Dikenss Čārlzs

Aizkrāsnes circenītis

Čārlzs Dikenss

Aizkrāsnes circenītis

Pasaka par ģimenes pavardu

CIRCENĪŠA PIRMĀ DZIESMA

Iesāka tējk'anna! Un nestāstiet man, ko teikusi misis Pīribingla. Es zinu labāk. Lai misis Pīribingla apgalvo kaut līdz mūžam galam, ka nevarot pateikt, kurš no abiem iesāka pirmais, bet es saku: tā bija tējkanna! Man taču laikam būtu jāzina? Pirmā iesāka tējkanna, un, pēc mazā holandiešu pulksteņa ar vaska dzelteno ciparnīcu tur kaktā, tas bija apaļas piecas minūtes pirms tam, kad iečirkstējās circenis.

Pulkstenis taču jau bija beidzis sist stundas, un drebelīgā pļāvēja figūra virs tā, ar izkapti rokās raustīdamās pa labi un pa kreisi kādas mauru pils priekšā, jau bija nopļāvusi savu pusakru iedomātas zāles, kad circenis tikai pirmoreiz piebalsoja tējkannai!

Es nemaz neesmu no dabas tik stūrgalvīgs. Ikvienam zināms, ka es nekad un neparko nesāktu apstrīdēt misis Piribinglas domas, ja nebūtu pilnīgi pārliecināts par savu taisnību. Nekas mani uz to nepiespiestu. Bet šeit taču ir runa par faktiem. Uņ fakti ir tādi, ka tējkanna iesāka vismaz piecas minūtes pirms tam, kad circenis deva pirmo ziņu par savu esamību. Un, ja jūs iebildisiet, es drīzāk teikšu — desmit minūtes!

Ļaujiet man pastāstīt visos sīkumos, kā tas notika. To es būtu darījis jau ar pirmajiem vārdiem, ja nekavētu šis vienkāršais apsvērums — ja gribu kaut ko stāstīt, tad man jāsāk no sākuma, un kā es varu sākt no sākuma, ja nesāku ar tējkannu?

Tā vien šķiet, ka starp tējkannu un circeni norisinājās, saprotiet, kaut kas līdzīgs sacensībai vai spēku pārbaudei Un, lūk, kas pie tā noveda, un kā tas notika.

Misis Pīribingla izgāja ārā drēgnajā vakarkrēslā un, pārklaudzinājusi pāri slapjajiem akmeņiem ar koka tupe lēm, kas visā pagalmā atstāja neskaidrus Eiklīda pirmās teorēmas zīmējuma apveidus, iesmēla no mucas tējkannā ūdeni. Pēc tarn viņa atgriezās istabā, tapusi par tupeļu tiesu īsāka (turklāt krietnu tiesu īsāka, jo tās bija augstas, bet misis Pīribingla augumā maza), un uzlika tējkannu uz uguns. To darīdama, viņa zaudēja savaldīšanos — ne jau pavisam, bet uz zināmu laiciņu —, jo ūdens, kurš bija nepatīkami auksts, turklāt šobrīd vēl glumas, sakusušas ledus putras veidā — tāds spēj izspiesties cauri, šķiet, jebkādai vielai, pat koka tupeļu stīpām —, bija pamanījies nokļūt uz misis Pīribinglas kāju pirkstiem un pat apšļakstīt viņas lielus. Un, ja kāda sieviete lepojas ar savām kājām (turklāt ne bez pamata) un sevišķu uzmanību pievērš kārtīgām zeķēm, viņai šādā brīdī ir grūti saglabāt mieru.

Un piedevām vēl tējkanna uzvedās izaicinoši un ietiepīgi. Tā neļāva novietot sevi uz augšējām restēm; tā spītīgi atteicās iekārtoties virs ogļu izciļņiem, par visu varu tā liecās uz priekšu kā piedzērusi un — beidzamā nejēga, ne tējkanna! — šļakstināja ūdeni pavardā. Tā bija ķildīgi noskaņota, šņāca un drūmi sprauslāja uz liesmām. Un, lai vainagotu visu, vāciņš, cenzdamies izsprukt no misis Pīribinglas pirkstiem, vispirms sametās greizi un pēc tam ar apskaužamu neatlaidību, ko pieklātos veltīt cēlākam mērķim, sāniski ieslīdēja ūdenī un nolaidās pašā kannas dibenā. Un droši var teikt, ka «Royal George» nemūžam nav ne uz pusi tik neganti pretojies izcelšanai no ūdens, kā to darīja tējkannas vāciņš, iekams misis Pīribingla to atkal dabūja ārā.

Arī pēc tam vēl tējkanna izskatījās gana pikta un iecirtīga; izaicinošs izslējusi osu un vīzdegunīgi pacēlusi snīpi, tā šķita izsmejoši sakām misis Pīribinglai: «Es nevārīšos! Neviens mani nepiespiedīs!»

Tomēr misis Pīribingla, kuras labais noskaņojums bija jau atgriezies, noslaucīja mazās, tuklās roķeles vienu pret otru un smiedamās apsēdās tējkannas priekšā. Jautrās liesmu mēles te cēlās, te plaka, zibinādamas gaismas atspulgus pār mazo pļāvēju uz holandiešu pulksteņa, līdz sāka izskatīties, ka tas stāv kā sastindzis mauru pils priekšā un nekur nekas cits nekustas kā vienīgi liesmas.

Tomēr pļāvējs kustējās gan un izdarīja savas krampjainās kustības — katru sekundi divas — ritmiski un precīzi.

'Taču, kad pulkstenis dzīrās sist stundas, vīriņš šķita raustāmies tādās mokās, ka žēl bija skatīties, un, kad pa lūku pils sienā pabāza galvu dzeguze, lai sešas reizes nokūkotos, viņš katrā reizē nodrebēja tik neganti, it kā būtu izdzirdis spoka balsi vai ari viņa kājas raustītu neredzama stieple.

Tikai tad, kad trauksmes uzplūdi un dūcošais troksnis starp svaru bumbām un virvēm pulksteņa lejas daļā pilnīgi mitējās, nabaga pārbiedētais pļāvējs norima un atguvās. Un ne jau bez iemesla viņš bija iztrūcināts — šie grabošie kaulu kambari pulksteņu izskatā patiešām nelāgi iedarbojas uz pašsajūtu, un es nudien nesaprotu, kā vispār cilvēku dzimums — un kur nu vēl holandieši — jebkad jutuši vēlēšanos tādus radīt. Ir zināms, ka holandiešiem patīk aut savas kājas ērtos zābakos un nežēlot tām arī cita ietērpa; ja tā, tad nu gan viņiem neklājās laist pasaulē tik kailus un neaizsargātus pulksteņus.

Un šajā brīdī tātad, ievērojiet, tējkanna beidzot nolēma pavadit vakaru, kā pieklājas. Sajā brīdī tātad tā sāka pielaidīgi dūkt maigu meldiju, ko pavadīja neapturama guldzoņa snīpī, un palaikam tā īsi un skaņi nošņācās, strupi apraudama šos šņācienus, it kā vēl nebūtu pilnīgi izlēmusi, vai izturēties draudzīgi vai ne. Un šajā brīdī tātad, reizes divas vai trīs veltīgi izmēģinājusies apslāpēt šīs savas omulības izpausmes, tā beidzot meta pie malas visu īgnumu un atturību un uzsāka tik līksmu un mīlīgu dziesmu, par kādu žēlabainajām lakstīgalām nav ne mazākā priekšstata.

Turklāt ļoti vienkāršu dziesmiņu! Ak debestiņ, jūs to saprastu vienā acumirklī, gluži kā grāmatu — un varbūt vēl skaidrāk par dažu labu grāmatu, ko jūs vai es varētu nosaukt. Mutuļiem pūzdama savu silto dvašu, kas vieglā mākonītī mundri un līgani pacēlās dažas pēdas augstāk, izplezdamās virs kamīna kā pašmāju debess jums, tā vizināja savu dziesmu ar tik sparīgu jautrību, ka tās metāla miesas virs uguns dūca un trīsēja un pat vāciņš, kurš vēl nupat bija tik dumpīgi noskaņots — bet lieliska parauga ietekme dara brīnumus —, uzsāka ņipru danci un šķindēja gluži kā kurlmēms orķestra šķīvis, kurš nekad nav zinājis, ko dara tā dvīņu brālis.

