traucās saulei tieši virsū, un pakavu dipoņa un balsis aiz muguras tūdaļ sāka atpalikt, pieklust, bet attālums līdz brūnajam ērzelim — samazināties. Tas skrēja ar smagu nastu, un panākt to nemaz nebija tik grūti. Tanabajs virzīj_a aidinieku brūnajam ērzelim labajā pusē. Āža liemenis, jātnieka kājas piespiests, karājās pār zirga labajiem sāniem. Nu jau viņi jāja blakus, Tanabajs izliecās no segliem, lai saķertu āzi aiz kājas un pārvilktu to pie sevis. Taču kazahs veikli pārsvieda to no labās puses uz kreiso. Bet zirgi joņoja aizvien tāpat — tieši uz sauli. Tanabajam nu vajadzēja mazliet atpalikt un atkal panākt kazahu, lai piekļūtu viņam no kreisās puses. Bija grūti atraut aidi-nieku no brūņa, taču izdevās paveikt ari šo manevru. Bet kazahs saplēstajā kareivja blūzē atkal paguva pārmest āzi uz otru pusi.

— Malacis! — Tanabajs azartā iekliedzās.

Bet zirgi joņoja aizvien tāpat — tieši uz sauli.

Vairāk riskēt nedrīkstēja. Tanabajs piespieda aidinieku gandrīz pilnīgi klāt brūnajam ērzelim un ar krūtīm uzkrita uz kaimiņa seglu loka. Tas centās atbrīvoties, taču Tanabajs nelaida. Aidinieka straujā un vienmērīgā gaita ļāva viņam gandrīz vai guļus balstīties uz brūnā ērzeļa kakla. Tā viņš piestiepās līdz āža liemenim un sāka to vilkt uz savu pusi. Viņam bija parocīgi darboties no labās puses, pie tam abas rokas bija brīvas. Nu jau viņam bija izdevies pārvilkt āzi gandrīz līdz pusei.

— Tagad saturies, brāli kazah! — Tanabajs uzsauca.

— Nav tiesa, kaimiņ, neatdošu vis! — tas atbildēja.

Nu sākās cīņa, zirgiem mežonīgi joņojot. Saķērušies kā ērgļi pie viena laupījuma, viņi kliedza nelabā balsī, gārdza un rūca kā zvēri, baidīdami viens otru, viņu rokas savijās, no nagiem pilēja asinis. Bet zirgi, ko sakala jātnieku divcīņa, izmisumā joņoja, steigdamies panākt tumšsarkano sauli.

Lai slavēti senči, kas atstājuši mums šīs vīrišķīgās drosminieku spēles!

Aža liemenis tagad bija vidū starp abiem, viņi to turēja karājamies starp auļojošajiem zirgiem. Tuvojās atrisinājums. Klusēdami, zobus sakoduši, sasprindzinādami visus spēkus, viņi vilka āzi katrs uz savu pusi, abi pūlēdamies pavilkt to zem kājas, lai pēc tam atrautos un aizauļotu prom. Kazahs bija stiprs. Rokas viņam bija lielas, dzīslainas, pie tam viņš bija krietni jaunāks par Tanabaju. Taču pieredze nav ar zeltu atsverama. Tana-bajs negaidot izrāva labo kāju no kāpšļa un atspērās ar to pret brūnā ērzeļa sānu. Vilkdams āzi uz savu pusi, viņš tajā pašā laikā ar kāju atgrūda sāncenša zirgu, un kazaha pirksti pamazām atlaidās.

— Turies! — uzvarētais paguva nobrīdināt Tanabaju.

No asa grūdiena Tanabajs tikko neizlidoja no segliem. Viņš tomēr noturējās. Gavilējošs sauciens izlauzās no viņa krūtīm. Un, strauji apgriezis aidinieku, viņš metās bēgt, spiezdams zem kāpšļa godīgā divcīņā iegūto trofeju. Bet pretim jau lidoja aurojošu jātnieku orda.

— Gulsari! Gulsari vinnējis!

Liela grupa kazahu metās pretī, lai atņemtu āzi.

— Ai, ai, ķeriet, turiet Tanabaju!

Tagad galvenais bija izbēgt no ķērājiem un panākt, lai savējie ailieši ātrāk nosegtu viņu.

Tanabajs atkal strauji pagrieza aidinieku, mezdamies sāņus no tiem, kas dzinās pakaļ. «Paldies, Gulsari, paldies, dārgais, gudrs gan tu esi!» viņš klusībā pateicās aidiniekam, kad tas, uztverdams visniecīgākos viņa auguma pagriezienus, izvairījās no sekotājiem, mezdamies gan uz vienu, gan otru pusi.

Pieplucis gandrīz pie zemes, aidinieks izdarīja grūtu virāžu un sāka joņot taisni uz priekšu. Tad piesteidzās Tanabaja ailieši, sakārtojās gar malām, nosedza viņu no aizmugures, un visi kopā ciešā barā laidās bēgt. Taču sekotāji atkal metās šķērsām pretī. Atkal vajadzēja pagriezt zirgus un atkal bēgt. Kā žiglspārnu putni, kas, lidodami baros, sasveras te uz viena spārna, te uz otra, pa plašo stepi joņoja bēgošo un pakaļ traucošo jātnieku ordas. Gaisā mutuļoja putekļi, skanēja balsis, kāds krita kopā ar zirgu, kāds lidoja zirgam pār galvu, kāds ieklibodamies dzinās pakaļ savam kumeļam, taču visus kā vienu bija aizrāvusi sacīkšu sajūsma un kaisme. Spēlē nevienam atbildību neprasa. Risks un drosme ir vienas mātes bērni.

* * *

Saule raudzījās pasaulē vairs tikai ar vienu maliņu, metās jau krēsla, taču lielās sacīkstes vēl aizvien vilnīt vilnīja pa zilgano vakara vēsumu, zemei rībot no zirgu pakaviem. Neviens vairs nekliedza, neviens vairs nedzinās kādam pakaļ, taču visi, skrējiena kaismes pārņemti, tikai auļoja un auļoja. Priekšgalā plaši izkliestā jātnieku lavīna kā tumšs vilnis vēlās no pakalna pakalnā, pakļaudamās skrējiena ritmam un mūzikai. Vai tāpēc tik saspringtas un klusas bija jātnieku sejas, vai tieši tā nav radušās kazahu dombras un kir-gīzu komuza dobjās skaņas! ...

Jātnieki tuvojās upei. Tā blāvi ievizējās aiz tumšā briksnāja. Atlicis pavisam maz. Aiz upes spēlei jābeidzas, tur atrodas ails. Tana-bajs un viņa sargi joprojām joņoja ciešā barā. Gulsari turējās vidū, gluži kā galvenais kuģis apsardzes pavadībā.

Taču viņš jau jutās noguris, ļoti noguris — diena bija pārāk grūta. Aidinieka spēki bija galā. Divi jātnieki, kas jāja blakus katrs savā pusē, vilka viņu aiz iemauktiem, neļaudami pakrist. Pārējie nosedza Tanabaju no muguras un sāniem. Bet viņš ar krūtīm atspiedās uz āža liemeņa, kas bija pārmests segliem priekšā. Tanabaja galva kūļājās, viņš tikko turējās seglos. Ja nebūtu bijis blakus pārējo jātnieku, ne viņš pats, ne viņa aidinieks vairs nespētu ne pakustēties. Tā laikam senāk bēga prom ar laupījumu, tā laikam glāba no gūsta ievainotu varoni. . .

Upe jau klāt, klāt pļava, platais, oļiem klātais brasls. Pagaidām tas vēl tumsā bija saredzams.

Jātnieki pilnā gaitā metās ūdenī. Upe sāka mutuļot un vārīties. Cauri šļakatu mākoņiem un apdullinošai pakavu klakstoņai jātnieki izvilka aidinieku otrā krastā. Cīņa galā! Uzvara!

Kāds noņēma āža liemeni no Tanabaja segliem un aizjoņoja uz aiļu.

Kazahi palika viņā krastā.

— Paldies jums par spēli! — kirgīzi viņiem uzsauca.

— Palieciet sveiki! Satiksimies atkal rudenī! — tie atbildēja un pagrieza zirgus atpakaļ.

* * *

Bija jau pavisam tumšs. Tanabajs ciemojās, bet aidinieks kopā ar citiem zirgiem stāvēja pagalmā piesiets. Nekad Gulsari nebija juties tik noguris, ja neskaita pirmo iejāšanas dienu. Taču toreiz viņš bija pavisam zaļš salīdzinājumā ar to, kāds tagad. Istabā pašlaik runāja par viņu.

— Iedzersim, Tanabaj, par Gulsari, ja nebijis viņa, mēs neuzvarētu.

— Jā, brūnais ērzelis bija varens kā lauva. Un arī puisis spēcīgs. Tas tālu tiks.

— Tiesa gan. Bet man vēl tagad acu priekšā, kā Gulsari aizbēg no vajātājiem — pieplacis pie zemes kā zāle. Elpa aizraujas skatoties.

— Nav vārdam vietas. Senos laikos ar tādu varoņi devās uzbrukumā. Nevis zirgs, bet īsts Dulduls — spārnotais pasaku auļotājs.

— Tanabaj, kad tu taisies viņu laist pie ķēvēm?

— Viņš jau tagad tās dzenā, taču, manuprāt, vēl par agru. Bet uz nākošo pavasari būs taisni laikā. Rudenī palaidīšu savā vaļā, lai pieņemas miesās .. .

Iereibušie vīri vēl ilgi sēdēja, pārspriezdami lielo sacīkšu sīkumus un aidinieka labās īpašības, bet viņš, sviedriem žūstot, stāvēja pagalmā un grauza laužņus. Viņam jāstāv neēdušam līdz ausmai. Taču ne jau izsalkums viņu mocīja. Lauza plecos, kājas bija kā svešas, pakavi dega aiz karstuma, bet galvā vēl dunēja sacīkšu troksnis. Vēl arvien viņam šķita, ka dzird kliedzienus, ka viņam dzenas pakaļ. Laiku pa laikam viņš nodrebēja un iekrākdamies izslēja ausis. Ļoti gribējās pavāļāties pa zāli, nopurināties un pa-klaiņāt kopā ar citiem zirgiem pa ganībām. Bet saimnieks kavējās.

Drīz vien viņš tomēr iznāca, mazliet grīļodamies tumsā. No viņa plūda tāda asa, dedzinoša smarža. Ar saimnieku tā gadījās retu reizi. Paies gads — un aidiniekam būs darīšanas ar cilvēku, no kura pastāvīgi plūdīs šī smaka. Un viņš ienīdīs šo cilvēku un šo riebīgo smaku.

Tanabajs piegāja pie aidinieka, pabužināja viņam krēpes uz pieres, pabāza roku zem sviedrenes:

— Esi atvēsinājies mazliet? Noguris? Es arī esmu velnišķīgi noguris. Bet tu neskaties manī šķību aci, nu, esmu iedzēris, tak jau tev par godu. Svētki taču. Pie tam — tādu nieku vien. Es zinu savu mēru, to tu ņem vērā. Arī frontē zināju mēru. Nu beidz, Gulsari, šķībi skatīties. Jāsim tagad uz ganībām, tur atpūtīsimies ...

Saimnieks savilka siksnas, aprunājās ar pārējiem vīriem, kas bija iznākuši no istabas, tad visi uzlēca zirgos un aizjāja.

Tanabajs jāja pa aizmigušajām aila ielām. Visapkārt valdīja klusums. Logi tumši. Tikko dzirdami tīrumā tarkšķēja traktors. Mēness jau bija pakāpies virs kalniem, dārzos baltoja ziedošas ābeles, kaut kur pogoja lakstīgala. Nez kādēļ tā bija viena pati visā ailā. Tā dziedāja, ieklausīdamās savā balsī, tad apklusa un atkal sāka pogot un vīterot.

Tanabajs pieturēja aidinieku.

— Kāds skaistums! — viņš skaļi sacīja. — Un cik viss kluss! Tikai lakstīgala pogo. Vai tu to saproti, Gulsari? Kur nu tev to saprast. Tevi velk pie zirgu bara, bet mani . . .

Viņi pagāja garām smēdei, un no turienes pa sānielu vajadzēja doties uz upi, tad — uz ganībām. Taču saimnieks nez kāpēc pagrieza uz otru pusi. Viņš sāka jāt pa galveno ielu un tās galā apstājās pie pagalma, kur dzīvoja tā sieviete. Iztecēja suņuks, kas bieži skraidīja ar meitenīti, ierējās un, asti luncinādams, apklusa. Saimnieks klusēja, seglos sēdēdams, kaut ko domāja, tad nopūtās un negribīgi pavilka pavadu.

Aidinieks devās tālāk. Tanabajs pagrieza viņu lejup uz upi un, kad viņi bija nonākuši uz ceļa, sāka skubināt zirgu. Gulsari arī pats gribēja jo ātrāk nokļūt nometnē. Viņi jāja pār pļavu. Rau, arī upe, pakavi sāka klabēt pa krastu. Ūdens bija auksts, šalcošs. Un pēkšņi, jau brasla vidū, saimnieks, stingri savilkdams pavadu, sāka griezt viņu atpakaļ. Gulsari pakratīja galvu, domādams, ka saimnieks kļūdījies. Viņiem nevajadzēja griezties atpakaļ. Cik ilgi gan var tā jādelēt? Taču par atbildi saimnieks uzšāva viņam ar pletni pa sāniem. Gulsari nepatika, ka viņam sit. Nervozi grauzdams laužņus, viņš negribīgi paklausīja un pagriezās atpakaļ. Atkal — pāri pļavai, atkal — pa ceļu, atkal — uz to māju.

Pie mājas saimnieks atkal sāka grozīties seglos, raustīt pavadu te uz vienu, te otru pusi, tā ka nevarēja saprast, ko viņš īsti grib. Viņi bija apstājušies pie vārtiem. Starp citu, nekādu vārtu nebija. No tiem bija palikuši tikai sašķiebušies stabi. Atkal iztecēja suņuks, ierējās un, asti luncinādams, apklusa. Mājā viss bija kluss un tumšs.

Tanabajs nokāpa no zirga, pārgāja pār pagalmu, vezdams aidinieku sev līdz, un, piegājis pie loga, pieklauvēja ar pirkstu pie rūts.

— Kas tur ir? — no istabas atskanēja balss.

— Tas esmu es, Bibižana, atver! Vai dzirdi — tas esmu es!

Mājā iedegās uguntiņa, un logi nespodri iemirdzējās.

— Ko tev vajag? No kurienes tik vēlu? — Bibižana parādījās durvīs. Viņai mugurā bija balta kleita ar atpogātu apkakli, tumšie mati krita pār pleciem. No viņas uzdvesa silta ķermeņa un tās dīvainās, nepazīstamās zāles smarža.

— Neņem nu ļaunā, — Tanabajs klusi noteica, — mēs vēlu atgriezāmies no sacīkstēm. Esmu noguris. Arī zirgs pavisam piekusis. Viņam jāatpūšas, bet uz ganībām jāt pārāk tālu, pati zini.

Bibižana klusēja.

Viņas acis te uzliesmoja, te dzisa, gluži kā akmeņi mēness apspīdētā strautā. Aidi-nieks gaidīja, ka viņa pienāks klāt un noglāstīs kaklu, taču viņa to nedarīja.

— Auksti, — Bibižana noskurinājās. — Nu ko Lu stāvi? Nāc iekšā, ja jau tā. Ak tu, redz, ko izdomājis! — viņa klusām iesmējās. — Es jau pati esmu galīgi nomocījusies, kamēr tu te mīņājies uz zirga. Gluži kā puišelis.

— Es tūlīt. Piesiešu zirgu.

— Novieto, lūk, tur, stūrī pie žoga.

Nekad saimniekam tā nebija drebējušas rokas. Viņš steidzās, izņemdams laužņus, un ilgi ņēmās ap seglu jostām. Vienu jostu palaida vaļīgāk, bet otru tā arī aizmirsa.

Viņš aizgāja kopā ar Bibižanu, un gaisma logos drīz vien izdzisa.

Aidiniekam likās neierasti stāvēt svešā pagalmā.

Mēness spīdēja pilnā spožumā. Paskatījies pāri žogam, Gulsari ieraudzīja augstos, naksnīgos kalnus, pār kuriem lija pienaina, ie-zilga blāzma. Kustinādams jutīgās ausis, viņš ieklausījās. Arikā burbuļoja ūdens. Tālajā tīrumā vēl arvien tarkšķēja tas pats traktors, un kaut kur dārzos pogoja vēl tā pati vientuļā lakstīgala.

No tuvējās ābeles zariem lejup lidoja baltas ziedlapiņas un klusām bira zirga krēpēs un uz galvas.

Nakts kļuva gaišāka. Aidinieks stāvēja un mīņājās, pārvietodams ķermeņa smagumu no vienas kājas uz otru, stāvēja un pacietīgi gaidīja saimnieku. Viņš nezināja, ka vēl ne reizi vien tā vajadzēs te stāvēt un vadīt nakti līdz rītam.

Tanabajs iznāca no istabas rītausmā un siltām rokām sāka likt Gulsari laužņus mutē. Tagad arī viņa rokas smaržoja pēc tās dīvainās, nepazīstamās zāles.

Bibižana iznāca pavadīt Tanabaju. Pieplaka pie krūtīm, un Tanabajs ilgi skūpstīja viņu.

— Ar ūsām sadurstīji, — Bibižana nočukstēja. — Pasteidzies, redzi, cik gaišs jau. — Viņa pagriezās, lai ietu prom.

— Bibi, panāc šurp, — Tanabajs viņu pasauca. — Klausies, paglaudi viņu, apmīļo, — Tanabajs pamāja ar galvu uz aidinieka pusi. — Nedari mums abiem pāri!

— Ai, es aizmirsu, — viņa iesmējās. — Paskaties, viņš taču viss vienos ābeļziedos. — Un, runādama laipnus vārdus, viņa sāka glāstīt zirgu ar savām apbrīnojamām rokām, kas bija stingras un maigas, tādas pašas kā lūpas tai mazajai bērajai ķēvītei ar zvaigzni pierē.

Aiz upes saimnieks sāka dziedāt. Labi bija soļot, viņa dziesmai skanot, un ļoti gribējās jo ātrāk nokļūt pie zirgu bara ganībās.

Tanabajam laimējās šajās maija naktīs. Bija pienākusi taisni viņa kārta ganīt pa naktīm. Un aidiniekam sākās tāds naksnīgs dzīves veids. Dienā tas ganījās, atpūtās, bet naktī, kad saimnieks bija aizdzinis zirgu baru uz paleju, viņš sēdās Gulsari mugurā un atkal joņoja uz turieni, uz to pagalmu. Gaismai svīstot, kamēr vēl krēsla, atkal viņi traucās kā zirguzagļi pa nemanāmām stepes takām pie zirgiem, kas bija palikuši palejā. Te saimnieks sadzina zirgus vienkop, pārskaitīja un beidzot nomierinājās. Aidiniekam klājās grūti. Saimnieks steidzās gan turp, gan atpakaļ, bet skriet nakti bez ceļa nav nemaz tik viegli. Taču saimnieks tā gribēja.

Gulsari gribēja ko citu. Ja varētu darīt pēc sava prāta, viņš vispār neietu prom no zirgu bara. Viņā brieda tēviņš. Pagaidām viņš vēl satika ar bara ērzeli. Taču ar katru dienu aizvien biežāk viņi sadūrās, lencot vienu un to pašu ķēvi. Aizvien biežāk, izslējis kaklu un pacēlis asti, Gulsari dīžājās zirgu bara priekšā. Skanīgi zviedza un iekarsis koda ķēvēm gurnā. Bet tām, kā redzams, tas patika, tās lipa viņam klāt, padarīdamas greizsirdīgu bara ērzeli. Aidinieks krietni dabūja — ērzelis bija pieredzējis un negants kauslis. Tomēr labāk bija uztraukties un bēguļot no bara ērzeļa nekā visu nakti stāvēt pagalmā. Te viņš skuma pēc ķēvēm. Ilgi mīņājās, dauzīja zemi ar kājām un tikai pamazām nomierinājās. Kas zina, cik ilgi būtu ievilkušies šie nakts ceļojumi, ja nebijis tā notikuma . . .

Tajā naktī aidinieks, kā parasti, stāvēja pagalmā, skuma pēc zirgu bara un, gaidīdams saimnieku, jau sāka snaust. Iemauktu pavadas bija augstu uzsietas pie šķērssijas zem jumta pažobeles. Tādēļ viņš nevarēja apgulties: katru reizi, kad galva sāka klanīties, laužņi griezās mutes mīkstumā. Un tomēr gribējās iemigt. Tādu dīvainu smagumu juta gaisā, debesīs melnēja mākoņi.

Tad cauri snaudai, cauri pusmiegam Gul-sari pēkšņi izdzirda, ka koki sāk locīties un šalkot, it kā tiem kāds negaidot būtu uzklupis un sācis tos raustīt un lauzīt. Vējš iedrāzās pagalmā, sāka ripināt tukšo slauceni, norāva no virves veļu un aiznesa. Suņuks sāka smilkstēt un skraidīt, nezinādams, kur paslēpties. Aidinieks dusmīgi nokrācās un, ausis izslējis, sastinga. Pacēlis galvu pār žogu, viņš vērīgi raudzījās aizdomīgi mutuļojošajā miglā, tur, stepes pusē, no kurienes dunēdams tuvojās kaut kas briesmīgs. Un nākošajā mirklī nakts iebrikšķējās kā lūstoši koki, iedārdējās pērkons, zibeņi sašķēla mākoņus sloksnēs. Sāka gāzt straujš lietus. Aidinieks rāvās no pavadas, it kā tam kāds būtu iecirtis ar pletni, un izmisīgi iezviedzās bailēs par savu zirgu baru. Viņā pamodās sensenais instinkts, pasargāt savu dzimtu no briesmām. Instinkts sauca viņu turp, sauca palīgā. Un, kā prātu zaudējis, viņš sacēlās pret iemauktiem, pret laužņiem, pret astru pavadu, pret visu, kas tik stingri viņu turēja šeit. Viņš raustījās, kārpīja zemi ar kājām un nerimdamies zviedza, cerēdams sadzirdēt zirgu bara atbildes zviedzienus. Taču kauca un svilpoja tikai vētra. Ak, ja viņam toreiz būtu izdevies norauties no saites! ...

Saimnieks izskrēja laukā baltā apakšveļā, viņam pakaļ — sieviete, arī baltās drānās. Tās vienā mirklī no lietus kļuva tumšas. Viņu slapjajās sejās un izbiedētajās acīs iegaismo-jās zilgans uzliesmojums, izraudams no tumsas daļu mājas un durvis, kas vārstījās vējā.

— Mierā! Mierā! — Tanabajs kliedza zirgam, pūlēdamies atraisīt to. Taču tas vairs neatzina savu saimnieku. Aidinieks metās viņam virsū kā zvērs, sagāza žogu un rāvās un tikai rāvās nost no saites. Tanabajs piezagās viņam klāt, spiezdamies pie sienas, tad, ar rokām aizsedzis galvu, metās uz priekšu un iekārās iemauktos.

— Ātrāk raisi vaļā! — viņš uzsauca sievietei.

Viņa tikko paguva atraisīt pavadu, kad aidinieks, pakaļkājās saslējies, sāka vilkt Ta-nabaju pa pagalmu.

— Pletni, ātrāk!

Bibižana metās pēc pletnes.

— Mierā, stāvi mierā, citādi nositīšu! — Tanabajs kliedza, trakā niknumā pātagodams zirgu ar pletni pa purnu. Viņam vajadzēja ielēkt seglos, viņam nekavējoties vajadzēja nokļūt pie zirgu bara. Kas tur notiek? Uz kurieni viesulis būs aiztriecis zirgus?

Taču arī aidiniekam vajadzēja nokļūt pie zirgu bara. Nekavējoties, šajā pašā acumirklī, turp, uz kurieni briesmu stundā viņu trenca varenais instinkta spēks. Tāpēc viņš zviedza un slējās pakaļkājās, tāpēc rāvās prom no šejienes.

Bet lietus gāza kā ar spaiņiem, negaiss trakoja, pērkona dārdienos tricinādams zibens uzliesmojumu apmulsināto nakti.

— Turi! — Tanabajs pavēlēja Bibižanai un, kad viņa ieķērās iemauktos, ielēca seglos. Viņš nepaguva ne kārtīgi iesēsties, paguva tikai ieķerties zirgam krēpēs, kad Gulsari, nogāzis sievieti gar zemi un pārvilcis pār peļķi, jau traucās ārā no pagalma.

Neklausīdams vairs ne laužņiem, ne pletnei, ne saimnieka balsij, Gulsari joņoja caur vētraino nakti, caur lietus šaltīm, kas šaustīja kā ar pātagām, ceļu noskārzdams vienīgi ar nojautu. Saimniekam tagad vairs nebija varas pār to, un aidinieks viņu nesa pāri mutuļojošai upei, caur ūdeņu un pērkona grandieniem, cauri briksnājam, pāri grāvjiem, pāri gravām, — Gulsari neapturami joņoja un tikai joņoja uz priekšu. Nekad līdz tam, ne lielajās jāšanas sacīkstēs, ne to noslēgumā, Gulsari tā nebija skrējis kā tajā viesuļa naktī.

Tanabajs neapjēdza, kā un kurp viņu nes sātaniska niknuma pārņemtais aidinieks. Lietus šaltis viņam šķita kā dedzinošas liesmas, kas svilināja seju un augumu. Viena vienīga doma plosīja smadzenes: «Kas notiek ar zirgu baru? Kur tagad tie ir? Nedod dievs, aizauļos uz upes lejasteci, kur dzelzceļš. Tā būtu katastrofa! Palīdzi man, allah, palīdzi! Palīdziet, senču gari, — kur jūs esat? Nepaklūpi, Gulsari, nepaklūpi! Iznes stepē, nes turp, turp, kur zirgu bars!»

Bet stepē plaiksnījās balti zibeņi, apžilbinādami nakti baltām liesmām. Un tumsa atkal sakļāvās, ārdījās negaiss, vējā sitās lietus šaltis.

Te gaišs, te tumšs, te gaišs, te tumšs .. .

Aidinieks slējās pakaļkājās un zviedza, cik vien skaļi jaudāja. Viņš sauca, viņš lūdzās, viņš meklēja, viņš gaidīja. «Kur esat? Kur esat? Atsaucieties!» Par atbildi dārdēja debesis, un atkal traks skrējiens, atkal meklēšana, atkal vētra ...

Te gaišs, te tumšs, te gaišs, te tumšs .. .

Vētra norima tikai pret rītu. Pamazām izklīda mākoņi, taču pērkons austrumu pusē vēl aizvien nerimās — dārdināja, ducināja, rūca. Izmocītā zeme kūpēja.

Arī citi zirgu gani klaiņāja pa apkaimi, vākdami kopā noklīdušos zirgus.

Bet Tanabaju meklēja sieva. Pareizāk sakot, nevis meklēja, bet gaidīja. Jau naktī kopā ar kaimiņiem viņa bija lēkusi zirgam mugurā un metusies vīram palīgā. Zirgu baru viņi atrada un noturēja gravā. Taču Tana-baja nebija. Citi domāja, ka viņš ir apmaldījies. Taču Džaidara zināja, ka viņš nav apmaldījies. Un, kad kaimiņu zēns priecīgi iesaucās: «Rau, kur viņš ir, Džaidaras krust-māt, rau, kur jāj!» — un sāka auļot viņam pretim, Džaidara nekustējās no vietas. Klusēdama sēdēja zirga mugurā un skatījās, kā atgriežas palaidnīgais vīrs.

Mēms un briesmīgs, slapjā apakšveļā, bez cepures — Tanabajs jāja uz vienā naktī novājējušā aidinieka. Ar labo kāju Gulsari kliboja.

— Bet mes jus meklējam! — piejājušais puišelis viņam priecīgi paziņoja. — Krustmāte Džaidara jau sāka uztraukties ...

Ai puišeli, puišeli. ..

— Apmaldījos, — Tanabajs noburkšķēja.

Tā viņi ar sievu satikās. Neteica ne vārda

viens otram. Bet, kad zēns aizjāja izdzīt zirgu baru no gravas, sieva klusām noteica:

— Ko tad tu tā, neesi paguvis ne apģērbties. Labi vēl, ka bikses un zābaki kājā. Vai kauna nemaz nav? Tu taču vairs neesi nekāds jaunais. Bērni jau drīz būs lieli, bet tu ...

Tanabajs klusēja. Ko gan viņš varēja sacīt?

Zēns pa to laiku bija atdzinis zirgus. Neviens zirgs, ne kumeļš nebija noklīdis.

— Jāsim mājās, Altike, — Džaidara pasauca zēnu. — Darba šodien līdz kaklam gan jums, gan mums. Vējš sagāzis jurtas. Jāsim visu sakārtot.

Bet Tanābajam viņa pusbalsī noteica:

— Tu pagaidi tepat. Atvedīšu ko paēst un mugurā uzvilkt. Kā citādi ļaudīm acīs rādīsies?

— Es būšu tur, lejā, — Tanabajs pamāja.

Viņi aizjāja. Tanabajs dzina zirgu baru uz

ganībām. Dzina ilgi. Jau spīdēja saule, kļuva silts. Stepe sāka kūpēt, atdzīvojās. Smaržoja pēc lietus un svaigas zāles.

Zirgi nesteigdamies aizklidzināja pa nogāzēm, pa gravām un izklīda pakalnā. Un te Tanabajam pavērās it kā gluži cita pasaule. Tālu tālu pletās baltiem mākoņiem klātais apvārsnis. Debesis bija plašas, augstas, tīras. Un ļoti tālu no šejienes stepē aizstiepās vilciena dūmi.

Tanabajs nokāpa no zirga un sāka brist pa zāli. Turpat pie kājām uzspurdza cīrulis, uzlidoja gaisā un sāka lirināt. Tanabajs gāja, galvu nokāris, un pēkšņi nokrita pie zemes.

Gulsari nekad nebija redzējis savu saimnieku tādā stāvoklī. Viņš gulēja, seju zemei piespiedis, un viņa pleci raustījās elsās. Viņš raudāja no kauna un bēdām, jo zināja, ka zaudējis laimi, kas viņam bija lemta pēdējo reizi mūžā. Bet cīrulis tikai lirināja un liri-nāja . ..

Trešā ja diena zirgu bari devas kalnos — tagad tie atgriezīsies šurp tikai nākamgad, agrā pavasarī. Apmetne virzījās gar upi, cauri palienai, garām ailam. Gāja aitu bari, ganāmpulki, zirgu bari. Gāja ar nastām apkrautie kamieļi un zirgi, jāja sievietes un bērni. Skrēja pinkaini suņi. Gaiss skanēja no saucieniem, zviedzieniem, blējieniem .. .

Tanabajs dzina savus zirgus cauri lielajai pļavai, tad pāri pakalnam, kur nesen svētkos skanēja cilvēku balsu dunoņa, un visu laiku centās neskatīties uz aila pusi. Un, kad Gul-sari pēkšņi pagriezās turp, uz to pagalmu aila malā, viņš saņēma pletnes cirtienu. Tā viņi arī neiegriezās pie sievietes ar brīnumainajām rokām, stingrām un maigām, kā lūpas tai mazajai bērajai ķēvītei ar zvaigzni pierē . . .

Zirgu bars saskanīgi rikšoja.

Aidiniekam gribējās, lai saimnieks dziedātu, bet viņš to nedarīja. Ails palika aiz muguras. Ardievu, ail! Priekšā kalni. Paliec sveika, stepe, līdz nākošajam pavasarim! Priekšā — kalni.

VI

Tuvojās pusnakts. Tālāk Gulsari vairs nevarēja paiet. Šurp, līdz gravai viņš kaut kā bija atvilcies, apstādamies desmitiem reižu, taču gravai pāri viņš vairs nespēja tikt. Vecais Tanabajs saprata, ka vairāk nedrīkst zirgu mocīt. Gulsari sāpīgi vaidēja, vaidēja kā cilvēks. Un, kad viņš gribēja nogulties, Tanabajs ļāva to darīt.

Gulēdams uz aukstās zemes, aidinieks joprojām vaidēja, mētādams galvu no vienas puses uz otru. Viņam bija auksti, viņš drebēja pie visām miesām. Tanabajs novilka kažoku un apsedza ar to zirga muguru.

— Nu, kā ir, tev slikti? Pavisam slikti? Tu esi nosalis, Gulsari. Bet tu taču nekad nesali.

Tanabajs vēl kaut ko murmināja, taču aidinieks vairs neko nedzirdēja. Sirds šķita dunam jau pašā galvā, apdullinoši dunam, te sizdamās ātrāk, te aizķerdamās: tum-tak, tum, tum, tum-tak, tum... — it kā zirgu bars panikā bēgtu no saviem vajātājiem.

Aiz kalniem parādījās mēness un cauri miglājam raudzījās uz zemi. Klusi nokrita un izdzisa zvaigzne...

— Tu te paguli, es aiziešu salauzīšu sāls-zāli, — sirmgalvis sacīja.

Viņš ilgi staigāja apkārt, vākdams pērnā gada zāļu saušņus. Sadurstīja rokas ar dzeloņiem, kamēr savāca klēpi kurināmā. Gāja vēlreiz, nokāpa gravā, katram gadījumam paņēmis līdzi nazi, un uzdūrās tur tamariska krūmiem. Nopriecājās — iznāks īsts ugunskurs.

Gulsari vienmēr bija baidījies no tuvumā degošas uguns. Tagad viņš nebaidījās, viņu apņēma siltums un dūmi. Tanabajs klusēdams sēdēja uz maisa, mezdams ugunskurā pārmaiņus tamarisku un sauso zāli un, rokas sildīdams, raudzījās ugunī. Reizumis viņš piecēlās, sakārtoja zirga mugurā uzmesto kažoku un atkal apsēdās pie uguns.

Gulsari sasildījās un pārstāja drebēt, taču acīs viņam ņirbēja dzeltena migla, krūtīs žņaudza un dūra, trūka elpas. Liesma vējā te plaka, te uzvijās. Sirmgalvis, kas sēdēja iepretim, viņa agrākais saimnieks, te izzuda, te atkal parādījās. Un aidiniekam murgos sāka likties, ka viņi joņo pa stepi negaisa naktī, viņš zviedz, sliedamies pakaļkājās, meklē zirgu baru, bet tā nav. Iekvēlojas un dziest balti uzliesmojumi.

Te gaišs, te tumšs, te gaišs, te tumšs . . .

VII

Ziema atkāpās, atkāpās uz laiku, lai parādītu ganiem, ka dzīvot pasaulē nemaz nav tik grūti. Būs siltas dienas, lopi pieņemsies miesās, būs gana piena un gaļas, būs svētkos jāšanas sacīkstes, būs parastas dienas — lopu atnešanās, aitu cirpšana, jaunlopu kopšana, klejošana, lopu dzīšana uz gaļas kombinātu, un visam tam pa vidu — katram sava dzīve — mīlestība un šķiršanās, dzimšana un nāve, lepnums par bērnu panākumiem un sarūgtinājums, saņemot nepatīkamas ziņas par viņiem no internātiem: ja būtu mājās, varbūt mācītos labāk .. . Vai nu mazums, kas notiks, rūpju vienmēr pārpārēm, un uz laiku piemirsīsies ziemas likstas. Apledojumi, lopu nobeigšanās, kailsals, caurās jurtas un aukstās aitu kūtis paliks pārskata ziņojumos un atskaitēs līdz citam gadam. Un tad atkal iestāsies ziema — atjās baltas kamieļmātes mugurā, sameklēs ganu, lai viņš būtu kur būdams, kalnos vai stepē, un parādīs viņam savus tikumus. Viņš visu atcerēsies, ko uz laiku bija piemirsis. Arī divdesmitajā gadsimtā ziema uzvedas taisni tāpat.. .

Viss tāpat bija arī toreiz. No kalniem pārnāca novājējuši ganāmpulki un zirgu bari un izklīda stepē. Pavasaris. Ziema pievārēta.

Tajā pavasarī Gulsari vaļojās kā ērzelis zirgu barā. Tanabajs tagad reti kad apsegloja viņu, žēloja, un nedrīkstēja jau arī — tuvojās lecināšanas sezona.

Visas zīmes rādīja, ka Gulsari būs labs ērzelis. Viņš pieskatīja mazos kumeliņus gluži kā tēvs. Ja arī kāda ķēve to izlaida no acīm, viņš bija klāt un neļāva kumeliņam kaut kur iekrist vai noklīst no bara. Un vēl viena laba īpašība piemita Gulsari: viņam nepatika, ka veltīgi traucēja zirgus, — ja tā gadījās, viņš tūdaļ dzina zirgu baru tālāk.

Tā gada ziemā kolhozā notika pārmaiņas. Atsūtīja jaunu priekšsēdētāju, Čoro bija nodevis lietas un gulēja rajona slimnīcā. Ar sirdi viņam bija pavisam slikti. Tanabajs arvien taisījās aizbraukt un apraudzīt draugu, bet vai tad varēja izrauties? Gans ir kā daudzbērnu māte, — mūžīgi rūpju bez gala, īpaši ziemā un pavasarī. Mājlops nav mašīna: nevar izslēgt svirslēdzi un aiziet. Tā Tanaba-jam toreiz arī neizdevās aizbraukt uz rajona slimnīcu. Nomainītāja tagad viņam nebija. Par palīgu skaitījās sieva — vajadzēja taču kaut kā nopelnīt dzīves vajadzībām: lai arī par izstrādes dienu sanāca gaužām maz, tomēr par divām varēja saņemt vairāk nekā par vienu.

Taču Džaidarai bērns auklējams. Kas viņa par nomainītāju? Gan dienu, gan nakti viņam vajadzēja iztikt vienam. Kamēr Tanabajs taisījās un sarunāja ar kaimiņiem, ka tie viņu nomainīs, kāds pavēstīja, ka Čoro izrakstīts no slimnīcas un atgriezies ailā. Tad viņi abi ar sievu nolēma, ka apciemos vēlāk, kad būs pārnākuši no kalniem.

Bet, tikko viņi bija atgriezušies ielejā, tikko kaut cik iedzīvojušies jaunajā vietā, notika tas, par ko Tanabajs līdz pat šim laikam nespēj domāt mierīgi . ..

Aidinieka slava — abpusgriezīgs zobens. Jo vairāk tas tiek daudzināts pa visu apvidu, jo biežāk priekšniecība sāk mest acis uz to.

Tās dienas rītā Tanabajs aizdzina zirgus ganībās, bet pats atgriezās mājās paēst brokastis. Sēdēja ar meitiņu klēpī, dzēra tēju, runādams ar sievu par dažādām ģimenes darīšanām. Vajadzētu aizbraukt uz internātu pie dēla, pie tās pašas reizes arī uz tirgu pie stacijas un nopirkt tur utenī šo to no apģērba sievai un bērniem.

— Tādā gadījumā, Džaidara, es apseglošu aidinieku, — Tanabajs sacīja, strēbdams no pialas tēju. — Citādi nepaspēšu visu izdarīt. Aizjāšu pēdējo reizi un tad vairs viņu neaiztikšu.

— Dari, kā gribi, tu to labāk zini, — sieva piekrita.

Ārpusē bija dzirdama pakavu dipoņa, kāds jāja pie viņiem.

— Palūko, — viņš palūdza sievu, — kas tur ir.

Viņa izgāja ārā un, atgriezusies atpakaļ, sacīja, ka atjājis fermas vadītājs Ibraims un viņam līdzi vēl kāds no aila.