Nav ne mazāko šaubu, ka šī tējkannas dziesma bija aicinājuma un apsveikuma dziesma kādam ārpus mājas — kādam, kurš tajā brīdī tuvojās omulīgajam namiņam un sprakstošajai ugunij. Misis Pīribingla, apcerīgi sēdēdama kamīna priekšā, to nepārprotami zināja. Nakts ir tumša, dziedāja tējkanna, un ceļam visgarām stiepjas trūdošu lapu vāls, un virs galvas vien migla un tumsa, un zem kājām vien dubļi un māls, un viena, tik vienīga gaisma gail šaja melnumā vēl; un es nezjnu pat, vai par gaismu to var nosaukt, jo drīzāk tur kvēl saules iedegtā kauna zīmē pamales mākoņa vaigs; it kā debesis sodītas būtu par to, ka tik negants ir laiks; un, cik tālu vien skatiens sniedzas, melni vienmuļu tumsību redz; un ik ceļu un ceļa stabu slapji ledaina kārta sedz; un ir ledus pa pusei ūdens, un ir ūdens pa pusei sniegs; un nekas nav tāds, kā tam jābūt, un it viss šķiet ačgārns un lieks; bet viņš brauc, bet viņš brauc, bet viņš brauc!…

Un šajā brīdī, ja gribat zināt, circenis patiešām iedziedājās! Tas piebalsoja tējkannai ar tik sparīgu «cirks cirks, čir-r-rksl» un salīdzinājumā ar tējkannu tā balss šķita tik neatbilstoša augumam (Ko nu par augumu! Tas taču vispār nebija redzams!), ka tādā gadījumā, ja tas turpat uz vietas uzsprāgtu kā pārlādēta šautene, ja tas bez dzīvības nokristu zemē, no čirkstēšanas saplīsis neskaitāmos gabalos, tās liktos dabiskas un neatvairāmas sekas šī radījuma pārcentīgajām pūlēm.

Tējkannas solo priekšnesums bija beidzies. Tā turpināja dziesmu ar neatslābstošu sparu, taču pirmo vijoli bija pārņēmis circenis un to paturēja arī turpmāk. Ak debess, kā tas čirkstināja! Spalgā, skaņā, griezīgā balss skanēja pa visu māju, un šķita, ka tā gluži kā zvaigzne zibsnī cauri āra tumsai. Visskaļākajā vietā dziesmā ieskanējās tādi neaprakstāmi treļļi un trilleri, kas lika domāt, ka čirkstētājs nokritis no kājām un pēc tam bijis spiests atkal lēkt aušup, ieliekot lēcienā visu savu pacilātību un enerģiju. To mēr viņiem abiem, circenim un tējkannai, saskanēja ļoti labi, un dziesma starp abiem sacensoņiem skanēja arvien skaļāk, skaļāk un skaļāk.

Skaistā klausītāja — viņa patiešām bija skaista, turklāt jauna, tiesa, visai apaļīga, taču es personiski neuzskatu to par trūkumu — aizdedza sveci, uzmeta skatienu pulkstenim un pļāvējam, kas naski vāca minūšu ražu, un palūkojās logā, kur tumsas dēļ neredzēja neko citu kā vienīgi pati savu atspulgu. Un es domāju (un tāpat domātu ari jūs), ka neko jaukāku viņa tuvākajā apkaimē arī nevarēja ieraudzīt. Kad viņa atnāca atpakaļ un apsēdās vecajā vietā, circenis un tējkanna joprojām dziedāja īstenā sacensības azartā. Tējkannas vājākā vieta acīmredzot bija tā, ka šī dziedone nejuta, ka tiek pārspēta.

Viss noritēja ar tādu spraigumu kā skriešanas sacīkstēs. Cirks, čirks, čirks! Circenis jūdzi priekšā. Zum, zum, zumm-m! Tējkanna tālumā dūc kā prāvs vilciņš un nedod pretiniekain atelpu. Cirks, čirks, čirks! Circenis jau aiz pagrieziena. Zum, zum, zum-m-tn! Tējkanna turas līdzi, cik var, un nedomā padoties. Cirks, čirks, čirks! Circenis spirgts un spēkpilns. Zum, zum, zum-m-m! Tējkanna lēna un apņēmīga. Cirks, čirks, čirks! Circenis nupat pieveiks sāncensi. Zum, zum, zum-m-m! Tējkanna neļaus sevi pieveikt. Un tā tas gāja, līdz abi tiktai sapinās kopā, lēkšodami pa galvu pa kaklu un juku jukām, ka neviens vairs nevarēja pateikt, vai tējkanna čirkstina un circenis dūc vai circenis čirkstina un tējkanna dūc, vai ari abi divi gan čirkstina, gan dūc reizē, — vismaz ne jūs, ne es ar savu galvu to nespētu droši pasacīt. Taču viens ir skaidrs: tējkanna un circenis vienā un tajā pašā brīdī, gluži kā viņiem vien zināma saliedēšanas spēka vadīti, katrs raidīja savu nomierinošo pavarda dziesmu itin kā reizē ar mirdzošās sveces staru ārā pa logu un tālu projām pa taku. Un šī gaisma, sastapdama kādu cilvēku, kurš tobrīd tai tuvojās cauri tumsai, vienā acumirklī nodeva tam šo sveicienu, teikdama: «Esi sveicināts pārnākam, veco zēn! Esi sveicināts, draudziņ!»

Kad šis mērķis bija sasniegts, tējkanna, pārliecinoši pieveikta, uzmutuļoja pāri malām un tika nocelta no uguns. Tad misis Pīribingla skriešus aizsteidzās pie durvīm, un tūlīt pat aiz tām sākās nerimstoša kņada: riteņu klau dzoņa saplūda ar zirga pakavu trokšņiem, pa vidu ska nēja vīrieša balss, priecīgi satraukts suns joņoja te iekšā te ārā, un nezin no kurienes pārsteidzošā un noslēpumainā kārtā uzradās bērns.

No kurienes šis bērns radās un kā misis Pīribingla tik īsā mirklī paspēja viņu sadabūt, to nu es nezinu. Taču pavisam neapstrīdami viņas rokās atradās īsts, dzīvs bērns, un viņa raudzījās tajā ar neslēptu lepnumu, kamēr viņu pašu uz pavarda pusi veda spēcīga auguma vīrietis, krietni garāks un vecāks par misis Pīribinglu — lai viņu noskūpstītu, tam vajadzēja manāmi pieliekties. Bet viņa bija šo pūliņu vērta. Ari tāds, kam augums padevies pāri par sešām pēdām, nebūtu žēlojis pūles, pat ar kriku sirgdams.

— Ak pasaulīt, Džon! — iesaucās misis Pīribingla. — Kāds tu izskaties šajā trakajā laikā!

Šajā trakajā laikā viņš patiesi izskatījās diezgan traki. Drēgnums bija aizķepinājis viņa skropstas ar tādiem kā iecukurotiem ledus gabaliņiem, un starp miglu un pavarda uguni taisni viņa ūsās veidojās krāšņas varavīksnes.

—     Ka gan citādi, Krikumiņ, — Džons nesteidzīgi atbildēja, noņemdams šalli un saberzēdams rokas, — nav jau… nav jau nekāda vasara. Kas tur par brīnumu?

—    Tu varētu nesaukāt mani par Krikumiņu, Džoni Man tas nepatīk, — teica misis Pīribingla, uzmezdama lūpu ar tādu izteiksmi, kas skaidri liecināja, ka viņai tas pat ļoti patīk.

—     Bet kas tad tu esi, ja ne Krikumiņš? — atteica Džons, lūkodamies lejup uz viņu ar smaidu un saspieždams viņas vidukli tik viegliņām, cik nu šī varenā plauksta un roka to prata. — Krikumiņš, kas… — un viņš paskatījās uz bērnu, — Krikumiņš, kas tura … Nē, neteikšu, baidos, ka neizdosies, bet gandrīz, gandrīz jau izdomāju varen labu joku. Labāku nekā citām reizēm.

Viņš ļoti bieži gandrīz, gandrīz kaut ko izdomāja — kaut ko, viņaprāt, ļoti gudru — šis lācīgais, gausais krietnais Džons, šis Džons, kurš izskatījās tik smagnējs bet nesa sevī tik gaišu vieglumu, šis Džons ar tik raupju virskārtu, bet tik maigu dvēseli, šis ārēji gausais, bet iek šēji ņiprais Džons, šis Džons, kurš bija tik flegmātisks un tomēr tik labs! Ak, māte Daba, piešķir saviem bērniem t patieso dvēseles poēziju, kāda slēpās šī nabaga vedēja krūtīs — te jāpiebilst, ka viņš bija visparastākais ve dējs, — un mēs ar prieku piecietīsim, ka viņu valodā skan proza un pati dzīve ir proza; ar prieku mēs pateiksimies tev par viņu sabiedrību!