Tanabajs negribīgi piecēlās, izgāja no jurtas ar meitiņu uz rokas. Kaut arī viņš ne visai ieredzēja zirgkopības fermas vadītāju Ibraimu, taču ciemiņš jāsagaida. Bet par ko viņš Ibraimu ne visai ieredzēja, Tanabajs pats lāgā nezināja. Pēc skata laipnīgs, ne tāds kā citi, un tomēr viņā bija kaut kas no gluma zuša. Pats galvenais — viņš nekā nedarīja, tik vien zināja kā uzskaitīt un inventarizēt, īsta zirgkopības darba fermā vispār nebija, katrs gans rīkojās pēc saviem ieskatiem.

Partijas sapulcēs Tanabajs ne vienreiz vien bija par to runājis, visi tam piekrita, piekrita arī Ibraims, pateicās par kritiku, taču viss palika pa vecam. Labi vēl, ka zirgu gani bija gadījušies apzinīgi, Čoro pats bija tos izraudzījis.

Ibraims, nokāpis no zirga, laipni papleta rokas.

— Miers tev, ba-aj! — Viņš visus zirgu ganus sauca par bajiem.

— Miers arī tev, — Tanabajs atturīgi atbildēja, spiezdams atbraucējiem rokas.

— Vai sveiki, veseli? Kā zirgi, Tanake, kā pašam klājas? — Ibraims bārstīja savus ierastos jautājumus, un viņa gaļīgie vaigi izplūda tikpat ierastā smaidā.

— Viss kārtībā.

— Paldies dievam. Par jums es neuztraucos.

— Lūdzu, nāciet jurtā.

Džaidara noklāja viesiem jaunu tūbas gabalu, bet uz tā paklāju no kazādām, kas tieši bija domāts sēdēšanai uz grīdas. Arī viņai Ibraims veltīja savu laipnību.

— Sveicināta, bajien Džaidara! Kā ar veselību? Vai jūs labi rūpējaties par savu baju?

— Sveicināti, nāciet iekšā, sēdieties šeit!

Visi apsēdās.

— Ielej mums kumisu, — Tanabajs palūdza sievai.

Dzēra kumisu, runāja gan šo, gan to.

— Tagad visdrošākais darbs — lopkopība. Tad vismaz vasarā ir piens un gaļa, — Ib-raims prātoja, — bet, strādājot uz lauka vai kādos citos darbos, — vispār neko nedabū.

Tā ka pašlaik labāk turēties pie zirgu vai aitu bara. Vai nav tiesa, bajien Džaidara?

Džaidara pamāja ar galvu, bet Tanabajs neteica neko. Viņš to zināja tāpat un ne vienreiz vien bija dzirdējis no Ibraima, jo tas nepalaida garām nevienu gadījumu, neatgādinājis, ka lopkopja stāvokli jāprot novērtēt. Tanabajam gribējās pateikt, ka nekas labs gan tas nav, ja ļaudis dreb par siltām vietiņām, kur piens un gaļa. Un kā lai dzīvo citi? Cik ilgi cilvēki strādās par velti? Pirms kara taču bija citādāk. Rudeņos pa diviem, pa trim vezumiem labības saveda katrā mājā. Bet kas tagad? Skraida apkārt ar tukšiem maisiem, lai tikai kaut ko kaut kur dabūtu. Paši audzē maizi, un paši tup bez maizes. Kur tas der? Ar sapulcēm un pamācībām vien nekur tālu nevar tikt. Čoro tādēļ arī sabeidza savu sirdi, ka, izņemot labus vārdus, neko citu vairs ļaudīm par darbu nespēja dot.

Taču par visu to, kas sen jau sāpināja viņa sirdi, ar Ibraimu bija veltīgi pārspriest. Un Tanabajm tagad arī negribējās vilkt sarunu garumā. Vajadzēja drīzāk izvadīt viņus, apseglot aidinieku un steigties darīšanās, lai ātrāk visu nokārtotu. Kāpēc viņi ieradušies? Taču jautāt bija neērti.

— Es tā kā nepazīstu tevi, brāl, — Tanabajs pievērsās Ibraima ceļa biedram, jaunam nerunīgam puisim. — Vai tu neesi nelaiķa Abalaka dēls?

— Jā, Tanake, esmu viņa dēls.

— Ai, kā laiks steidzas! Esi atbraucis apskatīt zirgus? Interesanti, vai ne?

— Nē, mēs te ...

— Viņš atbrauca man līdzi, — Ibraims viņu pārtrauca. — Mēs te esam darīšanās, par to parunāsim vēlāk. Kumiss jums, bajien Džaidara, nu taisni lielisks. Un kas par stipru smaržu! Ielejiet man vēl vienu kausu.

Atkal sāka runāt gan par šo, gan to. Ta-nabajs nojauta ko nelāgu, taču nekādi nevarēja tikt gudrs, kas tad īsti atdzinis Ibraimu pie viņa. Beidzot Ibraims izvilka no kabatas kādu papīru.

— Tanake, mēs pie jums tādās darīšanās, ar tādu, rau, papīru. Izlasiet!

Tanabajs klusi lasīja, lasīja pa zilbēm un neticēja savām acīm. Plašiem, nevērīgiem burtiem uz papīra bija uzrakstīts:

«Rīkojums.

Zirgu ganam Bakasovam.

Nosūtīt aidinieku Gulsari uz zirgu stalli, lai to varētu izmantot jāšanai.

Kolhoza priekšsēd. (nesalasāms paraksts)

1950. g. 5. martā.»

Apstulbis no tik negaidītas ziņas, Tanabajs klusēdams salocīja papīra lapu četrās daļās, ielika kareivja blūzes krūšu kabatā un ilgi sēdēja, acis nepaceldams. Krūtīs iezagās nepatīkams aukstums. Patiesību sakot, nekā negaidīta te nebija. Tādēļ jau viņš audzēja zirgus, lai vēlāk tos nodotu citiem — darbam, jāšanai. Cik daudzus viņš jau bija nosūtījis uz brigādēm šajos gados! Bet atdot Gulsari! Tas nebija viņa spēkos. Un viņš sāka drudžaini domāt, kā nosargāt aidinieku. Visu vajadzēja labi apdomāt. Vajadzēja pašam saņemties. Ibraims jau sāka uztraukties.

— Redziet, tādās nelielās darīšanās tad arī esam iegriezušies pie jums, Tanake, — viņš uzmanīgi paskaidroja.

— Labi, Ibraim, — Tanabajs mierīgi paraudzījās uz viņu. — Šīs darīšanas nekur nepaliks. Iedzersim vēl kumisu, parunāsimies.

— Nu, protams, jūs taču esat saprātīgs cilvēks, Tanake.

«Saprātīgs! Ne velna, tā jau nu noticēšu tavai lapsas mēlei!» Tanabajs klusībā dusmojās.

Un atkal atsākās nenozīmīga saruna. Nekur tagad nevajadzēja steigties.

Tā Tanabajs pirmo reizi sastapās ar jauno kolhoza priekšsēdētāju. Pareizāk — gan ne ar viņu pašu, bet ar viņa nesalasāmo parakstu. Viņu pašu Tanabajs vēl nebija redzējis. Kad viņš ieradās nomainīt Čoro, Tanabajs kalnos vadīja ziemu. Runāja, ka jaunais esot skarbs cilvēks, nākot no augstiem priekšniekiem. Jau pirmajā sapulcē brīdinājis, ka stingri sodīšot nevīžas, bet par izstrādes dienu minimuma neizpildīšanu draudējis ar tiesu, tad vēl sacījis, ka visas nelaimes kolhozā ceļoties tādēļ, ka kolhozi bijuši sīki, tagad sākšot tos apvienot, un drīzumā stāvoklis uzlabošoties, — tādēļ jau viņš esot atsūtīts uz šejieni, un viņš uzskatot par savu galveno uzdevumu vadīt saimniecību pēc visiem progresīvās agrotehnikas un zootehnikas noteikumiem. Tādēļ visiem esot jāmācās agrotehnikas un zootehnikas pulciņos.

Un tiešām — mācību darbu nokārtoja: sakāra plakātus, sāka lasīt lekcijas. Bet, ja aitu gani lekciju laikā gulēja, tad tā bija viņu pašu darīšana ...

— Tanake, mums laiks doties ceļā, — Ib-raims nogaidoši paskatījās uz Tanabaju un sāka braucīt uz augšu nošļukušos zābaku stulmus, purināt un kārtot savu lapsādas cepuri.

— Tad nu tā, fermas priekšniek, pasaki priekšsēdētājam: Gulsari es neatdošu. Viņš man tagad bara ērzelis. Vaislai domāts.

— Ai, ai, ko tu runā, Tanake, mēs tev viņa vietā dosim vai piecus ērzeļus, neviena ķēve tukšā nepaliks. Kas te ko runāt? — Ibraims brīnījās. Viņš bija apmierināts, viss gāja gludi, un pēkšņi. .. Eh, ja tas bijis kāds cits, nevis Tanabajs, saruna būtu pavisam īsa. Taču Tanabajs ir Tanabajs, viņš pat savu brāli nežēloja, ar to ir jārēķinās. Te, kā saka, jāglauž pa spalvai.

— Man nav vajadzīgi jūsu pieci ērzeļi! — Tanabajs noslaucīja nosvīdušo pieri un, brīdi klusējis, nolēma runāt skaidru valodu. — Vai tad tavam priekšsēdētājam nav uz kā jāt, vai? Vai tad zirgu stallī neviena zirga vairs nav? Kāpēc ievajadzējies tieši Gulsari?

— Bet kā tad citādi, Tanake? Priekšsēdētājs taču ir mūsu vadītājs, viņam cieņa jāparāda. Viņš taču braukā uz rajonu, tāpat arī pie viņa brauc dažādi cilvēki. Priekšsēdētājs visu acīs, tautas priekšā, tā sacīt. . .

— Ko nozīmē — tā sacīt? Vai cita zirga mugurā neviens viņu neatzīs? Un, ja viņš visu acīs, tautas priekšā, tad noteikti jāsēž aidi-nieka mugurā?

— Ne jau nu noteikti. Taču tā kā pienāktos. Jūs taču, Tanake, bijāt karavīrs kara laikā. Vai tad jūs braukājāt vieglajā mašīnā, bet jūsu ģenerālis — smagajā? Protams, nē. Ģenerālim — ģenerāļa tiesa, bet kareivim — kareivja. Skaidrs?

— Te pavisam cita liela, — Tanabajs nedroši iebilda. Kāpēc cita lieta, viņš nesāka skaidrot un arī nevarētu izskaidrot. Un, juzdams, ka loks ap aidinieku saslēdzas, nikni sacīja: — Neatdošu. Bet, ja neprotu iztapt, — atlaidiet no zirgu ganiem. Iešu uz smēdi. Tur jūs man veseri neatņemsiet.

— Nu, kam tu tā runā, Tanake? Mēs jūs cienām, augstu vērtējam. Bet jūs kā mazs bērns. Vai gan jums tā piestāv? — Ibraims sāka nemierīgi grozīties. Viņš juta, ka ir iekritis. Pats bija sasolījis, pats ieteicis, pats pieteicies visu nokārtot, bet šis ietiepīgais tips visu sabojā.

Ibraims smagi nopūtās un pievērsās Džai-darai:

— Padomājiet pati, Džaidara, nu ko nozīmē viens zirgs, lai arī aidinieks? Zirgu barā kādu tikai nav — izvēlies, kurš patīk. Cilvēks ieradies pie mums, viņu atsūtījuši. ..

— Bet ko tu tā centies? — Džaidara pajautāja.

Ibraims sastomījās, noplātīja rokas:

— Bet kā gan citādi? Disciplīna. Man uzdeva, esmu mazs cilvēciņš. Ne jau savā labā pūlos. Man vienalga, es varu jāt kaut vai ar ēzeli. Nu pajautājiet, — Abalaka dēlu atsūtīja aidiniekam pakaļ.

Tas klusēdams pamāja ar galvu.

— Slikti iznāk, — Ibraims turpināja. — Priekšsēdētāju mums atsūtīja, viņš mūsu ciemiņš, bet mēs, viss ails, nevaram viņam iedot pat krietnu zirgu. Uzzinās ļaudis, ko viņi teiks? Kur tas redzēts pie kirgīziem?

— Taisni labi, — Tanabajs atsaucās, — lai ails uzzina. Es braukšu pie Čoro. Lai viņš izšķir.

— Jūs domājat, ka Čoro ieteiks nedot? Ar viņu jau saskaņots. Tikai iegāzīsiet viņu. Iznāks tāda kā sabotāža. Jauno priekšsēdētāju neatzīstam, ejam sūdzēties vecajam. Bet Čoro ir slims cilvēks. Kāpēc bojāt viņa attiecības ar priekšsēdētāju? Čoro būs partorgs, viņiem kopā jāstrādā. Kāpēc traucēt. ..

Un te, kad saruna nonāca līdz Čoro, Tanabajs apklusa. Visi apklusa. Džaidara smagi nopūtās.

— Atdod, — viņa sacīja vīram, — neaizkavē cilvēkus.

— Tas nu ir prātīgi, sen tā vajadzēja, paldies jums, bajien Džaidara.

Ne jau velti Ibraims bārstīja pateicības. Nemaz tik ilgs laiks nepagāja, un viņš no fermas vadītāja kļuva par priekšsēdētāja vietnieku lopkopības darbā . . .

Tanabajs sēdēja seglos, galvu nodūris, un neskatīdamies visu redzēja. Redzēja, kā Gul-sari noķēra un kā viņam uzlika jaunus apaušus — savējos Tanabajs neparko nebūtu atdevis. Redzēja, kā Gulsari negribēja iet prom no zirgu bara, kā centās izraut pavadu no Abalaka dēla rokām un kā Ibraims šaustīja to ar pletni no visa spēka, pieauļodams uz zirga te no vienas, te no otras puses. Redzēja aidinieka acis, viņa apmulsušo skatienu, jo viņš nesaprata, uz kurieni un kāpēc svešie cilvēki ved viņu prom no ķēvēm un kumeļiem, no viņa saimnieka, — redzēja, kā kūpēja garaiņi no atvērtās mutes, kad viņš zviedza, redzēja krēpes, muguru, krustus, pletnes švīkas uz muguras un sāniem, redzēja katru viņa ķermeņa daļu, pat nelielo izaugumu uz labās priekškājas virs locītavas, redzēja viņa gaitu, pakavu pēdas, redzēja visu līdz pēdējam matiņam viņa gaiši dzeltenajā, losajā spalvā,.— visu redzēja un, zobus sakodis, klusībā cieta. Kad viņš pacēla galvu, tie, kas veda Gulsari prom, jau pazuda aiz pakalna. Tanabajs iekliedzās un sāka dzīt zirgu viņiem pakaļ.

— Jāj atpakaļ! Tu nedrīksti! — Džaidara izskrēja no jurtas.

Un, auļojot uz zirga, viņam pēkšņi ieskrēja prātā briesmīga nojauta — sieva atriebjas aidiniekam par tām naktīm. Viņš strauji apgrieza zirgu, uzšaudams ar pletni, un devās atpakaļ. Apturēja pie jurtas, nolēca zemē un briesmīgās dusmās, ar pārvērstu, nobālējušu seju pieskrēja pie sievas.

— Kāpēc? Kāpēc tu sacīji, lai atdodu? — viņš nočukstēja, skatīdamies sievai tieši acīs.

— Nomierinies! Nolaid rokas, — rāmi, kā vienmēr, sieva viņu apvaldīja. — Paklausies, ko es tev teikšu. Vai tad Gulsari ir tavs zirgs? Tavs īpašums? Kas tad tev pašam pieder? Viss pie mums pieder kolhozam. No tā iztiekam. Arī aidinieks pieder kolhozam. Bet priekšsēdētājs — kolhoza saimnieks: kā sacīs, tā arī būs. Taču, kas attiecas uz to, veltīgi tā domā. Vari iet prom kaut tūlīt. Ej. Viņa ir labāka par mani, skaistāka, jaunāka. Krietna sieviete. Arī es varēju kļūt atraitne, taču tu atgriezies. Kā es tevi gaidīju! Nu labi, tas tagad nav svarīgi. Tev ir trīs bērni. Kur tos liksim? Ko tu viņiem vēlāk sacīsi? Ko viņi teiks? Ko es teikšu viņiem? Izlem pats ...

Tanabajs aizjāja stepē. Nodzīvoja pie zirgiem līdz pašam vakaram un nekādi nevarēja norimties. Zirgu bars kļuvis bārenis. Bārene kļuvusi sirds. Aidinieks aiznesis sev līdzi arī viņu. Visu aiznesis. Nekas vairs nav tāds, kā bija. Un saule nav vairs tāda, un arī debesis, un viņš pats arī ir savādāks.

Mājās pārradās jau tumsā. Jurtā iegāja nerunīgs, nomelnējis. Meitenītes jau gulēja. Pavardā kurējās uguns. Sieva uzlēja viņam uz rokām ūdeni. Padeva vakariņas.

— Negribas, — Tanabajs atteicās. Bet tad ierunājās: — Paņem temirkomuzu^1, nospēlē «Kamieļmātes raudu dziesmu».

Džaidara paņēma temirkomuzu, pielika to pie lūpām, ar pirkstiem pieskārās pie smalkās tērauda stieplītes, uzpūta tai dvašu, tad ievilka krūtīs gaisu — un sāka skanēt senā nomadu mūzika. Dziesma par kamieļmāti, kurai pazudis baltais kamielēns. Ilgas dienas viņa skrien pa tuksnesīgo klaju. Skaļi kliegdama, meklē savu mazuli. Bēdājas, ka nevadās vairs to sev līdz vakara stundās gar krauju un rīta stundās pa līdzenumiem, ka neplūks vairs kopā lapas no zariem, nestaigās pa viļņainajām smiltīm, neklaiņās pavasarīgos laukos, nebaros to ar balto pienu. Kur tu esi, meln-acīti kamielēn? Atsaucies! Plūst piens no tesmeņa, no pierietējušā tesmeņa, līst gar kājām. Kur tu esi? Atsaucies! Plūst piens no tesmeņa, no pierietējušā tesmeņa. Balts piens ...

Džaidara labi spēlēja temirkomuzu. Kādreiz viņš tādēļ bija viņu iemīlējis, vēl pavisam jaunu meiteni.

Tanabajs klausījās, galvu nodūris, un atkal neskatīdamies redzēja visu. Viņas rokas, kas bija kļuvušas raupjas no daudzu gadu darba karstumā un salā. Nosirmojušos matus un krunkas, kas bija parādījušās uz kakla, ap muti, pie acīm. Caur šīm krunkām atainojās aizgājusī jaunība — melnīgsnējs meitēns ar bizēm pār pleciem un viņš pats — pavisam, pavisam jauns vēl, viņu kādreizējā tuvība. Tanabajs zināja, ka pašreiz sieva neievēro viņu. Viņa bija iegrimusi savā mūzikā, savās domās. Un vēl viņš tajā brīdī saskatīja viņā pusi savu bēdu un ciešanu. Viņa vienmēr tās bija nesusi sevī.

... Skrien kamieļmāte ilgas dienas, skaļi kliegdama, meklē savu mazuli. Kur tu esi, melnacīti kamielēn? Plūst piens no tesmeņa, no pierietējušā tesmeņa, līst gar kājām. Kur tu esi? Atsaucies! Plūst piens no tesmeņa, no pierietējušā tesmeņa. Balts piens ...

Meitenītes apkampušās gulēja. Un aiz jurtas dusēja stepe — milzīga un nepārskatāma nakts tumsā.

Bet Gulsari pa to laiku dumpojās zirgu stallī, neļāva zirgu kopējiem gulēt. Viņš pirmo reizi bija nokļuvis stallī — zirgu cietumā.

VIII

Liels prieks pārņēma Tanabaju, kad reiz no rīta viņš ieraudzīja zirgu barā savu aidinieku. Ar virves gabalu pie apaušiem, ar segliem mugurā.

— Gulsari, Gulsari, esi sveicināts! — Tana-bajs auļos pie joņo ja viņam klāt un apskatīja aidinieku tuvumā svešos iemauktos, ar svešiem, lieliem segliem mugurā, ar smagiem kāpšļiem. Un kas viņu īpaši saniknoja — ar mīkstu samta spilvenu seglos, it kā ar viņu būtu jājis nevis vīrietis, bet sievišķis resnu dibenu.

— Ptu! — Tanabajs sašutis nospļāvās. Viņš gribēja noķert zirgu, nomest no viņa visas šīs neveiklās zirglietas, taču Gulsari izvairījās. Aidiniekam tagad nebija laika domāt par Tanabaju. Viņš gribēja pielabināties ķēvēm. Viņš tik ļoti bija noilgojies pēc tām, ka pat nepamanīja savu agrāko saimnieku.

«Tātad tomēr esi aizbēdzis, sarāvis pavadu. Malacis! Nu pavaļojies, pavaļojies, es neko neteikšu,» Tanabajs nodomāja un nolēma, ka zirgu baram jāļauj izskrieties. Lai Gulsari jūtas kā mājās, kamēr viņam atauļos pakaļ.

— Hop, hop, hop! — Tanabajs iesaucās, pacēlās seglos un, vicinādams nūju, dzina zirgu baru prom.

Sāka rikšot kumeļmātes, aicinādamas līdzi kumeļus, draiskodamās auļoja jaunās ķēves. Vējš plivināja krēpes. Zaļā zeme smējās saules staros. Gulsari noskurinājās, izslējās un sāka skriet kā gaigala. Izjoņojis bara priekšgalā, viņš atšķīra jauno ērzeli, aiztrenca viņu uz aizmuguri, bet pats, dīžādamies zirgu bara

priekšā, spiāuslodams, dancodams sāka joņot te uz vienu, te uz otru pusi. Viņam reiba galva no zirgu bara elpas — no ķēvju piena un kumeļu smaržas, no vēja, kas dvašoja pēc vērmelēm. Kas viņam daļas, ka mugurā nejēdzīgi segli ar nejēdzīgo samta spilvenu, ka smagie kāpšļi dauza sānus. Viņš bija aizmirsis to, ka vakar stāvējis rajona centrā pie lielas slitas, grauzdams laužņus un cirzdamies sāņus no rūcošajām smagajām mašīnām. Aizmirsis, ka pēc tam stāvējis pie smirdošas bufetes un viņa jaunais saimnieks bija iznācis no tās kopā ar visu savu kompāniju un no viņiem visiem plūda smaka. Kā jaunais bija atraugājies un sēcis, kāpdams viņam mugurā. Aizmirsis, ka ceļā viņi bija sarīkojuši muļķīgu skriešanos pa dubļiem. Kā viņš sācis joņot no visa spēka ar jauno saimnieku mugurā un kā tas kratījās seglos, kūļādamies kā maiss, bet pēc tam bija sācis raustīt pavadu un sist ar pātagu aidiniekam pa galvu.

Visu aidinieks bija aizmirsis, visu: viņam reiba galva no zirgu bara elpas, — no ķēvju piena un kumeļu smaržas, no vēja, kas dvašoja pēc vērmelēm. .. Aidinieks skrēja — skrēja un nenojauta, ka viņam jau dzenas pakaļ.

Tanabajs aizdzina zirgu baru atpakaļ uz veco vietu, un tur no aila jau bija atsteigušies divi zirgkopji. Un aizveda Gulsari no zirgu bara.

Taču drīz vien viņš atkal ieradās. Šoreiz bez iemauktiem un bez segliem. Nez kā bija nomaucis iemauktus no galvas un nakti aizbēdzis no zirgu staļļa. Tanabajs sākumā

pasmējās, bet tad apklusa un padomājis uzmeta cilpu aidiniekam kaklā. Pats viņu noķēra, pats uzmauca apaušus, un pats aizveda uz aiļu, palūdzis jaunajam zirgu ganam no kaimiņu apmetnes, lai padzen aidinieku no muguras. Pusceļā sastapa zirgu kopējus, kas jāja pakaļ aizbēgušajam aidiniekam. Atdodams tiem Gulsari, Tanabajs pat norūca:

— Kas tad jums — roku, vai, nav, ka nevarat nosargāt priekšsēdētāja zirgu. Piesieniet viņu stingrāk.

Bet, kad Gulsari atskrēja trešo reizi, Tanabajs sadusmojās ne pa jokam:

— Ko tu, muļķi, dari! Pats nelabais, vai, tevi trenc uz šejieni! Muļķis esi un muļķis paliksi, — viņš lamājās, dzīdamies pakaļ aidiniekam ar nūju, kurai cilpa galā. Un atkal dzina viņu atpakaļ, un atkal rājās ar zirgu kopējiem.

Taču Gulsari nedomāja pieņemties prātā un bēga šurp, tikko atrada iespēju. Apnika līdz kaklam zirgu kopējiem, apnika Tanabajam.

.. . Todien Tanabajs aizmiga vēlu — vēlu bija atgriezies no ganīšanas. Katram gadījumam padzina zirgu baru tuvāk jurtai un aizmiga — smagā, nemierīgā miegā. Bija pa dienu nomocījies. Sapņos rādījās kaut kas dīvains — tā kā viņš atkal būtu karā, tā kā kaut kur lopkautuvē. Visapkārt asinis, arī rokas lipīgās asinīs. Un pats sapnī domā: tas nav uz labu, ja sapnī rādās asinis. Viņš grib kaut kur nomazgāt rokas. Taču viņu grūsta, izzobo, skaļi smejas un spiedz — un nevar saprast, kas to dara: «Tanabaj, tu asinīs mazgā rokas, asinīs. Te nav ūdens, Tanabaj, te apkart asinis! Ha-ha, ho-ho, hi-hi! ...»

— Tanabaj, Tanabaj! — sieva viņu kratīja aiz pleca. — Mosties.

— Kas ir?

— Vai dzirdi, zirgu barā kaut kas notiek. Ērzeļi kaujas. Atkal laikam atskrējis Gulsari.

— Velns viņu rāvis! Nemaz vairs nav miera! —Tanabajs ātri apģērbās, paķēra nūju un skrēja uz paleju, no kurienes skanēja troksnis. Bija jau gaišs.

Pieskrēja klāt un ieraudzīja Gulsari. Bet kas tad tas? Aidinieks lēkā dzelzs pinekļos. Dzelži šķind ap kājām, viņš griežas apkārt, slienas pakaļkājās, vaid, kliedz. Bet šis muļķis — bara ērzelis — spārda viņu un kož, kur pagadās.

— Ak tu briesmoni! — Tanabajs kā viesulis piedrāzās klāt, uzšāva stulbajam tā, ka salūza nūja. Aizdzina prom. Bet pašam asaras acīs. — Ko viņi ar tevi izdarījuši? Kurš gan sadomājis tevi iekalt dzelžos! Un kam tu atdzinies uz šejieni, nelaimīgais dumiķi? ...

Kas to būtu domājis, tādu gabalu — pāri upei, pāri grāvjiem, pāri ciņiem atlēcis šurp dzelžos iekaltām kājām, tomēr atkļuvis pie zirgu bara. Visu nakti laikam lēcis, visu nakti nācis. Viens pats, dzelžiem skanot, kā izbēdzis katordznieks.

«Ir nu gan!» Tanabajs šūpoja galvu. Viņš sāka glāstīt aidinieku, ar seju pieskārās viņam pie lūpām. Bet aidinieks kustināja tās kā kutinādams, miedza acis.

— Ko lai mēs darām, kā tu domā? Būtu licies mierā, Gulsari. Citādi tev labi neklāsies. Dumjais, tu dumjais. Neko, it neko tu nezini .. .

Tanabajs apskatīja aidinieku. Brūces, kas dabūtas kautiņā, sadzīs. Bet kājas ar dzelžiem gan noberztas pamatīgi. Vienās asinīs. Dzelžu tūbas iekšpuse bijusi sapuvusi, kožu saēsta. Kad aidinieks lēca pa ūdeni, odere izkritusi un palikusi kaila dzelzs. Tā arī savainojusi viņam kājas. «Droši vien Ibraims sadabūjis dzelžus no kāda veča. Tas ir viņa darbs,» Tanabajs nikni domāja. Viņa un kā vēl? Kur viņš tos būtu izrāvis? Katriem dzelžiem ir īpaša atslēga, bez atslēgas tos vaļā nevar dabūt. Agrāk kājas dzelžos ieslēdza labākajiem zirgiem, lai zirgu zagļi tos nevarētu aizdzīt no ganībām. Parastos auklu pinekļus pārgrieza ar nazi — un lieta darīta, bet dzelžos zirgu tālu nevar aizdzīt. Taču tas bija senāk, tagad dzelži kļuvuši retums. Varbūt vēl glabājas pie kāda večuka kā piemiņa no pagātnes. Vajadzēja tik kādam pačukstēt priekšā. Un iekala aidinieku dzelžos, lai viņš nevarētu tālu aiziet no aila ganībām. Bet viņš tomēr aizgāja...

Dzelžus no Gulsari kājām ņēma nost visa ģimene. Džaidara turēja aidinieku aiz iemauktiem, aizsedza viņam acis, meitas spēlējās turpat tuvumā, bet Tanabajs, atstiepis šurp savu kasti ar visādiem darba rīkiem, sviedriem plūstot, mēģināja pielāgot dzelžiem kādu atslēgu. Te lieti noderēja kalēja iemaņas, viņš ilgi pūta un stenēja, apdauzīja rokas, tomēr beidzot atrada, kā dzelži atslēdzami.

Aizmeta tos prom, lai nerēgojas acīs. Ar smēri iezieda asiņojošās vietas uz aidinieka kājām, un Džaidara aizveda viņu piesiet. Vecākā meitiņa paņēma pikpaunā jaunāko un arī devās uz māju pusi.

Bet Tanabajs vēl arvien sēdēja, elpu atvilkdams, — bija noguris. Tad savāca darba rīkus, pagāja uz priekšu, pacēla dzelžus. Vajadzēs atdot, citādi vēl būs jāatbild. Aplūkodams sarūsējušos dzelžus, viņš pabrīnījās par meistara māku. Viss bija paveikts lieliski, ar izdomu. Seno kirgīzu kalēju darbs. Jā, tagad šis amats izzudis, aizmirsts uz visiem laikiem. Tagad šādi dzelži nav vajadzīgi. Taču izzūd arī citas mantas — žēl. Kādus rotājumus, kādus mājsaimniecības piederumus no sudraba, vara, koka un ādas prata gatavot! Un nebija nemaz dārgas, šīs skaistās mantas! Katrai kaut kas īpašs, katra savādāka. Tagad tādu nav. Tagad no alumīnija kleķerē visu pēc kārtas: krūzes, tases, karotes, auskarus un lielās bļodas — lai ietu kur iedams, visur tas pats. Kļūst skumji skatoties. Arī seglinieku, īstu meistaru, palicis pavisam maz. Bet kādus seglus viņi prata darināt! Katriem segliem bija īpaša vēsture: kad un kam tie tikuši darināti, un kā par tiem atalgots seglinieks. Drīz vien laikam mašīnās braukās visi kā tur, Eiropā. Visi vienādās mašīnās, tikai pēc numuriem vien varēs atšķirt. Bet vectēvu prasmi aizmirstam. Esam galīgi apbedījuši seno roku meistarību, bet rokās taču gan cilvēka dvēsele, gan acis ...

. Reizēm Tanabajam pēkšņi uzmācās tādas domas. Viņš sāka prātot par tautas daiļamata meistariem, sašuta un nezināja, ko vainot, ka tie izzūd. Taču jaunībā pats bijis viens no tādiem senatnes kapračiem. Reiz pat uzstājās komjauniešu sapulcē ar runu par jurtu likvidēšanu. Nez no kurienes bija padzirdējis, ka jurtai jāpazūd, ka jurta ir pirmsrevolūcijas miteklis. «Nost ar jurtu! Pietiks dzīvot pa vecam!»

Un «ekspropriēja» jurtu. Sāka būvēt mājas, bet jurtas jauca nost. Tūbas gabalus sagraizīja dažādām vajadzībām, koka režģus izmantoja sētām, lopu aplokiem un pat kurināšanai . . .

Bet tad izrādījās, ka tālganību lopkopība nav iedomājama bez jurtām. Un katru reizi tagad Tanabajs pats^ brīnījās, kā viņš varējis runāt kaut ko tādu, zākāt jurtu, par kuru pagaidām klejotājiem nekas labāks nav izdomāts. Kā bija varējis neredzēt jurtā savas tautas apbrīnojamo izdomu, kur katra niecīgākā detaļa bija precīzi pārbaudīta paaudžu gadsimtu pieredzē?

Tagad viņš dzīvoja caurā, piekvēpušā jurtā, ko bija atstājis vecais Torgajs. Jurtai bija daudz gadu, un, ja tā vēl kaut kā turējās, tad tikai pateicoties Džaidaras pacietībai. Viņa caurām dienām laboja un lāpīja jurtu, padarīdama to derīgu apdzīvošanai, bet pagāja nedēļa vai divas, un noplukusī tūba juka laukā, atkal rēgojās caurumi, pūta vējš, bira iekšā sniegs, sūcās lietus. Un atkal sieva ķērās pie labošanas, un gals tam visam nebija paredzams.

— Cik ilgi mēs tā mocīsimies? — viņa sūrojās. — Paskat, tā taču nav tūba, bet pīšļi, birst kā smiltis. Un par ko pārvērties jurtas koka režģis? Kauns pat vārdā saukt. Tev vajadzētu panākt, lai mums iedod vismaz jaunu tūbu. Vai tu esi vai neesi mājas saimnieks? Mums taču beidzot būtu jāsāk dzīvot kā cilvēkiem . . .

Tanabajs sākumā mierināja, solīja. Bet, kad viņš ailā uzdrošinājās ieminēties, ka viņam vajadzētu uzcelt jaunu jurtu, izrādījās, ka vecie meistari sen jau izmiruši, bet jaunatnei nav ne jausmas, kā to dara. Tūbas jurtām arī kolhozā nebija.

— Labi, dodiet vilnu, mēs paši pagatavosim tūbu, — Tanabajs palūdza.

— Kas par vilnu! — viņam atbildēja. — Tu esi no mēness nokritis, vai? Visa vilna aiziet valsts iepirkumam pēc plāna, saimniecībai nav paredzēts atstāt ne gramu... — Un vilnas vietā piedāvāja brezenta telti.

Džaidara kategoriski atteicās:

— Labāk jau dzīvoju caurā jurtā nekā teltī.

Daudzi lopkopji tajā laikā bija spiesti pāriet

uz teltīm. Taču kas gan tas par mitekli? Ne piecelties, ne apsēsties, ne uguni iekurt. Vasarā neizturams karstums, ziemā pat suni tur neiedzīsi, cik auksti. Ne tur mantas var izvietot, ne virtuvi ierīkot, ne glītāk uzkopt. Bet, ja ierodas ciemiņi, — nezini, kur viņus likt.

— Nē, nē! — Džaidara atteicās. — Kā nu gribi, bet es teltī dzīvot neiešu. Telts varbūt der vieniniekiem un arī tad tikai uz laiku, bet mums ir ģimene, mums ir bērni. Viņus jāmazgā, jāaudzina, nē, neiešu.

Tanabajs tajās dienās nejauši satika Čoro, izstāstīja visu.

— Kāpēc tā notiek, priekšsēdētāj?

Čoro skumīgi pašūpoja galvu;

— Par to mums abiem vajadzēja agrāk padomāt. Un arī mūsu vadītājiem tur augšā. Bet tagad — rakstām vēstules un nezinām, ko pasacīs. Saka — vilna esot vērtīga izejviela. Deficīts. Eksports. Savām — saimniecības vajadzībām izlietot, saka, tā kā būtu nelietderīgi.

To dzirdēdams, Tanabajs apklusa. Iznāk, ka pats bijis daļēji vainīgs. Un klusībā pasmējās par savu muļķību: «Nelietderīgi! Ha-ha-ha! Nelietderīgi!»

Ilgi viņam neizgāja no prāta šis nežēlīgais vārds — «nelietderīgi».

Tā viņi dzīvoja vecā, lāpītā un pārlāpītā jurtā, kuras salabošanai bija vajadzīga parasta vilna. Un šo vilnu, starp citu, tonnām cirpa no kolhoza aitām ...

Tanabajs devās uz savu jurtu ar dzelžiem rokā. Un tik nožēlojama tā viņam likās, tāds niknums viņam bija uz visu — gan uz sevi, gan uz šiem dzelžiem, ar kuriem līdz asinīm tika noberztas aidinieka kājas, ka viņš zobus vien nošņirkstināja. Bet te dusmu karstumā vēl pagadījās zirgu kopēji, kas bija atauļojuši pēc Gulsari.

— Aizvāciet, — Tanabajs viņiem uzsauca. Un lūpas viņam drebēja no dusmām. — Bet šos dzelžus nododiet priekšsēdētājam un pasakiet viņam: ja vēlreiz iedrošināsies tajos ieslēgt aidinieku, es viņam ar tiem galvu sadragāšu. Tā arī pasakiet! ...

To viņam nevajadzēja teikt. Ai, kā nevajadzēja! Vienmēr viņš dabūja ciest savas ātrsir-dības un taisnprātības dēļ...

IX

Bija gaiša, saulaina diena. Pavasaris, saulē skatīdamies, miedza acis, vija jauno lapu sprogas, kūpēja virs arumiem kā tvaiks un kā zāles asni līda laukā uz takas, tieši zem kājām.

Pie zirgu staļļiem bērnu bars gāja rotaļā «čižiki». Kāds ņiprs puišelis pasviež «čižiku» gaisā un tad kā laiž to atvēzienā gar ceļu... Pēc tam ar koku sāk mērīt attālumu — viens, divi, trīs ... septiņi... desmit... piecpadsmit ... Vesels pūlis kašķīgu tiesnešu soļo blakām, skatīdamies, lai sviedējs nemānītos. Divdesmit divi.

— Bija septiņdesmit astoņi un tagad divdesmit divi, — puišelis skaita un, sarēķinājis kopā, no prieka nezinādams, kur dēties, iesaucas: — Simts! Ir simts!

— Urrā-ā, simts! — pārējie pievienojas.

Tātad trāpījis tieši. Bez iztrūkuma un

pārpalikuma. Tagad zaudētājam ir «jāstabulē». Uzvarētājs iet pie koka un no turienes atkal met «čižiku». Pie tam pēc iespējas tālāk. Visi skrien tur, kur tas nokritis, no turienes vēl viens sitiens pa «čižiku», un tā trīs reizes. Uzvarētais gandrīz vai raud — tik tālu viņam vajadzēs «stabulēt»! Spēles likumi ir nepielūdzami. «Ko stāvi, sāc stabulēt!» Stabulētājs ievelk plaušās gaisu un skrien, skaitīdams:

Akbaj, Kokbaj,

Labāk teļus netrenkā,

Bet, ja sāksi, — nepanāksi.

Būs tik sukas vakarā — dū-ū-ū-ū-ū ...

Galva jau plīst vai pušu, bet viņš vēl arvien stabulē. Taču nē, līdz galam neaizvilka. Ir

jāgriežas atpakaļ un jāsāk no gala. Un atkal neiztur. Uzvarētājs līksms. Ja pietrūkst dukas — tad vizini! Viņš uzrāpjas stabulētā-jam mugurā, un tas viņu vizina kā ēzelis.

— Uz priekšu, bet nu ātrāk! — jātnieks paskubina ar papēžiem. — Puikas, skatieties, tas ir mans Gulsari! Paskatieties, kā viņš skrien aidinieka solī. ..