Patīkami bija noskatīties, kā Krikumiņš ar savu nelielo augumu un bērniņu — īstu lellīti! — rokās koķetā sapņainībā raugās ugunī, noliekusi savu jauko galviņu uz vienu pusi tieši tik daudz, lai ļautu tai balstīties neparastā, drusciņ dabiskā, drusciņ uzspēlētā, tomēr ļoti pieglaudīgā un mīlīgā pozā pret lielo, masīvo vedēja stāvu. Patīkami bija noskatīties, kā viņš savā lācīgajā maigumā cenšas iekārtoties tā, lai masīvais plecs pēc iespējas labāk balstītu viegli pieglausto augumu, un cik nemanāmi viņš panāk, ka druknais pusmūža briedums nebūt nav kontrastā ar ziedošo jaunības pievilcību. Patīkami bija noskatīties, ar kādu uzmanību šo ainu vēro Tillija Slouboja (kaut gan viņa bija vēl padsmitniece), gaidīdama, kad vajadzēs pa, ņemt bērnu, — viņa stāvēja aizmugurē, iepletusi acis un muti, pastiepusi galvu uz priekšu, it kā gribētu ieelpot redzēto līdz ar gaisu. Un ne mazāk tīkami bija redzēt, kā vedējs Džons, Krikumiņam pieminot jau minēto bērniņu, saudzīgi aptur roku, ar ko gribējis bērnu aizskart — itin

kā baidīdamies, ka šī sīkā radība nesaplīst, — un kā viņš pieliecies aplūko to no droša attāluma ar tādu kā mulsu lepnumu — tāds varētu izskatīties lādzīgs angļu dogs, kurš pēkšņi atklājis, ka kļuvis par tēvu sīkam kanārijputniņam.

—    Vai viņš nav skaists, Džon? Vai neizskatās burvīgs — tāds aizmidzis?

—    Ārkārtīgi burvīgs, — atbildēja Džons. — Un kā vēli Viņš jau gandrīz vienmēr ir aizmidzis, vai ne?

—    Ak debestiņ, Džon! Tak, protams, nel

—    Ak tā? — Džons domīgi novilka. — Man likās, ka viņam parasti acis ir aizvērtas. Ehei!

—    Ak Dievs, Džon, kā tu mani sabiedēji!

—    Re nu, kā viņš tās groza — diez vai tas ir labi, ko? — vedējs izbrīnījies sacīja. — Redz, kā mirkšķina abas divas reizē! Un paskaties uz mutīti! Viņš taču elš kā zelta vai sudraba zivtiņa!

—    Nudien, tu neesi pelnījis saukties par tēvu, — noteica Krikumiņš ar pieredzējušas matronas pašcieņu. — Bet ko tad tu vari zināt par bērnu kaitēm, Džon? Tu jau tām pat nosaukumus nevarētu pateikt, dumiķi! — Un, pacēlusi bērnu uz kreisās rokas, pie kam papliķējusi tam pa muguriņu, lai tas kļūtu žirgtāks, viņa smiedamās ieknieba vīram ausī.

—    Nevarētu gan, — piekrita Džons, vilkdams nost mēteli. — Tev pilnīga taisnība, Krikumiņ. No tā es nezinu neko. Zinu tikai, ka šovakar pamatīgi dabūju cīnīties pret vēju. Visu ceļu līdz mājām tas pūta no ziemeļaustrumiem, taisni ratiem pretī.

—    Ak, tu nabadziņš! — iesaucās misis Pīribingla, tūdaļ sākdama dzīvi rosīties. — Se, paņem mazo mīlulīti, Tillij, lai es varu izdarīt, kas vajadzīgs. Ak, tu dieniņ, es viņu nosmacēt varētu ar skūpstiem! Pamūc nost, labo sunīt! Pamūc, Bokseri! Ļauj tikai man vispirms uzliet tēju, Džon, un tad es palīdzēšu tev tikt galā ar saiņiem un būšu kā rosīga bitīte. «Kā mazā, rosīgā bitīte …» — un tā tālāk, tu jau zini, Džon. Vai tu mācījies «Mazo, rosīgo bitīti», kad gāji skolā, Džon?

—    Ne tik labi, lai atminētos, — atzinās Džons. — Vienreiz jau gandrīz, gandrīz samācījos no galvas. Bet man laikam tāpat nekas nebūtu sanācis.

—    Ha, ha! — iesmējās Krikumiņš. Viņa prata smieties neparasti jautrus smieklus. — Kāds tu gan esi apburošs muļķītis, Džon, nē, nudien!

Necenzdamies to apstrīdēt, Džons piecēlās un izgāja ārā, lai pārliecinātos, vai zēns ar lākturi, kurš šaudijās šurpu turpu loga un durvju priekšā kā ziboša malduguns, ir pienācīgi parūpējies par zirgu, kas bija tik labi barots, ka diez vai jūs ticētu, ja es nosauktu jums tā apmērus, un tik vecs, ka tā dzimšanas diena jau sen bija nozudusi pa gājības miglā. Bokseris, apjauzdams, ka viņa uzmanība pienākas visai ģimenei un tā jāsadala līdzvērtīgās devās, ar apbrīnojamu nepastāvību šaudījās iekšā un ārā; brīža m tas, īsi ieriedamies, meta lokus apkārt zirgam, kurš tika sukāts staļļa priekšā, brīžam nevaldāmā skrējienā metās pie saimnieces, taču piepeši apstājās, itin kā gri bējis tikai pajokot, brīžam negaidot piegrūda savu mitro purnu Tillijas Sloubojas sejai, tā ka meitene zemajā šūpuļkrēsla pie pavarda iespiedzās aiz pārbīļa, brīžam pauda uzbāzīgu interesi par mazuli, brīžam nerimtīgi riņķoja pavarda priekšā; te tas apgūlās uz grīdas, it kā posdamies uz naktsguļu, te atkal piecēlās un, strupo astes galu izslējis, izmetās pa durvīm, itin kā nupat būtu atcerējies kādu norunātu tikšanos un sīkā riksītī mestos uz nolikto vietu.

— Tā! Tējkanna kartībā! — noteica Krikumiņš, darbodamās ar lādu aizrautīgu rosību kā maza meitenīte, kas spēlē saimnieci. — Un te ir auksta šķiņķa gabals, un te ir sviests, un te ir brūns maizes klaips, un te viss cits! Te būs veļas grozs mazākiem sainīšiem, Džon, ja tev tādi ir. Kur tu esi. Džon? Tillij, dari ko darīdama, bet neiemet mūsu dārgo bērniņu ugunī!

Te jāpiebilst, ka mis Sloubojai, kaut gan viņa dedzīgi noraidīja šāda brīdinājuma nepieciešību, piemita reta un apbrīnojama spēja allaž pakļaut bērnu briesmām, un viņa jau vairākkārt savā neizdibināmā veidā bija pamanījusies nopietni apdraudēt tā īso dzīvīti. Šī jaunā dāma bija gauži tieva un izstīdzējusi, tā ka pastāvīgi izskatījās, ka apģērbs teju, teju noslīdēs no stūrainajiem plecu vadžiem, uz kuriem tas bija uzkārts. Viņas ietērps izcēlās ar zināmu savdabību, jo las vienmēr bija kāds dīvaina piegriezuma flaneļa ģērbs, kas muguras daļā ļāva saskatīt korseti vai tās daļas nespodri zaļā krāsā. Tā kā mis Slouboja nemitīgi apbrīnoja visu ap sevi un turklāt vēl pastāvīgi apcerēja savas saimnieces un tās bērna jaukumus, tad var teikt, ka nelielie misēkļi viņas spriedumos tomēr darīja godu kā viņas sirdij, tā galvai; tiesa, bērna galvai no šī goda bija maz labuma, jo šie paši misēkļi laiku pa laikam noveda to saskarē ar priežkoka durvīm, skapīšiem, kāpņu margām, gultu galiem un citiem nepieļaujami cietiem priekšmetiem, taču misēkļus nepārprotami izraisīja Tillijas Sloubojas nerimtīgais izbrīns par to, ka ar viņu tik labi apietas un ka viņa nokļuvusi tik jaukās mājās. Jo par Slouboju māti un tēvu pasaulei nebija nekādu ziņu, un Tillija tika uzaugusi labdarības iestādē kā daždien atradene, un šis vārds — atradene — nenozīmē gluži to pašu, ko, teiksim, «lolojums» vai «acuraugs».

Ja jūs būtu redzējuši, kā mazā misis Pīribingla atgrie zās istabā kopā ar vīru, ieķērusies veļas groza malā un visiem spēkiem pūlēdamās to nest (tas nebija iespējams, jo grozu nesa viņš), jūs justos tikpat uzjautrināti kā Džons. Kas zina, varbūt šis skats uzjautrināja arī circeni, jo tā vai cita iemesla dēļ tas atkal sāka sparīgi čirkstināt.

—    Pavei! — ar savu ierasto gausumu noteica Džons. — Man šķiet, ka šovakar viņš ir jautrāks nekā citas reizes.

—    Un nav šaubu, ka viņš mums atnesīs laimi, Džoni Tā tas vienmēr ir bijis. Aizkrāsnē apmeties circenītis ir pati laimīgākā zīme pasaulēl

Džons paskatījās uz sievu tā, it kā viņam gandrīz, gandrīz būtu radusies doma, ka viņa pati ir tāds laimes nesējs circenis, un viņš pilnīgi piekrita teiktajam. Taču laikam arī šoreiz viņam neizdevās savu domu izveidot līdz galam, un viņš nesacīja neko.

—    Pirmoreiz es viņa priecīgo dziesmiņu dzirdēju tovakar, kad tu, Džon, ievedi mani šai mājā — manā jaunajā mājā, kur man vajadzēja kļūt par saimnieci. Gandrīz pirms gada. Vai tu atceries, Džon?

Ak, jā! Džons atcerējās. Es domāju gan!

—    Viņa dziesmiņa bija man tik brīnišķīgs sveiciens! Tā pauda tik daudz cerību un tik ļoti uzmundrināja manil Man šķita, tā stāsta, ka tu būsi mīļš un laipns pret mani un negaidīsi (tobrīd es, Džon, par to baiļojos), lai tavai muļķa sieviņai uz pleciem būtu veca un gudra galva!

Džons domīgi papliķ.ja šos plecus un pēc tam pašu galvu, kā gribēdams sacīt — nē, to viņš nav gaidījis, viņš ar lielāko prieku saņēmis tos tieši tādus, kādi tie ir. Un tas taču pilnīgi saprotams. Gan galviņa, gan pleci bija ļoti pievilcīgi.

—    Viņš toreiz stāstīja taisnību, Džon, jo tu man vienmēr nenoliedzami esi bijis pats labākais, pats uzmanīgākais, pats mīlošākais vīrs pasaulē. Sīs ir laimīgas mājas, Džon, un viņu dēļ es mīlu šo circenīti!

—    Nu, tad es ari viņu mīlu, — sacīja vedējs. — Es ari, Krikumiņ.

—    Es mīlu viņu to daudzo reižu dēļ, kad esmu viņā klausījusies, un to daudzo domu dēj, ko viņa nevainīgā dziesmiņa manī izraisījusi. Reizēm, puskrēslā sēdēdama, es esmu jutusies drusciņ vientuļa un nomākta, Džon, — tad, kad vēl nebija mazā, kurš tagad man sagādājis sabiedrību un ienesis mājā dzīvību, — un esmu domājusi, cik tu būtu nelaimīgs, ja es nomirtu, un cik nelaimīga būtu es, ja zinātu, ka tu mani esi zaudējis, un tad aizkrāsnē atskanēja viņa «cirks, čirks, cirks!», un man šķita, ka viņš vēsta man par kādu citu sīku balstiņu — tik jauku, tik miju, ka, domājot par to, manas bažas pagaisa kā slikts sapnis. Un tad, kad es reizēm baiļojos — jo reizēm es patiešām baiļojos, Džon, es taču biju ļoti jauna —, ka mūsu laulība varbūt izrādīsies neveiksmīga, jo es vēl biju gluži bērns un tu drīzāk varēji būt man par aizbildni nekā. par vīru, un ka tu, lai cik ļoti centīsies, varbūt tomēr nespēsi mani mīlēt tā, kā pats cerēji un gribēji, — tad atkal viņa «čirks, čirks, čirks!» mani uzmundrināja un deva man jaunu ticību un paļāvību. Šovakar, kad es šeit sēdēju, gaidīdama tevi, mīļais, es atkal domāju, cik daudz man pali dējis šis circenītis, un tāpēc es viņu mīlu!

—    Un es tāpat, — atkārtoja Džons. — Bet, Krikumiņ! Lai es nespētu tevi mīlēt tā, kā pats cerēju un gribēju? Es to spēju jau ilgi pirms tam, kad atvedu tevi šurp, ilgi pirms tam, kad tu kļuvi par circeņa saimnieci, Krikumiņ!

Viņa īsu mirkli uzlika plaukstu uz vīra rokas un palūkojās viņā ar bažām sejā, it kā gribēdama kaut ko sacīt Nākamajā brīdī viņa jau tupēja uz ceļiem pie veļas groza un, jautri čalodama, cilāja tajā sakrautos sainīšus.

—    Daudz to šoreiz nav, Džon, bet es nupat redzēju dažādas preces ratu aizmugurē, un, kaut gan ar tām varbūt ir vairāk klapatu, tomēr arī tās atmaksājas, tā ka mums nav iemesla gausties, vai ne? Un tu jau laikam arī šurpceļā šo to izvadāji un atdevi?

—    Jā gan! — atsaucās Džons. — Turklāt itin daudz.

—    Un kas ir šai apaļajā kastē? Ak, pasaulīt baltā, tā !aču ir kāzu torte!

-r Sieviete paliek sieviete! — noteica Džons ar apbrīnu balsī. — Vīra cilvēkam tas ne prātā nebūtu ienācis! Droši var teikt: saiņojiet kāzu torti kaut tējas kārbā, kaut noskrūvētā gultas rāmī, marinētu lašu bundžā vai citā tikpat neatbilstošā vietā — sieviete to vienalga atradīs bez jebkādām pūlēm. Jā gan, tā ir kāzu torte — es biju tai pa* kaj uz maiznīcu.

—    Un cik smaga… laikam sver kādas simt mārciņas! — iesaucās Krikumiņš, ar izteiksmīgu žestu mēģinādama to pacelt. — Kam tā būs, Džon? Kurp tā jāved?

—    Izlasi otrā pusē! — atteica Džons.

—    Ak debess! Vai tas var būt, Džon!

—    Jā, kas to būtu domājis? — Džons atsaucās.

—    Nē, patiešām, — Krikumiņš joprojām brīnījās, sēdēdama uz grīdas un neticīgi šūpodama galvu, — vai tas var būt Grafs un Tekltons, rotaļlietu fabrikants?

Džons pamāja ar galvu.

Ari misis Piribingla pamāja ar galvu, turklāt savas simt reizes no vietas. Tas nenozīmēja piekrišanu, bet mēmu un līdzjūtīgu izbrīnu; no visa spēka savilkusi lūpas čokurā (varu teikt droši, ka ne jau tādai vajadzībai šis lūpiņas bija radītas), viņa izklaidīgi raudzījās cauri savam labajam vedējam kaut kur tukšumā. Tikmēr mis Slouboja — mazuli izklaidēdama, viņa mēdza mehāniski atkārtot tikko dzirdētu sarunu fragmentus bez jebkādas jēgas un saistības, visus lietvārdus pārveidojot daudzskaitlī, — skaļi taujāja bērnam, vai tie patiešām esot Grafi un Tekltoni, rotaļlietu fabrikanti, un vai viņš iešot uz maiznīcām pēc tortēm, un vai māmītes uzreiz zinot, kas ir tais kastēs, ko tētiņi pārnesot mājās, un tā tālāk.

—    Un tas patiešām notiks! — sacīja Krikumiņš. — Mēs taču abas kopā gājām skolā, Džon!

Iespējams, ka viņš iztēlojās vai vismaz mēģināja iztēloties, kāda tai laikā varēja izskatīties viņa sieviņa. Neko nesacīdams, viņš lūkojās tajā ar domīgu, apmierinātu izteiksmi sejā.

—    Bet viņš taču ir tik vecs! Blakām viņai kā diena un nakts! Paklau, Džon, — par cik gadiem īsti šis Grafs un Tekltons ir vecāks nekā tu?

—    Bet par cik tasēm tējas es šovakar vienā piesēdienā izdzeršu vairāk, nekā Grafs un Tekltons jebkad izdzēris četros, ko? — Džons labsirdīgi atjautāja, pievilkdams krēslu pie apaļā galda un ķerdamies pie aukstā šķiņķa. — Ēdājs es nekāds lielais neesmu, bet tēju gan protu novērtēt, kas ir, tas ir, Krikumiņ!