Bet Gulsari stāvēja aiz sienas, zirgu stallī. Nīka viens. Nez kāpēc viņu šodien pat neap-segloja. Kopš rīta nedz baroja, nedz dzirdīja. Aizmirsuši. Zirgu stallis jau sen stāv tukšs, rati aizbraukti, jājamie zirgi arī projām, tikai viņš viens steliņģī. . .

Zirgu kopēji mēž mēslus. Aiz sienas trokšņo bērni. Ja tagad varētu aizkļūt pie zirgu bara, stepē! Viņam rādījās brīvais plašums, rādījās zirgu bari, kas tur izklīduši pa klajumu. Pāri laižas pelēkas zosis, vicina spārnus, aicina līdzi. . .

Gulsari pacirta galvu sānis, mēģinādams saraut saiti. Nē, stipri piesējuši, ar divējām važām. Varbūt sadzirdēs savējie? Atmetis galvu un skatīdamies uz logu zem jumta, mīņādamies pa pakaišiem, Gulsari skanīgi un gari nozviedzās: «Kur jū-ū-ūs? . . .»

— Mierā, velns tāds, sazviedzis jau esi! — zirgu kopējs pielēca klāt un atvēzējās ar lāpstu. Tad, vērsdamies pie kāda aiz durvīm, uzsauca: — Vest viņu laukā, vai?

— Ved! — no pagalma atsaucās.

Un divi zirgu kopēji izveda aidinieku pagalmā. Ai, cik gaišs! Un kas par gaisu! Aidinieka smalkās nāsis sāka drebēt, sajūtot un ieelpojot reibinošo pavasara gaisu. Mazliet rūgteni smaržo pēc lapām, pēc mikla māla. Asinis dzīslās sāk ritēt straujāk. Kā gribētos tagad skriet. Gulsari mazliet palēcās.

— Mierā! Mierā! — viņu tūdaļ apsauca daudzas balsis.

Kāpēc šodien viņam apkārt tik daudz ļaužu? Ar atrotītām piedurknēm, varenām spalvainām rokām. Viens, pelēkā virsvalkā, uz baltas lupatas saliek nez kādus spīdošus metāla priekšmetus. Tie tā spīguļo saulē, ka taisni acis žilbst. Pārējie — ar virvēm rokās. A, arī jaunais saimnieks ir šeit! Cienīgi stāv, izpletis resnās, īsās kājas platās jo platās ga-lifejās. Uzacis sarauktas tāpat kā visiem. Tikai piedurknes nav atrotītas. Vienu roku iespraudis sānos, ar otru virpina formas svārku pogu. Vakar no viņa atkal dvesa tā pati riebīgā smaka.

— Nu, ko stāvat, sāciet! Vai sākt, Džoro-kul Aldanovič? — Ibraims jautā priekšsēdētājam. Tas klusēdams pamāj ar galvu.

— Nu sāciet! — Ibraims sarosās un steidzīgi pakar savu lapsādas cepuri uz staļļa vārtos iedzītas naglas. Cepure nokrīt un ieveļas mēslos. Ibraims riebumā nopurina to un atkal pakar. — Jums vajadzētu paiet mazliet sāņus, Džorokul Aldanovič, — viņš pa to starpu runā, — jo ko var zināt, var vēl iespert. Zirgs ir nesaprātīgs radījums, vienmēr jābūt gatavam uz kādu negadījumu.

Pār Gulsari ādu pārskrēja trīsas, tiklīdz viņš sajuta uz kakla astru virvi. Tāda asa. Virvi sasēja slīdošā mezglā uz krūtīm un pārmeta tās galu uz sāniem. Kas viņiem vajadzīgs? Nez kādēļ viņi apmet virvi ap pakaļkājām, ap potītēm un tad vēl sapin kājas. Gulsari sāk nervozēt, krāc, bola acis. Kam tas viss vajadzīgs?

— Ātrāk! — Ibraims skubina un iespiedzas negaidītā falsetā: — Gāzt zemē!

Divi pāri spēcīgu spalvainu roku vienā rāvienā savelk virvi. Gulsari krīt zemē kā nopļauts — blaukt! Saule apmeta kūleni, no trieciena norībēja zeme. Kas ir? Kāpēc viņš guļ uz sāna? Kāpēc tā dīvaini izstiepušās uz augšu cilvēku sejas, kāpēc koki pacēlušies gaisā? Kāpēc viņš tik neērti guļ uz zemes? Nē, tā tas neiet.

Gulsari papurināja galvu, rāvās augšā ar visu augumu. Virves iegriezās miesā kā degoši pinekļi, savilkdamas kājas zem vēdera. Aidinieks sāka mētāties, sasprindzināja muskuļus, izmisīgi atspērās ar vēl brīvo pakaļkāju. Virve savilkās, nostrinkšķēja.

— Metieties virsū, savelciet virves, turiet! — Ibraims sāka skraidelēt apkārt.

Visi metās zirgam virsū, ar ceļiem piespieda pie zemes.

— Galvu, galvu spiediet pie zemes! Sien! Velc! Tā. Ātrāk taču! Apmet te vēlreiz. Velc, vēlreiz, vēl. Nu tā. Tagad pieķer šeit, sasien mezglā! — Ibraims nerimdamies spiedza.

Un aizvien ciešāk virves savilka aidinieka kājas, līdz visas četras bija sasietas vienā ciešā mezglā. Gulsari ievaidējās, iekrācās, vēl arvien cenzdamies atbrīvoties no šī nāvējošā virves tvēriena, aizmezdams prom tos, kuri bija uzgūlušies uz galvas un kakla. Taču viņi atkal uzmetās ar ceļiem un sāka žņaugt. Drudžainas trīsas pārskrēja pār aidinieka nosvīdušo ķermeni, kājas notirpa. Un viņš padevās-.

— Fu, beidzot taču!

— Bet nu ir gan spēks!

— Tagad viņš nespētu ne pakustēties arī tad, ja būtu traktora stiprumā.

Un tad pie zemē nogāztā aidinieka pielēca klāt viņš — pats jaunais saimnieks, pietu-pās pie galvas, uzpūta virsū sīvā dvaku un sāka smaidīt neslēptā naidā un uzvaras līksmē, it kā viņa acu priekšā gulētu nevis zirgs, bet cilvēks, viņa niknākais ienaidnieks.

Sviedrus slaucīdams, priekšsēdētājam blakus pietupās sakarsušais Ibraims. Un tā, līdzās tupēdami, viņi smēķēja un gaidīja to, kam vēl bija jāseko.

Bet aiz sētas puišeļi gāja rotaļā «čižiki».

Akbaj, Kokbaj,

Labāk teļus netrenkā,

Bet, ja sāksi, — nepanāksi.

Būs tik sukas vakarā — dū-ū-ū-ū-ū ...

Saule vēl arvien tāpat spīdēja. Un viņš pēdējo reizi ieraudzīja plašo stepi un zirgu barus, kas tur izklīduši pa klajumu. Pāri laižas pelēkas zosis, vicina spārnus, aicina līdzi.. . Bet ap purnu viņam aplipušas mušas. Un nekādi nevar nodzīt.

— Vai sāksim, Džorokul Aldanovič? — Ib-raims atkal ieprasījās. Tas klusēdams pamāja ar galvu. Ibraims piecēlās.

Visi atkal sakustējās, saklupa ar ceļiem un krūtīm uz nogāztā aidinieka. Vēl ciešāk piespieda galvu pie zemes. Kāda rokas sāka kustēties paslēpenēs.

Puišeļi satupa uz žoga kā zvirbuļi.

— Puikas, skatieties, skatieties, ko dara!

— Tīra aidiniekam nagus.

— Nenieka tu nezini. Nagus! Tas ir pavisam kas cits.

— Ei, kas jums te meklējams, vācieties prom no šejienes! — Ibraims vicināja rokas.

— Ejiet spēlēties! Jums te nav ko meklēt.

Puišeļi nošļuka no žoga.

Iestājās klusums.

Gulsari it kā sarāvās mazāks no grūdieniem un kaut kā auksta, kas viņam pieskārās. Bet jaunais saimnieks tupēja viņam blakus, skatījās un kaut ko gaidīja. Un pēkšņi asas sāpes saplosīja gaismu aidinieka acīs. Ai! Uzliesmoja spilgta, sarkana liesma, un tad iestājās tumsa, melna jo melna tumsa ...

Kad viss bija galā, Gulsari vēl gulēja zemē sasiets. Vajadzēja pagaidīt, kamēr beigsies asiņošana.

— Nu, redziet, Džorokul Aldanovič, viss kārtībā, — slaucīdams rokas, Ibraims sacīja.

— Tagad viņš vairs nekur neskraidīs. Nu ir cauri — diezgan izskraidījies. Bet Tanaba-jam nepievērsiet uzmanību. Nospļauties par viņu. Viņš vienmēr tāds bijis. Pat savu brāli nežēloja — ekspropriēja, uz Sibīriju aizsūtīja. Jūs domājat, ka viņš kādam labu vēl. ..

Apmierinātais Ibraims noņēma no naglas savu lapsādas cepuri, nopurināja, noglauda ar roku un uzmauca sasvīdušajā galvā.

Bet bērni vēl arvien spēlēja «čižikus».

Akbaj, Kokbaj,

-----dū-ū-Ū-ū .. .

Ahā, neaizskrēji līdz galam, tūlīt rāpšos mugurā. Nū, Gulsari, uz priekšu! Urrā-ā! tas ir mans Gulsari!

Bija gaiša saulaina diena. ..

X

Nakts. Dziļa nakts. Vecs cilvēks un vecs zirgs. Deg ugunskurs pašā kraujas malā. Liesma vējā te plok, te ceļas ...

Cietā sasalusī zeme stindzina aidinieka sānu. Pakausi velk krampjos briesmīgs smagums, galva vairs nemētājas te uz augšu, te uz leju, kā toreiz, kad viņš lēca, dzelžos ieslēgts. Un tāpat kā toreiz Gulsari nespēj ātri paskriet, nespēj saraut dzelzs pinekļus. Viņam gribas brīvi vēzēt kājas, lai pakavi kaist no ātrā skrējiena, gribas lidot pār zemi un elpot pilnu krūti, gribas jo ātrāk aizjoņot uz ganībām, lai iezviegtos pilnā balsī un saaicinātu zirgu baru, gribas, lai ķēves un kumeliņi skrietu kopā ar viņu pa plašo vērmelēm pieaugušo stepi, taču dzelži neļauj. Viens, dzelžiem skanot, kā izbēdzis katordznieks viņš kustas uz priekšu, lec soli aiz soļa, soli aiz soļa. Tukši, tumši, vientulīgi. Augšā vēja brāzmā mirguļo mēness. Tas paceļas acu priekšā, kad aidinieks lecot izslien galvu, un kā akmens krīt lejup, kad viņš noliec galvu.

Te gaišs, te tumšs, te gaišs, te tumšs .. . Acis nogurušas, to vērojot.

Šķind dzelži, tie noberž kājas asinīs. Lēciens, vēl viens lēciens, vēl viens. Tumši, tukši. Cik ilgi jālec dzelzs pinekļos, cik grūti paiet dzelzs pinekļos.

Deg ugunskurs kraujas malā. Cietā, sasalusī zeme stindzina aidiniekam sānu ...

XI

Pēc divām nedēļām vajadzēja pārvākties uz jaunu apmetni, vajadzēja atkal doties kalnos. Uz visu vasaru, uz visu rudeni un ziemu, līdz nākošajam pavasarim. Pārkravāties vien no vecā dzīvokļa uz jaunu, arī tas kaut ko nozīmē! No kurienes gan sarodas tik daudz krāmu? Laikam tādēļ kirgīzi jau izsenis mēdz sacīt: ja tu domā, ka esi nabags, — pamēģini pārcelties uz jaunu apmetni.

Vajadzēja jau sākt gatavoties pārceļošanai, vajadzēja nokārtot visvisādas darīšanas, aizbraukt uz dzirnavām, uz tirgu, pie kurpnieka, uz internātu pie dēla .. . Bet Tanabajs staigāja kā no laivas izmests. Savāds viņš likās sievai tajās dienās. Tikko aust gaisma — steidzas prom, nepaguvis ne vārda pasacīt, aizauļo pie zirgiem. Pusdienlaikā atgriežas drūms, satraukts. Un visu laiku it kā kaut ko gaida, visu laiku saspringts.

— Kas tev ir? — Džaidara prašņāja.

Viņš parasti neatbildēja, bet reiz sacīja:

— Nesen redzēju sliktu sapni.

— Vai tu to saki, lai tiktu no manis vaļā?

— Nē, patiešām. Visu laiku prātā.

— Ak tad tik tālu gan. Tu tak biji bezdievju barvedis ailā. Tevi taču lādēja vecenes. Kļūsti vecs, Tanabaj, tur tā vaina, tupi tik pie sava zirgu bara, bet, ka pārcelšanās deguna priekšā, tas tev ne silts, ne auksts. Vai tad es viena ar bērniem tikšu galā? Būtu vismaz aizjājis apraudzīt Čoro. Krietni cilvēki vienmēr pirms pārcelšanās mēdz apraudzīt slimos.

— Laika diezgan, — Tanabajs atvairījās, — vēlāk.

— Kad — vēlāk? Kas tad ir, tev uz aiļu bail aizjāt, vai? Jāsim rīt abi kopā. Paņemsim bērnus un dosimies ceļā. Man arī jātiek uz turieni.

Otrā dienā, vienojušies ar jauno kaimiņu, ka tas pieskatīs zirgus, visa viņu ģimene jā-šus devās uz aiļu. Džaidara — ar mazāko meiteni, Tanabajs — ar lielāko. Bērnus veda, uzsēdinātus seglu priekšā.

Viņi jāja pa aila ielām, sasveicinājās ar pretimnācējiem un paziņām, bet pie smēdes Tanabajs pēkšņi apturēja zirgu.

— Pagaidi, — viņš sacīja sievai. Nokāpa no segliem un pārsēdināja vecāko meitu uz otra zirga pie sievas.

— Kas ir? Kur tu iesi?

— Es tūlīt būšu atpakaļ, Džaidara. Tu jāj vien. Pasaki Čoro, ka es pēc mirkļa būšu klāt. Kantorī man steidzīgas darīšanas, drīz pusdienlaiks, aiztaisīs ciet. Arī smēdē jāieskrien. Jānodrošinās pirms pārcelšanās ar pakaviem un naglām.

— Bet neērti taču ierasties atsevišķi.

— Nekas, nekas. Jāj vien. Es tūlīt.

Ne kantorī, ne smēdē Tanabajs neiegriezās. Viņš jāja tieši uz stalli.

Nokāpis no zirga, ne pēc viena neprasīdams, viņš iegāja stallī. Kamēr acis aprada ar pustumsu, mute kļuva sausa. Stallis bija tukšs un kluss, visi zirgi paņemti. Apskatījies visapkārt, Tanabajs atviegloti nopūtās. Izgāja laukā pa sānu durvīm staļļa pagalmā, lai parunātos ar kādu no zirgu kopējiem. Un tur ieraudzīja to, no kā bija baidījies visas šīs dienas.

— Tā jau domāju, nelieši gatavie! — viņš klusi sacīja, dūres sažņaudzis.

Gulsari stāvēja nojumē ar nobindētu un ar auklu pie kakla piesietu asti. Starp izplēstajām pakaļkājām melnoja liels, ciets un iekaisis uzpampums krūzes lielumā. Zirgs stāvēja nekustēdamies, bēdīgi nokāris galvu barības silē. Tanabajs iekunkstējās, sakoda lūpas un gribēja pieiet aidiniekam klāt, taču neuzdrošinājās. Viņam kļuva baigi. Baigi no šī tukšā staļļa, tukšā pagalma un vientuļā, iz-rūnītā aidinieka. Viņš pagriezās un klusēdams gāja prom. Te nekas vairs nebija labojams.

Vakarā, kad viņi jau bija atgriezušies savā jurtā, Tanabajs skumīgi sacīja sievai:

— Piepildījās mans sapnis.

— Kas tad ir?

— Ciemos negribējās par to runāt. Gulsari vairs neatskries šurp. Vai tu zini, ko viņi ar to izdarījuši? Izrūnījuši, nelieši!

— Zinu. Tāpēc arī aizvilku tevi uz aiļu. Tu baidījies no šīs vēsts? Bet kāpēc baidīties? Neesi jau maziņais. Vai tad pirmo vai pēdējo reizi izrūnī zirgu? Tā tas bijis no senseniem laikiem un tā būs arī turpmāk. Tas taču katram skaidrs.

Tanabajs uz to neko neatbildēja. Tikai no-teida:

— Nē, un tomēr man rādās, ka mūsu jaunais priekšsēdētājs ir slikts cilvēks. Sirds jūt.

— Liecies nu mierā, Tanabaj, — Džaidara sacīja. — Izkastrēja tavu aidinieku, un uzreiz priekšsēdētājs slikts. Kāpēc tā runāt? Viņš te jauns cilvēks. Saimniecība liela, nolaista. Čoro, rau, saka, — tagad kolhozos ievedīšot kārtību, palīdzēšot. Tiekot izstrādāti kaut kādi plāni. Bet tu spried par visu priekšlaicīgi. Mēs taču daudz ko nemaz nezinām...

Pēc vakariņām Tanabajs devās pie zirgiem un nodzīvoja tur līdz vēlai naktij. Lamāja sevi, gribēja visu aizmirst, taču no prāta neizgāja tas, ko šodien bija redzējis zirgu stallī. Un viņš domāja, jādams apkārt zirgu baram, riņķodams pa stepi: «Varbūt patiešām tā nedrīkst spriest par cilvēku? Muļķīgi, protams. Tas laikam tāpēc, ka kļūstu vecs, ka cauru gadu dzenāju zirgus un neko citu ne redzu, ne zinu. Bet cik ilgi vēl dzīve būs tik grūta?... Taču, ja paklausās runas, — viss it kā būtu kārtībā. Labi, pieņemsim, es kļūdos. Taču, lai dievs dod, ka kļūdītos es. Bet citi jau arī droši vien domā tāpat...»

Riņķoja pa stepi, domāja un nevarēja atrast atbildi savām šaubām. Un viņam atausa atmiņā, kā bija kādreiz sākuši kolhoza dzīvi, solījuši tautai laimīgas dienas, kādi sapņi toreiz visiem bijuši. Un kā situšies vai nost par šiem sapņiem. Bija apgriezuši visu otrādi, pārlāpstojuši visu veco. Neko teikt, sākumā arī dzīvoja labi. Vēl labāk būtu dzīvojuši, ja nebijis tā nolādētā kara. Bet tagad? Cik gadu jau pagājis kopš kara, bet vēl arvien lāpām saimniecību kā vecu jurtu. Vienā vietā uzliek ielāpu, otrā — atkal caurums. Kāpēc tā? Kāpēc kolhozs tagad tāds svešs, nevis kā toreiz — savs, paša? Toreiz, ja sapulce ko nolēma, tas bija likums. Zināja, ka likumu pieņēmuši paši, tātad tas jāievēro. Tagad sapulces kļuvušas par tukšu pļāpāšanu. Nevienam nav daļas gar otru. It kā kolhozu vadītu nevis paši kolhoznieki, bet kāds no malas. It kā no malas būtu skaidrāk redzams, ko darīt, kā labāk strādāt, kā vadīt saimniecību. Rausta un groza saimniecību te šurp, te turp, taču jēgas nekādas. Pat tikties ar ļaudīm tādas kā bailes — tā tik skaties, uzprasīs: nu, piemēram, tu, partijas cilvēk, kas kliedzi visskaļāk, kolhozu dibinot, tagad izskaidro mums, kā tas viss noticis? Ko viņiem atbildēt? Kaut nu vienreiz sasauktu visus un pastāstītu, kas īsti notiek. Pajautājuši, kas kuram uz sirds, kādas domas prātā, kādas rūpes māc. Taču nē, arī pilnvarotie no rajona atbrauc pavisam savādāki, ne tādi kā agrāk. Agrāk pilnvarotie gāja pie cilvēkiem, bija katram pieejami. Taču tagad — atbrauc, kantorī sakliedz uz priekšsēdētāju, bet ar ciema padomi pat sarunās neielaižas. Partijas sapulcē gan uzstājas, taču runā vairāk par starptautisko stāvokli, it kā stāvoklis kolhozā nebūtu nemaz tik svarīgs jautājums. Strādājiet, izpildiet plānu, un viss ...

Tanabajs atcerējās, kā nesen te bija ieradies viens tāds, kas visu laiku prātoja par kaut kādu jaunu mācību valodniecībā. Taču, kad Tanabajs pamēģināja ar viņu aprunāties par kolhoza dzīvi un darīšanām, — sāka greizi skatīties: jūsu domas, saka, ir apšaubāmas. Neatzina tās par labām. Bet kāpēc gan viss tā notiek?

«Kad Čoro atlabs no slimības,» Tanabajs nolēma, «piespiedīšu viņu no sirds izrunāties. Un pats visu izteikšu. Ja es ko jaucu, lai pasaka, bet ja nē? ... Ko tad? Nē, nē, tā nedrīkst būt. Protams, es kaut ko putroju. Kas es esmu? Vienkāršs zirgu gans. Bet tur cilvēkiem gudrākas galvas ...»

Tanabajs atgriezās jurtā un ilgi nevarēja aizmigt. Visu laiku lauzīja galvu: kur te slēpjas āķis? Un atkal nevarēja rast atbildi.

Taču ar Čoro tā arī neizdevās izrunāties. Pirms pārceļošanas darba bija līdz kaklam.

Un atkal apmetne devās kalnos uz visu vasaru, uz visu rudeni un ziemu, līdz jaunam pavasarim. Atkal gar upi cauri palienei gāja ganāmpulki, zirgu un aitu bari. Nastu nesēju dzīvnieku karavānas. Gaisā skanēja dažādu balsu jūklis, spilgtās krāsās ņirbēja sieviešu lakati un kleitas, meitenes dziedāja par šķiršanos.

Tanabajs dzina savu zirgu baru pāri lielajai pļavai, pāri pauguriem gar aiļu. Tāpat kā agrāk, aila malā stāvēja tā māja, tas pagalms, kurā viņš mēdza iegriezties ar savu aidinieku. Sirds iesmeldzās. Tagad viņam nebija ne tās sievietes, ne aidinieka Gulsari. Viss palicis pagātnē, tas laiks aizšalcis pāri kā pelēku zosu bars pavasarī...

. .. Skrien kamieļmāte ilgas dienas, kliegdama meklē savu mazuli. Kur tu esi, meln-acīti kamielēn? Atsaucies! Plūst piens no tesmeņa, no pierietējušā tesmeņa, līst gar kājām. Kur tu esi? Atsaucies! Plūst piens no tesmeņa, no pierietējušā tesmeņa. Balts piens ...

XII

Tā gada rudenī Tanabaja Bakasova liktenis pēkšņi pavērsās uz citu pusi.

Atgriezies no kalnu- pārejas viņas puses, viņš apmetās priekškalnē, rudens ganībās, taisīdamies ar zirgu bariem pēc iespējas ātrāk pārcelties uz kalnu savrupieni, lai tur aizvadītu ziemu.

Un tieši tajās dienās ieradās kāds no kolhoza ar ziņu.

— Mani atsūtīja Čoro, — viņš sacīja Ta-nabajam. — Lika pateikt, lai tu rīt ierastos ailā, bet no turienes būs jābrauc uz apspriedi rajonā.

Nākošajā dienā Tanabajs ieradās kolhoza kantorī. Čoro bija tur partorga istabiņā. Viņš izskatījās krietni labāk nekā pavasarī, kaut arī pēc zilganajām lūpām un lielā vājuma varēja manīt, ka slimība nav pārvarēta. Čoro turējās mundri, bija ļoti aizņemts, viņu apstājuši kolhoznieki. Tanabajs nopriecājās par draugu. Tātad atspirdzis, atkal ķēries pie darba.

Kad viņi palika divatā, Čoro paraudzījās uz Tanabaju, ar delnu pabraucīja savus iekritušos, sariem noaugušos vaigus un pasmaidīja:

— Bet tu, Tanabaj, nemaz nekļūsti vecāks, arvien tāds pats. Cik ilgi mēs neesam redzējušies — kopš paša pavasara? Kumiss un kalnu gaiss — vislabākās zāles ... Bet es, rau, pamazām padodos. Kā rādās, mana stunda tuvojas ... — Bridi klusējis, Čoro pievērsās darīšanām: — Tad nu tā, Tanabaj. Zinu, tu teiksi — iedod bezkauņam karoti rokā, tas pasmels nevis vienu reizi, bet veselas piecas. Atkal tava āda dalāma. Rīt braucam uz lopkopju sanāksmi. Ar lopkopību nepavisam neveicas, īpaši ar aitkopību un sevišķi mūsu kolhozā. Taisni gals klāt. Rajona komiteja vērsusies pie mums ar aicinājumu: sūtīt komunistus un komjauniešus uz atpalikušām nozarēm — kopt aitas. Glāb nu! Toreiz izglābi, aiziedams pie zirgiem, paldies, glāb arī tagad. Ķeries pie aitkopības, kļūsti par aitu ganu!

— Gaužām ātrīgs tu esi, Čoro. — Tanabajs apklusa.

«Pie zirgiem esmu pieradis,» viņš domāja. «Bet ar aitām būs garlaicīgāk! Un nez kā vēl ies?»

— Es tevi piespiežu ar varu, Tanabaj, — Čoro atkal ierunājās. — Taču neko nevar darīt — partijas uzdevums. Nedusmojies. Nāks laiks — visu kā draugam atgādināsi, tad atbildēšu uzreiz par visu! ...

— Gan jau atgādināšu kādreiz tā labi stingri, priecīgs nebūsi! — Tanabajs iesmējās, nenojauzdams, ka nav vairs necik tālu tā diena, kad vajadzēs draugam Čoro visu atgādināt... — Bet, kas attiecas uz aitām, jāpadomā, jāaprunājas ar sievu...

— Nu labi, padomā. Taču līdz rītam izlem, rīt būs jāziņo sanāksmei. Ar Džaidaru aprunāsies pēc tam, paskaidrosi viņai visu.

Arī es pats, ja gadīšos tajā pusē, iegriezīšos, pastāstīšu. Viņa ir gudra sieviete — sapratīs. Nebijusi viņa tev blakus, sen jau būtu sprandu nolauzis, — Čoro pajokoja. — Kā viņai klājas? Kā bērniem?

Un viņi sāka runāt par ģimeni, par slimībām, par šo un to. Tanabajam tā vien gribējās uzsākt lielo sarunu ar Čoro, taču istabā sanāca citi lopkopji, kas bija atsaukti no kalniem, un arī Čoro pats, paskatījies pulkstenī, kļuva nevaļīgs.

— Tad nu tā — savu zirgu aizved uz stalli. Ir nolemts braukt visiem kopā no rīta ar mašīnu. Mēs taču esam saņēmuši mašīnu. Drīz dabūsim arī otru. Tagad tikai sāksies dzīve! Bet es jāšu tūlīt, man jau septiņos jāierodas rajona komitejā. Priekšsēdētājs jau tur. Domāju, ka līdz vakaram pagūšu aizjāt ar aidinieku, viņš jau tikpat ātrs kā mašīna.

— Kā, vai tu tagad jāj ar Gulsari? — Tana-bajs nobrīnījās. — Tātad priekšsēdētājs tev parādījis godu...

— Kā lai to saka. Parādījis ne parādījis, taču atdevis viņu man ir. Saproti, kāda bēda, — Čoro smiedamies papleta rokas. — Nez kāpēc Gulsari sāka neieredzēt priekšsēdētāju. Taisni nesaprotami. Nu gluži kā zvērs, nelaiž ne tuvumā. Izmēģinājās gan ar labu, gan ar ļaunu. Nekā! Sit vai nost! Bet, kad es jāju, — klausa, godam tu viņu esi iejājis. Zini, reizēm sirds sāk streikot, sāp, bet es kāpju aidiniekam mugurā, viņš sāk skriet, un sāpes kā ar roku atņemtas. Tādēļ vien visu mūžu esmu ar mieru strādāt par partorgu, viņš mani ārstē! — Čoro smējās.

Tanabajs nesmējās.

— Es tak ari viņu neieredzu, — viņš ieteicās.

— Kuru tad? — Čoro pajautāja, slaucīdams acis, kas bija sākušas asarot no smiekliem.

— Priekšsēdētāju.

Čoro kļuva nopietns.

— Kāpēc tu viņu neieredzi?

— Nezinu. Man rādās, ka viņš ir tukšs cilvēks, tukšs un ļauns.

— Nu vai zini, tev grūti izdabāt. Man tu visu mūžu pārmeti, ka esmu par mīkstu, un arī šis, kā izrādās, tev nav pa prātam... Es nezinu. Strādājam kopā pavisam īsu laiku. Vēl neesmu skaidrībā.

Iestājās klusums. Tas, ko Tanabajs gribēja izstāstīt Čoro — par dzelžiem, par kastrēšanu, — šobrīd likās nevietā, nepārliecinoši. Un, lai klusums neieilgtu, Tanabajs sāka tērzēt par to, kas šajā sarunā viņu bija iepriecinājis kā patīkams jaunums:

— Ļoti labi, ka iedota mašīna. Tas nozīmē, ka arī kolhozos tagad ieviesīsies mašīnas. Un vajadzīgas jau ir, vajadzīgas. Laiks jau arī. Atceries, pirms kara mēs saņēmām pirmo pusotrtonnīgo. Sanāca vesels mītiņš. Un kā nu ne — pašiem sava mašīna kolhozā! Tu vēl uzstājies ar runu, kravas kastē stāvēdams: «Redziet, biedri, tādi ir sociālisma augļi!» Bet vēlāk arī to mašīnu paņēma frontei...

Jā, bija tāds laiks . .. Brīnišķīgs laiks, kā saules lēkts. Un vai nu automašīna vien! Kad viņi atgriezās no Čuiskas kanāla būves un atveda sev līdzi pirmos patafonus, kā ails toreiz iemīļoja jaunās dziesmas! Tas bija vasaras nogalē. Vakaros ailieši parasti sapulcējās pie tiem, kam bija patafoni, iznesa tos ārā un nevarēja vien beigt klausīties plati par trieciennieci ar sarkano lakatiņu. «Ak tu, meitene, triecienniece, tēju uzvāri, pacienā jel! ...» Ari tie viņiem bija sociālisma augļi...

— Un mes paši, atceries, Čoro, pec mītiņa sagāzāmies mašīnā, ka biezs! — Tanabajs, mundrāks kļuvis, atcerējās. — Es stāvēju pie kabīnes ar sarkanu karogu rokās kā svētkos. Un braucām vizināties, tāpat vien, nekādu darīšanu jau nebija, devāmies uz staciju, bet no turienes gar dzelzceļa stigu uz otru staciju, uz Kazahiju. Parkā dzērām alu. Un visu ceļu turp un atpakaļ dziedājām dziesmas. No tiem puišiem dzīvi palikuši nedaudzi, pārējie — krituši karā. Jā... Un pat naktī, vai dzirdi, es neizlaidu no rokām sarkano karogu. Kas gan naktī to varēja redzēt. Bet es tik turu, nelaižu no rokām... Tas bija mans karogs. Un visu laiku dziedāju, atceros, pat aizsmaku .. . Kāpēc mēs tagad nedziedam, Čoro?

— Kļūstam vecāki, Tanabaj, tagad kaut kā vairs nepiestāvētu ...

— Ne jau par to es runāju, — mēs savu laiku esam izdziedājušies. Bet jaunatne? Es reizēm aizbraucu pie dēla uz internātu. Kas no viņa tur iznāks? Jau tagad zina, kā iztapt priekšniecībai. «Tu, tēv,» saka, «biežāk atved kumisu skolas direktoram.» Bet kāpēc tā? Mācās puika tīri labi. .. Un tev vajadzētu paklausīties, kā viņi dzied. Kādreiz bērnībā kalpoju pie Jefremova Aleksadrovkā, reiz Lieldienās viņš mani aizveda uz baznīcu. Un mūsu bērni tāpat, sastājas visi uz skatuves, rokas gar sāniem, ģīmji kā no koka un dzied kā krievu baznīcā. Un vienmēr vienu un to pašu... Man tas ļoti nepatīk. Un vispār — man tagad daudz kas nav saprotams, tā ka derētu mums abiem parunāties ... Esmu atpalicis no dzīves, visu vairs nevaru saprast.

— Labi, Tanabaj. Citā reizē paprātosim, atradīsim kādu brīdi. — Čoro sāka vākt kopā savus papīrus un lika tos karavīra somā. — Tu tikai visu pārāk neņem pie sirds. Es, piemēram, ticu, stingri ticu: lai cik grūti mums tagad iet, mēs tik un tā rāpjamies kalnup, gan jau vēl dzīvosim tā, kā reiz sapņojām... — viņš sacīja, jau iedams prom. Uz sliekšņa, kaut ko atcerējies, pagriezās atpakaļ: — Klausies, Tanabaj, es reiz jāju pa ielu garām — tava māja pārvērtusies par īstu postažu. Tu vairs to nepieskati. Mūžīgi esi kalnos, bet māja — bez saimnieka, Džai-dara, viena pati kara laikā dzīvodama, ir tad vairāk par to rūpējās. Aizej un paskaties. Pasaki, kas būtu vajadzīgs, pavasarī palīdzēsim kaut cik izremontēt. Mans Samansurs, atbraucis vasaras brīvlaikā, arī neizturēja. Paņēma izkapti — iešu, saka, izkapstīšu nezāles Tanakes pagalmā. Apmetums birstot nost, logi izsisti, zvirbuļi ņemoties pa istabām kā pa kuļu.

— Par to māju — tev taisnība. Un Saman-suram paldies. Kā viņam tur ar mācībām?

— Jau otrajā kursā. Bet ar mācībām, manuprāt, labi. Tu, rau, saki — jaunatne, bet es pēc sava dēla spriežu — tagadējā jaunatne nemaz nerādās slikta. Klausos, ko viņš stāsta, un saprotu — pie viņiem institūtā prātīgi puiši. Nu to vēl redzēsim. Jaunatne tagad izglītota, gan padomās par sevi.

Čoro devās uz zirgu stalli, bet Tanabajs aizgāja apskatīt savu māju. Izstaigāja pagalmā visus kaktus. Zem kājām čabēja sausās, putekļainās nezāles, ko vasarā bija nopļāvis students — Čoro dēls. Kļuva neērti, ka māja palikusi saimnieka neuzraudzīta. Citiem lopkopjiem mājās paliek radinieki vai arī kāds uzņemas pieskatīt. Bet viņam divas īstās māsas dzīvoja citos ailos, ar brāli Kulubaju viņš nesatiek, bet Džaidarai vispār nav tuvu radu. Tā arī iznācis, ka māja palikusi novārtā. Arī turpmāk būs jāstrādā tālganību lopkopībā, šoreiz jau kā aitu ganam. Tanabajs pagaidām vēl svārstījās, taču sirds jau sacīja, ka Čoro tik un tā viņu pierunās, viņš nespēs atteikties, piekritīs, kā vienmēr.

Nākošajā rītā viņi izbrauca no aila mašīnā un devās uz rajona centru. Jaunais trīstonnī-gais gazs visiem patika. «Braucam kā ķeizari!» lopkopji jokoja. Arī Tanabajs priecājās — sen viņam nebija gadījies braukt ar mašīnu, turpat vai kopš paša kara. Toreiz gadījās izbraukāties krustām šķērsām pa Slovākijas un Austrijas ceļiem ar amerikāņu studebeke-riem. Varenas smagās mašīnas bija, trīsasu. «Būtu mums tādas,» toreiz domāja Tanabajs. «īpaši noderētu labības vešanai no priekškalnes. Tādas nekur neiestrēgtu.» Un ticēja: beigsies karš — būs arī mums tādas. Pēc uzvaras viss būs!...

Vaļējā kravas kastē un vējā sarunas nevedās. Visi lielākoties klusēja, kamēr Tanabajs sāka bikstīt jauniešus:

— Sāciet dziesmas, puiši! Ko jūs uz mums, vecajiem, skatāties. Dziediet, mēs paklausīsimies.

Jaunieši sāka dziedāt. Sākumā viņiem neskanēja, taču vēlāk gāja tīri labi. Braukt kļuva jautrāk. «Nu redz, cik labi,» Tanabajs domāja. «Tā ir labāk. Bet, galvenais, labi tas, ka beidzot sasauc mūs kopā. Laikam informēs par visu, pastāstīs, kā būs ar kolhoziem. Priekšniecībai jau labāk redzams nekā mums. Mēs zinām to, kas ir pie mums, ne vairāk. Dos labu padomu, un, skat, arī pie mums pa jaunam ķersies pie darba...»

Rajona centrā bija daudz cilvēku, trokšņaini. Mašīnas, rati, daudzie jājamie zirgi pieblīvēja visu laukumu pie kluba. Arī šašliku cepēji, bufetnieki bija klāt kā likts. Dūmi, dvinga, saucieni, kas aicināja atbraucējus.

Čoro jau gaidīja.

— Kāpiet zemē ātrāk un iesim! Ieņemiet vietas! Drīz sāksies. Tanabaj, uz kurieni tu?

— Es tūlīt nākšu, — Tanabajs atteica, spraukdamies garām zirgu baram. Viņš, vēl mašīnā sēdēdams, bija pamanījis savu Gul-sari un tagad devās pie viņa. Nebija redzējis kopš paša pavasara.

Aidinieks apseglots stāvēja citu zirgu vidū, izceldamies ar savu gaišdzelteno, loso krāsu, platajiem, spēcīgajiem krustiem un kalsno galvu ar kumpo degunu un tumšajām acīm.

— Sveiks, Gulsari, sveiks! — Tanabajs čukstēja, spraukdamies pie viņa. — Nu, kā tev te klājas?

Aidinieks pagrieza acu ābolus, pazina savu veco saimnieku, pamīņājās, iesprauslojās.

— Bet tu, Gulsari, izskaties tīri labi. Skat, cik plats kļuvis krūtīs. Droši vien daudz jāskrien. Grūti tev bija toreiz? Zinu .. . Nu labi vēl, ka krietnās rokās esi nokļuvis. Esi prātīgs, un viss būs kārtībā, — Tanabajs runāja, taustīdams tarbā auzu paliekas. Tātad Čoro viņu te nemērdēja badā. — Nu, stāvi vien, bet es iešu.

Pie kluba ieejas uz sienas sārtojās plakāti ar uzrakstiem: «Komunisti — uz priekšu!», «Komjaunatne — padomju jaunatnes avangards!».

Ļaudis nāca bariem, izklīzdami foajē un skatītāju zālē. Durvīs Tanabaju gaidīja Coro un kolhoza priekšsēdētājs Aldanovs.

— Tanabaj, paiesim mazliet maliņā, — Aldanovs ierunājās. — Mēs tevi jau esam reģistrējuši, te būs tavs bloknots. Tev ir jārunā. Tu esi partijas biedrs, mūsu labākais zirgu gans,

— Par ko tad lai runāju?

— Saki, ka tu kā komunists esi nolēmis pāriet uz atpalikušu nozari. Par aitu ganu vaislas ganāmpulkā.

— Un tas viss?

— Kur nu viss! Pastāsti par savām saistībām. Apsolos, sak, partijai un tautai iegūt un saglabāt simt desmit jēru no katrām simt aitām un nocirpt pa trim kilogramiem vilnas no katias aitas.

— Kā tad es tā varu teikt, ja aitu baru neesmu ne acīs redzējis?

— Nu, kas tur liels, ak tu mūžs! Ganāmpulku dabūsi.