Pat šī ierastā piebilde maltīšu reizēs, kura, kā daždien, pauda nevainīgu maldīšanos (jo Džona ēstgriba bija pat ļoti veselīga un pilnīgi runāja pretī šim raksturojumam), neizraisīja smaidu viņa jaukās sieviņas sejā; lēnām atstumdama tortes kārbu ar kāju, viņa joprojām domīgi stāvēja sainīšu vidū un, kaut gan bija nolaidusi acis, nemaz neredzēja savu glīto kurpīti, kurai parasti pievērsa tik daudz uzmanības. Domu pārņemta, viņa šķita aizmirsusi gan tēju, gan savu Džonu (kaut arī vedējs pasauca viņu vārdā un pat uzsita ar nazi pa galdu, lai atgrieztu viņu īstenībā), līdz viņš piecēlās kājās un saņēma sievu aiz rokas — tad gan Krikumiņš īsu mirkli palūkojās vīrā un steidzās apsēsties savā vietā pie tējas galda, smiedamās pati par savu aizsapņošanos. Tomēr tie nebija tādi smiekli kā iepriekš. Gan tonis, gan izteiksme bija pavisam citādi.

Apklusis bija arī circenis. Neparastā kārtā visa istaba bija zaudējusi daļu no līdzšinējās omulības. Valdīja pavisam citāda noskaņa.

—    Tātad šie ir visi sainīši, Džon, vai ne? — viņa teica, pārtraukdama ieilgušo klusuma brīdi, kuru vedējs veltīja savas iecienītās piebildes vienas daļas praktiskai ilustrēšanai — proti, apliecinājumam, ka prot novērtēt baudīto, kaut arī nebūt nevarēja piekrist, ka viņš neesot nekāds lielais ēdājs. — Tātad šie ir visi sainīši, Džon, vai ne?

—    Tas ir viss, — atteica Džons. — Ak tā… nē… es… — Viņš piepeši nolika nazi un dakšiņu un strauji ievilka elpu. — Nudien… es tak pavisam aizmirsu to veco kungu!

—    Veco kungu?

—    Jā, ratos, — atsaucās Džons. — Kad es pēdējo reizi viņu redzēju, viņš gulēja salmos aizmidzis. Kopš ienācu iekšā, es pāris reižu gandrīz, gandrīz viņu atcerējos, bet tad viņš man atkal izkrita no prāta. Ehei! Augšā! Laiks celties! Nu, kad tevi jupis!

Sos pēdējos vārdus Džons izteica jau ārā, aiz durvīm, kur bija izskrējis ar sveci rokā.

Mis Slouboja, padzirdējusi noslēpumainus izteikumus par «veco kungu», kas viņas dzīvajā iztēlē izraisīja pārdabiska rakstura asociācijas,* jutās tik satraukta, ka steigšus piecēlās no zemā šūpuļkrēsla kamīna priekšā, lai meklētu drošību tuvāk pie savas saimnieces svārkiem, un, iepretī durvju ailei sadūrusies ar kādu svešu sirmgalvi, jnstinktīvi vērsa pret to vienīgo uzbrukuma ieroci, kas bija viņas rīcībā. Tā kā šis ierocis izrādījās bērns, izcēlās liela kņada un satraukums, ko vēl vairāk saasināja modrais Bokseris, jo šis krietnais suns, būdams apdomīgāks par savu saimnieku, šķiet, visu laiku bija uzmanījis aizmigušo kungu, lai tas nesadomātu aiziet un paņemt līdzi jauna* papeļu atvases, kas bija piesietas ratu aizmugurē, un tagad uzticamais sargs joprojām cieši vēroja svešinieku, turklāt nopietni apdraudēdams viņa getras un īpaši nikņi vērsdainies pret to pogām.

—    Jūs nu gan esat apskaužams gulētājs, ser, — teica Džons, kad atkal bija atjaunota kārtība un iestājies mie/s; līdz tam brīdim vecais kungs bija nekustīgi stāvējis istabas vidū atsegtu galvu, — man gandrīz vai gribas vaicāt, kur ir tie seši pārējie… bet lai nu paliek joki, tāpat jau zinu, ka man nekas nesanāks. Kaut arī gandrīz, gandrīz izdevās, — vedējs pasmējies nomurmināja, — nupat jau bija uz mēles!

Svešinieks, kuram bija gari, balti mati, glīti un vec'iga jai sejai neparasti vīrišķīgi, noteikti vaibsti un tumšas dzīvi vērīgas acis, ar smaidu paraudzījās apkārt un svinīgi palocīja galvu, sveicinādams vedēja sievu.

Viņa ietērps bija ļoti savāds un neparasts — pilnīgi neatbilstošs šodienai. Tas bija viscaur brūnā krāsā. Roka svešais turēja lielu, brūnu bozi vai ceļa spieķi, un, kad viņš to atsita pret grīdu, tā pārdalījās un kļuva par krēslu. Uz tā vecais vīrs nesatricināmā mierā apsēdās

—    Nu rel — noteica vedējs, vērsdamies pie sievas — Tieši tā es viņu ieraudzīju sēžam ceļmalā. Sēdēja taisns kā ceļa stabs. Un gandrīz tikpat kurls.

—    Zem klajas debess, Džon?

—    Zem klajas debess, — atbildēja vedējs, — metās jau patumšs. «Maksa par braucienu,» viņš teica un iedeva man pusotra šiliņa. Pēc tam iekāpa ratos. Un te nu viņš ir.

—    Man liekas, ka viņš grasās iet prom, Džon!

Nebūt ne. Viņš tikai grasījās kaut ko teikt.

—    Ja neicbilstat, es palikšu tepat, kamēr man atnāks pakaļ, — svešinieks laipni teica. — Nepievērsiet man uz manībul

To pasacījis, viņš izņēma no vienas lielās kabatas acenes, no otras grāmatu un sāka lasīt. Bokserim atnācējs nepievērsa nekādu uzmanību, it kā tas būtu pats mierini Ilgākais jēriņš pasaulē.

Vedējs ar sievu apmulsuši saskatījās. Svešinieks pacēla galvu un, pārlaidis skatienu papriekš vienam, tad otram apvaicājās:

—    Vai tā ir jūsu meita, mans labais draugs?

—    Sieva, — atteica Džons.

—    Brāļameita? — svešais jautāja vēlreiz.

—    Sieva! — nodārdināja Džons.

—    Patiešām? — atjautāja svešinieks. — Vai tas var būt? Tik jauniņa!

Viņš rāmi aizgriezās un atsāka lasit. Tomēr, neizlasījis vēl ne pāris rindiņu, viņš atkal atrāvās no grāmatas, lai pavaicātu:

—    Un bērns ir jūsu?

Džona galvas mājiens bija tik sparīgs, ka ruporā nodārdināto atbilde nebūtu skaidrāk pārliecinājusi puskurlo viesi.

—    Meitene?

—    Pui-ka-a-a! — nokliedza Džons.

—    Arī ļoti jauniņš, ko?

Tūdaļ sarunā iejaucās misis Pīribingla.

—    Divi mēneši un trīs dienas! Potēts pirms sešām dienā-ām! Dūšigi turējā-ās! Dakteris teica, ka esot apbrīnojami skaists bērns! Neatpaliekot no piecus mē-ne-šus veciem! Tik vērigs un ņiprs, ka taisni brinu-u-ms! Jums liksies neticami, bet viņš jau ķer pats sevi aiz kājā-ām!

Un jaunā māmiņa, kas gluži aizelsusies kliedza šos īsos teikumus vecajam vīram ausī, aiz piepūles pietvīkusi pavisam sarkana, pienesa viņam parādīt mazuli kā neapstrīdamu sava triumfa pierādījumu, kamēr Tillija Slouboja, melodiski dūdodama neizprotamus vārdus! «Aču, aču!» — kas izklausījās pēc šķavu atdarinājuma, lēkāja kā telīte apkārt šim nevainīgajam radījumam, kurš no visa notiekošā nekā nesaprata.

—    Klau! Laikam jau nāk viņam pakaļ, — teica Džons. — Tur kāds ir aiz durvīm. Atver, Tillij!

Bet, iekams meitene paspēja to izdarīt, durvis atvērās pašas, jo tās bija ļoti vienkārši veidotas un bultu atgrūst varēja jebkurš, kas vien vēlējās — un to vēlējās itin daudzi, jo visiem kaimiņiem patika savu reizi omulīgi patērzēt ar vedēju, kaut arī viņš pats nebija nekāds lielais runātājs. Kad nu durvis bija tā atvērušās, pa tām ieslīdēja siks, kalsens noplukuša izskata vīrelis ar dziļdomīgu sejas izteiksmi; viņa mētelis izskatījās darināts no veca kastes pārvalka, jo, kad viņš pagrieza muguru, lai aiz,vērtu durvis un nosprostotu ceļu āra aukstumam, šis ietērps atklāja lielus, melnus iespiedburtus «GT». Turpat bija redzams arī uzraksts «STIKLS» tādiem pašiem lieliem burtiem.

—      Labvakar, Džon! — sacīja mazais vīrelis. — Labvakar, cienītā! Labvakar, Tillij! Labvakar, svešais kungsl Kā iet mazajam, cienītā? Ceru, ka Bokseris vesels?

—    Visi sveiki un veseli, Kaleb, — atbildēja Krikumiņš. — Paskatieties tikai uz šo burvīgo mazulīti, un juins tas būs pilnīgi skaidrs.

—    Pietiek arī paskatīties uz jums, — piemetināja Kalebs.

Tomēr viņš neskatījās uz namamāti, jo viņa apkārtklīstošais, domīgais skatiens allaž šķita veramies kaut kur citā telpā un laikā neatkarīgi no teiktajiem vārdiem; tieši tāpat varētu raksturot arī viņa balsi.

—    Vai ari uz Džonu, — Kalebs turpināja. — Vai uz Tilliju. Un kur nu vēl uz Bokseri!

—    Vai pašlaik daudz darba, Kaleb? — apvaicājās vedējs.

—    Ir jau gan, Džon, — atbildēja atnācējs ar tādu izskatu kā apsēstajam, kurš klīst pa pasauli, meklēdams kaut ko līdzvērtīgu vismaz filozofu akmenim. — Ir jau gan itin daudz. Pašlaik diezgan centīgi pieprasa Noasa šķirstus. Es labprāt drusku uzlabotu visu ģimeni, bet nesaprotu, kā to pie pašreizējās cenas lai izdara. Man pašam patiktos skaidri parādīt, kurš ir Sems, kurš Hams un kuras viņu sievas. Ari mušas, saproti, neiznāk pēc mēroga, ja salīdzina ar ziloņiem. Ek, ko nu par to! Vai tev ir priekš manis kāds sūtījums, Džon?

Vedējs pameklēja iepriekš novilktā mēteļa kabatā un izvilka sūnās un papīrā rūpīgi ievīstītu nelielu puķpodiņu.

—    Te ir, — viņš noteica, ļoti saudzīgi pielabodams auga izskatu. — Neviena lapiņa nav cietusi. Viss vienos pumpuros!

Kaleba izklaidīgais skatiens atdzīvojās, saņemot pasniegto, un viņš pateicās vedējam.

—    Tas ir dārgs, Kaleb, — sacīja vedējs. — Sajā gadalaikā tas ir ļoti dārgs.

—    Nav svarīgi. Man tas būs lēti, vienalga, cik maksātu, — atteica sīkais vīrelis. — Vai ir vēl kas, Džon?

—    Viena maza kastīte, — atbildēja vedējs. — Lūdzu, te būs!

—    «Kalebam Plameram», — izlasīja saņēmējs, burtodams adresi. — «Pārvedums naudā». Naudā, Džon? Diez vai tas ir man?

—    «Pārvadāt saudzīgi!» — izlaboja vedējs, pāri viņa plecam ieskatīdamies uzrakstā. — Kur tu te redzi pārvedumu naudā?

—    A! Pareizi! — iesaucās Ka!ebs. — Tad viss kārtībā. «Pārvadāt saudzīgi!» Jā, jā, tas ir man. Varētu jau būt pārvedums naudā, ja mans mīļais zēns tai zelta Dienvidamerikā būtu palicis dzīvs, Džon. Tu viņu mīlēji kā dēlu, Džon, vai ne? Tas tev nemaz nav jāsaka. Es tāpat labi zinu. «Kalebam Plaineram. Parvadāt saudzīgi!» Jā, jā, viss kārtībā. Tā ir kastīte ar leļļu acīm, domāta manas meitas darinājumiem. Ak, ja šai kastītē atrastos acu gaisma viņai pašai, Džoni

—    Kā es to vēlētos! — iesaucās vedējs.

—     Paldies, — noteica sīkais vīriņš. — Tu runa ka ļoti lāga cilvēks. Kad tā padomā, ka viņa nekad neredzēs visas tās lelles., bet tās skatās uz viņu platām acīm no rīta līdz vakaram! Tas kož sirdī, dari, ko gribi. Cik man tā skāde par piegādi, Džon?

—    Skāde būs liela, ja tā prasīsi, — atteica Džons.

—    Krikumiņ! Nupat jau gandrīz, gandrīz izdevās, vai nv>

—    Nu, tas jau izklausās pēc tevis, — piemetināja atnacējs. — Tu vienmēr esi dikti lādzīgs. Nu, kas tad vēl? Šķiet, ka tas ir viss.

—    Man gan šķiet, ka ne, — atteica vedējs. — Padomā vēl!

—    Varbūt kaut kas mūsu saimniekam, ko? — brīdi padomājis, minēja Kalebs. — Nu protams! Tāpēc jau es atnācu šurp, bet pašam galva pilna ar visiem tiem Noasiem un šķirstiem! Viņš pats laikam nav bijis šeit?

—    Nav gan, — atbildēja vedējs. — Pārlieku aizņemts ar līgavaiņa rūpēm.

—    Viņš tomēr taisījās šurp, — paskaidroja Kalebs,

—    jo pieteica, lai es ejot mājās pa šo ceļa pusi, un desmit pret vienu, ka viņš mani panākšot. Būs nu man jāiet ar. Vai jūs man neatļautu iekniebt Bokserim aste, kundze, — tikai mazdrusciņ?

—    Ak mūžs, Kaleb, kas tas par jautājumu!

—    Labi, neraizējieties, kundze! — sacīja sīkais vīriņš.

—    Viņam tas varbūt nepatiks. Mums nupat pienācis neliels pasūtījums pēc rejošiem suņiem, un man gribētos uztaisīt tos pēc iespējas dabiskus — cik nu par sešiem pensiem tas iespējams. Es tikai tāpēc. Neraizējieties, kundze. t Veiksmīgas sagadīšanās dēļ Bokseris tajā pašā brīdī

sāka riet bez minētā izaicinājuma. Bet, tā kā tas liecināja par jauna apmeklētāja tuvošanos, Kalebs, nolēmis atlikt modeļa novērošanu dabā uz citu — izdevīgāku reizi, uzcēla plecos apaļo kasti un steidzīgi atvadījās. Sīs pūles gan bija gluži veltīgas, jo viņš tikpat sastapās ar apinek lētāju taisni uz sliekšņa.

—    AI Tātad jūs esat šeit! Uzgaidiet brītiņu! Es aizve dīšu jūs mājās. Visu cieņu jums, Džon Pīribingl! Un vē vairāk jūsu jaukajai sieviņai. Viņa kļūst ar katru dieni skaistāka! Arvien pievilcīgāka, ja tas vispār vēl iespē jarns! Un arvien jaunaka, — viņš domīgi piemetināja klusākā balsī, — tas ir 1as lielākais joks!

—    Es būtu pārsteigta par jūsu komplimentiem, mister Teklton, — atteica Krikurniņš, turklāt bez sevišķas laipni bas, — ja nezinātu, ka tiem šobrīd dod iemeslu jūsu īpaši apstākļi.

—    Tātad jūs jau zināt?

—    Kaut kā piespiedu sevi tam ticēt, — atbildēja Kri kūmiņš.

—    Droši vien ar lielām pūlēm, ko?

—    Ar ļoti lielām pūlēm.

Rotaļlietu tirgonis Tckltons, parasti dēvēts par Grafi un Tekltonu — tas bija firmas nosaukums, kaut arī lidz īpašnieka Grafa daļa jau sen bija atpirkta un palicis tika; viņa vārds; tiesa, daži vēl mēļoja, ka palikusi arī viņa daba, ko pauž šī vārda burtiskā nozīme,* — rotaļlietu tir gonis Tckltons bija cilvēks, kura īsto aicinājumu pārpra tuši gan viņa vecāki, gan aizbildņi. Ja tie būtu padarījuši viņu par augļotāju, izmanīgu advokātu, šerifa ierēdni vai mākleri, viņš, iespējams, būtu izgāzis savu žulti jau agri nos gados, pilnībā apmierinājis tieksmi sariebt citiem un mūža nogalē kļuvis par itin patīkamu cilvēku — kaut vai zināmas dažādības un jauninājuma pēc. Taču, iestidzis tracinoši rāmajā rotaļlietu ražošanas jomā, viņš bija kļuvis par tādu kā piejaucētu cilvēkēdāju, kurš visu mūžu pārtiek no bērniem un ir to nesamierināms ienaidnieks. Viņš nicināja rotaļlietas, un nekas viņu nepiespiestu nopirkt kādu no tām sev pašam; ar ļaunu prieku viņš cen tās piešķirt draudīgu izteiksmi kartona fermeriem, kas dzina cūkas uz tirgu, ziņotājiem, kas vēstīja par tiesas vīru zaudētajām sirdsapziņām, uzvelkamām vecām dā mām, kas lāpīja zeķes vai grieza pīrāgus, un citiem līdzi giem savu preču paraugiem. Viņa dvēsele veldzējās gaisotnē, ko radīja atbaidošas maskas, derdzīgi, spalvaini atsperkastīšu velni sarkanām aeīm, pūķi — vampīri, sātaniska izskata stāvkundziņi, kas nebija apguldināmi un pastāvīgi virpuļoja uz priekšu, pārbiedēdami bērnus līdz neprātam. Sīs lietas bija viņa vienīgais iepriecinājums un drošības vārsts. Līdzīga veida izgudrojumos viņš bija nepārspējams meistars. Jebkurš radījums, kas atgādināja lietuvēnu, viņu bezgala sajūsmināja. Ražodams burvju lākturus ar briesmoņu bildītēm, kurās šie tumsas spēki bija atainoti kā pārdabiski moluski ar cilvēku sejām, viņš bija pat piedzīvojis zaudējumus, tomēr šīs lietiņas mīlēja vēl vairāk par citām. Ne mazums naudas viņš bija izdevis, lai paspilgtinātu negantības vaibstus milžu sejās, un, kaut arī pats nebija nekāds zīmētājs, it veiksmīgi prata dot norādījumus saviem māksliniekiem, ievelkot ar krītu šo radījumu viepjos pa kādai glūnīgi ņirdzīgai līnijai, kas spēja laupīt dvēseles mieru jebkuram jaunam cilvēkam vecumā no sešiem līdz vienpadsmit gadiem visas garās Ziemsvētku vai vasaras brīvdienas.