Čoro centās mīkstināt sarunu:

— Izvēlēsies sev aitas, kādas labāk patiks. Neuztraucies. Jā, un vēl pasaki, ka uzņemies šefību par diviem jauniem aitu ganiem, komjauniešiem.

— Par kuriem?

Ļaudis grūstījās. Čoro skatījās sarakstā.

— Par Bolotbekovu Ešimu un Zarlikovu Bektaju.

— Bet es taču ar viņiem neesmu runājis, kā viņi to uzņems?

— Atkal tu sāc savu! — priekšsēdētājs bija sašutis. — Dīvains cilvēks tu esi. Vai tad tev noteikti jārunā ar viņiem? Vai nav vienalga? Nekur viņi nepaliks, mēs esam nozīmējuši viņus tev, un lieta darīta.

— Nu, ja jau izlemts, tad kādēļ vēl jārunā ar mani? — Tanabajs devās prom.

— Pagaidi, — Čoro viņu aizturēja. — Tu visu esi iegaumējis?

— Esmu iegaumējis, esmu, — Tanabajs, iedams prom, saērcināts atcirta.

XIII

Apspriede beidzās pret vakaru. Rajona centrs kļuva tukšs, cilvēki izklīda kur nu kurais: kalnos, pie aitu bariem un ganāmpulkiem, pa fermām, pa ailiem un ciemiem.

Tanabajs brauca mājup kopā ar citiem smagajā mašīnā pāri Aleksandrovkas kalnu slīpumam, pāri stepes plakankalnei. Bija jau tumšs, vējš pūta caur drēbēm. Rudens. Ta-nabajs bija iekārtojies kravas kastes kaktā un, ierāvies saslietajā apkaklē, domāja savas domas. Apspriede nu ir beigusies. Pats viņš neko jēdzīgu nebija pateicis, toties paklausījies, ko citi saka. Izrādās, ka vēl daudz darba jāiegulda, lai viss sāktu iet uz labo pusi. Pareizi taču sacīja tas ar brillēm, apgabala komitejas sekretārs: «Neviens mums ceļu nav sagatavojis, pašiem tas jāizcērt.» Ja tā padomā — kopš pašiem trīsdesmitajiem gadiem tā vien — te uz augšu, te uz leju, te kalnā, te no kalna... Kolhozs, kā redzams, nav tik vienkārša lieta. Arī viņš pats, tagad jau iesirms vīrs, visu savu jaunību atdevis, ko tikai nav pieredzējis, ko nav darījis, arī muļķības izstrādājis ne reizi vien, un vienmēr bija licies — drīz, pavisam drīz mērķis būs sasniegts, bet nebūšanu un grūtību kolhozā vēl arvien bez sava gala ...

Nu, ko tur daudz — liek strādāt, tātad jāstrādā. Sekretārs pareizi sacīja — dzīve jau pati no sevis uz priekšu neripos, kā likās kādreiz tūlīt pēc kara. Tā mūžīgi jābalsta ar plecu, jāstumj, kamēr vien cilvēks dzīvo... Tikai katru reizi dzīve pagriež asās malas uz āru, pleci jau vienās tulznās. Taču, lai tās tulznas, kur tulznas, — ja tikai sirds būtu mierā ar to, ko darām paši un ko dara citi, un lai šajā darbā justu laimi... Diez kā nu viņam veiksies tagad ar aitām? Ko sacīs Džai-dara? Viņš nepaguva ne veikalā ieskriet, lai paķertu meitenēm kaut vai konfektes. Bet sasolīja gan viņš. Viegli pateikt — simt desmit jēru no simt aitām un vēl trīs kilogrami vilnas no katras galvas. Ik jēram jāpiedzimst un jādzīvo, bet tam pretim stājas gan lietus, gan vējš, gan aukstums. Un vilna? Ja paņem tādu vilnas šķiedriņu rokā, pat saskatīt grūti, jāuzpūš tik dvaša, un tās vairs nav. No kurienes raut tos kilogramus? Ai, šie ar zeltu sveramie kilogrami. Bet dažam labam laikam nav ne mazākās jausmas, kā tas viss tiek iegūts...

Jā, sajauca viņam prātus Coro, samulsināja ... «Uzstājies,» saka, «bet tikai īsi, par savām saistībām. Neko citu nerunā. Neieteicu.» Un Tanabajs paklausīja arī. Uzkāpa tribīnē, apmulsa, un tā arī neko nepateica, kas sirdī bija sakrājies. Nomurmināja saistības un nokāpa. Kauns atcerēties. Bet Coro apmierināts. Kāpēc gan viņš kļuvis tik piesardzīgs? Slimība vainīga, bet varbūt tāpēc, ka viņš tagad kolhozā nav galvenais noteicējs? Kāpēc viņam vajadzēja brīdināt Tanabaju? Nē, ar viņu kaut kas noticis, viņš kļuvis savādāks. Droši vien tādēļ, ka visu mūžu vilcis kolhozu, būdams priekšsēdētājs, un visu mūžu priekšniecība viņu lamājusi. Iemanījies viltībā, kā rādās ...

«Nu pagaidi, draugs, gan es tev kādreiz pateikšu tā, aci pret aci...» Tanabajs domāja, ciešāk ietīdamies kažokā. Bija auksti, pūta vējš, bet mājas vēl tālu. Diez kas viņu tur gaida? ...

Coro jāja ar aidinieku. Jāja viens, negaidīdams ceļa biedrus. Gribējās ātrāk nokļūt mājās, sirdi durstīja sāpes. Viņš ļāva zirgam

brīvu vaļu, visu dienu nostāvējies, tas tagad skrēja platā, noteiktā aidinieka solī. Klaudzināja pakavus pa vakarīgo ceļu kā uzvilkta mašīna. No visa agrākā viņam bija palikusi tikai viena kaislība — skriet. Viss pārējais viņā jau sen bija miris. Tas tika nogalināts, lai viņš zinātu tikai seglus un ceļu. Gulsari dzīvoja skrējienā. Viņš skrēja apzinīgi, nenogurdināmi, it kā tādā veidā spētu panākt to, ko cilvēki viņam bija atņēmuši. Skrēja un nekad nepanāca.

Vējā uz ceļa Čoro mazliet kļuva vieglāk. Sirds vairs tik stipri nesāpēja. Ar apspriedi visumā viņš bija apmierināts, bija ļoti patikusi apgabala komitejas sekretāra runa, par sekretāru viņš bija daudz dzirdējis, taču redzēja pirmo reizi. Un tomēr partorgam nebija visai mierīgs prāts. Sirdi urdīja bažas. Viņš taču Tanabajam vēlēja labu. Viņam, Čoro, taču ir nags visās tādās apspriežu, sēžu un sapulču būšanās, viņš taču zināja, kur un kas jārunā un kas nav jāsaka. Izmācīts. Bet Tana-bajs, kaut ari paklausīja, taču negribē ja to saprast. Pēc sanāksmes nepārmija ne vārda. Iekāpa mašīnā, aizgriezās prom. Apvainojies. Ai, Tanabaj, Tanabaj! Vientiesis tu esi, dzīve tev neko nav iemācījusi. Neko tu nezini un neko neievēro. Kāds biji jaunībā, tāds arī esi palicis. Tu visu cērt acīs pārāk tieši. Taču laiki vairs nav agrākie. Tagad vissvarīgākais, — kā pasacīt, kam dzirdot pasacīt, un lai vārds laikmeta garā skanētu, tāpat kā visiem, lai tas neatšķirtos un neaizķertos, bet būtu gluds kā rakstītais. Tad viss būs kārtībā. Taču, ja tev, Tanabaj, ļautu vaļu izrunāties pēc sirds patikas, tu tādu putru savārītu, ka man vēlāk būtu par visu jāatbild. «Kā jūs audzināt savas organizācijas biedrus? Kas tā par disciplīnu? Kas par izlaistību?» Eh, Tanabaj, Tanabaj ...

XIV

Vēl arvien tā pati nakts, kas pārsteigusi viņus abus ceļā. Vecs cilvēks un vecs zirgs. Deg ugunskurs kraujas malā. Tanabajs pieceļas, jau kuro reizi sakārto kažoku, kas uzsviests mirstošajam Gulsari. Un atkal apsēžas .tam galvgalī. Viņš domās pārstaigā visu savu dzīvi. Gadi, gadi, gadi kā aidinieka soļi... Bet kas bija toreiz, tajā gadā, tajā vēlajā rudenī, tajā agrajā ziemā, kad viņš bija aitu gans?...

xv

Viss oktobris kalnos noturējās sauss un zeltains. Tikai kādas divas dienas mēneša sākumā bija lietainas, aukstas un miglainas. Taču pēc tam uznākušais vējš vienā naktī izklīdināja slikto laiku, un rītā, izgājis no jurtas, Tanabajs tikko nepakāpās atpakaļ — kalni ar svaigu sniegu galotnēs šķita nākam viņam tuvāk. Kā tiem piestāvēja sniegs! Tie slējās zem debesu juma savā nevainojamā skaidrībā, asi iezīmēdamies gaismā un ēnās, it kā tikko būtu dieva radīti. Tur, kur gulēja sniegs, sākās zilā bezgalība. Bet tās dziļumā, tās tālajā tālajā zilumā bija jaušamas šķietamās visuma tāles. Tanabajs nodrebinājās, ieraudzījis šo gaismas un svaiguma pārpilnību, un viņam kļuva skumīgi. Atkal viņš atcerējās to, pie kuras bija jājis ar Gulsari. Ja aidi-nieks būtu pie rokas, viņš sēstos tam mugurā un, kliegdams no sajūsmas un prieka, ierastos pie viņas kā šis rīta sniegs . ..

Taču viņš zināja, ka tas ir tikai sapnis. .. Ko lai dara, puse dzīves paiet sapņos, un varbūt tāpēc tā ir tik salda, šī dzīve. Varbūt tāpēc tā ir tik dārga, ka ne jau viss piepildās, par ko esam sapņojuši. Viņš skatījās uz kalniem un debesīm un domāja, ka diez vai visi cilvēki spēj būt vienādā mērā laimīgi. Katram savs liktenis. Un tajā savi prieki, savas bēdas, kā gaisma un ēna uz viena un tā paša kalna vienā un tajā pašā laikā. Un tā jau ir dzīves daudzveidība. . . «Bet viņa droši vien vairs negaida. Varbūt tikai atceras, ieraudzījusi svaigo sniegu kalnu galotnēs...»

Cilvēks kļūst vecāks, bet sirds negrib padoties, šad un tad tā strauji iepukstas, atgādina sevL

Tanabajs apsegloja zirgu, attaisīja aitu aploku, uzsauca sievai jurtā:

— Džaidara, es aizdzīšu aitas, kamēr tu kārtosies, būšu atpakaļ.

Aitas steidzīgi saka tipināt, muguru un galvu straume cēlās augšup pa nokalni. Kaimiņu gani arī jau dzina ārā savas aitas. Gan te, gan tur pa nogāzi, pa palejām, pa šaurajām ielejām sāka plūst aitu bari, plūkdami senseno zemes dāvanu — zāli. Kā pelēkbaltas gabanas tās klaiņāja rudenīgajos kalnos pa rūsganajiem un brūnajiem platlapjiem.

Pagaidām viss gāja labi. Bars Tanabajam negadījās slikts — aitas otrajos un trešajos jēros. Pustūkstotis gabalu. Pustūkstotis rūpju. Bet pēc atnešanās to būs vismaz divreiz vairāk. Taču līdz atnešanās laikam, aitu gana karstākajām dienām, vēl tālu.

Ar aitām, protams, mierīgāk nekā ar zirgiem, taču Tanabajs nevarēja tik ātri pierast pie tām. Zirgi tomēr pavisam kas cits! Bet zirgkopība, kā runā, esot zaudējusi savu nozīmi. Visur mašīnas. Un iznāk, ka audzēt zirgus vairs neatmaksājas. Tagad pats svarīgākais ir aitkopība — vilna, gaļa, ādas. Tana-baju aizskāra tāds prātīgs aprēķins, kaut arī viņš saprata, ka tajā ir sava daļa taisnības.

Ja ir gudrs ērzelis, labu zirgu baru pa reizei var uz kādu laiku atstāt — pat uz pusi dienas, bet reizēm vēl ilgāku laiku var veltīt citu darīšanu kārtošanai. Bet no aitām nevar aiziet ne soli. Dienā jāklimst tām visur līdzi, bet vakarā — jāsargā. Katram aitu baram bija vajadzīgs ne tikai gans, bet arī gana palīgs, taču to nedeva. Tādēļ arī tā iznāca — nepārtraukts darbs, bez nomaiņas, bez atpūtas. Džaidara skaitījās par naktssargu, dienā viņa ar meitenēm tikai reizēm spēja pieskatīt aitas, līdz pusnaktij viņa staigāja ar bisi gar aploku, bet pēc tam viņam pašam vajadzēja sargāt. Bet Ibraims, tagad visas kolhoza lopkopības saimnieks, vienmēr un visur prata sameklēt atrunas.

— Nu, kur lai es jums rauju palīgu, Ta-nake? — viņš prasīja bēdīgā balsī. — Jūs taču esat prātīgs cilvēks. Visi jaunieši mācās. Bet tie, kas nemācās, ne dzirdēt negrib par aitām, tie dodas uz pilsētu, pāriet darbā uz dzelzceļa vai pat nez kur uz raktuvēm. Ko lai iesāk, netieku gudrs. Jums galu galā tikai viens aitu bars, un tad jau vaidat. Bet man? Uz mana kakla visa lopkopība. Mani vēl nodos tiesai. Veltīgi, veltīgi es uzņēmos šos pienākumus. Pamēģiniet tikt galā ar tādu kā Bek-tajs, kas jūsu šefībā. «Tu,» šis saka, «nodrošini man radio, kino, avīzes, jaunu jurtu un to, lai veikala vāģis atbrauc pie manis ik nedēļas. Bet, ja tā nebūs, aiziešu, kur deguns rādīs.» Būtu jūs kaut vai parunājis ar viņu, Ta-nake! ...

Ibraims nemeloja. Viņš patiešām vairs nebija priecīgs, ka tik augstu uzkāpis. Un par to Bektaju — arī tīrā patiesība. Tanabajs reizēm izbrīvēja kādu stundu un aizbrauca pie komjauniešiem, kas bija viņa šefībā. Ešims Bo-lotbekovs bija saticīgs puisis, lai arī ne sevišķi izveicīgs. Bet Bektajs bija skaists, stalts, taču viņa melnajās ieslīpajās acīs tā vien šaudījās niknums. Tanabaju viņš sagaidīja drūmi, sacīdams:

— Tu, Tanake, neraujies pušu. Labāk padzīvojies ar saviem bērniem. Bet pārbaudītāju man arī bez tevis gana.

— Un kas tad tev, kāds sliktums no tā, vai?

— Sliktums ne sliktums. Taču tādus kā tu es neciešu. Jūs jau bijāt tie, kas līdāt vai no ādas laukā. Tikai — urrā un urrā! Bet cilvēcisku dzīvi ne paši redzējāt, ne arī mūs mierā likāt.

— Tu, puis, tā rāmāk, — tikko vaicādamies, Tanabajs novilka caur zobiem. — Un ar pirkstu uz mani nerādi. Tā nav tava darīšana. Mēs līdām no ādas laukā, nevis tu. Un nenožēlojam. Jūsu dēļ to darījām. Un, ja mēs nebūtu situšies vai nost, es gribētu redzēt, kā tad tu patlaban runātu. Ko nu par kino vai avīzēm, tu pat sava vārda nezinātu. Tev būtu tikai viens vārds no pieciem burtiem — vergs! ...

Tanabajam nepatika Bektajs, kaut arī klusībā cienīja viņu par tādu atklātību. Spēcīgs raksturs viņā gāja bojā. Tanabaju pārņēma rūgtums, redzot, ka puisis pagriezis ilksis nepareizā virzienā .. . Taču vēlāk, kad viņu ceļi jau bija šķīrušies un abi nejauši satikās pilsētā, Tanabajs Bektajam neko neteica un arī viņu neuzklausīja.

* * *

Tajā agrīnajā ziemā...

Ātri viņa atauļoja savas negantās, baltās kamieļmātes mugurā un ņēmās mocīt ganus par viņu aizmāršību.

Viss oktobris bija sauss un zeltains. Bet novembrī pēkšņi uzbruka ziema.

Tanabajs vakarā atdzina aitas, salaida tās aplokā, viss, kā likās, bija kārtībā. Bet ap pusnakti sieva viņu pamodināja:

— Celies, Tanabaj, esmu pavisam nosalusi. Snieg.

Rokas viņai bija aukstas, un viņa smaržoja pēc sniega. Arī bise bija slapja un auksta.

Arā bija palsa nakts. Bira biezs sniegs. Aitas aplokā gulēja nemierīgi, nepieradušas kratīja galvas, lai nopurinātu sniegu, bet sniegs tikai sniga un sniga. «Pagaidiet tikai, ne to vien vēl pieredzēsim,» ciešāk savilcis kažoku, Tanabajs nodomāja. «Agri, ļoti agri tu esi ieradusies, ziema. Uz ko tas ir, uz labu vai uz ļaunu? Varbūt vēlāk uz beigām atlaidīsies, ko? Ja tikai tu uz atnešanās laiku pierimtu. Vairāk jau neko nelūdzam. Bet pagaidām dari savu darāmo. Tiesības tev ir un nevienam atļauja nav jāprasa . ..»

Klusēja tikko atnākusī ziema, klusēdama steidzīgi rosījās pustumsā, lai, rītā uzcēlušies, visi ieplestu acis un sāktu tekalēt un skraidīt šurpu turpu.

Kalni stinga nakts pustumsā pagaidām vēl kā melni milzeņi. Ziema tiem neko nekaitēja. Lai nu gani ar saviem ganāmpulkiem paskrai-delē. Bet kalni stāvēs kā stāvējuši.

Sākās tā neaizmirstamā ziema, taču, kas tai bija prātā, pagaidām vēl neviens nezināja.

Sniegs nenokusa, pēc pāris dienām uzsniga vēl, tad vēl un vēl, un tā aizdzina aitu ganus no rudens apmetnēm. Aitu bari izklīda un slēpās aizās, aizvēja vietās un tur, kur bija mazāk sniega. Bija jāliek lietā gadsimtus vecā ganu māka — atrast aitām barību tur, kur cits būtu atmetis ar roku un sacījis, ka te, izņemot sniegu, nekā nav. Tāpēc jau viņi bija aitu gani... Reizēm ierodas kaut kāda priekšniecība, paskatās, paskatās, izprašņā, sasola visādus labumus un ātrāk taisās prom no kalniem. Bet gans atkal paliek viens, aci pret aci ar ziemu.

Visu laiku Tanabajam gribējās kaut kā izrauties un aizjāt uz kolhozu, lai uzzinātu, vai ir padomāts par to laiku, kad aitām sāks skriet jēri, vai viss padarīts, vai viss sagādāts. Bet kur nu! Ne elpu atvilkt nebija laika. Džaidara vienu reizi aizbrauca pie dēla uz internātu, taču uz īsu laiku: zināja, ka bez viņas būs pavisam grūti. Tanabajs pa to laiku ganīja, abām meitenēm piepalīdzot. Mazo viņš uzsēdināja sev priekšā uz segliem, kažokā ietītai viņai bija silti un ērti, bet vecākā sala — viņa sēdēja tēvam aizmugurē. Un pat uguns pavardā dega savādāk, kā negribēdama.

Kad māte otrā dienā atgriezās, kas tie bija par priekiem! Bērni metās viņai ap kaklu, ka ne atraut. Ai nē, tēvs, protams, ir tēvs, taču bez mātes arī viņš nav tik mīļš.

Tā gāja laiks. Ziema bija mainīga: te stingri piesalst, te atlaižas, pāris reižu uznāca sniega vētra, tad norima un sāka kust. Tieši tas Tanabaju uztrauca visvairāk. Būs labi, ja jēri saskries siltā sprīdī, bet, ja ne, — ko tad?

Vēderi aitām pa to laiku kļuva arvien smagāki. Tām, kurām jēri lielāki vai to gaidāmi divi, vēderi jau sāka nokārties. Grūsnās aitas soļoja smagi, uzmanīgi, bija ļoti izkritušās. Kauli spiedās uz āru. Un nav jau ko brīnīties — auglis miesās pieņēmās, uzsūkdams dzīvības sulas no mātes ķermeņa, bet tai katrs zāles stiebriņš bija jāizkaš no sniega. Ganam vajadzētu piebarot grūsnās aitas gan rītos, gan vakaros, atvest barību kalnos, bet kolhoza klētis — kā ar slotu izslaucītas. Izņemot sēklu un auzas darba zirgiem, nekā cita nav.

Katru rītu, dzīdams ganāmpulku ārā no aploka, Tanabajs apskatīja grūsnās aitas, aptaustīja vēderus un tesmeņus. Rēķināja, — ja viss beigsies laimīgi, tad savas saistības par jēru skaitu izpildīs, bet ar vilnu laikam nekas neiznāks. Ziemā vilna slikti auga, bet daļai aitu tā pat bija kļuvusi retāka, sāka izkrist, — atkal tas pats, vajadzēja labāk barot. Tanabajs rauca uzacis, dusmojās, taču neko nevarēja izdarīt. Un lādēja sevi visvisādiem vārdiem par to, ka bija paklausījis Čoro. Sasolījis nez ko. Kāpis tribīnē un runājis. Es, sak, tāds un tāds pirmrindnieks, dodu vārdu partijai un Dzimtenei. Nebūtu kaut vai to sacījis! Ko te vilkt klāt partiju un Dzimteni! Parasts saimniecisks uzdevums. Taču nē . . . Tā esot pieņemts. Un kādēļ gan mēs uz katra soļa, vai tas ir vajadzīgs vai nav, mētājamies ar šiem vārdiem? .. .

Nu, ko lai dara, pats vainīgs. Nebija visu izdomājis. Sāka dzīvot tā, kā citi priekšā pateikuši. Bet kas viņiem bēdas, gan izķepurosies, tikai Čoro žēl. Viņam kā neveicas, tā neveicas. Vienu dienu vesels, divas — slims. Visu mūžu skraida, pierunā citus, sasola, bet kāda tam jēga. Kļuvis uzmanīgs, apdomā katru vārdu. Ja jau slims, tad gājis reiz prom, vai, un atpūties ...

Ziema gāja savu gailu — te iedvesdama aitu ganiem cerības, te padarīdama bažīgus. Tanabaja aitu barā nobeidzās divas grūsnas aitas, tik ļoti bija novājējušas un zaudējušas spēkus. Un arī jaunajiem ganiem, kas bija viņa šefībā, nobeidzās vairākas aitas. Taču tā jau mēdz būt. Ja kāds desmits aitu pa ziemu krīt — tas nav nekas neparasts. Grūtākais vēl bija priekšā, pavasarim tuvojoties.

Un pēkšņi kļuva siltāks. Aitām tūdaļ piebrieda tesmeņi. Skaties un brīnies, pašas tik izdēdējušas, ka tikko spēj vēderu panest, bet 13G pupi tesmeņos kļuvuši sārti un piebriest ne dienām, bet stundām. Un no kā gan? Kur rodas tāds spēks? Paklīda runas, ka nez kam jau dažām aitām saskrējuši jēri. Tātad nav pietiekami pieskatītas lecināšanas laikā. Un tas bija pirmais signāls. Pēc nedēļas vai divām jēri sāks birt kā zirņi. Spēj tik saņemt. Un sāksies aitu ganu karstais darba laiks. Gans drebēs par katru jēru un nolādēs to dienu, kad apņēmies ganīt aitas, un viņš priecāsies bez mēra, ja izdosies saglabāt jaundzimušos, ja jēri stingri turēsies uz kājām un ziemai astes vien parādīs.

Ja tikai viss tā veiktos, ja tikai veiktos! Lai vēlāk nebūtu kauns ļaudīm acīs skatīties...

No kolhoza atsūtīja palīgus — lielāko tiesu pavisam vecas sievietes, kurām nebija bērnu un kuras bija izdevies izraut no ciema, lai tās palīdzētu atnešanās laikā. Arī Tanabajam atsūtīja divas. Viņas atbrauca ar gultām, telti un visvisādu iedzīvi. Kļuva jautrāk. Taču vajadzēja vismaz septiņus palīgus. Ib-raims solīja, ka tie būšot tad, kad ganāmpulks pāriešot uz atnešanās vietu — uz Piecu koku ieleju, bet tagad, sak, pietikšot arī ar šīm divām.

Aitu bari sakustējās, sāka doties lejup, uz priekškalnēm, kur atradās atnešanās bāzes. Tanabajs palūdza Ešimu Bolotbekovu, lai tas palīdz sievietēm aizkļūt galā un tur iekārtoties, kamēr viņš pats atdzīs ganāmpulku. Izvadījis viņus — veselu karavānu no rīta ceļā, viņš savāca aitas vienkop un, pagriezis vajadzīgajā virzienā, ļāva tām iet, kā pašām tīk, pamazītēm, lai grūsnajām nebūtu par smagu. Pēc tam viņam šo pašu ceļu uz Piecu koku ieleju vajadzēs noiet vēl divas reizes, palīdzot puišiem, kas bija viņa šefībā.

Aitas pārvietojās lēnām, taču steidzināt tās nedrīkstēja. Pat suns sāka garlaikoties un aizskrēja paklaiņot kaut kur citur.

Saule jau bija tuvu rietam, bet vēl sildīja. Un, jo zemāk priekškalnē ganāmpulks nonāca, jo siltāks kļuva. Tajās vietās, kur saule vairāk sildīja, jau bija izspraukušies zaļi asni.

Ceļā gadījās neliela aizkavēšanās — atnesās viena aita. Tā tam nevajadzēja būt, Tana-bajs sūrojās, pūzdams dvašu jaunpiedzimu-šajam jēram ausīs un nāsīs. Aitām jāsāk atnesties pēc nedēļas, ne agrāk. Un te nu — lūdzu!

Ja nu aitām jēri sāk skriet tagad ceļā? Viņš apskatīja pārējās — nē, tā kā nerādās vis. Tanabajs nomierinājās, kļuva pat priecīgs. Kā meitēni nopriecāsies par pirmo jēriņu! Pirmulītis vienmēr mīļš. Un jauks jau arī ir šis jēriņš. Balts, ar melnām skropstām un melniem nadziņiem. Ganāmpulkā bija vairākas pusrupjās vilnas aitas, viena no tām arī atnesusies. Jēri tām parasti atskrien spēcīgi, ar vilniņu, ne tā kā smalkvilnas aitām, tām atskrien gandrīz plicīši.

— Ja jau reiz esi pasteidzies, tad palūkojies arī tai dieva pasaulē, — Tanabajs runāja. — Un atnes mums laimi! Lai visi mums saskrien tādi kā tu un tik daudz, ka nebūtu ne kāju kur spert, lai no jūsu balsīm ausīs dūktu un lai jūs visi kā viens paliktu dzīvi! —

Viņš pacēla jēriņu virs galvas. — Palūk, aitu aizbildni, te viņš ir, pirmais, palīdzi mums!

Apkārt bija kalni, un tie klusēja.

Tanabajs paslēpa jēru kažokā un sāka dzīt aitas. Jēra māte skrēja pakaļ un uztraukusies blēja.

— Iesim nu, iesim! — Tanabajs viņai sacīja. — Te ar viņu nekas slikts nenotiks.

Jērs zem kažoka apžuva, sasila.

Bāzē Tanabajs ar aitu baru ieradās pievakarē.

Visi jau bija iekārtojušies, no jurtas stīdzēja dūmi. Telts tuvumā rosījās palīdzes. Kā rādās, ar pārkravāšanos tikušas galā. Ešimu nekur neredzēja. Nu pareizi — viņš jau aizvedis nastu nesēju kamieli, lai pats rīt varētu pārcelties. Viss kārtībā.

Taču tas, ko Tanabajs ieraudzīja, satrieca viņu kā pērkona spēriens no skaidrām debesīm. Neko labu viņš nebija gaidījis, bet, ka jēriem domātā kūts ir ar sapuvušu un sagruvušu niedru jumtu, caurām sienām, bez logiem, bez durvīm, kur visiem vējiem vaļa, — nē, to viņš nebija gaidījis. Visapkārt gandrīz vairs nebija sniega, bet aitu kūtī gulēja kupenas.

Kādreiz no akmeņiem sakrautais aploks arī gulēja drupās. Tanabajs bija tik satriekts, ka neskatījās pat, kā meitēni priecājas par jēriņu. Ielika to viņām rokās un pats aizgāja visu apskatīt. Lai viņš gāja kur iedams, — visur valdīja tāds nesaimnieciskums, kāds nekur nav redzēts. Droši vien kopš paša kara te viss stāvēja pamests, tikuši kaut kā galā ar jēru saņemšanu, devās prom, atstādami visu vēju un lietus ziņā. Sķūņaugšā, šķībs un greizs, dēdēja sapuvuša siena blāķis, turpat nīka ari izvandītas salmu kaudzes — tā bija visa lopbarība lielajam ganāmpulkam un visi pakaiši, ko pamest jēriem un grūsnajām aitām, ja neskaita divus nepilnus maisus miežu miltu un kasti sāls, kas bija nomesti kaktā. Turpat kaktā bija nosviesti daži vējlukturi ar sadauzītiem stikliem, sarūsējusi kanna ar petroleju, divas lāpstas un nolauztas dakšas. Tā vien gribējās apliet to visu ar petroleju, aizdedzināt, — lai jau put uz velna paraušanu, — un pašam aiziet no šejienes, kur deguns rāda...

Tanabajs staigāja apkārt, klupdams pār sasalušo pērno mēslu un sniega kaudzēm, un nesaprata, ko lai saka. Viņam trūka vārdu. Tik vien zināja — atkārtot, kā prātā jucis: «Bet kā nu tā drīkst? ... Bet kā nu tā drīkst? ... Bet kā nu tā drīkst? ...»

Tad izmetās no aitu kūts un steidzās apseglot zirgu. Rokas drebēja seglojot. Tūlīt viņš aizdrāzīsies uz turieni nakts laikā, sacels visus kājās un izdarīs vēl nezin ko! Saķers aiz apkakles šo Ibraimu, šo priekšsēdētāju Alda-novu un arī Coro: lai negaida no viņa žēlastības! Ja jau tā šie izrīkojušies ar Tanabaju, nekāda labuma no viņa tiem nebūs! Tas ir viss, beigas!...

— Esi nu mierīgs! — Džaidara paguva saķert pavadu. — Uz kurieni tad? Nekur tu neskriesi! Kāp zemē, paklausi mani!

Bet kur nu! Pamēģini apturēt Tanabaju.

— Laid vaļā! Laid vaļā! — viņš kliedza, raudams pavadu un ar pletnes cirtieniem dzīdams zirgu sievai virsū. — Laid vaļā, es saku!

Es viņus nogalināšu! Es viņus nogalināšu! No-galināšu!

— Nelaidīšu! Vai tev kāds jānogalina? Tad nogalini mani!

Te atskrēja abas sievietes Džaidarai palīgā, atskrēja meitenes, sāka brēkt:

— Tēt! Tēt! Nevajag!

Tanabajs atjēdzās, taču arvien vēl gribēja jāti

— Neturi mani, vai tad tu neredzi, kas te notiek? Vai tad tu neredzi — tur grūsnās aitas un jēri. Kur mēs tos rīt liksim, kur pajumte? Kur barība? Nobeigsies visas. Kam vajadzēs atbildēt? Laid mani!

— Nu pagaidi taču, pagaidi! Nu labi, nu tu aizbrauksi, izkliegsies, sacelsi traci. Bet kāds no tā labums? Ja jau viņi līdz šim laikam neko nav izdarījuši, — tas nozīmē, ka viņiem tas nav pa spēkam. Vai tad kolhozs neuzceltu jaunu aitu kūti, ja būtu no kā?

— Bet jumtu salabot taču viņi varēja! Un kur ir durvis? Kur logi? Viss sabrucis, kūtī sniegs, mēsli nav vesti gadus desmit! Un paskaties, — cik ilgam laikam pietiks šī sapuvušā siena? Vai tad jēriem tāds siens jādod? Un kur mēs ņemsim pakaišus? Vai jēri lai dubļos nobeidzas, jā? Vai, tavuprāt, tam tā jābūt? Ej nost!

— Pietiks, Tanabaj, nomierinies! Tu domā, ka esi labāks par visiem? Kā tie citi, tā mēs arī. Un tevi vēl sauc par vīrieti! — sieva viņu kaunināja. — Padomā labāk, ko vēl var izdarīt, kamēr nav par vēlu. Nospļaujies tu par viņiem. Mums ir jāatbild, un mums jāstrādā. Pa ceļam uz lejiņu es, redz, pamanīju biezus mežrožu krūmus, tiesa gari, ērkšķainus, — sacirtīsim tos, aizbāzīsim caurumus jumtā, sametīsim virsū kūtsmēslus. Bet pakaišiem vajadzēs sapļaut sālszāli. Kaut kā jau izsitīsimies, ja tikai laiks neiegāzīs ...

Te arī abas palīdzes sāka mierināt Tana-baju. Viņš norāpās no zirga, nospļāvās uz sieviešu pusi un devās uz jurtu. Sēdēja, galvu nokāris kā pēc smagas slimības.

Mājās visi pieklusa. Baidījās pat ierunāties. Džaidara noņēma no kizjaka oglēm tējkannu, uzlēja stiprāku tēju, atnesa krūzē ūdeni, iedeva vīram nomazgāt rokas. Paklāja tīru galdautu, nez no kurienes sadabūja pat konfektes, ielika šķīvī dzeltenus kausēta sviesta gabaliņus. Paaicināja abas sievietes, un visi sāka dzert tēju. Ak šīs sievas! Dzer tēju no tasēm, risina visvisādas sarunas, it kā būtu atnākušas ciemos. Tanabajs klusēja, taču, padzēris tēju, izgāja ārā un sāka velt vietā izkritušos aploka akmeņus. Darba te bija bez jēgas. Bet kaut ko vajadzēja darīt, lai varētu sadzīt aitas pa nakti. Iznāca sievietes un arī ķērās pie akmeņiem. Pat meitenes centās palīdzēt, nesdamas klāt mazākos.

— Skrieniet mājās, — tēvs viņām sacīja.

Tanabajam bija kauns. Viņš stiepa akmeņus, acis nepaceldams. Pareizi mēdza teikt Čoro: nebijis Džaidaras, Tanabaja trakā galva jau sen būtu noripojusi. ..

XVI

Otrā dienā Tanabajs aizjāja saviem puišiem palīgos pie pārcelšanās, bet pēc tam veselu nedēļu strādāja, muguru neatliecis. Neatminējās, kad tik grūti būtu klājies, ja nu vienīgi frontē, kad vajadzēja celt aizsardzības līniju caurām naktīm. Taču tur pie darba ķērās viss pulks, divīzija, armija. Bet te — pats, sieva un viena no palīdzēm. Otra tuvumā ganīja aitas.

Visgrūtāk gāja ar kūts izmēšanu un mežrožu saciršanu. Mežrožu briksnājs bija biezs, vienos ērkšķos. Tanabajs galīgi noplēsa zābakus, pavisam sabeidza savu karavīra šineli — tas karājās viņam mugurā vienās skrandās. Sacirstos mežrožu krūmus sasēja ar virvēm un vilka pa zemi, jo tos nevarēja ne uzsiet zirgam mugurā, ne uzmest sev plecos — ērkšķaini. Tanabajs lādējās — Piecu koku ieleja saucas, bet no tiem ne piecus celmus neatrast. Salīkuši deviņos līkumos, sviedriem noplūduši, viņi vilka šos nolādētos mežrožu krūmus un kā ecēt saecēja ar tiem ceļu uz aitu kūti. Tanabajam bija žēl sieviešu, taču neko nevarēja darīt. Pat strādāt nevarēja mierīgi. Laika bija pavisam maz, un ari debesis jāuzmana — kas tur notiek? Sāks snigt sniegs, un tad tam visam nebūs nekādas jēgas. Bieži vien Tanabajs vecākajai meitenei lika aiztecēt uz ganībām, lai uzzinātu, vai aitām nav sākuši skriet jēri.

Bet ar mēsliem bija vēl sliktāk. Kūtī to bija tik daudz, ka ne pusgada laikā iztīrīt. Ja zem vesela jumta guļ sausi, noblietēti aitu mēsli, tad tos mēzt ir pat patīkami. Cieti, stingri gabali skaldot atdalās no sagulušā slāņa. Šos gabalus saliek kaltēties lielās grēdās. Kizjaka siltums ir patīkams un tīrs kā zelts, pie tā aitu gani sildās ziemas aukstumā. Bet, ja mēsli gulējuši lietū vai sniegā, kā te, tad nav nekā grūtāka kā ņemties/ar tiem. Katorgas darbs. Bet laiks negaidīja'. Naktī, iedeguši kūpošos lukturus, viņi turpināja darbu, nesdami uz nestuvēm šos aukstos, lipīgos svina smagos dubļus. Nu jau otru diennakti.

Aiz pagalma viņi jau bija sagāzuši milzīgu mēslu kaudzi, bet aitu kūtī tiem vēl nebija ne gala, ne malas. Viņi steidzās attīrīt kaut vai vienu kūts kaktu gaidāmajiem jēriem. Taču ko nozīmē viens kakts, ja pat šī lielā kūts ir par mazu, lai novietotu visas grūsnās aitas un jērus — dienā taču saskrien pa divdesmit trīsdesmit jēriem! «Kas notiks?» Tanabajs par to vien domāja, kraudams nestuvēs mēslus, nesdams tos un atkal nākdams atpakaļ uz kūti, un tā bez gala, līdz pusnaktij, līdz ausmai. Dūša metās nelaba. Rokas kļuva stīvas. Un lukturi arī vējš dzēsa un dzēsa nost. Labi, ka palīdzes nekurnēja, strādāja tāpat kā Tanabajs un Džaidara.

Pagāja viena diennakts, tad otra, trešā. Bet viņi tikai nesa un nesa mēslus, bāzīja ciet caurumus sienās un jumtā. Un reiz naktī, iznākdams ar nestuvēm no kūts, Tanabajs izdzirda, ka aplokā iemēkšķējās jērs un aita par atbildi ieblējās, kājas piesizdama. «Sākas,» sirds viņam sažņaudzās.

— Vai dzirdēji? — Tanabajs pagriezās uz sievas pusi.

Viņi reizē nometa zemē nestuves ar mēsliem, paķēra lukturus un skrēja uz aploku.

Vējlukturi sāka šaudīties pa aitu baru, mirdzinādāmi blāvo gaismu. Kur viņš ir? Rau, tur, kaktā! Aita jau laizīja sīciņo, drebošo jaundzimušā augumiņu. Džaidara paķēra jēru un iebāza azotē. Labi, ka laikā paguvuši atskriet, citādi jērs būtu aplokā nosalis. Blakus, kā redzams, apjērojusies arī otra aita. Tai atskrējuši veseli divi. Tos salika zem Tana-baja mēteļa. Dzīšanās sāpēs gulēja vēl kādas piecas aitas un aizžņaugti īdēja. Tātad sācies. Uz rīta pusi arī tām saskries jēri. Pasauca palīdzes. Sāka vest laukā aitas, kurām šonakt gaidāmi jēri, lai novietotu tajā kūts kaktā, kas jau bija kaut cik attīrīts.

Tanabajs gar sienu noklāja salmus, salika jēriņus, kas tikko bija pirmoreiz nobaudījuši mātes jaunpienu, un apsedza tos ar maisu. Auksti. Aitas ielaida turpat. Tanabajs iegrima domās, lūpas sakniebis. Bet ko gan te varēja izdomāt. Atlika tikai cerēt, ka varbūt vēl viss tomēr beigsies labi. Cik darba, cik visādu rūpju ... Bijis vismaz salmu, cik vajag, bet arī to nav. Ibraims arī te atradīs attaisnojošu iemeslu, pasacīs — pamēģini atvest salmus kalnos, ja nav ceļa.

Eh, kas nu būs — būs! Tanabajs aizgāja, atnesa bundžu ar izšķīdinātu tintes pulveri. Vienam jēram uzzīmēja uz muguriņas divnieku, bet dvīnīšiem — pa trijniekam. Tāpat sanumurēja arī aitas. Citādi pamēģini vēlāk tikt gudrs, kad te viņu būs simtiem. Tas viss vairs nav aiz kalniem, aitu gana karstās darba dienas sākušās!

Un tās sākās pēkšņi, nežēlīgi, kā ienaidnieka uzbrukums, kad atrodies aizsardzībā, bet nav ar ko aizsargāties, un tanki nāk virsū.

Un karavīrs stāv ierakumos un neiet prom, jo nav kur iet. Viens no diviem — vai nu brīnumainā kārtā izturēt kauju, vai arī mirt.

Stāvēja Tanabajs rīta agrumā, pirms ganāmpulka izdzīšanas ganībās, un, pakāpies uzkalnā, klusēdams skatījās uz visām pusēm, it kā novērtēdams savas pozīcijas. Vāja, nekam nederīga bija viņa aizsardzība. Taču viņam bija jāpaliek uz vietas. Viņam nebija kur iet. Neliela līkumota ielejiņa ar seklu upīti bija iespiesta starp stāvām nogāzēm, aiz tām slējās augstākas sopkas, bet aiz tām — vēl augstākas ar sniegotām virsotnēm. Virs baltajām nogāzēm melnēja kailās, akmeņainās klintis, bet tur, uz kalnu mugurām, kas bija iekaltas vienos ledos, gulēja ziema. Tā ar roku varēja aizsniegt līdz šejienei. Vajadzēja tikai pakustēties, nomest lejā mākoņus, un ielejiņa nogrims miglā, ka ne atrast nevarēs.

Debesis bija pelēkas — pelēks, stindzinošs jūklis. Vējš pūta zemu. Tuksnesīgi bija visapkārt. Kalni, tikai kalni. Sirds stingtin stinga nemierā. Bet sakritušajā aitu kūtī jau mēkšķēja jēri. Tikko viņi bija atšķīruši vēl kādas desmit aitas, kurām šodien gaidāma atnešanās.

Aitu bars lēnītiņām devās meklēt trūcīgo barību. Un arī tur, ganībās, tāpat nepieciešama acs, kas pieskata. Gadās, ka aitas nekādi neliek manīt, ka drīz atnesīsies. Bet tad — viens, divi — nogulstas aiz krūma — un jēri klāt. Ja laikā nepamana, jēriņš uz mitrās zemes saaukstējas, un tad jau tas nav nekāds dzīvotājs.

Tomēr Tanabajs par ilgu aizkavējies uzkalnā. Atmetis ar roku, viņš devās uz kūti. Tur vēl darba bez gala, jāpaspēj vēl šo to padarīt.

Vēlāk atbrauca Ibraims, atveda miltus, — kā viņam nebija kauns acīs skatīties!... «Bet no kurienes,» saka, «es jums pilis raušu? Kādas kūtis kolhozā bijušas, tādas arī ir. Citu nav. Līdz komunismam pagaidām neesam tikuši.»

Tanabajs tikko novaldījās, lai nemestos viņam virsū ar dūrēm.

— Tavi jociņi te pilnīgi nevietā. Es nopietni runāju, par darbu domāju. Man būs jāatbild.

— Bet vai tad es, jūsuprāt, nedomāju? Jums jāatbild tikai par vienu aitu baru, bet man par visiem, par jums pašu, par citiem, par visu lopkopību. Jūs domājat, ka man viegli! — un pēkšņi, Tanabajam par lieliem brīnumiem, šis manīgais tips sāka raudāt, paslēpis seju delnās, un murmināja caur asarām: — Mani nodos tiesai! Tiesai! Nekur neko nevar dabūt. Cilvēki pat pa atnešanās laiku negrib iet aitu ganiem palīgos. Nositiet, saraustiet mani gabalos, neko vairāk es nevaru izdarīt. Un negaidiet no manis neko vairāk. Sev par postu, tikai sev par postu es uzņēmos šo darbu...

Tā arī aizbrauca, atstājis vientiesi Tanabaju galīgi samulsušu. Vairāk viņš te netika redzēts.

Pagaidām bija apjērojušās pirmās simt aitas. Ešima un Bektaja ganāmpulkos, kas atradās mazliet augstāk ielejā, atnešanās nebija pat sākusies, taču Tanabajs juta, ka tuvojas katastrofa. Viņi visi, cik bija, — trīs lielie, neskaitot vecāko sievieti palīdzi, kura tagad pastāvīgi ganīja aitas, un lielākā, sešus gadus vecā meitiņa, tik tikko spēja saņemt jērus, apslaucīt tos, pielaist pie aitām, apsegt, ar ko pagadās, nest laukā mēslus, stiept žagarus pakaišiem. Un jau atkal bija dzirdami izsalkušo jēru mēkšieni — viņiem trūka piena, aitas bija izdēdējušas, bet barības nebija. Un kas vēl gaidīja turpmāk?

Dienas un naktis sāka joņot kā karuselī, atnešanās laiks bija uzkritis kā sniegs — neiznāca vaļas ne elpu atvilkt, ne muguru atliekt.

Bet kā viņus vakar bija pārbiedējis laiks! Pēkšņi sāka stingri piesalt, drūmi mākoņi rāpoja pa debesīm, sāka birt cieti sniega putraimi. Viss iegrima kā miglā, kļuva tumšs...

Taču drīz vien mākoņi izklīda un kļuva siltāks. Gaisā iesmaržojās pēc pavasara, pēc valgmes. «Dod, dieviņ, pavasarim kājās uz-slieiies. Un, ja uzslienas, lai stāv stingri, jo nav nekā sliktāka par to, kad tas sāk zvāroties gan šurp, gan turp,» Tanabajs domāja, nesdams laukā uz dakšām un salmiem ūdeņaino plācentu.

Pavasaris arī atnāca, taču ne tāds, kādu Tanabajs gaidīja. Tas ieradās pēkšņi naktī ar lietu, miglu un sniegu. Un ar visu šo slapjo un salto blīvu nogruva pār aitu kūti, jurtu, aploku, pār visu, kas atradās apkārt. Ar urgām un lāmām uztūcināja sasalušo, slapjdraņķa atmiekšķēto zemi. Izsūcās cauri māla jumtam, izskaloja sienas un sāka applūdināt aitu kūti, drebinādams tās iemītniekus salt-saltiem drebuļiem. Visus uzrāva kājās. Jēri, ūdenī stāvēdami, saspiedās čupiņā, aitas izmisīgi blēja un atnesās, kājās stāvēdamas. Lielā steigā pavasaris kristīja jaunpiedzimu-šos ar aukstu ūdeni.

Kā apsviluši sāka skraidīt cilvēki, ģērbušies lietus mēteļos, vējlukturiem rokā. Tanabajs šaudījās gan šurp, gan turp. Kā divi nodzīti zvēri viņa lielie zābaki tumsā svaidījās pa peļķēm un šķidrajiem mēsliem. Lietus mēteļa malas sitās kā aizšauta putna spārni. Tanabajs aizsmacis kliedza uz sevi un citiem:

— Dod ātrāk lauzni! Lāpstu! Metiet mēslus te! Aizsprostojiet ūdenim ceļu!

Vajadzēja kaut vai aizvirzīt sāņus kūtī plūstošās ūdens straumes. Viņš dauzīja sasalušo zemi, rakdams grāvi.

— Parādi gaismu! Šurpu, šurpu! Ko skaties apkārt!

Bet nakts slīga miglā. Lija lietus ar sniegu. Un nekādi to nevarēja apturēt.

Tanabajs aizskrēja uz jurtu. Iededza lampu. Arī te visur pilēja ūdens. Taču ne tik stipri kā kūtī. Bērni gulēja, un viņu sega piemirka. Tanabajs paķēra abus bērnus un gultu un aizvilka kaktā, atbrīvodams jurtā vairāk vietas. Uzsvieda bērniem virsū vēl tūbas gabalu, lai sega nemirkst, un, izskrējis ārā, uzsauca sievietēm aitu kūtī:

— Stiepiet jērus uz jurtu! — un pats metās uz turieni.

Bet cik gan jēru varēja novietot jurtā? Dažus desmitus, ne vairāk. Bet kur likt pārējos?

Ak, kaut jel varētu saglābt to, kas vēl glābjams ...

Lūk, rīts arī jau klāt. Bet debesu ūdeņiem ne gala, ne malas. Piestāj mazliet, un atkal gāž — te lietus, te sniegs, te lietus, te sniegs ...

Jurta piestūķēta pilna ar jēriem. Tie blēj neapklusdami. Smirdoņa. Visas mantas saliktas vienuviet, kaudzē, un pārklātas ar brezentu, bet paši pārvākušies uz telti pie palīdzēm. Bērni salst, raud.

Pienākušas aitu gana melnās dienas. Viņš nolād savu likteni. Zūdās un gānās par visu pasauli. Neguļ, neēd, pēdējiem spēkiem sitas vai nost no galvas līdz kājām slapjo aitu un stingstošo jēru vidū. Bet nāve drēgnajā kūtī jau pļauj pilnu vālu. Tai nebija grūti te iekļūt — ej iekšā, pa kurieni gribi. Caur satrunējušo jumtu, caur izsistajiem logiem, pa durvju caurumiem. Tā ieradās un sāka pļaut jērus un novājējušās aitas. Gans nes laukā sazilējušos ķermenīšus pa vairākiem uzreiz un met tos aiz kūts.

Bet ārā, aplokā, sniegā un lietū stāv grūsnās aitas lieliem vēderiem. Kuru katru dienu tām var saskriet jēri. Tās kapā lietus, stindzina aukstums. Vienās pinkās salipuši karājas slapjā vilna, vienās pinkās...

Aitas vairs negrib iet ganībās. Kas tā par ganīšanos tādā aukstumā un slapjdraņķī! Vecā sieviete, uzmaukusi maisu galvā, dzen tās ārā, bet aitas metas atpakaļ, it kā tām te būtu gatavā paradīze. Sieviete raud, savāc aitas vienkop un atkal dzen, bet tās atkal skrien atpakaļ. Tanabajs saniknots izskrien ārā. Ar koku vajadzētu noslānīt šīs dumjās aitas, bet tās taču grūsnas. Viņš pasauc pārējos, un kopīgiem spēkiem ar lielām mokām izvada aitas ganībās.

Kopš tā brīža, kad sākās šī nelaime, Tana-bajam sajucis laika rēķins, sajucis turpat acu priekšā bojā ejošo jēru skaits. Pa divi jēri skrēja visbiežāk, bet gadījās arī pa trim. Un visa šī bagātība gāja postā. Viss darbs veltīgs. Jēri nāca pasaulē un tajā pašā dienā nobeidzās šajā slapjumā un mēslu putrā. Bet tie, kas palika dzīvi, klepoja, gārdza, tos mocīja caureja, un tie apķērnāja cits citu. Aitas, kam bija nosprāguši jēri, blēja, skraidīja, grūstījās, mina tās, kas drīz apjērosies. Visā, kas še notika, bija kaut kas pretdabisks, drausmīgs. Ai, kā Tanabajam gribējās, lai aitu atnešanās kaut mazliet aizkavētos!

Taču viņas, grūsnās aitas, it kā norunājušas atnesās cita pakaļ citai, cita pakaļ citai, cita pakaļ citai!...

Un viņa sirdī auga melns, briesmīgs niknums. Auga, iedegdams acīs tumšu naida liesmu pret visu, kas te notika, — pret šo grūstošo kūti, pret aitām, pret sevi, pret savu dzīvi, pret visu to, kā vārdā viņš te sitās vai nost kā zivs uz ledus.

Dīvains trulums pārņēma viņu. Paša domas likās šķebīgas, viņš dzina tās prom, taču domas neatkāpās, tās tirdīja sirdi, tirdīja prātu: «Kādēļ tas viss? Kam tas vajadzīgs? Kādēļ mēs savairojam aitas, ja nevaram tās nosargāt? Kas vainīgs pie tā visa? Kas? Atbildi, kas? Tu un tādi kā tu, melkuļi. Mēs, sak, visu pacelsim, panāksim, aizsteigsimies priekšā, dodam vārdu. Skaisti runāt protam. Nu cel tagad nosprāgušus jērus, nes laukā. Stiep ārā, rau, to grūsno aitu, kura nobeigusies peļķē. Parādi sevi, kāds tad īsti esi...»

Un īpaši nakti, brienot līdz ceļiem pa dubļiem un aitu mīzaliem, Tanabajs vai smaka nost no savām smagajām un rūgtajām domām. Ak, šīs bezmiega naktis aitu atnešanās laikā! Zem kājām izšķīdušu mēslu purvs, virs galvas — lietus. Vējš šaudās pa kūti kā pa klaju lauku, izdzēš lukturus. Tanabajs iet taustīdamies, klupdams krizdams, lien četrrāpus, lai nesamītu tikko atskrējušos jērus, atrod vējlukturi, iededzina un tā gaismā ierauga savas melnās, uztūkušās, ar mēsliem un asinīm notašķītās rokas.

Sen jau viņš nav redzējis sevi spogulī. Nezināja, ka nosirmojis un novecojis, un izskatās par daudziem gadiem vecāks. Un ka tagad jau viņu sauks par veci. Taču Tanaba-jam nav vaļas tādām domām, nav vaļas sev. Ne nomazgāties, ne paēst neiznāk laika. Viņš nedeva ne mirkli miera ne sev, ne citiem. Redzēdams, ka tuvojas pilnīga katastrofa, lika jaunākajai palīdzei sēsties zirgā:

— Jāj, sameklē Čoro. Un pasaki, lai nekavējoties ierodas. Un vēl pasaki, ja neieradīsies, tad lai nerādās vairs manās acīs.

Viņa atgriezās atpakaļ vakara pusē, novēlās no segliem, gluži zila nosalusi, līdz ādai izmirkusi.

— Viņš ir slims, Tanake. Guļ gultā, teica, ka pēc pāris dienām, dzīvs vai miris, tomēr atbraukšot.

— Kaut velns rāvis viņu un viņa slimību! — Tanabajs lādējās.

Džaidara gribēja viņu apklusināt, taču neuzdrošinājās.

Laiks sāka skaidroties trešajā dienā. Negribēdami aizvilkās mākoņi, migla sakāpa kalnos. Vējš norima. Bet bija jau par vēlu. Grūsnās aitas pa šīm dienām bija tik ļoti izkāmējušas, ka metās baigi, uz tām skatoties. Stāv tāda izģindusi aita ar uzpūstu vēderu un tiev-tievām kājiņām. Kas viņas par zīdītājām! Bet tās, kuras bija atnesušās, un jēri, kas vēl dzīvi, — vai daudzi spēs izturēt līdz vasarai un atkopties zaļajā zālē? Agri vai vēlu slimība pievārēs. Un, ja arī ne, — labuma tik un tā nebūs: ne vilnas, ne gaļas no tādiem.. .

Tikko laiks bija noskaidrojies, tā cita nelaime klāt — uz zemes sāka uzsalt gāle. Tātad atkala. Ap pusdienlaiku tomēr atlaidās. Tanabajs nopriecājās: varbūt vēl izdosies šo to saglābt. Atkal sāka darboties lāpstas, dakšas, nestuves. Vajadzēja ierīkot ejas uz kūti, kaut vai dažas, citādi nav kur soli paspert. Taču ilgi viņi nedabūja strādāt šo darbu. Vajadzēja vēl pabarot jērus bārenīšus, pielikt tos pie aitām, kurām mazuļi nobeigušies. Tās nedodas rokās, negrib pieņemt svešus jērus. Jēri baksta ar purniņiem, prasa pienu. Aukstām mutītēm tvarsta pirkstus, grib zīst. Ja padzen nost — metas zīst netīros mēteļa stūrus. Viņiem gribas ēst. Tekalē pakaļ bariņā raudādami.

Kaut vai raudi, kaut vai garu izlaid. Cik ilgi var mocīt šīs sievietes un mazo meitu? Viņas tikko turas uz kājām. Jau kuro dienu staigā neizžuvušos mēteļos. Tanabajs viņām neko nesaka. Tikai vienu reizi viņš neizturēja. Vecākā sieviete atdzina aitas no ganībām un sadzina aplokā ap pusdienlaiku, viņa gribēja palīdzēt Tanabajam. Viņš izskrēja apskatīties, vai viss kārtībā. Paskatījās — un šermuļi pārskrēja pār muguru: aitas stāv un grauž cita citai vilnu. Tas nozīmē, ka ganāmpulkam jau draud bada nāve. Viņš izskrēja laukā, uzbruka sievietei:

— Kur tev acis, vecā! Neredzi! Kāpēc tu klusē? Prom no šejienes! Dzen aitas laukā! Un neļauj apstāties. Neļauj tām grauzt vilnu. Lai staigā! Lai ne mirkli nestāv uz vietas! Citādi nositīšu!

Un te vēl jauna liksta — aita, kurai atskrējuši divi jēri, nelaiž ne tuvumā mazos, dzen prom. Bada viņus, neļauj zīst, spārda ar kājām. Bet jēriņi lien klāt, krīt zemē, mēkšķ. Tā atgadās, kad stājas spēkā visnežēlīgākais pašaizsargāšanās likums, kad māte instinktīvi atsakās barot mazuļus, lai pati paliktu dzīva, jo tās organismam nav pa spēkam izbarot citus. Šī parādība ir lipīga kā slimība. Ja tikai kāda aita iesāks, tad pārējās tai sekos. Tanabajs satrūkās. Aitu, kas aiz bada bija kļuvusi kā zvērs, un tās jērus Tanabajs ar meitiņu izdzina ārā uz aploku un te ar varu piespieda barot mazuļus. Sākumā Tanabajs pats turēja aitu, bet meitiņa lika klāt jērus. Taču aita atvairīdamās grozījās un svaidījās. Meitenei neizdevās palīdzēt jēriem.

— Tēt, viņi nespēj zīst.

— Spēj, tu pati tikai esi kā bez rokām.

— Nē taču, paskaties, viņi krīt gar zemi. — Meitene gandrīz vai raudāja.

— Nu paturi tu, es pats!

Cik tur spēka meitenei. Tikko viņš bija piegrūdis jērus pie tesmeņa, tikko tie bija sākuši zīst, aita, kā rāvās, nogāza meiteni gar zemi un aizbēga. Tanabaja pacietība bija galā. Viņš iecirta meitenei pļauku. Tanabajs nekad nebija bērnus sitis, bet nu neizturēja. Meitene sāka šņukstēt. Bet viņš gāja prom. Nospļāvās par visu un gāja prom.

Pastaigājis atgriezās un nezināja, kā lai palūdz meitai piedošanu, bet viņa pati pieskrēja klāt:

— Tēt, aita jēriņus pieņēma. Mēs ar māti pielikām tos klāt. Viņa vairs nedzen mazos prom.

— Nu redzi, cik labi, meitiņ. Malacis!

Tūdaļ kļuva vieglāka sirds. Un viss vairs

nelikās tik briesmīgs. Varbūt vēl izdosies saglābt tās aitas un jērus, kas vēl dzīvi. Skat, arī laiks kļūst labāks! Un ja nu pēkšņi pavasaris pienāk pa īstam un aitu gana melnās dienas jau aiz muguras? Viņš atkal iejūdzās darbā. Strādāt, strādāt, strādāt, tikai tā, tikai tur meklējams glābiņš ...

Atjāja uzskaitvedis, tāds jauns puišelis. Beidžot taču. Apjautājās, kā klājas. Tanabajam gribējās pasūtīt viņu pie visiem velniem. Taču ko gan no viņa var prasīt.

— Kur tad tu biji agrāk?

— Kā tā? Pie aitu ganiem. Netieku galā, esmu viens pats.

— Kā veicas citiem?

— Tāpat. Šīs trīs dienas daudz nobendēja.

— Ko saka aitu gani?

— Ko viņi var sacīt? Lamājas. Citi pat runāt negrib. Bektajs — tas pat izdzina mani no pagalma. Staigā nikns, ne tuvumā nelaiž.

— Jā-a-a. Man arī nebija ne mirkļa vaļas, lai aizskrietu pie viņa. Nu varbūt tagad kaut kā izraušos, aizjāšu. Un ko tad tu?

— Ko — es? Uzskaitu.

— Bet vai mums būs kaut jel kāda palīdzība?

— Būs. Stāsta, Čoro esot uzcēlies. Izsūtījis vezumus ar sienu un salmiem, zirgu staļļiem noņēmuši visu, — saka, lai labāk zirgi sprāgstot. Jā, taču vezumi, stāsta, esot kaut kur iestiguši, kādi nu tagad ceļi.

— Ceļi! Bet ko viņi domāja agrāk? Mūžīgi pie mums tā. Un kāds gan labums tagad no tiem vezumiem. Nu, gan es vēl viņiem parādīšu! — Tanabajs draudēja. — Neprasi man neko. Ej, pats skaties, skaiti, pieraksti. Man tagad viss vienalga! — Un, pārtraucis sarunu, devās uz kūti saņemt jērus. Šodien vēl kādas piecpadsmit aitas atnesušās.

Tanabajs staigā, vākdams jērus, skatās — uzskaitvedis bāž viņam papīra lapu parakstīšanai:

— Paraksti aktu par kritušajām aitām.

Viņš parakstīja neskatīdamies. Parāva tā,

ka zīmulis nolūza.

— Uz redzēšanos, Tanake. Varbūt kāda ziņa kam jānodod! Sakiet vien!

— Nekā man nav ko sacīt. — Pēc tam gan apturēja jaunekli: — Iegriezies pie Bek-taja. Pasaki: rīt ap pusdienlaiku kaut kā izraušos.

Veltīgi Tanabajs uztraucās. Bektajs pasteidzās pirmais. Pats atnāca — un turklāt vēl kā atnāca ...

Šajā naktī atkal uzpūta neliels vējš, sāka snigt, kaut arī ne visai stipri, taču uz rīta pusi zeme bija nobirdināta balta. Apbirdinātas bija arī aitas aplokā, visu nakti nostāvējušas kājās. Aitas tagad vairs negūlās. Salīda kopā un stāvēja nekustīgas, pret visu vienaldzīgas. Pārāk ilgi vilkās badošanās, pārāk ilgi pavasaris cīnījās ar ziemu.

Aitu kūtī bija auksti. Sniega pārslas lidoja iekšā caur lietus izskaloto jumtu, virpuļoja blāvajā vējluktura gaismā un līgani laidās lejup uz salstošajām aitām un jēriem. Bet Tanabajs vēl arvien grozījās starp aitām, pildīja savu pienākumu, kā apbedīšanas komandas karavīrs kaujas laukā pēc lielas kaujas. Viņš jau bija apradis ar savām smagajām domām, sašutums bija pārvērties klusā niknumā. Tas bija iestrēdzis sirdī kā miets un neļāva ne pieliekties. Viņš staigāja, zābakiem žļarkstot pa šķidrajiem mēsliem, darīja savu darāmo un reizi pa reizei šajās nakts stundās atminējās bijušās dienas . . .

Kādreiz, vēl puišelis būdams, viņš bija gājis ganos. Palīdzējis brālim Kulubajam ganīt kāda radinieka aitas. Pagāja gads, un tad noskaidrojās, ka viņi strādājuši tikai par vēderu. Saimnieks viņus bija piemānījis. Negribēja ielaisties nekādās sarunās. Tā viņi aizgāja tukšām rokām, uzāvuši kājās caurās pastalas un pārmetuši pār plecu savus nožēlojamos maišeļus. Aiziedams Tanabajs bija piedraudējis saimniekam: «Es tev to atmaksāšu, kad būšu izaudzis liels.» Bet Kulubajs neteica neko. Viņš bija gadus piecus vecāks. Un zināja, ka tā saimnieku nevar nobiedēt. Cita lieta — pašam kļūt par saimnieku, savairot lopus, nopirkt zemi. «Kad būšu saimnieks, nekad nedarīšu pāri strādniekam,» jau toreiz viņš mēdza sacīt. Tā viņi togad arī izšķīrās. Kulubajs aizgāja par ganu pie cita saimnieka, bet Tanabajs devās uz Aleksan-drovku, nolīga par kalpu pie krievu ieceļotāja Jefremova. Šis zemnieks nebija nekāds bagātais, — vēršu pāris, divi zirgi un savs aramzemes gabals. Viņš sēja labību. Kviešus veda uz Aulieatas pilsētiņas valču dzirnavām. Pats strādāja no ausmas līdz naktij, Tanabajs pie viņa vairāk ņēmās ap vēršiem un zirgiem. Saimnieks bija bargs, taču taisnīgs, to nevarēja noliegt. Kas līgts, to samaksāja. Toreizējie kirgīzu tukšinieki, kurus pašu ciltsbrāļi mūždien bija krāpuši, priekšroku deva krievu saimniekiem. Tanabajs iemācījās runāt krieviski, braukādams ar miltu vezumiem, dabūja apskatīt to pilsētiņu Aulieatu, viņam mazliet pavērās pasaule. Un tad nāca revolūcija. Viss sagriezās otrādi. Bija pienācis ta-nabaju laiks.

Tanabajs atgriezās ailā. Sākās cita dzīve. Tā satvēra viņu, rāva līdz, galvu reibinādama. Viss nāca vienā reizē — zeme, brīvība, tiesības. Viņu ievēlēja kalpu padomē. Tajos gados viņš sapazinās ar Čoro. Coro bija izglītots, viņš mācīja jauniešiem rakstīt burtus, lasīt pa zilbēm. Tanabajam zināšanas bija ļoti vajadzīgas, kā nekā viņš taču ievēlēts kalpu padomē. Tad komjaunatnes šūniņa.

Arī te viņi bija kopā ar Čoro. Arī partijā iestājās reizē. Viss gāja savu gaitu, nabadzīgie bija tikuši pie teikšanas. Bet, kad sākās kolektivizācija, Tanabajs no visas sirds pieķērās šim pasākumam. Kam gan citam, ja ne viņam bija jācīnās par zemnieku jauno dzīvi, par to, lai viss kļūtu kopīgs — zeme, lopi, darbs, sapņi. Nost ar bagātajiem! Straujš, vējains laikmets šalca visapkārt. Dienas pagāja seglos, naktis — sapulcēs un sēdēs. Tika stādīti kulaku saraksti. Baji, mullas, visādi citādi bagātnieki tika mesti laukā kā nezāle no tīruma. Tīrumu vajadzēja izravēt, lai sazeltu jaunie dzinumi. Kulaku sarakstos iekļuva arī Kulubajs. Pa to laiku, kamēr Tanabajs auļoja zirga mugurā, kamēr piedalījās mītiņos un sēdēs, viņa brālis bija paguvis izsisties uz augšu. Apprecēja atraitni, darbs saimniecībā gāja no rokas. Viņam piederēja lopi — aitas, govs, pāris zirgu, slaucama ķēve ar kumeļu, arkls, ecēšas un viss cits. Pļaujas laikā līga strādniekus. Nevarēja sacīt, ka viņš kļuvis bagāts, taču nebija arī nabags. Dzīvoja labi, daudz strādāja.

Ciema padomes sēdē, kad rinda pienāca Kulubajam, Čoro sacīja:

— Padomāsim labi, biedri, vai viņu vajag ekspropriēt vai ne. Tādi kā Kulubajs labi noderētu arī kolhozā. Viņš taču cēlies no trūcīgajiem. Ar naidīgu aģitāciju nav nodarbojies.

Spriežot domas dalījās. Cits par, cits pret. Izšķirošais vārds bija Tanabajam. Viņš sēdēja, sabozies kā krauklis. Kaut arī pusbrālis, tomēr brālis. Vajadzēja nostāties pret

paša brāli. Viņi satika labi, kaut arī reti redzējās. Katrs bija aizņemts ar savu darbu. Pasacīt: neaiztieciet viņu, bet kā tad būs ar citiem, — katram atradīsies savs aizstāvis, radagabals. Pasacīt: izlemiet paši, — nodomās, ka viņš met plinti krūmos.

Pārējie gaidīja, ko viņš sacīs. Un tādēļ, ka viņi gaidīja, viņā auga niknums.

— Tu, Coro, vienmēr tā! — piecēlies kājās, viņš sāka runāt. — Avīzēs raksta par grāmatu cilvēkiem, kā viņus tur sauc, enteli-genti, vai. Arī tu esi enteligents. Vienmēr šaubies, vienmēr baidies, — kaut tikai viss būtu labi. Bet kādēļ šaubīties? Ja jau viņš iekļuvis sarakstos, — tas nozīmē, ka kulaks! Un nekādas žēlastības! Padomju varas dēļ es savu miesīgu tēvu nežēlotu. Bet tas, ka viņš ir mans brālis, lai jūs nemulsina. Ja jūs to nedarīsiet, es pats viņu ekspropriēšu.

Kulubajs otrā dienā atnāca pie viņa. Tana-bajs saņēma brāli auksti, roku nedeva.

— Par ko gan mani ekspropriēs? Vai tad mēs abi negājām par kalpiem? Vai tad mūs abus baji nedzina laukā no pagalmiem?

— Tagad tam nav nozīmes. Tu pats esi kļuvis par baju.

— Kas gan es par baju? Visu esmu panācis ar savu darbu. Taču man nav žēl. Ņemiet visu. Tikai nepataisiet mani par kulaku. Bīsties dieva, Tanabaj!

— Vienalga. Tu esi naidīgā šķira. Un mums jālikvidē tevi, lai uzceltu kolhozu. Tu stāvi mums ceļā, un mums ir jānovāc tevi no ceļa...

Tā bija viņu pēdējā saruna. Nu jau divdesmit gadu pagājuši, kopš viņi nav ne vārda pārmijuši. Cik daudz runu bija ailā, cik daudz visādu tenku, kad Kulubaju izsūtīja uz Sibīriju! Maz bija to, kas Tanabaju aizstāvēja. Vairums nosodīja: «Nedod dievs tādu brāli. Labāk lai nav neviena radagabala!» Dažs labs viņam to iemeta tieši acīs. Jā, vaļsirdīgi runājot, toreiz ļaudis no viņa novērsās. Ne nu pavisam atklāti, bet, kad balsoja par viņa kandidatūru, sāka atturēties. Tā pamazām vien viņš tika izstumts no aktīva. Un tomēr viņš attaisnoja sevi ar to, ka kulaki dedzināja kolhozus, šāva cilvēkus, taču vissvarīgākais attaisnojums bija tas, ka kolhozs nostiprinājās, darbs no gada gadā veicās labāk. Sākās pavisam cita dzīve. Nē, ne jau velti viss toreiz tā notika.

Tanabajs atminējās to visu, pagājušo, līdz pēdējam sīkumam. It kā visa viņa dzīve būtu palikusi tur, tajā brīnumainajā laikā, kad kolhozi pieņēmās spēkā. Atkal un atkal viņš atcerējās toreizējās dziesmas par «triecien-nieci ar sarkano lakatiņu», atcerējās pirmo kolhoza pusotrtonnīgo kravas mašīnu un to, kā viņš visu nakti bija nostāvējis pie kabīnes ar sarkano karogu.

Klaiņāja Tanabajs nakti pa kūti, darīja savu grūto darāmo un domāja savas rūgtās domas. Kāpēc tagad viss jūk un brūk? Varbūt viņi ir kļūdījušies, pagriezušies uz citu pusi, pa citu ceļu. Nē, tā nedrīkst būt, nedrīkst! Ceļš bija pareizs. Bet kur tad vaina? Viņi būtu apmaldījušies? Kļūdījušies? Kad un kā tas noticis? Tās pašas sacensības tagad — uzdevumus pierakstīja, un nevienam vairs nekādas daļas gar to, kā tev te klājas, kas ar tevi notiek. Agrāk bija sarkanās un melnās plāksnes, cik daudz runu, cik strīdu katru dienu bija par to, kuru likt sarkanajā plāksnē, kuru melnajā — tas bija svarīgi visiem. Tagad saka, — tas viss esot novecojis, savu laiku pārdzīvojis. Bet kas nācis vietā? Tukšas runas, solījumi. Un īstenībā — nekas. Kāpēc tā? Ko vainot par to visu?

Tanabajs bija noguris no šīm bezcerīgajām domām. Vienaldzība, trulums viņu pārņēma. Darbs krita no rokām. Viņš redzēja, ka jaunākā sieviete atslīga pret sienu. Redzēja, kā viņas iekaisušie plaksti lipa ciet, kā viņa cīnījās ar miegu un kā pamazām sāka slīdēt lejup, kā pēc tam apsēdās zemē un aizmiga, galvai noslīgstot uz ceļiem. Tanabajs nemodināja viņu. Arī pats atspiedās pret sienu un arī sāka lēnām slīgt zemē, un neko nevarēja sev padarīt, nevarēja tikt galā ar to smagumu, kas bija uzgūlies plecos un spieda un spieda pie zemes ...

Viņš pamodās no aizžņaugta kliedziena un dobja trokšņa, kaut kam atsitoties pret zemi. Izbīlī atlēkušās aitas pārskrēja viņam pār kājām. Viņš uztrūkās stāvus, nesaprazdams, kas notiek. Ausa jau gaismiņa.

— Tanabaj, Tanabaj, palīdzi, — sieva sauca.

Pie viņas piesteidzās sievietes, tām pakaļ arī Tanabajs. Skatās — no jumta nogāzusies spāre un piespiedusi viņu pie zemes. Jumta viena mala bija noslīdējusi no izskalotās sienas, un spāres no sapuvušā seguma svara bija sagāzušās. Miegs vienā acumirklī kā kūpēt izkūpēja.

— Džaidara! — viņš iesaucās un, pabāzis plecu zem spāres, strauji pacēla.

Džaidara izlīda laukā un iestenējās. Sievietes sāka vaimanāt un taustīt viņu. Tanabajs atgrūda tās nost un, no izbīļa neko nesaprazdams, drebošām rokām sāka taustīt sievas augumu zem vateņa.

— Kas tev noticis? Kas?

— Ai, krusti! Krusti!

— Sasisti? Bet nu palīdziet!—Vienā mirklī viņš nometa savu mēteli zemē, sievietēm palīdzot, noguldīja uz tā Džaidaru un iznesa no aitu kūts.

Teltī viņu rūpīgi apskatīja. No ārpuses likās, ka nekas nav skarts. Taču sadauzīta viņa bija pamatīgi. Nevarēja ne pakustēties.

Džaidara sāka raudāt:

— Kas tagad notiks? Tāda nevaļa, bet es... Kā jūs tagad tiksiet galā?

«Ak kungs!» Tanabajam izšāvās caur smadzenēm. «Jāpriecājas, ka dzīva palikusi. Bet viņa? Lai taču piķis parauj to darbu! Būtu tikai tu vesela, mana nabadzīte ...»

Viņš sāka glāstīt sievai galvu.

— Ko tu runā, Džaidara, nomierinies! Ja tikai tu tiktu uz kājām. Bet viss pārējais ir nieki, gan tiksim galā...

Un viņi visi, tikai tagad pa īstam atguvušies, sāka cits par citu pierunāt un mierināt Džaidaru. Un viņai no tā it kā kļuva vieglāk. Viņa pasmaidīja caur asarām.

— Būs jau labi. Tikai neņemiet ļaunā, ka tā notika. Es ilgi negulēšu. Pēc pāris dienām celšos, jūs redzēsiet.

Sievietes ķērās pie guļvietas sagatavošanas Džaidarai un uguns kuršanas, bet Tana-bajs devās atpakaļ uz aitu kūti, vēl arvien neticēdams, ka nelaime pagājusi secen.

Rīts nāca balts, ar jaunu, mīkstu sniegu. Kūtī zem spāres Tanabajs atrada nosistu aitu. Pirmīt viņi to pat nebija pamanījuši. Jēriņš bakstīja ar purniņu beigtās aitas tesmeni. Un vēl baismīgāk kļuva Tanabajam un vēl priecīgāk, ka sieva palikusi dzīva. Viņš paņēma bāreņos palikušo jēriņu un aizgāja viņam meklēt citu māti. Vēlāk, likdams balstu zem spāres un ar koku atspiezdams sienu, viņš visu laiku domāja, ka jāiet paskatīties, kā klājas sievai.

Izgājis ārā, viņš netālu ieraudzīja aitu baru, kas lēnām brida pa sniegu. Kāds svešs gans dzina tās pie viņa. Kas tās par aitām? Kāpēc viņš dzen tās šurp? Aitas sajauksies, vai tad tā drīkst? Tanabajs gāja brīdināt šo dīvaino ganu, ka tas ieklīdis cita daļā.

Piegājis tuvāk, viņš ieraudzīja, ka aitas dzen Bektajs.

— Ei, Bektaj, vai tu tas esi?

Bektajs neko neatbildēja. Klusēja un dzina aitas tuvāk, sizdams tām ar koku pa muguru. «Nu kā gan tā — sist grūsnas aitas!» Tanabajs bija sašutis.

— No kurienes tu? Uz kurieni? Sveiks!

— No turienes, kur manis vairs nav. Bet, uz kurieni, to tu pats redzi. — Bektajs tuvojās viņam, cieši savilcis virvi ap vidu un iebāzis cimdus azotē zem lietus mēteļa.

Turēdams nūju aiz muguras, apstājās dažu soļu attālumā, taču nesasveicinājās. Nikni nospļāvās un tikpat nikni ar kāju iemina spļaudekli sniegā. Atmeta galvu. Bija melns, ar bārdu noaudzis, un tā šķita pielīmēta pie viņa jaunās, skaistās sejas. Lūša acis raudzījās caur pieri naida un izaicinājuma pilnas. Viņš vēlreiz nospļāvās, drudžaini pārmeta nūju otrā rokā un pamāja ar to uz aitu baru:

— Ņem! Ja gribi, skaiti, ja gribi, neskaiti. Trīs simti astoņdesmit piecas.

— Bet kas tad ir?

— Es eju prom.

— Kā tā — ej prom? Uz kurieni?

— Vienalga, kur.

— Bet kāda man par to daļa?

— Tāda daļa, ka tu esi mans šefs.

— Un kas par to? Pagaidi, pagaidi, kur tu skrien? Uz kurieni esi sataisījies? — Tikai tagad Tanabajs saprata, ko sadomājis viņa šefībā nodotais gans. Un viņam kļuva smacīgi un karsti no galvā saplūdušajām asinīm. — Kā tad tā? — viņš apjucis noteica.

— Gluži vienkārši. Diezgan esmu plēsies. Apnicis. Līdz kaklam esmu atēdies tādas dzīves.

— Bet vai tu saproti, ko runā? Ja ne šodien, tad rīt tavām aitām sāks skriet jēri! Kā gan tā var?

— Var! Ja ar mums tā var, tad arī mēs tā varam. Ardievu! — Bektajs sagrieza nūju virs galvas un, no visa spēka to aizmetis, gāja prom.

Tanabajs sastinga un stāvēja, kā valodu zaudējis. Viņam trūka vārdu. Bet Bektajs soļoja, atpakaļ neskatīdamies.

— Apdomā, Bektaj! — Viņš devās tam pakaļ. — Tā nedrīkst! Padomā pats, ko tu dari! Vai tu dzirdi?