Kāds šis vīrs bija attiecībā pret rotaļlietām, tāds pats (kā tas parasti mēdz būt) viņš bija arī pārējā dzīvē. Tāpēc jūs viegli varat iedomāties, ka zaļajā milzu apmetnī, kas sniedzās valkātājam pāri puslieliem, slēpās līdz zodam aizpogājies apbrīnojami pievilcīgs cilvēks un ka šādos iespaidīgi iecirtīga izskata zābakos ar sarkankoka krāsas atlokiem nekad nebija stāvējis vēl dvēseliskāks dabas veidojums un lieliskāks sarunu biedrs.

Un tomēr rotaļlietu tirgonis Tekltons grasījās precēties. Grasījās precēties, par spīti visam teiktajam. Turklāt ar ļoti jaunu meiteni, ar jaunu un skaistu meiteni.

Nevarētu sacīt, ka viņš sevišķi izskatījās pēc līgavaiņa, stāvēdams tē, vedēja virtuvē, sašķiebtu augumu un greizu grimasi sažuvušajā sejā, platmali uzvilcis gandrīz vai uz deguna un rokas sabāzis dziļi kabatās, kamēr no vienas šaurās acs viena šaurā kaktiņa laukā glūnēja visa viņa sarkastiskā, ļaunīgā būtība, gluži kā vienā veselumā sakausēta kraukļu bara melnā dvēsele. Taču būt par līgavaini viņš bija cieši izlēmis.

—    Pēc trim dienām. Nākamajā ceturtdienā. Pirmā gada mēneša pēdējā dienā. Tad būs manas kāzas, — sacīja Tekltons.

Vai es minēju, ka viena acs viņam aizvien bija plati atplesta, bet otra gandrīz pavisam piemiegta un ka taisni šī piemiegtā acs allaž bija tā izteiksmīgākā? Laikam neminēju vis.

' — Tad būs manas kāzas! — atkārtoja Tekltons, žvadzinādams naudu.

—    Bet tā taču ir arī mūsu kāzu diena! — iesaucās vedējs.

—    Ha, ha! — iesmējās Tekltons. — Tas tik ir juks! Vēl viens taisni tāds pats pāris! Taisni tāds pats!

Grūti aprakstīt sašutumu, kas pēc šī pašpārliecinātā apgalvojuma pārņēma Krikumiņu. Ko viņš vēl neizdomās? Tā jau var tikpat labi pieļaut iespēju, ka viņam būs taisni tāds pats bērns! Galīgi jucis!

—    Paklau! Man jums kas sakāms, — nomurmināja Tekltons, piegrūzdams vedējam ar elkoni un pavilkdams viņu mazliet nostāk. — Vai atnāksiet uz manām kāzām? Jūs ka nekā esat līdzīgā stāvoklī.

—    Kā tā — līdzīgā stāvoklī? — nesaprata vedējs.

—    Nu tak vecuma starpības ziņā, — paskaidroja Tekltons, vēlreiz piegrūzdams viņam ar elkoni. — Atnāciet pie mums kādu vakaru iepriekš, un pasēdēsim brītiņu kopā.

—    Kāpēc? — jautāja Džons, pārsteigts par šo uzstājīgo viesmīlību.

—    Kāpēc? — atjautāja otrs. — Tas nu gan ir neparasts veids, kā atbildēt uz ielūgumu. Nu tak prieka pēc — lai pabūtu kompānijā, un tā tālāk.

—    Man vienmēr licies, ka jums kompānijas nepatīk, — teica Džons, kā allaž vienkārši un skaidri.

—    Ha! Redzu, ka ar jums nav nozīmes runāt citādi kā skaidru valodu, Džon! — teica Tekltons. — Nu tad redziet, patiesība ir tāda, ka jums abiem ar sievu piemīt tāds… nu, kā pie tējas galda mēdz sacīt: tāds omulīgs gars. Mēs jau, protams, zinām, kā tas ir īstenībā, bet…

—    Nē, nezinām vis, — Džons viņu pārtrauca. — Par ko jūs runājat?

—    Nu labi! Tad teiksim, ka nezinām, kā tas ir īstenībā, — izlaboja Tekltons. — Pieņemsim, ka nezinām. Kā jums tīk — tara nav nekādas nozīmes. Es gribēju teikt: tā kā jums piemīt tāds omulīgs gars, jūsu klātbūtne atstās labvēlīgu iespaidu uz nākamo misis Tekltonu. Un, kaut gan man izskatās, ka jūsu godātā kundze nav sevišķi labvēlīgi noskaņota pret manām laulībām, viņa tomēr gribot negribot man šādi palīdzēs, jo ap viņu strāvo tik veselīgs un omulīgs gars, kas vienmēr atstāj iespaidu — pat uz pašiem vienaldzīgākajiem. Tātad jūs atnāksiet?

—    Mēs esam norunājuši, ka savu kāzu gadadienu atzīmēsim mājās, — sacīja Džons. — To mēs sev apsolījām jau pirms pusgada. Redziet, mums šķiet, ka mājas …

—    Hal Nu, kas tad ir mājas? — iesaucās Tekltons. — Četras sienas un griesti! (Kāpēc jūs nesitat nost to circeni? Es jau sen tā būtu izdarījis. Es viņus vienmēr apsitu. Ciest nevaru to čirkstēšanu!) Četras sienas un griesti ir arī manās mājās. Nāciet pie manis!

—    Ak jūs sitat nost savus circeņus? — pārjautāja

Džons.

—    Saberžu druskās, ser, — atmeta Tekltons, smagi piesizdams papēdi pie grīdas. — Nu, tad jūs atnāksiet? Tas, redziet, ir jūsu interesēs tikpat daudz, cik manējās, lai sievietes pārliecinātu viena otru, ka ir apmierinātas ar dzīvi un neko vairāk nevēlas. Es viņas pazīstu! Ko viena pasaka, to otra tūlīt pakaļ. Un vēl viņās mīt sacensību gars, ser, — ja jūsu sieva pateiks manējai: «Es esmu vislaimīgākā sieviete pasaulē, un mans vīrs ir vislabākais vīrs pasaulē, un es viņu dievinu,» — tad mana sieva teiks jūsējai to pašu vai vēl vairāk un pati gandrīz tam ticēs.

—    Tātad jūs gribat teikt, ka īstenībā tā nav? — vaicāja vedējs.

—    Nav? — Tekltons atsaucās, īsi un skarbi iesmiedamies. — Kas nav?

Vedējs tā kā gribēja piemetināt: «…ka viņa jūs dievina,» — bet, sastapis piemiegtās acs skatienu zibsnījam sev pretī pāri uzslietajai apmetņa apkaklei, kuras mala bija par mata tiesu no šīs acs, juta, ka te ir pilnīgi neiespējami kaut ko dievināt, tāpēc paskaidroja: — …ka viņa tam netic.

—    Ak jūs, nešpetni! Nu jau gan jokojat, — noteica Tekltons.

Taču vedējs, kurš gan viesa vārdu nozīmi saprata visai palēnām, mēroja to ar tik nopietnu skatienu, ka tas juta nepieciešamību izteikties skaidrāk.