— Liecies mierā! — Bektajs strauji pagriezās. — Tu pats apdomā. Bet es gribu dzīvot tā, kā dzīvo citi cilvēki. Es neesmu sliktāks par tiem. Arī es varu strādāt pilsētā, saņemt algu. Kāpēc man jāiet postā te ar šīm aitām? Bez barības, bez kūts, bez jurtas virs galvas. Liecies mierā! Un, ja gribi, sities vai nost, noslīksti tajos mēslos! Paraugies pats uz sevi, pēc kā tu izskaties. Tu drīz te galu dabūsi. Taču tev vēl par maz. Vēl mētājies ar aicinājumiem. Gribi arī citus ievilkt sev līdzi. Nekā nebija! Man pietiek! — Un viņš gāja prom, sperdams soļus pa balto, neskarto sniegu ar tādu sparu, ka viņa pēdas vienā acumirklī pielija ar ūdeni un kļuva melnas ...

— Bektaj, uzklausi mani! — Tanabajs skrēja viņam pakaļ. — Es tev visu paskaidrošu.

— Ej paskaidro citiem. Pameklē muļķus!

— Pagaidi, Bektaj! Parunāsim!

Bektajs gāja prom, negribēdams klausīties.

— Tevi nodos tiesai!

— Labāk tiesā nekā šitā! — Bektajs atcirta un vairs neatskatījās.

— Tu esi dezertieris!

Viņš tikai soļoja uz priekšu.

— Tādus frontē šāva nost!

Viņš tikai soļoja uz priekšu.

— Stāvi, es tev saku! — Tanabajs saķēra viņu aiz piedurknes.

Viņš izrāvās un gāja tālāk.

— Nelaidīšu, tev nav tiesību! — Tanabajs satvēra viņu aiz pleca, un pēkšņi baltās sop-kas visapkārt acīs saplūda kopā un pazuda kā dūmos. Negaidīts sitiens pa žokli notrieca viņu no kājām.

Kad viņš pacēla apdullušo galvu, Bektajs jau bija pazudis aiz pakalna.

Viņam pakaļ stiepās vientuļa tumšu pēdu virknīte.

— Pagalam puisis, pagalam, — Tanabajs novaidējās, piecēlies četrrāpus. Tad uzslējās kājās. Rokas bija notašķītas ar dubļiem un sniegu.

Tanabajs, atvilka elpu. Savāca Bektaja aitas un, galvu nokāris, dzina uz savu aploku.

XVII

Divi jātnieki izjāja no aila un pagrieza zirgus uz kalnu pusi. Viens uz losa, otrs uz bēra zirga. To astes bija sasietas stingros mezglos — priekšā bija tāls ceļš. Dubļi, sajukuši ar sniegu, šmakstēja zem pakaviem un lielām šļakatām un pikām lidoja uz visām pusēm.

Gulsari gāja stingri savilktām pavadām sparīgā gaitā. Aidinieks bija nostāvējies stallī, kamēr saimnieks mājās slimoja. Taču tagad uz viņa jāja nevis saimnieks, bet kāds nepazīstams cilvēks ādas mētelī un neaizpogātā brezenta lietus mētelī, kas bija uzvilkts virsū. No viņa drēbēm plūda krāsu un gumijas smarža. Čoro jāja blakus uz cita zirga. Tā gadījās šad un tad — viņš atdeva aidinieku biedram, kas bija atbraucis no rajona. Bet Gulsari, patiesību sakot, bija vienalga, kas sēdēja viņa mugurā. Kopš tiem laikiem, kad viņu aizveda no zirgu bara, no agrākā saimnieka, daudz cilvēku ir jājuši ar viņu. Dažādi cilvēki — gan labi, gan slikti. Gan prasmīgi jātnieki, gan neprasmīgi. Viņš reizēm nonāca arī pārgalvnieku rokās. Ir gan trakuļi tādi cilvēki, tikuši zirga mugurā! Tāds dzen no visa spēka un, kad zirgs pilnos auļos, pēkšņi apstādina, savilkdams laužņus tā, ka jāslienas pakaļkājās, un atkal dzen, un atkal apstādina. Pats nezina, kā izdarīties, lai tikai visi redzētu, ka viņš jāj ar aidinieku. Gulsari jau pie visa pieradis. Viņam vienalga, ka tikai nav jāstāv stallī, jānīkst. Viņā vēl arvien bija dzīva senā kaislība — skriet, skriet, skriet. Bet, kas sēž seglos, tas viņam vienalga. Tikai jātniekam nebija vienalga, uz kāda zirga jāt. Ja dod loso aidinieku, tas nozīmē, ka ciena un baidās no viņa. Gulsari ir skaists, spēcīgs. Mierīgi un droši jātnieks var justies viņa mugurā.

Šajā reizē ar aidinieku jāja rajona prokurors Segizbajevs, kas bija atsūtīts uz kolhozu kā pilnvarotais. Viņu pavadīja kolhoza part-orgs — arī tas droši vien nozīmē cieņu. Part-orgs klusē, droši vien baidās: aitkopībā pieaugums ir slikts. Ļoti slikts. Nu lai klusē vien. Lai baidās. Lai nemācas virsū ar tukšām sarunām, zemāk stāvošajiem jābaidās no augstāk stāvošajiem. Citādi nav nekādas kārtības. Ir vēl tādi, kas pret saviem padotajiem izturas ļoti vienkārši, taču vēlāk no šiem pašiem padotajiem saņem tādus belzienus, ka putekļi vien nokūp kā no vecām drānām. Vara — tā ir liela lieta, atbildīga un ne katram pa plecam.

Ar tādām domām jāja Segizbajevs, aidi-nieka soļu taktī šūpodamies seglos, un nevarētu teikt, ka viņam ir slikts garastāvoklis, kaut gan viņš devās pārbaudīt aitu ganu darbu un zināja, ka tur nekā patīkama nav ko gaidīt. Ziema cīkstās ar pavasari uz dzīvību un nāvi, un šajā cīniņā visvairāk cieš aitas: iet bojā jēri, iet bojā novājējušās ai-tenes, taču neko nevar darīt. Katru gadu tā notiek. Un visi to zina. Taču, ja reiz viņu sūta kā pilnvaroto, tad tas nozīmē, ka viņam vajadzēs kādu saukt pie atbildības. Un kaut kur pašos sirds dziļumos viņš pat zināja, ka augstais aitu krišanas procents rajonā viņam ir pat izdevīgs. Galu galā ne jau viņš, rajona prokurors, kas rajona komitejā ir tikai biroja loceklis, atbildīgs par lopkopības stāvokli. Pirmais sekretārs, — lūk, kurš ir atbildīgs. Tas vēl jauns, nesen šajā rajonā, tad lai atbild arī. Bet viņš, Segizbajevs, paskatīsies. Un tur augšā arī lai paskatās, vai nav kļūdījušies, atsūtīdami sekretāru no citurienes. Segizbajevs dusmojās, kad tas notika, nevarēja samierināties ar to, ka ticis apiets. Jau sen viņš te strādā par prokuroru, ne reizi vien, liekas, pierādījis, uz ko ir spējīgs. Nu, nekas, draugi viņam ir, gan atbalstīs vajadzīgajā brīdī. Sen sen jau laiks viņam pāriet uz partijas darbu, pārāk ilgi nosēdējis prokurora krēslā .. . Bet aidinieks lielisks, šūpojas kā kuģis, ne dubļi, ne šķīdoņa viņam nekaitē.

Partorgam zirgs jau putās, bet aidinieks tikai nupat kļūst mitrs .. .

Ari Čoro domāja savas domas. Viņš izskatījās ļoti slikti. Izmocītā seja kļuvusi galīgi dzeltena, acis iekritušas. Jau gadiem viņš mokās ar sirdi, un, jo tālāk, jo sliktāk. Un arī viņa domas bija smagas. Jā, Tanabajam izrādījās taisnība. Priekšsēdētājs klaigā, saceļ troksni, bet jēgas nav nekādas. Vairāk dzīvo pa rajonu. Vienmēr viņam tur nez kādas darīšanas. Vajadzētu ierosināt jautājumu par viņu partijas sapulcē, taču rajonā liek pagaidīt. Bet kāpēc jāgaida? Runā, ka Aldanovs pats it kā gribot iet prom, varbūt tāpēc? Būtu labāk gājis prom. Arī viņam, Čoro, laiks aiziet no darba. Kāds no viņa labums? Mūžīgi slimo. Samansurs bija atbraucis brīvdienās, arī iesaka iet piom. Aiziet jau var, bet ko teiks sirdsapziņa? Samansurs ir gudrs puisis, tagad viņš labāk par tēvu orientējas visos jautājumos. Visu laiku prāto, kā vajadzētu vadīt lauksaimniecību. Viņiem māca labas zinības, ar laiku varbūt tā arī būs, kā viņus māca profesori, bet tikmēr tēvs, kā redzams, būs izlaidis garu. Un nekur viņš neaizbēgs no savas nelaimes. No sevis jau nevar paslēpties. Un ko sacīs ļaudis? Solīja, uzmundrināja, iegrūda kolhozu mūžīgos parādos, bet pats tagad dodas pie miera? Nav viņam miera, nebūs, labāk jau turēties līdz galam. Gan reiz pienāks palīdzība, ilgi tā nevar iet. Kaut tikai ātrāk! Un lai tā būtu īsta, nevis tāda, kādu sola šis te. Tiesāsim, saka, par darba graušanu. Nu tiesā! Bet darbu ar tiesas spriedumiem nevar uzlabot. Jāj, pieri savilcis, it kā tur kalnos mitinātos tikai noziedznieki un viņš būtu vienīgais, kas cīnās par kolhoza labklājību ... Bet patiesībā viņš taču nospļaujas par visu, viņš tikai izliekas. Bet pamēģini viņam to pasacīt.

XVIII

Lielie kalni grima pelēkā miglā. Saules aizmirsti, tie drūmi melnēja pie debesīm kā aizvainoti milži. Pavasaris bija sasirdzis. Drēgni un mitri visapkārt.

Tanabajs mocījās savā aitu kūtī. Auksti, smacīgi. Aitas atnesās vairākas vienā laikā, nebija kur likt jērus. Raudi vai dziedi. Brēka, vēkšieni, grūstīšanās. Visi grib ēst, visi grib dzert, un sprāgst kā mušas. Un sieva vēl guļ slima ar sadauzītu muguru. Viņa gribēja celties, taču nevarēja atliekties taisni. Vienalga, lai notiek kas notikdams. Spēka vairs nav nemaz.

No prāta neizgāja Bektajs, bezspēcīgs niknums pret viņu smacēja Tanabaju. Ne jau tādēļ, ka Bektajs aizgāja, — lai viņš skrien, un ne tādēļ, ka savu aitu baru uzgrūdis viņam kaklā, kā dzeguze savu olu svešā ligzdā, — galu galā kādu jau atsūtīs, tas pievāks Bektaja aitas, — bet tāpēc, ka nebija pratis puisim tā atbildēt, ka tas no kauna būtu gatavs vai zemē ielīst. Tā, ka nekur plašajā pasaulē vairs miera neatrastu. Puišelis! Smurgulis! Bet viņš, Tanabajs, vecs komunists, kas visu dzīvi atdevis par kolhozu, neatrada vārdus, lai pienācīgi viņam atbildētu. Aizsvieda gana nūju, pienapuika tāds, un aizgāja. Vai gan Tanabajs kādreiz varēja iedomāties, ka atgadīsies kaut kas tāds? Vai gan viņš kādreiz varēja iedomāties, ka citi sāks ņirgāties par to, kas viņam ir svēts?

«Pietiks!» viņš apsauca sevi, taču pēc laiciņa atkal pievērsās tām pašām domām.

Rau, vēl viena aita atnesusies, tai atskrējuši dvīņi, tādi jauki jēriņi. Tikai kur lai viņus liek? Aitai tesmenis tukšs, un no kā gan lai tas piens rastos? Tātad arī šie te nobeigsies. Ak nelaime, nelaime! Bet tur jau guļ beigtie, galīgi sastinguši. Tanabajs savāca nosprāgušos jērus un gribēja nest laukā. Kūtī aizelsusies ieskrēja meitiņa.

— Tēt, pie mums jāj priekšnieki.

— Lai taču jāj, — Tanabajs atmeta. — Tu ej pasēdi pie mātes!

Iznācis no kūts, Tanabajs ieraudzīja divus jātniekus. «Ai Gulsari!» viņš nopriecājās. Ietrīcējās sirdī senā stīga. «Cik ilgi neesam redzējušies! Skat, kāda gaita, arvien vēl tāds pats!» Viens bija Čoro. Bet to otru ādas mētelī, kas jāja uz aidinieka, viņš nepazina. Laikam kāds no rajona.

«Nu, nu, jājiet tik šurp. Beidzot taču,» viņš ar ļaunu prieku nodomāja. Te nu varētu sākt gausties, raudāt par savu likteni, taču nē, viņš to nedarīs, lai viņi kaunas, lai viņiem svilst vaigi. Vai tad tā drīkst? Atstājuši galīgā postā, bet tagad ierodas ...

Tanabajs negaidīja, kamēr viņi piejās, bet aizgāja aiz kūts, nometa beigtos jērus kaudzē. Atgriezās nesteigdamies.

Tie jau bija pagalmā. Zirgi smagi elpoja. Čoro izskatījās nožēlojams, jutās vainīgs. Zināja, ka būs jāatbild drauga priekšā. Bet tas otrs, aidinieka mugurā, likās dusmīgs, bargs, viņš pat nesasveicinājās. Tūdaļ uzkliedza:

— Kāda nejēdzība! Un visur tā! Paskat, kas te notiek! — viņš sašutis vērsās pie Čoro. Tad pagriezās pret Tanabaju. — Kā tad tā, biedri, — viņš pamāja ar galvu uz to pusi, kur Tanabajs bija aiznesis beigtos jērus, — esi gans komunists, bet jēri sprāgst.

— Viņi laikam nezina, ka esmu komunists, — Tanabajs dzēlīgi atbildēja, un pēkšņi viņā it kā kaut kas pārtrūka un vienā mirklī sirds šķita kā iztukšota un viņu pārņēma vienaldzība un rūgtums.

— Ko tu teici? — Segizbajevs piesarka. Un apklusa. — Tu taču uzņēmies sociālistiskās saistības? — viņš beidzot apķērās ko sacīt.

— Uzņēmos.

— Un kas tajās bija teikts?

— Neatceros.

— Tādēļ jau arī tev jēri sprāgst! — Segizbajevs ar pātagas kātu atkal rādīja uz to pašu pusi un izslējās seglos, iejūsmots par iespēju pārmācīt šo nekaunīgo ganu. Taču vispirms viņš uzbruka Čoro: — Un ko jūs darāt! Cilvēki pat nezina savas saistības. Norauj plānus, laiž postā mājlopus! Ar ko gan jūs te noņematies? Kā jūs audzināt savus komunistus? Kas viņš par komunistu? Es jums prasu!

Čoro klusēja, galvu nokāris. Burzīja rokās pavadas galu.

— Kāds nu ir, tāds ir, — Tanabajs viņa vietā mierīgi atbildēja.

— Jā, jā, tāds nu ir. Bet tu taču esi kaitnieks! Tu iznīcini kolhoza mantu. Tu esi tautas ienaidnieks. Cietumā tava vieta, nevis partijā! Tu ņirgājies par sacensībām.

— Tā, tā, cietumā mana vieta, cietumā, — Tanabajs tikpat mierīgi apstiprināja. Un lūpas viņam sāka raustīties smieklos, plosošā niknuma lēkmē, kas bija uzliesmojusi no apvainojuma, no rūgtuma, no visa tā, kas plūda pāri viņa pacietības kausam. — Nu! — viņš nenovērsdamies skatījās uz Segizbajevu, pūlēdamies savaldīt drebošās lūpas. — Ko tu vēl pasacīsi?

— Kāpēc tu tā runā, Tanabaj? — Coro iejaucās sarunā. — Nu kāpēc? Paskaidro visu prātīgi.

— Ak tad šitā! Tātad arī tev vēl jāpaskaidro? Kāpēc tu atbrauci uz šejieni, Čoro? — Tanabajs sāka kliegt. — Kāpēc tu atbrauci? Es tev prasu! Lai pateiktu, ka man jēri sprāgst? Es pats to zinu! Lai pateiktu, ka līdz ausīm esmu sūdos iestidzis? Es pats to zinu. Vai to, ka es visu mūžu esmu bijis muļķis, sizdamies vai nost kolhoza dēļ? Es pats to zinu! ...

— Tanabaj! Tanabaj! Atjēdzies! — Coro galīgi bāls nolēca no zirga.

— Ej nost! — Tanabajs viņu atgrūda. — Es nospļaujos par savām saistībām, par visu savu dzīvi nospļaujos! Ej prom! Mana vieta cietumā! Kāpēc tu atvedi šurp šo jauno lielmani ādas mētelī? Lai viņš par mani ņirgātos? Lai bāztu mani cietumā? Nu tad panāc šurp, draņķi tāds, iebāz mani cietumā! — Tanabajs sarosījās, lai paķertu kaut ko rokās, pamanīja dakšas, kas stāvēja pie sienas, un metās ar tām virsū Segizbajevam. — Bet nu lasies no šejienes prom, draņķi! Vācies! — Un, vairs neko neapjēgdams, sāka vicināt dakšas.

Segizbajevs izbīlī bez kādas jēgas raustīja aidinieku te uz vienu, te uz otru pusi, dakšas sitās satrakotajam zirgam pret galvu, atlēca nost skanēdamas un atkal krita pār viņa galvu. Un savā niknumā Tanabajs neapjēdza, kāpēc tik drudžaini raustās Gulsari galva, kāpēc laužņi tā griežas viņa sarkanajā, karstajā mutē, kāpēc tādā apjukumā un baismās tik tuvu deg zirga izvalbītās acis.

— Paej nost, Gulsari! Ļauj man tikt klāt šim lielmanim ādas mētelī! — Tanabajs kliedza, zveldams reizi pēc reizes pa nevainīgā aidinieka galvu.

Jaunākā sieviete, pieskrējusi klāt, saķēra Tanabaja rokas, gribēdama izraut dakšas, taču viņš nogrūda to zemē.

— Grieziet atpakaļ! Bēgsim! Viņš nogalinās! — Čoro metās vidū starp Tanabaju un Segizbajevu, kurš jau bija paguvis ielēkt seglos.

Tanabajs atvēzējās ar dakšām pret viņu, un abi jātnieki trenca zirgus ārā no pagalma. Suns riedams dzinās tiem pakaļ, ķerdamies aiz kāpšļiem un zirgu astēm.

Arī Tanabajs skrēja pakaļ, klupdams krizdams kampa māla pikas, meta pakaļ un nemitīgi kliedza:

— Mana vieta cietumā! Cietumā! Prom! Prom no šejienes! Mana vieta cietumā! Cietumā!

Tad griezās atpakaļ, vēl arvien murminādams: «Mana vieta cietumā, cietumā!» Blakām izpildīta pienākuma apziņā lepni gāja suns. Viņš gaidīja saimnieka uzslavu, bet tas pat nepamanīja viņu. Uz spieķa balstīdamās, pretim kliboja Džaidara — galīgi bāla un pārbijusies.

— Ko tu esi izdarījis! Ko tu esi izdarījis!

— Žēl gan.

— Kā — žēl? Protams, ka žēl!

— Žēl, ka piekāvu aidinieku.

— Prātu zaudējis esi, vai? Vai tu zini, ko esi izdarījis?

— Zinu. Esmu kaitnieks. Tautas ienaidnieks, — viņš noteica, cīnīdamies pēc elpas, tad apklusa un, sažņaudzis seju rokās, sakumpis sāka skaļi raudāt.

— Nomierinies, nomierinies, — sieva lūdzās, raudādama kopā ar viņu, bet viņš tikai raudāja un raudāja, šūpodamies no vienas puses uz otru. Nekad vēl Džaidara nebija redzējusi Tanabaju raudam . ..

XIX

Rajona komitejas birojs sanāca trešajā dienā pēc šī ārkārtējā gadījuma.

Tanabajs Bakasovs sēdēja priekšistabā un gaidīja, kad viņu sauks kabinetā, aiz kura durvīm risinājās saruna par viņu. Viņš bija daudz ko pārdomājis šajās dienās, bet vēl arvien nevarēja izšķirt — ir vai nav vainīgs. Tanabajs saprata, ka izdarījis smagu pārkāpumu, ka pacēlis roku pret varas pārstāvi, un tomēr, ja tik vien tās bēdas, tad viss būtu vienkārši... Par savu nepiedienīgo uzvešanos Tanabajs bija gatavs saņemt jebkuru sodu. Bet viņš taču niknuma uzliesmojumā bija velti parādījis visas savas sāpes par kolhozu, apgānījis visu savu nemieru un pārdomas. Kas viņam tagad ticēs? Kas viņu tagad sapratīs? «Bet varbūt tomēr sapratīs?» viņā iedegās cerības stars. «Izstāstīšu visu: par šāgada ziemu, par aitu kūti un jurtu, par lopbarības trūkumu, par savām bezmiega naktīm, par Bektaju ... Lai paši tiek skaidrībā. Vai tā drīkst saimniekot?» Un viņš vairs nenožēloja, ka tā noticis. «Lai soda mani,» viņš prātoja, «toties citiem varbūt būs vieglāk. Varbūt pēc tā visa sāks domāt arī par aitu ganiem, par mūsu dzīvi un mūsu bēdām.» Taču pēc brīža, atcerēdamies visu pārdzīvoto, viņš atkal ļāvās niknumam un, žņaugdams rokas dūrēs un spiezdams starp ceļiem, spītīgi atkārtoja pats sevī: «Nē, es nemaz neesmu vainīgs, nē!» Un tad atkal uzmācās šaubas ...

Tepat priekšistabā nez kāpēc sēdēja arī Ibraims. «Bet kas šim te meklējams? Atlidojis kā maitu ērglis, juzdams laupījumu,» Tanabajs sirdījās, griezdams viņam muguru. Šis arī klusēja, pūta vien, laiku pa laikam paskatīdamies uz noliekto gana galvu.

«Ko viņi tik ilgi ņemas?» - grozīdamies krēslā, Tanabajs domāja. «Ko tur daudz, kas būs, būs!» Tur aiz durvīm, liekas, visi jau bija sapulcējušies. Pēdējais pirms dažām minūtēm kabinetā bija iegājis Coro. Tanabajs pazina viņu pēc zābaku stulmiem pielipušajām spalvām. Tās bija dzeltenīgās losā aidi-nieka spalvas. «Redzams, ļoti steidzies, Gul-sari bijis pagalam slapjš,» viņš nodomāja, galvu nepaceldams. Un zābaki ar zirga sviedru rakstiem un spalvām uz stulmiem, pamīņājušies Tanabaja tuvumā, pazuda aiz durvīm.

Lēni vilkās laiks, līdz no kabineta pabāza galvu sekretāre:

— Ienāciet, biedri Bakasov!

Tanabajs nodrebēja, sirds sitieniem atbalsojoties ausīs, piecēlās un iegāja kabinetā, šīs nerimstošās kanonādes pavadīts. Gar acīm metās raibs. Viņš gandrīz neatšķīra šeit sēdošo cilvēku sejas.

— Sēdieties! — Rajona komitejas pirmais sekretārs Kaškatajevs norādīja Tanabajam uz krēslu garā galda galā.

Tanabajs apsēdās, salicis apsmagušās rokas uz ceļiem, un gaidīja, kad izklīdīs mig-liņa acīs. Tad paraudzījās visgarām galdam. Pirmajam sekretāram pa labi sēdēja Segiz-bajevs, augstprātīgu izteiksmi sejā. Tanabajs tik ļoti saspringa aiz naida pret šo cilvēku, ka migliņa, kas aizsedza viņa acis, tūdaļ izgaisa. Aiz galda sēdošo cilvēku sejas iezīmējās asi un skaidri. Vistumšākā starp visām, tumši sarkana, bija Segizbajeva seja un visbālākā, bez asins lāsītes — Čoro seja. Viņš sēdēja pašā malā, vistuvāk Tanabajam. Viņa vājās rokas šad un tad nervozi iedrebējās uz biezās zaļās galdsegas. Kolhoza priekšsēdētājs Aldanovs, kas sēdēja iepretim Čoro, sašutumā skaļi sēca un sabozies raudzījās visapkārt. Viņš neslēpa savu attieksmi pret pārspriežamo jautājumu. Citi, acīm redzot, vēl nogaidīja. Beidzot pirmais sekretārs pacēla acis no papīriem, kas atradās mapē.

— Sāksim izskatīt komunista Bakasova personīgo lietu, — viņš sacīja, asi skaldīdams vārdus.

— Jā, komunista, ja tā var teikt, — kāds, indīgi smīnēdams, noteica.

«Nikni!» Tanabajs pie sevis nodomāja. «No viņiem žēlastības nav ko gaidīt. Bet kāpēc man būtu jāgaida žēlastība? Vai tad esmu noziedznieks, vai?»

Tanabajs nezināja, ka, viņa jautājumu izlemjot, sadursies divas slepenībā konkurējošas puses, gatavas katra sev par labu izmantot šo bēdīgo gadījumu. Viena puse — Segizbajeva un viņa piekritēju personā gribēja izlūkot jaunā sekretāra pretošanās spējas, pārbaudīt, vai sākumam nevar kaut vai dabūt viņu savā pusē. Otrā puse — paša Kaškatajeva personā, kurš nojauta, ka Segiz-bajevs tīko tikt viņa vietā, apdomāja, kā izdarīt tā, lai pats nezaudētu cieņu un lai nesaasinātu attiecības ar šiem bīstamajiem cilvēkiem.

Rajona komitejas sekretārs nolasīja Segizbajeva ziņojumu. Tajā bija sīki aprakstīti visi noziegumi, kurus gan vārdos, gan darbos bija pastrādājis Tanabajs Bakasovs, kolhoza «Baltie akmeņi» aitu gans. Ziņojumā nebija nekā tāda, ko Tanabajs varētu noliegt, taču tonis un pret viņu vērsto apvainojumu formulējumi noveda viņu izmisumā. Viņš viscaur nosvīda, apzinādamies, ka ir pilnīgi bezspēcīgs pret šo baismīgo papīru. Segizbajeva ziņojums izrādījās daudz briesmīgāks par viņu pašu. Pret to nevar mesties ar dakšām rokā. Un viss, ko Tanabajs bija nodomājis sacīt, lai attaisnotos, vienā mirklī sabruka, viņa paša acīs zaudējot jebkuru nozīmi, pārvērtās nožēlojamās gana žēlabās par savām parastajām nedienām. Vai viņš nav gatavais muļķis? Kāda vērtība viņa taisnošanās vārdiem salīdzinājumā ar šo bargo papīru! Ar ko viņš iedomājies cīkstēties?

— Biedri Bakasov, vai jūs atzīstat biroja locekļa biedra Segizbajeva ziņojumā minēto faktu objektivitāti? — Kaškatajevs pajautāja, beidzis lasīt ziņojumu.

— Jā, — Tanabajs dobji atbildēja.

Visi klusēja. Likās, ka tos pārņēmušas bailes no šī papīra. Aldanovs apmierināts nomērīja visus pie galda sēdošos ar izaicinošu skatienu, — sak, redziet paši, kas notiek.

— Biedri biroja locekļi, ja jūs atļausiet, es ienesīšu skaidrību lietas būtībā, — Segiz-bajevs apņēmīgi iesāka. — Es pašā sākumā gribu brīdināt dažus biedrus no iespējamā mēģinājuma kvalificēt komunista Bakasova rīcību vienkārši kā huligānisku izdarību. Ja tas tā būtu bijis, tad, ticiet man, es nebūtu ierosinājis apspriest šo jautājumu birojā: ar huligāniem mums ir citi cīņas paņēmieni. Un galvenais, protams, nav manas apvainojuma jūtas. Es pārstāvēju partijas rajona komitejas biroju, šajā gadījumā, ja gribat zināt, es pārstāvēju visu partiju, un es nevaru pieļaut ņirgāšanos par tās autoritāti. Bet pats galvenais, — tas viss liecina par mūsu politiskās audzināšanas darba zemo līmeni komunistu un bezpartejisko vidū, par nopietniem trū-kūmiem rajona komitejas ideoloģiskajā darbā. Mums visiem vēl nāksies atbildēt par tāda ierindas komunista, kāds ir Bakasovs, domāšanas veidu. Mums vēl jānoskaidro, vai viņš vienīgais ir tāds, vai viņam ir arī domu biedri? Ko nozīmē viņa teiciens: «Jaunais lielmanis ādas mētelī!» Lai nu paliek mētelis. Taču pēc Bakasova vārdiem iznāk, ka es, padomju cilvēks, partijas pilnvarotais, esmu jauns lielmanis, kungs, tautas apspiedējs! Tā, redziet! Vai jūs saprotat, ko tas nozīmē, kas slēpjas aiz šiem vārdiem? Domāju, ka komentāri te lieki.. . Tagad par šīs lietas otru pusi. Nobēdājies par lopkopības galīgo neveiksmi kolhozā «Baltie akmeņi», es par atbildi Bakasova nekrietnajiem vārdiem, kurš it kā esot aizmirsis savas sociālistiskās saistības, nosaucu viņu par kaitnieku, tautas ienaidnieku un pateicu, ka viņa vieta ir nevis partijā, bet cietumā. Atzīstos, esmu apvainojis viņu un biju gatavs atvainoties. Taču tagad es pārliecinājos, ka tas patiešām tā ir. Un neņemu savus vārdus atpakaļ, bet atkārtoju, ka Bakasovs ir bīstams, naidīgi noskaņots elements ...

Ko tikai Tanabajs nav pieredzējis, arī kara ceļus izstaigājis no sākuma līdz beigām, taču viņam nebija ne jausmas, ka sirds spēj kliegt tādā balsī, kādā tā kliedza patlaban. Ar šo kliedzienu, kas dunēja ausīs kā nerimstoša kanonāde, viņa sirds krita un cēlās, rausās augšā, gāzās lejā un atkal mēģināja piecelties, taču lodes lidoja tieši tai virsū. «Mans dievs,» dunēja Tanabaja smadzenēs, «kur palicis tas viss, kas bija manas dzīves jēga, visa mana darba jēga? Tad, lūk, cik tālu esmu nonācis — kļuvis par tautas ienaidnieku. Un man vēl sirds sāpēja par kādu tur aitu kūti, par tiem apķēzītajiem jēriem, par vieglprātīgo Bektaju. Kam tas viss vajadzīgs!...»

— Atgādināšu vēlreiz sava ziņojuma secinājumus, — Segizbajevs turpināja, izkārtodams vārdus dzelžainā ierindā. — Bakasovs neieredz mūsu iekārtu, neieredz kolhozu, neieredz sociālistiskās sacensības, spļauj uz to visu, neieredz visu mūsu dzīvi. To viņš paziņoja pilnīgi atklāti kolhoza partorga biedra Sajakova klātbūtnē. Viņa rīcībā atrodami arī kriminālnozieguma elementi — uzbrukums varas pārstāvim, kad tas veic savus dienesta pienākumus. Es lūdzu pareizi mani saprast, es lūdzu sankciju saukt Bakasovu pie tiesas atbildības un turklāt, lai, izejot no šejienes, viņš tiktu apcietināts. Viņa noziegums pilnībā atbilst piecdesmit astotajam pantam. Bet par Bakasova palikšanu partijas rindās, manuprāt, nevar būt ne runas! . ..

Segizbajevs zināja, ka pieprasījis par daudz, taču viņš paļāvās uz to, ka, ja arī birojs neuzskatīs par vajadzīgu saukt Tanabaju Bakasovu pie tiesas atbildības, tad viņa izslēgšana no partijas katrā ziņā būs nodrošināta. Šo prasību Kaškatajevs nekādā gadījumā vairs nevarēs neatbalstīt, un tad viņa — Segizba-jeva pozīcijas vēl vairāk nostiprināsies.

— Biedri Bakasov, ko jūs varat sacīt par savu pārkāpumu? — Kaškatajevs jautāja, jau galīgi sakaitināts.

— Neko. Viss jau ir pateikts, — Tanabajs atbildēja. — Iznāk, ka esmu bijis un palieku kaitnieks, tautas ienaidnieks. Tad kādēļ gan jāzina, ko es domāju? Izlemiet paši, jūs labāk zināt...

— Bet vai jūs uzskatāt sevi par godīgu komunistu?

— Tagad to nevaru pierādīt.

— Bet vai jūs atzīstat savu vainu?

— Nē.

— Kā tad tā, vai jus uzskatāt sevi par visgudrāko?

— Nē, taisni otrādi, par visdumjāko.

— Atļaujiet man pateikt dažus vārdus! — Kājās piecēlās jauns puisis ar komjaunatnes nozīmi pie krūts. Viņš bija jaunākais no visiem, vājš, šauru seju un izskatījās ļoti zēnisks.

Tanabajs tikai tagad viņu ievēroja. «Klāj vaļā, puisīt, nežēlo,» viņš pie sevis noteica. «Es arī kādreiz biju tāds pats, nežēloju.. .»

— Runājiet, Kerimbekov, — Kaškatajevs pamāja viņam ar galvu.

— Es neuzskatu par pareizu Bakasova rīcību. Domāju, ka viņam jāuzliek attiecīgs partijas sods. Taču es nepiekrītu arī biedram Segizbajevam. — Kerimbekovs centās nomākt balsī uztraukuma dreboņu. — Tas vēl nav viss, es domāju, ka jāspriež arī par pašu biedru Segizbajevu . ..

— Te tev nu bija! — kāds ieteicās. — Pie jums komjaunatnē, vai, tāda kārtība?

— Kārtība visiem viena, — Kerimbekovs atbildēja, vēl vairāk uztraukdamies un sarkdams. Viņš sastomījās, meklēdams vārdus un cenzdamies pārvarēt savu nebrīvo izturēšanos, un tad, gluži kā izmisumā, sāka runāt raiti un nikni. — Kādas jums bija tiesības apvainot kolhoznieku, ganu, vecu komunistu? Pamēģiniet tikai mani nosaukt par tautas ienaidnieku ... Jūs to izskaidrojat ar to, ka esat bijis galīgi nobēdājies par lopkopības stāvokli kolhozā, bet vai jums neliekas, ka gans bija nobēdājies ne mazāk kā jūs? Kad ieradāties pie viņa, vai jūs painteresējāties, kā viņš dzīvo, kā veicas darbs? Kāpēc iet bojā jēri? Nē, spriežot pēc jūsu ziņojuma, jūs tūdaļ sākāt strostēt viņu. Nevienam nav noslēpums, cik grūti norit lopu atnešanās kampaņa kolhozos. Es bieži esmu bijis kolhozos, un man ir kauns, neērti savu komjauniešu aitu ganu priekšā par to, ka no viņiem mēs prasām, bet praktisku palīdzību nesniedzam. Paskatieties, kādas aitu kūtis ir kolhozos, un kā ir ar lopbarību? Es pats esmu aitu gana dēls. Es zinu, kā ir tad, kad sprāgst jēri. Institūtā mums mācīja vienu, bet uz vietām viss notiek kā vecos laikos. Sirds sāp, uz to visu skatoties!...

— Biedri Kerimbekov, — Segizbajevs viņu pārtrauca. — Nepūlieties iežēlināt mūs, jūtas — tas ir stiepjams jēdziens. Fakti, fakti vajadzīgi, nevis jūtas.

— Atvainojiet, bet te nav tiesas sēde, kur tiesā kriminālnoziedznieku, te ir biedriska mūsu partijas biedra lietas izskatīšana, — Ke-rimbekovs turpināja. — Tiek izlemts komunista liktenis. Tādēļ apdomāsim labi, kāpēc biedrs Bakasovs tā rīkojās. Viņa rīcību, protams, vajag nosodīt, bet kā tas varēja notikt, ka viens no labākajiem kolhoza lopkopjiem, kāds ir bijis Bakasovs, nonācis līdz tādai dzīvei?

— Sēstieties, — Kaškatajevs neapmierināts sacīja. — Jūs aizvirzāt mūs sāņus no jautājuma būtības, biedri Kerimbekov. Visiem te, manuprāt, skaidrs, absolūti skaidrs — komunists Bakasovs izdarījis ļoti smagu pārkāpumu. Vai tad tā var? Kur tas redzēts? Mēs nevienam neļausim uzbrukt ar dakšām mūsu pilnvarotajiem, mēs nevienam neļausim graut mūsu darbinieku autoritāti. Labāk gan būtu padomājis, biedri Kerimbekov, kā uzlabot komjaunatnes darbu, nekā ņēmies ar abstraktiem strīdiem par dvēseli un jūtām. Jūtas paliek jūtas, bet darbs paliek darbs. Tas, ko atļāvies Bakasovs, patiešām liek mums kļūt uzmanīgiem, un viņam, protams, nav vietas partijā. Biedri Sajakov, vai jūs kā kolhoza partorgs varat apliecināt visu šo notikumu?

— Jā, varu, — bālais Čoro noteica, lēni pieceldamies kājās. — Taču es gribētu paskaidrot .. .

— Ko paskaidrot?

— Pirmkārt, es lūgtu atļaut mums savā partijas pirmorganizācijā apspriest Bakasova lietu.

— Tas nav obligāti. Jās vēlāk informēsiet partijas organizācijas biedrus par rajona komitejas biroja lēmumu. Kas vēl?

— Es gribētu paskaidrot. ..

— Ko paskaidrot, biedri Sajakov? Bakasova antipartejiskā uzstāšanās acīm redzama. Nekādi paskaidrojumi te vairs nav vajadzīgi. Arī jūs esat par to atbildīgs. Un mēs jūs sodīsim par komunistu audzināšanas darba nolaišanu. Kāpēc jūs mēģinājāt pierunāt biedru Segizbajevu neierosināt lietu birojā? Gribējāt noslēpt? Nejēdzība! Sēstieties!

Sākās strīdi. MTS direktors un rajona avīzes redaktors atbalstīja Kerimbekovu. Un brīdi likās pat, ka viņiem izdosies pasargāt Tanabaju. Taču viņš pats nomākts un apjucis vairs nevienā neklausījās. Viņš vēl arvien jautāja pats sev: «Kur palicis tas viss, kam esmu dzīvojis? Jo šeit, liekas, nevienam nav nekādas daļas par to, kā mums tur klājas, ganot aitu barus un ganāmpulkus. Kāds es gan esmu bijis muļķis! Visu savu dzīvi atdevu par kolhozu, par šīm aitām un jēriem. Taču tagad tas netiek ņemts vērā. Tagad es esmu bīstams. Nu tad — velns jūs rāvis! Dariet ar mani, ko gribat, — ja no tā būs kāds labums, man nebūs žēl. Ņemiet un trieciet mani ratā. Man tagad tik un tā beigas, nu tikai sadodiet, nežēlojiet...»

Runāja kolhoza priekšsēdētājs Aldanovs. Pēc priekšsēdētāja sejas izteiksmes un žestiem Tanabajs redzēja, ka tas kādu zākā, bet, kuru īsti, — tas nenonāca līdz viņa apziņai, — līdz viņš izdzirda vārdus: «Dzelži... aidi-nieks Gulsari...»

— ... Un ko jūs domājat? — Aldanovs sašutis stāstīja. — Viņš atklāti draudēja man sadot pa galvu tikai par to, ka mēs bijām spiesti uzlikt zirgam kāju dzelžus. Biedri Kaškatajev, biedri biroja locekļi, es, kā kolhoza priekšsēdētājs, prasu atbrīvot mūs no Bakasova. Viņa vieta patiešām ir cietumā. Viņš neieredz vadošos darbiniekus. Biedri Kaškatajev, aiz durvīm atrodas liecinieki, kuri var apliecināt, ka Bakasovs draudēja man. Vai drīkst viņus uzaicināt?

— Nē, nevajag, — Kaškatajevs nicinoši saviebās. — Pietiek ar to pašu. Sēstieties!

Tad sākās balsošana.

— Ienācis viens priekšlikums: izslēgt no partijas rindām biedru Bakasovu. Kas ir par to?

— Vienu mirkli, biedri Kaškatajev, — Ke-rimbajevs atkal strauji piecēlās. — Biedri biroja locekļi, vai mēs nepieļaujam smagu kļūdu? Ir otrs priekšlikums — izteikt stingro rājienu ar ierakstu Bakasova personīgajā lietā un vienlaikus izteikt rājienu biroja loceklim Segizbajevam par komunista Bakasova partejiskās un cilvēciskās cieņas aizskaršanu, par Segizbajevakā rajona komitejas pilnvarotā nepieļaujamo darba metodi.

— Tā ir demagoģija! — Segizbajevs iekliedzās.

— Nomierinieties, biedri, — Kaškatajevs sacīja. — Jūs esat rajona komitejas biroja sēdē, nevis savās mājās, lūdzu ievērot disciplīnu! — Tagad viss bija atkarīgs no viņa — rajona komitejas pirmā sekretāra. Un viņš pagrieza visu tā, kā bija cerējis Segizbajevs.

— Saukt Bakasovu pie kriminālās atbildības es neatrodu par vajadzīgu, — viņš sacīja,

— taču partijā viņam, protams, nav vietas, tur biedram Segizbajevam pilnīga taisnība. Balsosim! Kas ir par Bakasova izslēgšanu?

Biroja locekļi bija septiņi. Trīs pacēla par izslēgšanu, trīs — pret. Palika pats Kaškatajevs. Brīdi vilcinājies, viņš pacēla roku «par».

Šo priekšlikumu varēja arī balsošanai neizvirzīt, varēja noraidīt, taču Kaškatajevs nolēma, ka par to jābalso. Arī te bija sava slepena jēga.

Tanabajs to visu neredzēja. Viņš uzzināja sava likteņa lēmumu, kad izdzirda, ko Kaš-katajevs saka sekretārei:

— Ierakstiet protokolā: ar rajona komitejas biroja lēmumu biedrs Bakasovs Tanabajs tiek izslēgts no partijas.

— Tas nu ir viss! — Tanabajs pie sevis noteica, kļūdams bāls kā līķis.

— Bet es pieprasu izteikt rājienu Segiz-bajevam, — Kerimbekovs nepadevās.

— Kas ir par biedra Kerimbekova priekšlikumu? Lūdzu pacelt roku!

Atkal trīs pret trīs. Un atkal Kaškatajevs kā ceturtais pacēla roku un ar to pašu izglāba Segizbajevu no rājiena. «Tikai diez vai viņš sapratīs, vai spēs novērtēt šo pakalpojumu? Kas viņu zina . . . Ļaunprātīgs, viltīgs.»

Cilvēki krēslos sarosījās, it kā taisīdamies iet prom. Tanabajs nolēma, ka viss jau galā, piecēlās un klusēdams, ne uz vienu neskatīdamies, devās uz durvīm.

— Bakasov, uz kurieni jūs? — Kaškatajevs viņu apturēja. — Atstājiet savu biedra karti!

— Atstāt? — Tikai tagad līdz Tanabaja apziņai nonāca viss notikušais.

— Jā. Nolieciet uz galda. Jūs tagad neesat partijas biedrs un jums nav tiesību to nēsāt sev līdz.

Tanabajs sāka meklēt biedra karti. Viņš ilgi ņēmās, citiem klusējot. Biedra karte bija dziļi paslēpta — zem vateņa, zem svārkiem, ādas somiņā, ko Džaidara pati savām rokām bija uzšuvusi. Šo somiņu Tanabajs nēsāja, siksniņā pakārtu pār plecu. Beidzot viņš to izvilka ārā, izņēma biedra karti, kas bija pie krūtīm sasilusi, un nolika to tādu — siltu, viņa ķermeņa smaržas piesūkušos uz Kaška-tajeva aukstā, pulētā galda. Tanabajs pat sarāvās, viņam pašam kļuva auksti. Un atkal, ne uz vienu neskatīdamies, sāka bāzt somiņu zem svārkiem, taisīdamies iet projām.

— Biedri Bakasov, — aizmugurē no galda puses atskanēja Kerimbekova līdzjūtīgā balss. — Bet ko jūs pats varat pateikt? Jūs taču te neko neesat pateicis. Varbūt jums bija grūti runāt? Mēs ceram, ka durvis atpakaļceļam jums nebūs aizvērtas, ka agri vai vēlu jūs varēsiet atgriezties partijā. Nu, pasakiet, — ko jūs pašlaik domājat?

Tanabajs sāpošu sirdi pagriezās, juzdamies neērti par sevi šā nepazīstamā puiša priekšā, kurš vēl arvien pūlējās kaut cik atvieglot viņa pleciem uzveltās lielās bēdas.

— Ko lai es saku? — viņš skumīgi noteica. — Visus te runādams neaizrunāsi. Pateikšu tikai vienu, ka it nemaz neesmu vainīgs, pat ja esmu pacēlis roku, pat ja esmu pateicis kaut ko. Paskaidrot to jums nevarēšu. Tas tad nu laikam būtu viss.

Iestājās nomācošs klusums.

— Hm! Tātad ļaunojies uz partiju? — Kaškatajevs saērcināts noteica. — Nu vai zini, biedri. Partija grib tevi uzvest uz īstā ceļa, paglāba tevi no tiesas, bet tu vēl neesi apmierināts, jūties apvainots. Tas nozīmē, ka tu patiešām neesi cienīgs saukties par partijas biedru. Un diez vai durvis atpakaļceļam tev būs vaļā!

Tanabajs izgāja no rajona komitejas ārēji mierīgs. Pat pārlieku mierīgs. Un tas bija nelādzīgi. Diena bija silta, saulaina, tuvojās vakars. Ļaudis gāja un brauca savās darīšanās. Bērneļi skraidīja pa laukumu kluba priekšā. Bet Tanabajam bija mokoši skatīties uz to visu un mokoši bija arī sevis paša dēļ. Ātrāk no šejienes prom uz kalniem, uz mājām! Kamēr ar viņu nav atgadījies vēl kas slikts.

Pie slitas blakus viņa zirgam stāvēja Gul-sari. Liels, garš un spēcīgs viņš pamīņājās no vienas kājas uz otru, kad Tanabajs tuvojās, un paskatījās uz viņu mierīgām un uzticības pilnām tumšām acīm. Aidinieks jau bija aizmirsis to, kā Tanabajs viņam sita ar dakšām pa galvu. Viņš taču ir zirgs.

— Aizmirsti, Gulsari, neļaunojies, — Tanabajs pačukstēja aidiniekam. — Bet man gadījušās lielas bēdas. Ļoti lielas bēdas. — Un viņš iešņukstējās, apķēries zirgam ap kaklu, taču noturējās, nesāka raudāt, kaunēdamies no garāmgājējiem.

Tad kāpa savam zirgam mugurā un jāja mājās.

Coro panāca viņu aiz Aleksandrovkas kalnu slīpuma. Tiklīdz viņš aiz muguras izdzirda pazīstamo aidinieka soļu takti, Tanabajs aizvainoti saknieba lūpas, sabozās. Atpakaļ neskatījās. Sarūgtinājums aptumšoja dvēseli, aptumšoja acis. Pašreizējais Čoro viņa acīs bija pavisam savādāks nekā kādreiz agrāk. Kaut vai šodien — vajadzēja tikai Kaš-katajevam pacelt balsi, un viņš paklausīgi apsēdās kā iedīdīts skolēns. Un kas būs tālāk? Ļaudis viņam tic, bet viņš baidās pateikt patiesību. Saudzē sevi, izmeklējas vārdus. Kas viņam to iemācījis? Labi, Tanabajs ir atpalicis cilvēks, vienkāršs darba rūķis, bet viņš taču ir izglītots, viņš visu zina, visu mūžu aizvadījis vadošos amatos. Vai tiešām Čoro neredz, ka tas viss ir gluži citādi, nekā saka segizbajevi un kaškatajevi! Ka viņu vārdi no ārpuses gan ir skaisti, bet iekšēji melīgi un tukši. Ko viņi grib apmānīt, kā labā pūlas?

Tanabajs nepagrieza galvu arī tad, kad Coro panāca viņu un sāka jāt līdzās, apvaldīdams iekarsušo aidinieku.

— Biju domājis, Tanabaj, ka mēs izjāsim reizē, — viņš sacīja, elpu atvilkdams. — Skatos, bet tevis vairs nav . ..

— Ko tev vajag? — vēl arvien tāpat uz viņu neskatīdamies, Tanabajs atcirta. — Jāj savu ceļu!

— Parunāsim. Negriezies projām, Tanabaj. Parunāsim kā draugi, kā komunisti, — Čoro iesāka un aprāvās pusvārdā ...

— Es tev neesmu nekāds draugs un turklāt arī komunists vairs ne. Un arī tu jau sen neesi komunists. Tu tikai izliecies par tādu . ..

— Vai tu to saki nopietni? — Čoro jautāja nomāktā balsī.

— Protams, nopietni. Vārdus izmeklēties vēl neesmu iemācījies. Ko, kur un kā runāt, arī nezinu. Nu, ardievu! Tev taisni, bet man sāņus, — Tanabajs nogrieza zirgu no ceļa un, atpakaļ neskatīdamies, tā arī ne reizes

l«Jl

neielūkojies drauga sejā, jāja pāri tīrumam uz kalniem.

Viņš neredzēja, kā Čoro kļuva bāls kā līķis, kā, izstiepis roku, gribēja aizturēt Tanabaju un kā pēc tam savilkās čokurā, ar rokām saķēris krūtis, un kā saguma aidiniekam uz krēpēm, ar muti tverdams gaisu.

— Man ir slikti, — Čoro čukstēja, locīdamies no neizturamām sāpēm sirdī. — Ai, man ir slikti! — viņš gārdza, mezdamiej zils un cīnīdamies ar elpas trūkumu. — Ātrāk uz mājām, Gulsari, uz mājām ātrāk!

Aidinieks joņoja, nesdams viņu uz aiļu pa tumšo, tuksnesīgo stepi, zirgu biedēja cilvēka balss, tajā bija jaušams kaut kas šausminošs, baismīgs. Gulsari saglauda ausis un skriedams bailīgi sprauslāja. Bet cilvēks seglos mocījās, rāvās čokurā, drudžaini ķerdamies ar rokām un zobiem zirga krēpēs. Pavada mētājās, karādamās joņojošā Gulsari kaklā.

xx

Tajā vēlajā stundā, kad Tanabajs vēl bija ceļā uz kalniem, pa aila ielām, iztraucētajiem suņiem rejot, auļoja jātnieks.

— Ei, vai kāds ir istabā? Nāciet ārā! — viņš sauca māju saimnieku. — Tūlīt uz partijas sapulci, uz kantori.

— Bet kas tad noticis? Kāpēc tik steidzīgi?

— Nezinu, — vēstnesis atbildēja. — Čoro sauc. Teica, lai nākot ātrāk.

Pats Čoro tajā laikā sēdēja kantorī. Ar plecu atspiedies pret galdu, salīcis, cīnīdamies pēc elpas, viņš cieši žņaudza krūtis, pabāzis roku zem krekla. Stenēja no sāpēm, kodīja lūpas. Auksti sviedri spiedās no zaļganās sejas, acis iegūla dobumos kā tumšās bedrēs. Brīžiem viņš iegrima nemaņā, un atkal šķita, ka aidinieks nes viņu pa satumsušo stepi, ka viņš grib uzsaukt Tanabajam, bet tas, atvadām atmetis gluži kā ogles kvēlojošus vārdus, neskatās atpakaļ. Dedzina sirdi Tanabaja vārdi, dedzina dvēseli...

Uz šejieni partorgu atveda no zirgu kūts, pie rokām pieturēdami, kad viņš kādu laiku bija pagulējis uz siena. Zirgkopji bija gribējuši aizvest viņu uz mājām, taču viņš nepiekrita. Aizsūtīja cilvēku saziņot komunistus un tagad kuru katru mirkli gaidīja viņus ierodamies.

Iedegusi lampu un atstājusi Čoro vienu pašu, sargsieva locījās gar krāsni priekšistabā, reizumis ielūkojās pa pavērtajām durvīm un pūta vien, šūpodama galvu.

Čoro gaidīja ļaudis, bet laiks aizplūda pa pilienam vien. Rūgtām, smagām lāsēm ar katru sekundi izsīka viņam nolemtais laiks, un tā vērtību viņš sāka apzināties tikai tagad, kad bija nodzīvojis pagaru mūžu. Viņš nebija skaitījis savas dienas un gadus, nepaspēja ne atskatīties, kad tie jau bija paskrējuši darbos un rūpēs. Ne jau viss viņam mūžā bija izdevies, ne viss iznācis tā, kā būtu gribējies. Pūlējās, cīnījās, taču šad tad arī atkāpās, lai izvairītos no asumiem, lai nesaņemtu belzienus. Un tomēr neizdevās. Viņu piespieda pie sienas tas spēks, ar kuru viņš centās nesadurties, bet tagad nebija vairs kur atkāpties, ceļš bija galā. Ak, ja viņš agrāk būtu apjēdzis, ja agrāk būtu uzdrošinājies dzīvei skatīties tieši acīs ...

Bet laiks aizplūda rūgtām, skanīgām lāsēm. Cik ļaudis ilgi nenāk, cik ilgi viņus jāgaida!

«Tikai pagūt,» ar šausmām Čoro domāja. «Tikai pagūt visu pasacīt!» Ar mēmu, izmisīgu kliedzienu viņš centās aizturēt dzīvību, kas atstāja viņu. Viņš sakopoja spēkus, gatavojās pēdējai kaujai. «Visu izstāstīšu. Kā tas viss notika. Kā noritēja birojs, kā Tanabaju izslēdza no partijas. Lai zina: es nepiekrītu šim rajona komitejas lēmumam. Lai zina: es nepiekrītu, ka Tanabaju izslēdz no partijas. Pateikšu visu, ko domāju par Aldanovu. Lai vēlāk, pēc manas nāves, apspriež viņa lietu. Lai izlemj komunisti. Par sevi visu izstāstīšu, lai zina, kāds esmu. Par mūsu kolhozu, par cilvēkiem pateikšu ... Tikai pagūt, kaut ātrāk viņi sanākuši, kaut ātrāk ...»

Pirmā atskrēja sieva ar zālēm. Pārbijās, sāka vaimanāt, raudāt:

— Vai tu esi pie pilna prāta? Vai tiešām tev vēl nav līdz kaklam šīs sapulces? Iesim mājās. Paskaties labāk, kāds tu izskaties. Kungs dievs, būtu kaut par sevi padomājis!

Coro negribēja klausīties. Dzerdams zāles, meta ar roku. Zobi sitās pret glāzi, ūdens lija uz krūtīm.

— Nekas, man jau ir labāk, — viņš ierunājās, pūlēdamies elpot vienmērīgāk. — Tu pagaidi tur, vēlāk mani aizvedīsi. Nebaidies, ej!

Un, kad ārā bija dzirdami cilvēku soļi, Čoro izslējās, aiz galda sēdēdams, pārvarēja sāpes, sakopoja visus spēkus, lai paveiktu to, ko uzskatīja par savu pēdējo pienākumu.

— Kas noticis? Kas ar tevi ir, Čoro? — viņam jautāja.

— Nekas. Tūlīt pateikšu, lai sanāk visi, — viņš atbildēja.

Bet laiks aizplūda rūgtām, skanīgām lāsēm.

Kad komunisti bija sapulcējušies, partorgs Čoro Sajakovs aiz galda piecēlās, noņēma no galvas cepuri un pasludināja sapulci par atklātu...

XXI

Tanabajs atgriezās mājās naktī. Džaidara iznāca pagalmā ar vējlukturi. Bija gaidījusi, visas acis izskatījusi. Un no pirmā skatiena viņa saprata, kādas bēdas piemeklējušas vīru. Tanabajs klusēdams izņēma zirgam laužņus no mutes, noņēma seglus, bet viņa rādīja uguni, un viņš neko neteica. «Būtu vismaz rajonā piedzēries, varbūt tad viņam kļūtu vieglāk?» Džaidara nodomāja, bet Tanabajs vēl arvien klusēja, un kļuva baigi no šīs klusēšanas. Bet viņa bija gribējusi iepriecināt vīru — no aila atveduši mazliet lopbarības, salmus, miežu miltus, un siltāk arī kļuvis, jēri gāja ganībās, tie jau šķina zālīti.

— Bektaja aitas aizdzina. Atsūtīja jaunu ganu, — viņa sacīja.

— Velns viņus rāvis — ir Bektaju, ir viņa aitas un to tavu ganu ...

— Esi noguris?

— Ko — noguris. Izmeta no partijas!

— Klusāk taču, palīdzes izdzirdēs.

— Kāpēc klusāk? Kas man slēpjams? Izmeta kā pēdējo suni, un viss. Tā man arī vajag. Un tev tāpat — tā arī vajag. Mums vēl par maz. Nu ko tu stāvi? Ko skaties?

— Ej atpūsties!

— Pats zinu.

Tanabajs aizgāja uz kūti. Apskatīja aitas. Tad devās uz aploku, arī tur pastaigāja pa tumsu un atkal atgriezās kūtī. Nekur nevarēja rimties. No ēdiena atteicās un arī runāt atteicās. Smagi atkrita uz salmiem, kas bija sagāzti kaktā, un gulēja nekustēdamies. Dzīve, rūpes, dažādi uztraukumi bija zaudējuši nozīmi. Vairs nekā negribējās. Negribējās dzīvot, negribējās domāt, negribējās neko redzēt, kas notika apkārt.

Tanabajs grozījās, gribēja aizmigt, gribēja aizmirsties, bet kur nu, no sevis nekur nevar aizbēgt. Atkal atcerējās, kā Bektajs aizgāja prom, kā tam aiz muguras palika melnas pēdas baltajā sniegā, kā viņš nebija pratis neko pasacīt, atkal iztēlojās, kā kliedza Se-gizbajevs, sēdēdams aidinieka mugurā, kā ķengāja viņu pēdīgiem vārdiem, kā draudēja ietupināt cietumā, kā Tanabajs bija stājies rajona komitejas biroja priekšā, nosaukts par kaitnieku un tautas ienaidnieku, un ar to beidzās viss, visa viņa dzīve. Un atkal viņam gribējās paķert dakšas un kliedzot mesties virsū, visā galvā izmisīgi brēcot, skriet pa tumsu, lai beidzot ieveltos kaut kur kādā aizā un tur dabūtu galu.

Iemigdams viņš domāja, ka labāk nomirt nekā tā dzīvot. Jā, jā, labāk nāve! ...

Pamodās ar smagu galvu. Labu brīdi nevarēja apjēgt, kur viņš atrodas un kas ar viņu notiek. Blakām kāšļāja aitas, vēkšķēja jēri. Tātad viņš atrodas aitu kūtī. Arā svīda gaisma. Kāpēc viņš ir pamodies? Kāpēc? Labāk nemaz nepamosties. Atliek tikai nomirt, padarīties galu ...

... Pēc tam viņš ar saujām dzēra ūdeni no upes. Aukstu, stindzinošu ūdeni ar plāniem, skanošiem ledus gabaliņiem. Ūdens burzgu-ļodams tecēja caur trīcošajiem pirkstiem, bet viņš tikai smēla un dzēra, galīgi nolaistīdamies. Atvilka elpu, atguvās un tikai tad aptvēra, cik bezjēdzīga bijusi doma par pašnāvību, par izrēķināšanos pašam ar sevi. Kā gan var pacelt roku pret savu dzīvību, kas cilvēkam dota tikai vienu vienīgu reizi! Un vai gan segizbajevi ir to vērts? Nē, Tanabajs vēl dzīvos, viņš vēl kalnus gāzīs! .. .

Atgriezies viņš, nevienam neredzot, noslēpa bisi, patronsomu un visu to dienu cītīgi strādāja. Viņam gribējās būt laipnākam pret sievu, pret meitiņām, pret palīdzēm, taču viņš centās to neizrādīt, lai sievietes neko nenojaustu. Bet viņas strādāja kā strādājušas, it kā nekas sevišķs nebūtu noticis un viss būtu kārtībā. Tanabajs bija viņām pateicīgs par to, viņš cieta klusu un strādāja. Aizgāja uz ganībām, palīdzēja sadzīt mājās aitas.

Vakarā laiks kļuva sliktāks. Vai nu lietus, vai sniegs, bet kaut kas jau būs. Kalni visapkārt pazuda miglā, debesīs smagi gulēja mākoņi. Atkal vajadzēja domāt par to, kā paglābt jērus no aukstuma. Atkal vajadzēja tīrīt kūti, klāt salmus, lai nelaime nesāktos no jauna. Tanabajs sadrūma, taču centās aizmirst to, kas bijis, un turēt galvu augšā.

Jau bija satumsis, kad pagalmā parādījās jātnieks. Viņu sagaidīja Džaidara. Viņi par kaut ko apspriedās. Tanabajs tobrīd strādāja kūtī.

— Iznāc uz brītiņu, — sieva viņu pasauca. — Cilvēks ieradies pie tevis! — Un pēc tā vien, kā sieva viņu pasauca, Tanabajs nojauta kaut ko nelabu.

Viņš izgāja pagalmā. Sasveicinājās. Tas bija aitu gans no kaimiņu savrupienes.

— Tas esi tu, Aitbaj? Kāp zemē no zirga! No kurienes jādams?

— No aila. Biju tur darīšanās. Prasīja, lai pasakot tev: Čoro smagi slims. Teicis, lai tu atbraucot.

«Atkal tas Čoro!» Iegailējās jau pierimušais aizvainojums. Čoro viņam negribējās redzēt.

— Vai tad es dakteris esmu, vai? Viņš vienmēr slimo. Man te tāpat bez viņa rūpju līdz kaklam. Laiks, rau, arī iet uz slikto pusi.

— Nu tā ir tava darīšana, Tanake, pats zināsi — braukt vai nebraukt. Es tikai paziņoju to, ko man lūdza. Uz redzēšanos! Man laiks doties prom, tuvojas nakts.

Aitbajs paskubināja zirgu, bet tad apturēja.

— Tomēr padoma gan, Tanake. Viņam ir slikti. Dēlu atsaukuši no skolas. Kāds jau aizbrauca uz staciju sagaidīt.

— Paldies, ka paziņoji. Taču es nebraukšu.

— Brauks, — Džaidarai bija kauns. — Esiet mierīgs, viņš brauks.

Tanabajs neko neteica, bet, kad Aitbajs bija izjājis no pagalma, nikni sacīja sievai:

— Tu izbeidz šo paradumu atbildēt manā vietā. Es pats zinu. Teicu — nebraukšu, tātad nebraukšu arī.

— Padomā, ko tu runā, Tanabaj?

— Man nav ko domāt. Pietiks. Esmu tik tālu aizdomājies, ka mani izmeta no partijas. Man nav neviena. Un, ja es saslimšu, lai neviens nebrauc apraudzīt. Nosprāgšu vienatnē. — Viņš niknumā atmeta ar roku un aizgāja uz kūti.

Taču miera sirdī nebija. Saņemdams jērus, nesdams un likdams tos kaktā, apsaukdams blējošās aitas, grūstīdams tās, viņš lādējās un burkšķēja:

— Sen jau viņam vajadzēja aiziet no darba, nebūtu tā jāmokās. Visu mūžu slimo, vaid, ķer pie krūtīm, bet nekāpj no segliem nost. Atradies priekšnieks. Negribu vairs tevi ne redzēt pēc tā visa. Ņem ļaunā vai neņem, bet arī es esmu apvainojies. Un nevienam nav nekādas daļas .. .

Ārā bija jau nakts. Sāka mazliet snigt, un klusums visapkārt tik dziļš, ka varēja pat dzirdēt, kā krīt zemē retās sniega pārslas.

Tanabajs negāja uz jurtu, gribēdams izvairīties no sarunām ar sievu, un arī Džaidara neatnāca pie viņa. «Nu tad sēdi arī,» viņš domāja. «Bet braukt pie viņa mani nepiespiedīsi. Man tagad viss vienalga. Mēs ar Čoro esam sveši ļaudis. Viņam savs ceļš, man savs. Bijām draugi, bet tagad vairs ne. Un, ja esmu viņa draugs, tad kur viņš bija agrāk? Nē, tagad man viss vienalga ...»

Džaidara tomēr atnāca. Atnesa viņam mēteli, jaunos zābakus, jostu, cimdus, cepuri, kuru viņš lika galvā, dodamies ceļā.

— Ģērbies, — viņa sacīja.

— Veltīgi pūlies. Es nekur nejāšu.

— Nezaudē laiku. Var gadīties tā, ka vēlāk visu mūžu nožēlosi.

— Neko es nenožēlošu. Un nekas ar viņu nenotiks. Pagulēs, atpūtīsies. Nav jau pirmā reize.

— Tanabaj, es nekad neko tev neesmu lūgusi. Bet šoreiz lūdzu. Atdod man savu aizvainojumu, atdod man savas bēdas. Jāj gan! Esi cilvēks!

— Nē! — Tanabajs spītīgi pakratīja galvu. — Nejāšu. Man tagad viss vienalga. Tu domā par pieklājību, par pienākumu. Par to, ko ļaudis teiks? Bet es tagad neko negribu zināt.

— Apdomā, Tanabaj! Es iešu pagaidām pieskatīšu uguni, lai neuzkrīt ogles uz tūbas paklāja.

Viņa aizgāja, atstādama drēbes, taču Tanabajs nekustējās no vietas. Sēdēja kaktā, nevarēdams tikt sev pāri, nespēdams aizmirst tos vārdus, ko bija sacījis draugam. Un tagad teikt: «Sveicināts, ierados apraudzīt, kā tev ar veselību? Vai nevajag ko palīdzēt?» Nē, to viņš nespēj, tas nav viņa raksturā.

Džaidara atnāca atkal.

— Tu vēl neesi apģērbies?

— Neuzbāzies! Sacīju: nejāšu ...

— Celies augšā, — viņa dusmīgi iesaucās.

Un viņš, sev par brīnumu, piecēlās pēc viņas pavēles kā karavīrs. Džaidara paspēra soli uz viņa pusi un nespodrajā luktura gaismā skatījās izmocītām, sašutuma pilnām acīm. — Ja tu neesi vīrietis, ja tu neesi cilvēks, ja tu esi nosiekalojies bābietis, tad es došos turp tavā vietā, bet tu paliec un sāc bimbāt! Es jāšu tūlīt pat! Ej nekavējoties apseglo zirgu!

Un viņš paklausīgi aizgāja seglot zirgu. Pagalmā pārsloja sniegs. Tumsa, likās, virpuļoja apkārt kā kluss, lēns karuselis, kā ūdens dziļā atvarā. Kalnus nevar saskatīt — tumšs. «Ir gan sodība! Kur viņa tagad skries viena pati nakts laikā?» viņš domāja, pa tumsu likdams seglus zirgam mugurā. «Par atrunāšanu nav ko domāt. Nē. Viņa nepiekāpsies. Sit vai nost, bet nepiekāpsies. Bet ja nu nomaldās no ceļa? Nu tad lai vaino pati sevi.. .»

Segloja Tanabajs zirgu, un viņu pārņēma kauns: «Esmu īsts zvērs — vairāk nekas. Muļķa prātā no aizvainojuma. Katram to gribu izrādīt: skaties, cik es esmu nelaimīgs, cik man grūti. Arī sievu esmu nomocījis. Un vai tad viņa vainīga? Kāpēc es viņu spīdzinu? Ar mani nav vairs labi. Kas es par cilvēku, īsts zvērs — un vairāk nekas.»

Tanabajs sāka šaubīties. Nebija viegli atkāpties no saviem vārdiem. Gāja atpakaļ sabozies, acis nodūris.

— Apsegloji?

— Jā.

— Nu tad posies! — Un Džaidara padeva viņam mēteli.

Tanabajs klusēdams sāka ģērbties, priecādamies, ka sieva pirmā spērusi soli uz izlīgumu. Un tomēr izskata pēc papukstēja:

— Bet varbūt labāk jāt no rīta?

— Nē, jāj tūlīt! Citādi būs par vēlu.

Nakts kalnos virpuļoja kā kluss atvars.

Lēni un mīksti krita zemē pēdējā pavasara sniega lielās pārslas. Tanabajs jāja viens pa tumšajām nogāzēm, paklausīdams paša atstumtā drauga aicinājumam. Sniegs lipa pie galvas, pie pleciem, krita bārdā un uz rokām. Tanabajs sēdēja seglos nekustīgi, nekratīdams to nost. Tā viņam bija vieglāk domāt. Viņš domāja par Čoro, par visu, kas ilgus gadus bija viņus saistījis, kad Čoro bija viņu mācījis lasīt un rakstīt, kad viņi stājās komjaunatnē, bet vēlāk partijā. Atcerējās, kā viņi kopā bija strādājuši kanāla celtniecībā un kā Čoro pirmais bija atnesis viņam avīzi, kurā bija raksts par Tanabaju un viņa fotogrāfija, pirmais apsveica, paspieda roku.

Sirds Tanabajam atmaiga un it kā atkusa, viņu pārņēma smeldzošs nemiers. «Kā viņam klājas? Varbūt patiešām viņam ļoti slikti? Vai tad citādi būtu izsaukuši dēlu? Varbūt viņš grib kaut ko pateikt? Atvadīties? . . .»

Jau ausa gaismiņa. Sniegs vēl arvien virpuļoja. Tanabajs sāka mudināt zirgu, sāka dzīt rikšos. Drīz, rau, aiz tiem pakalniem, ieplakā būs ails. Kā klājas Čoro? Kaut varētu ātrāk.

Un pēkšņi rīta klusumā ietrīsējās neskaidra, tāla balss no aila puses. Ieskanējās kāda cilvēka kliedziens un aprāvās, sastinga. Tanabajs apstādināja zirgu, pagrieza ausi pret vēju. Nē, neko nevarēja dzirdēt. Laikam būs tikai šķitis.

Zirgs uznesa Tanabaju pakalnā. Lejā pašā priekšā baltu, piesnigušu sakņu dārzu un kailu augļu dārzu vidū stiepās aila ielas --vēl tukšas šajā agrīnajā stundā. Nekur nevienu neredzēja. Un tikai vienā pagalmā drūzmējās melns ļaužu pūlis, pie kokiem stāvēja apsegloti zirgi. Tas bija Coro pagalms. Kāpēc tur sapulcējies tik daudz ļaužu? Kas noticis? Vai tiešām ...

Pacēlies seglos, Tanabajs drudžaini norija durstošu auksta gaisa malku un sastinga, tad strauji sāka dzīt zirgu lejup pa ceļu. «Nevar būt! Kā tad tā? Nevar būt!» Sirdij uzgūlās tik nejauka jūtoņa, it kā viņš būtu vainīgs pie tā, kas tur droši vien jau noticis. Čoro, viņa vienīgais draugs, lūdza atbraukt uz pēdējo tikšanos pirms mūžīgās šķiršanās, bet viņš tiepās, spītējās, domādams tikai par savu aizvainojumu. Kas Tanabajs tagad par cilvēku pēc tā visa? Kāpēc sieva viņam nebija iespļāvusi acīs? Kas var būt svarīgāks pasaulē par mirstoša cilvēka pēdējo lūgumu?

Atkal Tanabaja acu priekšā iznira tas ceļš stepē, kur viņu bija panācis Čoro ar savu aidinieku. Ko viņš toreiz bija viņam atbildējis? Vai tad to var sev piedot?

Kā pa murgiem Tanabajs jāja pa piesnigušo ielu, salīcis zem savas vainas un kauna smaguma, un pēkšņi priekšā aiz Čoro pagalma ieraudzīja lielu jātnieku grupu. Viņi tuvojās klusēdami un pēkšņi visi reizē sāka skaļi vaimanāt vienā balsī, seglos šūpodamies:

— Ai, vai, mans mīļais! Ai, vai, mans mīļais!

«Kazahi ieradušies,» Tanabajs noprata un atskārta, ka vairs nav nekādu cerību. Kaimiņos dzīvojošie kazahi, ieradušies no aizupes, apraudāja Čoro kā brāli, kā kaimiņu, kā viņiem tuvu un visā apkārtnē iecienītu cilvēku. «Paldies jums, brāļi,» Tanabajs nodomāja. «No tēvu tēvu laikiem — bēdās un nelaimēs kopā, kāzās un sacīkstēs kopā. Raudiet, raudiet līdz ar mums!»

Un pats, tāpat kā viņi, aila rīta klusumā izmisīgi un sāpīgi iekliedzās:

— Čoro-o-o! Čoro-o-o! Čoro-o-o!

Viņš rikšoja uz zirga, noslīgdams seglos te uz labo, te uz kreiso pusi, un raudāja par savu mūžīgā mierā aizgājušo draugu.

Klāt arī pagalms, rau, pie mājas stāv Gul-sari, apsegts ar sēru segu. Sniegs krīt uz zirga muguras un kūst. Aidinieks palicis bez saimnieka. Viņam jāstāv ar tukšiem segliem.

Tanabajs pieplok pie zirga krēpēm, paslie-nas augšā un atkal pieplok. Visapkārt tikko atšķiramas, kā miglā gaistošas cilvēku sejas, skan raudas. Viņš nedzirdēja, taču kāds noteica:

— Palīdziet Tanabajam nokāpt no zirga. Pievediet viņu pie Čoro dēla.

Vairāki pāri roku pastiepās uz viņa pusi, palīdzēja nokāpt no zirga, paņēma viņu zem elkoņiem un veda caur drūzmu.

— Piedod man, Čoro, piedod! — Tanabajs raudāja.

Pagalmā ar seju pret mājas sienu stāvēja Čoro dēls, students Samansurs. Viņš, asarām plūstot, pagriezās uz Tanabaja pusi, un abi raudādami apkampās.

— Nav vairs tava tēva, nav mana Čoro!

Piedod man, Čoro, piedod! — aizvilkdamies raudāja Tanabajs.

Pēc tam viņus izšķīra. Un tad Tanabajs sev blakus sieviešu vidū ieraudzīja viņu — Bi-bižanu. Bibižana skatījās uz Tanabaju un klusēdama raudāja. Viņš sāka elsot vēl skaļāk.

Viņam gribējās, lai Bibižana pienāktu klāt un mierinātu viņu, lai noslaucītu viņam asaras, taču viņa nenāca klāt. Viņa stāvēja un raudāja.

Tanabaju mierināja citi:

— Pietiek, Tanabaj. Ar asarām nekas nav līdzams, nomierinies!

Taču no tā viņam kļuva vēl rūgtāk un sāpīgāk.

XXII

Coro apbedīja pēcpusdienā. Neskaidrais saules disks blāvi spiedās cauri nekustīgo mākoņu kārtām. Vēl arvien gaisā lidinājās mīkstas, valgas sniega pārslas. Pa balto lauku kā melna, mēma upe stiepās bēru procesija. Šī upe bija uzradusies šeit it kā nejauši, it kā pirmoreiz izveidojusi sev gultni. Priekšā smagajā mašīnā ar nolaistiem bortiem veda nelaiķi Coro, cieši jo cieši ietītu līķautā — baltā tūbā. Blakus sēdēja sieva, bērni, radinieki. Visi pārējie jāja pakaļ uz zirgiem. Divi gāja aiz mašīnas kājām — dēls Samansurs un Tanabajs, vezdams aiz pavadas mirušā drauga zirgu, aidinieku Gulsari ar tukšiem segliem.

Aiz aila ceļš bija klāts mīkstu, līdzenu sniega kārtu. Bet procesijas pēdās tas stiepās

kā plata un tumša zirgu pakavu izdangāta josla. Tā it kā iezīmēja Čoro pēdējo gājienu. Ceļš veda uz pakalnu, uz kapsētu. Un te tas viņam beidzās uz visiem laikiem.

Tanabajs veda aiz pavadas aidinieku un klusām stāstīja viņam: «Redzi, Gulsari, mēs abi esam zaudējuši mūsu Čoro. Nav viņa, nav vairs... Kāpēc tad tu man neuzsauci toreiz, neapturēji mani? Dievs tev nav devis valodu. Bet es, kaut arī esmu cilvēks, biju sliktāks par tevi, zirgu. Atstāju draugu uz ceļa, neatskatījos atpakaļ, neapdomājos. Esmu nogalinājis Čoro, nogalinājis ar saviem vārdiem...»

Visu ceļu līdz pat kapsētai Tanabajs lūdzās Čoro piedošanu. Arī kapos, nokāpis kopā ar Samansuru bedrē un uz mūžiem guldīdams drauga augumu zemes klēpī, čukstēja viņam:

— Piedod man, Čoro! Ardievu! Dzirdi, Čoro, piedod man! . ..

Kapā bira saujām mestā zeme, tad, ar lāpstām rakta, tā sāka līt veselām straumēm no visām pusēm. Piepildīja bedri un izauga par svaigu kapu kopiņu kalnā.

Piedod, Čoro! . ..

* * *

Pēc bērēm Samansurs pasauca Tanabaju sāņus:

— Tanake, man ir darīšanas pie jums, mums jāaprunājas.

Un viņi izgāja cauri pagalmam, atstājuši bēriniekus, kūpošos patvārus un ugunskurus. Iznāca sētas pusē, dārzā. Tad sāka iet gar ariku un apstājās aiz sakņu dārza pie izgāzta koka. Apsēdās uz tā. Abi brītiņu klusēja, katrs domādams savas domas. «Tāda nu ir dzīve,» Tanabajs prātoja, «Samansuru pazinu kā puišeli, bet tagad — redz, kāds izaudzis. No bēdām kļuvis par īstu vīru. Tagad viņš būs Čoro vietā. Nu mēs esam kā līdzīgs ar līdzīgu. Tā tam arī jābūt. Dēli turpina dzimtu, turpina darbu. Lai dievs dod viņam kļūt tādam pašam, kāds bija tēvs. Protams, lai aiziet tālāk, lai prātā un zināšanās paceļas augstāk par mums, lai rada laimi sev un citiem. Tāpēc jau mēs esam tēvi, tāpēc mēs laižam pasaulē dēlus un ceram, ka viņi būs labāki par mums, te meklējama dzīves jēga.»

— Tu, Samansur, esi ģimenē vecākais, — Tanabajs viņam sacīja, vecišķi glaudīdams bārdu/— Tu tagad esi Čoro vietā, un es esmu gatavs uzklausīt tevi kā pašu Čoro.

— Man ir jānodod jums, Tanake, tēva norādījumi, — Samansurs ierunājās.

Tanabajs nodrebēja, skaidri saklausīdams dēla runā tēva balsi un intonāciju, un pirmoreiz atklāja, ka viņš ir ļoti līdzīgs tēvam, tam jaunības dienu Čoro, kuru dēls nepazina, bet kuru pazina un atcerējās Tanabajs. Vai tādēļ mēdz sacīt, ka cilvēks dzīvojot tik ilgi, cik ilgi dzīvo tie, kas viņu pazinuši?

— Klausos, mans dēls!

— Es ierados, kad tēvs vēl bija dzīvs, Tanake. Vakarnakt paguvu atbraukt stundu pirms viņa nāves. Viņš bija līdz pēdējam elpas vilcienam ar skaidru apziņu. Bet jūs, Tanake, viņš ļoti gaidīja. Visu laiku

prašņāja: «Kur Tanabajs? Nav vēl atjājis?» Mēs viņu mierinājām, ka jūs esat ceļā, ka jūs kuru katru mirkli ieradīsieties. Redzams, viņš gribēja jums kaut ko pateikt. Un nepaguva.

— Jā, Samansur, jā! Mums vajadzēja satikties. Ļoti vajadzēja. Visu mūžu sev nepiedošu. Es taču esmu vainīgs. Es taču neierados laikā.

— Un tad viņš lūdza man pateikt jums tā. «Dēls,» viņš teica, «pasaki manam Tanakem, ka lūdzu viņam piedošanu, pasaki, lai netur ļaunu prātu uz mani un lai viņš pats aizved manu partijas biedra karti uz rajona komiteju. Lai Tanabajs,» saka, «pats ar savu roku nodod manu biedra karti, —• neaizmirsti, pasaki to viņam.» Tad zaudēja samaņu. Mocījās. Un mirdams skatījās tā, it kā vēl kādu gaidītu. Un raudāja, vārdus vairs nevarēja saprast.

Tanabajs neko neatbildēja. Elsodams plūkāja bārdu. Čoro ir aizgājis. Aizgājis un aiznesis līdzi pusi no Tanabaja, veselu viņa dzīves daļu aiznesis.

— Paldies, Samansur, par labiem vārdiem! Un tavam tēvam paldies, — beidzot Tana-bajs saņēmies noteica. — Tikai viens mani mulsina. Tu zini, ka mani izslēdza no partijas.

— Zinu.

— Kā tad es, izslēgtais, vedīšu Čoro biedra karti uz rajona komiteju? Man nav uz to tiesību,

— Nezinu, Tanake. Izlemiet pats! Bet man bija jāizpilda tēva pēdējā vēlēšanās. Un lūgšu jūs izdarīt tā, kā gribēja viņš, aiziedams no mums.

— Es to darītu no visas sirds. Taču ar mani notikusi tāda nelaime. Vai nebūs labāk, ja tu pats aizvestu, Samansur?

— Nē, nebūs labāk! Tēvs zināja, ko lūdz. Ja viņš jums ticēja, tad kāpēc lai es jums neuzticētos? Pasakiet rajona komitejā, ka tāds bijis mana tēva — Čoro Sajakova rīkojums.

Agri no rīta, vēl tumsiņā, Tanabajs izjāja no aila. Gulsari, lieliskais aidinieks Gulsari, gan bēdās, gan priekos vienmēr uzticamais zirgs, — Gulsari skrēja, skaldīdams ar pakaviem sasalušās zemes pikas. Šoreiz uz viņa jāja Tanabajs, jāja sevišķā uzdevumā, ko viņam bija uzticējis draugs, komunists Čoro Sajakovs.

Priekšā virs nesaskatāmās zemes malas lēnām ausa gaisma. Ausmas dziļumos dzima jauns saullēkts. Tas auga tur, pelēkajā miglā.

Aidinieks skrēja turp, uz ausmas pusi, uz vientuļās un spožās zvaigznes pusi, kura vēl nebija nodzisusi debesu velvē. Pa tukšo, skanīgo ceļu viņš skrēja viens, un viņa pakavi izsita dunošu, raitu aidinieka soļu ritmu. Sen Tanabajam nebija gadījies jāt ar Gulsari. Viņa skrējiens, tāpat kā agrāk, bija trauk-smīgs un noteikts. Vējš plivināja krēpes, pūta jātniekam sejā. Gulsari bija lielisks, vēl pašā spēku plaukumā.

Visu ceļu Tanabajs prātoja, mocīdamies dažādos minējumos, kāpēc tieši viņam, Tanabajam, no partijas izdzītajam, Čoro pirms nāves licis aizvest uz rajona komiteju viņa partijas biedra karti. Ko viņš gribēja? Varbūt domāja pārbaudīt? Bet varbūt ar to viņš gribēja pateikt, ka nepiekrīt Tanabaja izslēgšanai no partijas? Tagad to nekad vairs nevarēs uzzināt, nevarēs noskaidrot. Nekad viņš vairs neko nepateiks. Jā, ir tādi briesmīgi vārdi: «Nekad vairs!» Tālāk pat vārdu vairs nav...

Un atkal bangoja dažādas domas, it kā būtu atdzīvojies tas viss, ko viņš gribēja aizmirst, atraut no sevis uz visiem laikiem. Nē, izrādās, ka viss vēl nav beidzies. Ar viņu, pie viņa vēl ir Čoro pēdējā griba. Viņš ieradīsies ar Čoro biedra karti un pavēstīs par viņu, par Čoro, visu, kā ir, izstāstīs, kāds Čoro bija pret cilvēkiem, kāds bijis pret viņu. Un par sevi izstāstīs, jo Čoro un viņš taču ir kā vienas rokas divi pirksti.

Lai uzzina, kādi viņi bijuši toreiz, jaunībā, kādu mūžu nodzīvojuši. Un varbūt tie sapratīs, ka viņš, Tanabajs, nav pelnījis, ka tiek šķirts no Čoro gan dzīves laikā, gan pēc tam. Ja tikai tie uzklausītu viņu, ja tikai ļautu izteikties!

Tanabajs iztēlojās, kā viņš ieies rajona komitejas sekretāra kabinetā, kā uzliks uz galda Čoro partijas biedra karti un kā izstāstīs visu. Tanabajs atzīs savu vainu, atvainosies, lai tikai uzņem atpakaļ partijā, bez kuras viņam grūti dzīvot, bez kuras viņš nevar iedomāties savu dzīvi.

Bet, ko tad, ja pasacīs: kādas viņam, no partijas izslēgtajam, tiesības turēt rokās partijas dokumentu? «Tu nedrīkstēji pieskarties komunista biedra kartei, tu nedrīkstēji uzņemties šo uzdevumu. Ir citi, kas to būtu izdarījuši...» Bet tāda taču bija paša Čoro pēdējā vēlēšanās. Tā viņš mirdams, visiem dzirdot, licis Tanabajam izdarīt. To var apliecināt viņa dēls, Samansurs. «Nu, un kas par to, mirstošs cilvēks murgos un bezsamaņā var nez ko sarunāt.» Ko tad viņš atbildēs?

Bet Gulsari skrēja pa skanīgo, sasalušo ceļu un, ticis pāri stepei, jau tuvojās Aleksan-drovkas kalna slīpumam. Aidinieks ātri bija nomērojis garo ceļu. Tanabajs pat nebija manījis, kā atjājis.

Darba diena iestādēs tikko sākās, kad Tanabajs iejāja rajona centrā. Nekur nekavēdamies, viņš pagrieza slapjo aidinieku tieši uz rajona komiteju, piesēja to pie slitas, nokratīja no drēbēm putekļus un uztraukumā pukstošu sirdi devās iekšā. Ko viņam sacīs? Kā viņu uzņems? Gaiteņi bija tukši. No ailiem apmeklētāji vēl nebija paguvuši ierasties. Tanabajs devās uz Kaškatajeva kabinetu.

— Labrīt, — viņš sacīja sekretārei.

— Labrīt!

— Vai biedrs Kaškatajevs ir?

— Jā.

— Esmu ieradies pie viņa. Esmu aitu gans no kolhoza «Baltie akmeņi». Mans uzvārds — Bakasovs, — viņš stāstīja.

— Jā, jā, es jūs pazīstu, — viņa pasmīnēja.

— Tad nu pasakiet viņam, ka mūsu part-orgs Čoro Sajakovs ir miris un pirms nāves lūdza mani atvest viņa partijas biedra karti uz rajona komiteju. Es nu esmu ieradies.

— Labi. Uzgaidiet brītiņu!

Sekretāre Kaškatajeva kabinetā neuzkavējās necik ilgi, taču Tanabajs nomocījās, viņu gaidīdams, un nezināja, kur likties.

— Biedrs Kaškatajevs aizņemts, — viņa sacīja, cieši aizvērdama aiz sevis durvis. — Viņš lūdza nodot Sajakova biedra karti uzskaites sektorā. Tas ir gaitenī pa labi.

«Uzskaites sektors ... gaitenī pa labi.» Kas tas ir? Tanabajs nevarēja saprast. Tad pēkšņi vienā mirklī viņš visu saprata, un vienā mirklī viņam saplaka dūša. Kā tad tā? Vai tiešām viss tik vienkārši? Un viņš vēl bija domājis ...

— Man ar viņu jāaprunājas. Lūdzu jūs, ieejiet un pasakiet! Man ir svarīga saruna.

Sekretāre nedroši iegāja kabinetā un, iznākusi ārā, atkal sacīja:

— Viņš ir ļoti aizņemts. — Un vēl no savas puses līdzjūtīgi piemetināja: — Saruna ar jums taču pabeigta. — Un vēl klusāk noteica: — Viņš jūs nepieņems. Labāk brauciet mājās!

Tanabajs gāja pa gaiteni, nogriezās pa labi. Uzraksts: «Uzskaites sektors». Durvīs lodziņš. Viņš pieklauvēja. Lodziņš atvērās.

— Kas jums?

— Atvedu nodot biedra karti. Miris mūsu partorgs — Čoro Sajakovs. Kolhozs «Baltie akmeņi».

Uzskaites sektora vadītāja pacietīgi gaidīja, kamēr Tanabajs meklēja zem svārkiem paslēpto, siksniņā pakārto ādas somiņu, kurā vēl nesen nēsāja savu un kurā šoreiz bija atvedis Čoro biedra karti. Viņš pasniedza to pa lodziņu: «Ardievu, Čoro!»

Skatījās, kā viņa ierakstīja ailē partijas biedra kartes numuru, Čoro uzvārdu, vārdu, tēva vārdu, iestāšanās gadu, — tā bija pēdējā piemiņa par viņu. Tad lika viņam parakstīties.

— Viss? — Tanabajs pajautāja.

— Viss.

— Uz redzēšanos!

— Uz redzēšanos. — Lodziņš aizcirtās.

Tanabajs izgāja ārā. Sāka raisīt vaļā aidi-

nieka pavadu.

— Viss, Gulsari, — viņš sacīja zirgam. — Tas ir viss.

Un nenogurdināmais aidinieks nesa viņu atpakaļ uz aiļu. Plašā, pavasarīgā stepe traucās pretim ar vēju, pakaviem rakstā dunot. Tikai skrejošā zirga mugurā pierima un pieklusa Tanabaja sāpes.

Tās pašas dienas vakarā Tanabajs atgriezās mājup kalnos.

Sieva sagaidīja viņu klusēdama. Paņēma zirgu aiz iemauktiem, palīdzēja vīram norāpties no segliem, pieturēdama pie rokas. Tanabajs pagriezās uz viņas pusi, apkampa viņu, piespiedās pie pleca. Arī viņa raudādama apkampa vīru.

— Apbedījām Čoro! Nav vairs viņa, Džai-dara. Nav mana drauga! — Tanabajs sacīja, vēlreiz ļaudams vaļu asarām.

Pēc tam viņš klusēdams sēdēja uz akmens jurtas priekšā. Gribējās pabūt vienam, gribējās paraudzīties mēness lēktā, — tas klusi cēlās pāri baltās kalnu grēdas robainajām virsotnēm. Jurtā sieva guldīja bērnus. Varēja dzirdēt, kā pavardā sprakšķēja uguns. Tad, sirdi smeldzinādama, iedziedājās temirko-muza dūcošā stīga. It kā vējš būtu satraukti iegaudojies, it kā cilvēks skrietu pa klajumu un raudādams dziedātu sērīgu dziesmu, un apkārt viss, elpu aizturējis, mēmi klusētu, lidotu tikai šī vientuļā cilvēka smeldzes un grūtsirdības balss. It kā šis cilvēks skrietu un nezinātu, kur dēties savās bēdās, kur rast mierinājumu šajā mēmajā klusumā un vientulībā, un neviens viņam neatsaucās. Viens viņš raudāja, un viens ieklausījās sevī. Tana-bajs saprata, ka tā ir sieva, kas spēlē viņam «Vecā mednieka dziesmu» ...

Nogalēju tevi, dēls mans, Karagul.

Paliku šai saulē viens nu, dēls mans, Karagul.

Liktenis piemeklējis mani, dēls mans, Karagul.

Liktenis sodījis bargi, dēls mans, Karagul.

Kāpēc es mācīju tev, dēls mans, Karagul,

Mednieka amatu, dēls mans, Karagul.

Kāpēc iznīdēji, dēls mans, Karagul,

Visu dzīvo radību, dēls mans, Karagul.

Kāpēc izpostīji, dēls mans, Karagul,

Dzīvot kam lemts bij un vairoties, dēls mans, Karagul. Paliku šai saulē viens nu, dēls mans, Karagul,

Neatsaucas neviens, dēls mans, Karagul,

Kad sērodams raudu nu, dēls mans, Karagul.

Nogalēju tevi, dēls mans, Karagul,

Pats savām rokām, dēls mans, Karagul.

.. .Tanabajs sēdēja pie jurtas, klausījās senajā kirgīzu raudu dziesmā un skatījās, kā mēness lēnām paceļas pār mēmajiem un tumšajiem kalniem un paliek it kā karājamies virs smailajām, sniegainajām virsotnēm, virs akmens klinšu grēdām. Un atkal viņš lūdzās mirušajam draugam piedošanu.

Bet Džaidara jurtā vēl arvien spēlēja uz temirkomuza raudu dziesmu par dižo mednieku Karagulu:

Nogalēju tevi, dēls mans, Karagul.

Paliku šai saulē viens nu, dēls mans, Karagul.. .

XXIII

Tuvojās ausma. Sēdēdams pie ugunskura, mirstošajam aidiniekam galvgalī, vecais Ta-nabajs atminējās, kas notika pēc tam.

Neviens nezināja, ka*reiz viņš aizbrauca uz apgabala pilsētu. Tas bija viņa pēdējais mēģinājums. Viņam gribējās redzēt apgabala komitejas sekretāru, kura uzstāšanos bija dzirdējis rajona sanāksmē, un pastāstīt viņam par visām savām bēdām. Viņš ticēja, ka tas cilvēks saprastu viņu un palīdzētu. Arī Čoro bija atsaucies par viņu labi, citi tāpat slavēja viņu. To, ka tas sekretārs aizsūtīts darbā uz citu apvidu, viņš uzzināja apgabala komitejā.

— Bet vai jūs to nezinājāt?

— Nē.

— Nu, ja jums ir ļoti svarīgas darīšanas, tad es pieteikšu mūsu jaunajam sekretāram, varbūt viņš jūs pieņems, — sieviete uzgaidāmajā telpā piedāvāja.

— Nē, paldies, — Tanabajs atteicās. — Es gribēju tāpat vien, personiskās darīšanās. Es taču viņu pazinu un viņš pazina mani. Citādi neuzdrīkstētos traucēt. Atvainojiet, uz redzēšanos. — Viņš izgāja no uzgaidāmās telpas, sirdī pārliecināts, ka labi pazinis to sekretāru un ka tas arī pazinis viņu, aitu ganu Tanabaju

Bakasovu. Un kāpēc gan ne? Viņi varētu pazīt un cienīt viens otru, par to viņš nešaubījās, tāpēc arī bija tā pateicis.

Tanabajs gāja pa ielu, kas veda uz autoostu. Pie alus kioska divi strādnieki krāva smagajā mašīnā tukšās alus mucas. Viens stāvēja kravas kastē. Bet tas, kurš vēla mucas uz augšu, nejauši atskatījās uz garāmejošo Tanabaju un sastinga pārvērstu seju. Tas bija Bektajs. Pieturēdams mucu uz dēļa, viņš vērīgi un ar nepatiku skatījās uz Tanabaju ar savām šaurajām lūša acīm un gaidīja, ko tas teiks.

— Kas tev noticis, aizmidzis esi, vai? — saērcināts uzsauca Bektajam tas, kurš stāvēja kravas kastē.

Muca vēlās lejup, bet Bektajs, pieturēdams to, saliecās zem tās svara un neatraudamies skatījās uz Tanabaju. Taču Tanabajs nesasveicinājās ar viņu. «Tātad redz, kur tu esi... Tad redz, kur. Lieliski! Nav vārdam vietas! Pie alus būšanām ieriktējies,» Tanabajs nodomāja un neapstādamies gāja tālāk. «Vai tik puisis neaizies postā?» vēlāk viņš nodomāja, gausinādams soli. «Varētu kļūt par labu cilvēku, varbūt vajadzēja aprunāties?» Un viņš jau gribēja griezties atpakaļ, viņam kļuva žēl Bektaja, viņš bija gatavs piedot visu, lai tikai tas apdomātos. Tomēr viņš gāja tālāk. Saprata, — ja Bektajs zina par viņa izslēgšanu no partijas, tad nekāda saruna neiznāks. Tanabajs negribēja dot ieganstu šim puisim ar ļauno mēli ņirgāties par viņu, par viņa likteni, par lietu, kurai bija palicis uzticīgs. Tā arī aizgāja. Brauca no pilsētas mājup ar gadījuma mašīnu un visu laiku domāja par Bek-taju. Bija iespiedies prātā, kā viņš stāv, saliecies zem lejup slīdošās mucas smaguma, cik vērīgi un nogaidoši skatās uz Tanabaju.

Vēlāk, kad Bektaju tiesāja, Tanabajs tiesā pateica tikai to, ka Bektajs pametis aitas un aizgājis. Vairāk neko viņš nesacīja. Tanaba-jam ļoti gribējās, lai Bektajs galu galā saprastu, ka tam nav bijusi taisnība, un nožēlotu. Taču viņš, kā šķita, pat nedomāja nožēlot.

— Kad būsi sodu izcietis, brauc pie manis. Pārspriedīsim, ko darīt turpmāk, — Tanabajs sacīja Bektajam. Bet tas neko neatbildēja, pat acis nepacēla. Un Tanabajs aizgāja prom. Pēc izslēgšanas no partijas viņš bija kļuvis nedrošs un jutās vainīgs visu priekšā. Un bikls arī kļuvis. Nekad mūžā viņš nebija domājis, ka ar viņu kaut kas tāds varētu atgadīties. Neviens uz viņu ar pirkstu nerādīja, taču viņš tik un tā vairījās no cilvēkiem, vairījās no sarunām un gandrīz vienmēr klusēja.

XXIV

Aidinieks Gulsari nekustēdamies gulēja pie ugunskura, nolaidis galvu zemē. Dzīvība lēnām izplēnēja viņā. Kaklā kaut kas gārdza un sēca, acis iepletās un dzisa, stīvi raudzīdamās liesmā, stinga, kā nūjas izstiepās kājas.

Tanabajs atvadījās no sava aidinieka, teica viņam pēdējos vārdus: «Tu biji dižens zirgs, Gulsari. Tu biji mans draugs, Gulsari. Tu aiznes sev līdzi manus labākos gadus, Gulsari.

Es vienmēr atcerēšos tevi, Gulsari. Un arī tagad, sēdēdams tev blakus, es atceros tevi, jo tu mirsti, mans lieliskais aidiniek Gulsari. Kādreiz mēs satiksimies abi viņā saulē. Taču es tur nedzirdēšu tavu pakavu klabēšanu. Jo tur nav ceļu, tur nav zemes, tur nav zāles, tur nav dzīves. Bet, kamēr es būšu dzīvs, tu nemirsi, jo es atcerēšos tevi, Gulsari. Tavu pakavu klaksti būs man kā iemīļota dziesma...»

Tā domāja vecais Tanabajs un skuma, ka laiks aizjoņojis kā aidinieka skrējiens. Ka pārāk ātri abi bija novecojuši. Var jau būt, ka Tanabajam vēl par agru uzskatīt sevi par večuku. Taču cilvēks noveco ne tik daudz no vecuma, no saviem gadiem, cik no apziņas, ka ir vecs, ka viņa laiks pagājis, ka atlicis vairs tikai aizvadīt pēdējās mūža dienas...

Un tagad, šajā naktī, kad mira viņa aidi-nieks, Tanabajs par jaunu vērīgi un uzmanīgi pārlūkoja bijušo, nožēloja, ka tik agri bija padevies vecumam, ka nebija izšķīries tūlīt sekot tā cilvēka padomam, kurš, kā izrādījās, nebija aizmirsis viņu, kurš pats bija uzmeklējis un atnācis pie viņa.

Tas notika kādus septiņus gadus pēc tam, kad viņu izslēdza no partijas. Tanabajs toreiz strādāja par kolhoza saimnieciski izmantojamo objektu uzraugu Sarigouas aizā, dzīvoja tur sargbūdā ar savu večiņu Džaidaru. Meitas bija aizbraukušas mācīties, bet vēlāk apprecējušās. Dēls pēc tehnikuma beigšanas iekārtojās darbā rajonā un arī jau bija ģimenes cilvēks.

Reiz vasarā Tanabajs pļāva sienu upes malā. Bija ista siena laika diena, karsta un saulaina. Aizā valdīja klusums. Sisināja sienāži. Ģērbies kreklā un platās baltās veča biksēs, Tanabajs spēra soli pēc soļa pakaļ skanošajai izkaptij un guldīja zāli līdzenā, stingrā vālā. Viņš strādāja ar prieku. Un nepamanīja, ka netālu bija apstājies vieglais gaziks, ka no tā izkāpuši divi cilvēki, kas dodas pie viņa.

— Sveicināti, Tanake! Dievs palīdz! — viņš izdzirda balsi sev blakus. Atskatījās un ieraudzīja Ibraimu. Tas joprojām bija tikpat sprigans, resniem vaigiem un apaļu vēderiņu.

— Beidzot mēs jūs esam atraduši, Tanake, — Ibraims sāka smaidīt pār visu plato seju.

— Pats rajona komitejas sekretārs atbraucis un vēlas jūs redzēt.

«Bet ir nu gan lapsa!» Tanabajs nevilšus par viņu nobrīnījās. «Visos laikos prot atrast sev vietu. Paskat, kā luncinās. Nu taisni pats labākais cilvēks pasaulē. Katram izdabās, katram pakalpos!»

— Sveicināti! — Tanabajs paspieda atbraucējiem roku.

— Vai mani nepazīstat, tēvs? — laipni pajautāja ar Ibraimu atbraukušais biedrs, turēdams savā stingrajā plaukstā viņa roku.

Tanabajs vilcinājās ar atbildi. «Kur gan esmu viņu redzējis?» viņš jautāja pats sev. Te stāvēja it kā ļoti pazīstams un tajā pašā laikā, kā redzams, stipri pārvērties cilvēks. Jauns, veselīgs, iededzis, ar atklātu un drošu skatienu, ģērbies pelēkā buraudekla uzvalkā, salmu cepuri galvā. «Kāds no pilsētniekiem,» Tanabajs nodomāja.

— Tas taču ir biedrs ... — Ibraims jau gribēja pateikt priekšā.

— Pagaidi, pagaidi, es pats pateikšu! — Tanabajs viņu aizturēja un noteica, pie sevis smiedamies: — Pazīstu, mans dēls. Kā lai nepazītu! Esi sveicināts vēlreiz! Priecājos tevi redzēt.

Tas bija Kerimbekovs. Tas pats komjaunatnes sekretārs, kurš bija droši aizstāvējis Ta-nabaju rajona komitejā, kad viņu izslēdza no partijas.

— Nu, ja esat pazinis, tad parunāsimies, Tanake! Iesim pastaigāsimies gar krastu. Bet jūs pa to laiku ņemiet izkapti un pļaujiet, — Kerimbekovs teica Ibraimam.

Tas tūlīt bija gatavs pļāvējs, sāka steigšus vilkt nost svārkus:

— Protams, ar lielāko prieku, biedri Ke-rimbekov.

Tanabajs un Kerimbekovs pārgāja pāri pļavai un apsēdās uz akmeņiem pie upes.

— Jūs droši vien nojaušat, Tanake, kādā jautājumā esmu ieradies pie jums, — Kerimbekovs uzsāka sarunu. — Skatos uz jums — esat vēl tikpat stiprs, pļaujat sienu, tātad par veselību nesūdzaties. Esmu priecīgs par to.

— Klausos tevī, mans dēls. Arī es priecājos par tevi.

— Tad nu tā, lai jums būtu skaidrāk, Tanake. Tagad, jūs pats to zināt, daudz kas ir izmainījies. Daudz kas iet uz labo pusi. To jūs zināt ne sliktāk par mani.

— Zinu. Kas tiesa, tas tiesa. Pēc mūsu kolhoza varu spriest. Viss, kā liekas, veicas labāk. Pat ticēt negribas. Es nesen biju Piecu koku ielejā, tieši tur jau es mocījos tajā gadā par aitu ganu. Taisni skaudība pārņem. Uzcēluši jaunu aitu kūti. Laba kūts ar šīfera jumtu, kādām pustūkstotis aitām. Uzcelta māja, droši vien ganam. Bet blakus šķūnis, zirgu stallis. Pavisam citādi nekā agrāk. Un arī citās ziemas apmetnēs tas pats. Arī pašā ailā ļaudis būvējas. Kuru reizi aizbraucu, skatos — atkal -jauna māja. Lai dievs dod arī turpmāk tāpat.

— Arī mēs rūpējamies par to pašu, Tanake. Vēl jau viss nav tā, kā vajadzētu. Taču ar laiku nokārtosim. Bet pie jums es ierados tādās darīšanās. Nāciet atpakaļ partijā! Pārskatīsim jūsu lietu. Birojā bija runa par jums. Kā saka, labāk vēlu nekā nekad.

Tanabajs klusēja. Jutās apmulsis. Viņu pārņēma reizē gan prieks, gan rūgtums. Atcerējās visu pārdzīvoto, viņā bija dziļi iegūlies aizvainojums. Negribējās uzvandīt bijušo, negribējās domāt par to.

— Paldies par labajiem vārdiem, — Tanabajs pateicās rajona komitejas sekretāram. — Paldies, ka neesat aizmirsuši večuku. — Un, brīdi padomājis, godīgi atzinās: — Esmu jau vecs. Kāds labums tagad partijai no manis? Ko es varu izdarīt tās labā? Es vairs nekam nederu. Mans laiks pagājis. Tu neapvainojies. Ļauj man padomāt.

* * *

Ilgi Tanabajs nevarēja izšķirties, arvien atlika — braukšu rīt, parīt, bet laiks gāja. Gauss bija kļuvis Tanabajs.

Reiz tomēr saņemas, apsegloja zirgu, izjāja, taču no pusceļa atgriezās. Un kāpēc? Pats saprata, ka atgriežas savas muļķības dēļ. Pats teica sev: «Pavisam dumjš jau, bērna prātā.» Saprata to visu un tomēr nevarēja tikt sev pāri.

Viņš bija ieraudzījis stepē skrejošā aidi-nieka saceltos putekļus. Tūdaļ bija pazinis Gulsari. Tagad viņš to redzēja reti. Kā skrejošu baltu svītru aidinieks pārvilka pār vasarīgo, izkaltušo stepi. Tanabajs skatījās no tālienes un sadrūma. Agrāk pakavu saceltie putekļi nekad netika aidiniekam līdzi. Kā tumšs, trauksmains putns viņš joņoja pa priekšu, atstādams aiz sevis garu, mutuļojošu putekļu grīsti. Bet tagad putekļu mākonis tā vien vēlās aidiniekam virsū un ietina to. Viņš reizēm izrāvās uz priekšu, taču pēc mirkļa atkal pazuda biezajos paša saceltajos putekļu mutuļos. Nē, tagad viņš nespēja no tiem izbēgt. Tātad stipri novecojis, zaudējis spēkus, padevies. «Slikti ar tevi, Gulsari,» Tanabajs bija skumīgi nodomājis.

Viņš iedomājās, kā zirgam putekļos trūkst elpas, cik grūti skriet, kā uz to dusmojas jātnieks un per ar pletni. Viņš it kā redzēja aidinieka apmulsušās acis, juta, ka tas pūlas visiem spēkiem izrauties no putekļu mākoņiem un nespēj. Un, kaut gan jātnieks nevarēja saredzēt Tanabaju, — attālums bija par lielu, — Tanabajs uzsauca: «Ei, netrenc

zirgu!» — un metās šķērsām viņam pretī.

Taču, nepiejājis klāt, drīz vien apstājās. Labi, ja tas cilvēks sapratīs viņu, bet ja ne? Un ja nu tas ņem un atsaka: «Kāda tev daļa? No kurienes tu esi uzradies, tāds pamācītājs? Kā gribu, tā jāju. Vācies projām, vecais muļķi!»

Bet aidinieks pa to laiku skrēja arvien tālāk nevienādā, smagā gaitā, te pazuzdams putekļos, te atkal iznirdams no tiem. Tanabajs ilgi skatījās viņam pakaļ. Tad pagrieza zirgu un devās atpakaļ. «Esam noskrējuši savu laiku, Gulsari,» viņš runāja. «Veci kļuvuši. Kam mēs tādi vairs esam vajadzīgi? Arī es vairs neesmu nekāds skrējējs. Mums, Gulsari, atlicis nodzīvot savas pēdējās dienas ...»

Bet pēc gada Tanabajs ieraudzīja Gulsari iejūgtu ratos. Un tas viņu atkal apbēdināja. Skumīgi bija skatīties uz veco, no ierindas izgājušo rikšotāju, kura liktenis nu bija klun-kurot ar kožu saēstām sakām kaklā, vilkt sagrabējušus ratus. Tanabajs aizgriezās, negribēja skatīties.

Tad vēlreiz Tanabajs sastapa aidinieku. Uz tā pa ielu jāja puišelis sporta biksītēs un saplēstā krekliņā, gadus septiņus vecs. Kailos papēžus spiezdams zirgam sānos, viņš sēdēja tam mugurā, lepns un gavilējošs par to, ka pats vada zirgu. Redzams, puišelis jāja uz zirga pirmo reizi un tāpēc uzsēdināts mugurā vismierīgākajam un padevīgākajam kraķim, par kādu bija kļuvis bijušais aidinieks Gulsari.

— Vectētiņ, paskaties uz mani! — mazais palepojās vecā Tanabaja priekšā. — Es esmu Čapajevs! Es tūlīt jāšu pāri upei.

— Nu, nu, jāj vien, es paskatīšos, — Tanabajs viņu uzmundrināja.

Raustīdams pavadas, puišelis droši jāja

pāri upei, bet, kad zirgs sāka rāpties otrā krastā, nenoturējās un iekrita ūdenī.

— Ma-ma-a!—viņš aiz bailēm ieraudājās.

Tanabajs izvilka viņu no ūdens un nesa pie

zirga. Culsari lēnīgi stāvēja uz taciņas, balstīdamies pēc kārtas te uz vienas, te uz otras kājas. «Zirgam smeldz kājas — tātad jau pagalam vārgs,» Tanabajs saprata. Viņš uzsēdināja puišeli vecajam aidiniekam mugurā.

— Jāj un vairāk nekrīti nost.

Gulsari lēnītēm sāka klunkurot pa ceļu.

Un nu pēdējo reizi, jau pēc tam, kad aidi-nieks atkal bija nokļuvis Tanabaja rokās, un pēc tam, kad likās, ka večukam izdevies atkopt to, dabūt uz kājām, aidinieks pēdējo reizi bija aizvizinājis viņu uz Aleksandrovku un tagad mira ceļa malā.

Tanabajs bija braucis pie dēla un vedeklas raudzībās — aplūkot mazdēlu, otru bērnu viņu ģimenē. Kā dāvanu bija aizvedis kautu aunu, maisu kartupeļu, maizi un visādus ēdamos, ko sieva bija sacepusi. Vēlāk viņš saprata, kāpēc Džaidara nebija gribējusi braukt, teikusies par slimu. Kaut arī viņa nevienam neteica, taču nemīlēja vedeklu. Dēls jau tāpat bija cilvēks bez patstāvības, bez gribas, taču sieva bija gadījusies barga, valdonīga. Mājās sēdēdama, izrīkoja un izdīdīja viņu, kā vien gribēja. Dzīvo taču tādi cilvēki, kuriem nieka lieta apvainot, sarūgtināt otru tikai tāpēc, lai paturētu virsroku, lai izjustu savu varu.

Tā notika arī šajā reizē. Izrādās, ka dēlam vajadzējis dabūt paaugstinājumu darbā, bet tad nez kāpēc to dabūjis cits, bet viņš ticis apiets. Tādēļ vedekla bija metusies virsū pavisam nevainīgajam večukam:

— Kāpēc vajadzēja stāties partijā, ja visu mūžu par aitu un zirgu ganu bija jāpaliek. Tik un tā beigās padzina, bet tagad tavs dēls tādēļ netiek uz priekšu savā dienestā. Tā viņš arī tupēs simt gadus vienā un tajā pašā vietā. Jūs tur dzīvojat kalnos — kas jums, večiem, vairāk vajadzīgs, bet mēs te ciešam jūsu dēļ.

Un tā tālāk tādā pašā garā ...

Tanabajs bija nelaimīgs, ka atbraucis ciemos. Lai kaut kā nomierinātu vedeklu, viņš nedroši ieminējās:

— Ja jau tas tā, varbūt man palūgt, lai uzņem atpakaļ partijā?

— Ļoti tu tur esi vajadzīgs. Tā jau tevi tur gaida. Nezina, ko iesākt bez tāda veca krāma! — viņa nicīgi iesmējās.

Ja tā nebūtu vedekla, viņa paša dēla sieva, bet kāds cits, vai gan Tanabajs būtu ļāvis runāt ar viņu tādā tonī? Taču savējie paliek savējie — labi tie vai slikti. Večuks klusēja, viņš nerunāja pretim, neteica, ka viņas vīru darbā neizvirza ne jau tāpēc, ka tēvs vainīgs, bet gan tāpēc, ka pats nav nekam derīgs un ka sieva viņam gadījusies tāda, no kuras labam cilvēkam būtu jābēg pa galvu pa kaklu. Ne jau velti tautā mēdz sacīt: «Laba sieva sliktu vīru padarīs par ciešamu, ciešamu — par labu, bet labu — par visā zemē slavenu.» Taču atkal večukam negribējās apkaunot dēlu, sievai dzirdot, lai jau viņi domā, ka tēvs ir vainīgs.

Tāpēc arī Tanabajs pasteidzās doties ceļā. Viņam bija pretīgi palikt pie tiem.

«Muļķe tu, muļķe!» viņš tagad rāja vedeklu, sēdēdams pie ugunskura. «No kurienes gan jūs tādas uzrodaties? Ne goda, ne cieņas citam parādāt, ne laba vārda pasakāt. Tikai par sevi vien rūpējaties. Par visiem spriežat pēc sevis. Tikai tā jau nu nenotiks, kā tu domā. Es vēl esmu vajadzīgs, būšu vajadzīgs! ...

XXV

Ausa rīts. Debesīs slējās kalni, skaidrojās un pletās plašumā stepe visapkārt. Uz kraujas malas plēnēja izdzisušā ugunskura brūnganās oglītes. Blakus stāvēja sirmgalvis plecos uzmestu kažoku. Tagad vairs nevajadzēja segt aidinieku. Aizgājis Gulsari viņā saulē, uz debesu ganībām... Tanabajs skatījās uz kritušo zirgu un brīnījās — kas gan ar to noticis? Gulsari gulēja uz sāniem, krampjos atmestu galvu, uz tās bija redzamas dziļas rievas — iemauktu pēdas. Viņa izstieptās, stingās kājas ar nodilušajiem pakaviem un saplaisājušiem nagiem bija mazliet izslietas gaisā. Tās vairs nespers soļus pa zemi, neatstās pēdas uz ceļa. Vajadzēja iet prom. Tanabajs noliecās pie zirga pēdējo reizi, aizvēra aukstos plakstus, paņēma iemauktus un, atpakaļ neskatīdamies, devās prom.

Viņš gāja pāri stepei uz kalniem. Gāja, domādams tālāk savu ilgo domu. Domāja par to, ka viņš jau kļuvis vecs, ka viņa mūžs tikpat kā galā. Viņam negribējās nomirt kā vientuļam putnam, kas noklīdis no sava žigl-spārnu bara. Viņš gribēja nomirt lidojuma, lai ar atvadu saucienu virs viņa noriņķotu tie, ar kuriem izaudzis vienā ligzdošanas vietā, ar kuriem bijis kopīgs ceļš.

«Aizrakstīšu Samansuram,» Tanabajs nolēma. «Vēstulē tā arī pateikšu: vai tu atceries aidinieku Gulsari? Tev jāatceras. Ar viņu es vedu uz rajona komiteju tava tēva partijas biedra karti. Tu pats mani izvadīji tajā ceļā. Un, lūk, pagājušo nakti es braucu mājās no Aleksandrovkas, un ceļā nobeidzās mans lieliskais aidinieks. Visu nakti es nosēdēju pie zirga, pārdomāju visu savu dzīvi. Ko var zināt, arī es varu nomirt kaut kur ceļā kā aidinieks Gulsari. Tev, mans dēls Saman-sur, jāpalīdz man atgriezties partijā. Man vairs nav atlicis ilgi ko dzīvot. Es gribu būt tāds, kāds biju agrāk. Kā tagad saprotu, ne jau velti tavs tēvs Čoro lika man aizvest viņa biedra karti uz rajona komiteju. Bet tu esi viņa dēls, un tu pazīsti mani, veco Tana-baju Bakasovu...»

Tanabajs gāja pa stepi, pārmetis iemauktus pār plecu. Asaras plūda pār seju, mērcēja bārdu. Bet viņš tās neslaucīja. Tās bija asaras par aidinieku Gulsari. Skatījās vecais vīrs caur asarām uz jauno rītu, uz vientuļo pelēko zosi, kas ātri lidoja pār priekškalni. Steidzās pelēkā zoss, gribēdama panākt savu baru.

— Lido, lido! — Tanabajs čukstēja. — Panāc savējos, kamēr spārni nav noguruši. — Tad nopūtās un sacīja: — Ardievu, Gulsari!

Viņš gāja, un viņam likās, ka dzird dīvainu dziesmu.

... Skrien kamieļmāte ilgas dienas. Sauc, meklē savu mazuli. Kur tu esi, melnacīti ka-mielēn? Atsaucies! Plūst piens no tesmeņa, no pierietējušā tesmeņa, līst gar kājām. Kur tu esi? Atsaucies! Plūst piens no tesmeņa, no pierietējušā tesmeņa. Balts piens ...

Č. Aitmatovs ARDIEVU. GULSARI!

Redaktore M. Priedniece. Māksl, redaktors A. Jēgers. Tehn. redaktore V. Kļaviņa. Korektore I. Kopiņa.

Nodota salikšanai 1967. g. 5. maijā. Parakstīta iespiešanai 1967. g. 28. septembrī. Papīra formāts 70X90/32. Tip. pap. Nr. 2. 7,45 fiz. iespiedi.; 8,72 uzsk. iespiedi.; 8,80 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 37 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīga, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 21171-D75. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 2. tipogrāfijā Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pasūt. Nr. 1566. S(Kirg)

lIUHZU3 AllTMClTOe

npomAH. ryjibCAPH!

«HoBbifl Miip» 1966 JVs 3 Il3flaTe^bcTBO «JIiiecMa» Ha jiaTbimcKOM H3bii<e

1

Temirkomuzs — mūzikas instruments dzelzs skavas veidā ar tērauda mēlīti vidū.

Content

Aitmatovs Čingizs Ardievu Gulsari!

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XVI

XVII

XVIII

XIX

xx

XXI

XXII

XXIII

XXIV

XXV

1