—    Man radusies iegriba, — sacīja Tekltons un, pacēlis kreisās rokas delnu, ar otru roku uzsita tai pa rādītājpirkstu, kā gribēdams teikt: «Tas esmu es — Tekltons!» — man radusies iegriba, ser, apņemt jaunu un skaistu sievu. — Un viņš uzsita pa mazo pirkstiņu, kā apzīmēdams to par līgavu, turklāt uzsita ne jau saudzīgi, bet asi un sparīgi, ar varas apziņu. — Es varu apmierināt šo iegribu, un es to daru. Tā ir mana kaprīze. Bet… tagad paskatieties!

Viņš norādīja uz Krikumiņu, kura domīgi sēdēja pavarda priekšā, zodu ar bedrīti atspiedusi delnā, vērodama spožās liesmas. Vedējs paraudzījās uz viņu, tad uz Tekltonu, tad atkal uz viņu un atkal uz Tekltonu.

—    Viņa godā un klausa savu vīru, par to nav šaubu, vai ne? — teica Tekltons. — Un, tā kā es neesmu jūtelīgs cilvēks, man ar to pilnīgi pietiek. Bet vai jūs domājat, ka viņa jūt vēl ko citu?

—    Es domāju, — atbildēja vedējs, — ka izmestu pa logu ikvienu, kurš apgalvotu, ka nejūt.

—    Pilnīgi pareizi! — viesis atsaucās ar negaidītu gatavību piekrist. — Protams! To jūs noteikti izdarītu! Nemaz nešaubos! Ar labu nakti! Jaukus sapņus!

Tas samulsināja vedēju, pret paša gribu viņu pārņēma nedrošības un neveiklības sajūta. Noslēpt viņš, protams, to nemācējā.

—    Ar labu nakti, mīļais draugs! — līdzjūtīgi sacīja Tekltons. — Es dodos prom. Redzu, ka patiesībā mēs esam pilnīgi vienādi. Vai neatnāksiet pie mums rītvakar? Ka ne, ne! Parīt, cik zinu, jūs iesiet apciemot draugus. Es arī tur būšu un atvedīšu līdzi savu nākamo sievu. Tas viņai nāks par labu. Vai piekrītat? Pateicos! Kas tad tas?

Vedēja sievai izlauzās skaļš kliedziens — skaļš, spalgs un spējš kliedziens, kas sadrebināja istabu kā stikla trauku. Viņa bija piecēlusies no savas vietas un stāvēja gluži kā sastingusi aiz šausmām un pārsteiguma. Svešinieks bija pienācis tuvāk ugunij, lai apsildītos, un stāvēja gandrīz līdzās viņas krēslam. Taču viņš pat nepakustējās.

—    Krikumiņ! — iesaucās vedējs. — Mērij! Mīļā! Kas tev notika?

Nākamajā brīdī visi bija sasteigušies viņai apkārt. Kalebs, kurš snauduļoja, apmeties uz tortes kārbas, pirmajā pusatmodā no aizmirstības, kurā bija ieslīdzis, sagrāba mis Slouboju aiz matiem, taču tūdaļ atvainojās.

—    Mērij! — vedējs iesaucās, satverdams sievu rokās. — Vai tev slikti? Kas notika? Pastāsti, mīļā!

Atbildes vietā viņa tikai sasita plaukstas un sāka mežonīgi smieties. Tad, izslīdējusi vīram no rokām un noslīgusi uz grīdas, viņa paslēpa seju priekšautā un rūgti apraudājās. Pēc tanī viņa atkal smējās un atkal raudāja, tad sāka žēloties, ka ļoti salstot un ļāva aizvest sevi pie pavarda un apsēdināt agrākajā vietā. Vecais vīrs joprojām nekustīgi stāvēja turpat.

—    Man ir labāk, Džon, — viņa teica. — Man tagad ir jau pavisam labi… es …

«Džon!» Bet Džons taču stāvēja viņai otrā pusē! Kāpēc viņa raudzījās uz dīvaino, veco kungu, it kā runātu ar viņu? Vai viņas prāts būtu aptumšojies?

—    Tikai iedoma, Džon, mīļais… tāds pārbīlis… kaut kas piepeši nostājās acu priekšā… pati nezinu, kas … Tagad ir prom, pavisam prom.

—    Labi gan, ka prom, — nomurmināja Tekltons, ar izteiksmīgo aci pārlaizdams skatienu visai istabai. — Interesanti, kur tas palika un kas tas bija. Hm! Kaleb, panāciet šurp! Kas tas ir ar tiem sirmajiem matiem?

—    Es nezinu, ser, — čukstus atbildēja Kalebs. — Savā mūžā neesmu šo redzējis. Labs paraugs riekstkodim, pavisam jauns modelis. Ja bīdāmais žoklis kustētos uz leju līdz pat vestei, viņš izskatītos lielisks.

—    Nav pietiekami nejauks, — iebilda Tekltons.

—    Vai ari sērkociņu kārbai, — domās nogrimis, prātoja Kalebs, — kas tas būtu par modeli! Noskrūvē galvu un ieliek sērkociņus; kad vajag aizdedzināt, pagriež ar kājām gaisā — tā tik būtu viena varena kārba kungu istabā uz kamīna, taisni tā, kā tagad stāv!

—    Ne uz pusi nav tik nejauks, kā vajadzētu, — Tekltons nepiekrita. — Nekā no viņa nav. Nāciet! Paņemiet to kasti! Nu, ceru, ka jums tagad ir labi?

—    Ai, jā, tas ir prom! Pavisam prom! — atsaucās jauniņā saimniece, steidzīgi mādama viņam sveikas. — Ar labu nakti!

—    Ar labu nakti! — sacīja Tekltons. — Ar labu nakti, Džon Pīribingl! Nesiet to kasti uzmanīgi, Kaleb! Ja nosviedīsiet zemē, es jūs nositīšu. Tumšs kā peklē, un laiks vēl draņķīgāks nekā iepriekš, ko? Ar labu naktil

Vēlreiz aplaidis vērīgu skatienu istabai, viņš izgāja pa durvīm, un viņam sekoja Kalebs, nesdams uz galvas kāzu torti.

Vedējs bija tā satraucies par savu jauno sievu un tik nodarbināts ar viņas mierināšanu un aprūpēšanu, ka līdz pat šim brīdim lāgā netika ievērojis svešinieka klātbūtni, bet tagad pamanīja, ka tas palicis viņu vienīgais viesis.

—    Redzi, viņš nepieder pie tā pulciņa, — Džons teica. — Vajadzēs dot viņam mājienu, ka laiks iet prom.

—    Lūdzu piedošanu, mans draugs, — sacīja vecais kungs, pieiedams viņam klāt, — jo vairāk tāpēc, ka jūsu sieva diemžēl nejūtas labi; taču pavadonis, bez kura es

, nekādi nevaru iztikt sava fiziskā trūkuma dēļ, — un viņš pieskārās savām ausīm un papurināja galvu, — nav ieradies, un es baidos, ka ir noticis kāds pārpratums. Nejaukais laiks, kura dēļ man tik patīkams bija patvērums jūsu ratos (kaut man liktenis lemtu nekad neciest sliktāku patvēruinu!), joprojām nav tapis labāks. Vai jūs nebūtu tik laipns un neizīrētu man šai naktij gultas vietu?

—    Jā, jā! — iesaucās Krikumiņš. — Jā! Protams!

—    Ak tā, — novilka vedējs, izbrīnījies par šo steidzīgo piekrišanu. — Nu labi! Man nekas nav pretī, tomēr es neesmu īsti pārliecināts, ka .. .

—    Cst! — viņa pārtrauca viru. — Mīļo Džon!

—    Bet viņš taču neko nedzird, — vedējs bilda pretī.

—    Es jau zinu, bet .. . Jā, ser, protams! Jā, protams! Es tūlīt pat uzklāšu viņam gultu, Džon!

Drudžainais satraukums un uzbudinātā rosība, viņai aizsteidzoties, bija tik dīvaini, ka vedējs gluži kā apstulbis palika raugāmies viņai nopakaļ.

—    Nu, vai viņu māmītes uzklās gultas, ko? — mis Slouboja uzsauca mazulim. — Un vai viņu matiņi kļūst brūni un sprogaini, kad noņem cepurītes, un nobaida nabaga mīlulītes, kas sēž pie pavardiem?

Tā kā šaubu un mulsuma mocītam prātam nereti raksturīga grūti izskaidrojama pieķeršanās nenozīmīgiem sīkumiem, vedējs, staigādams turp un atpakaļ, pieķēra sevi daudz reižu domās atkārtojam pat šos bezjēdzīgos vārdus. Tik daudz reižu, ka viņš tos drīz zināja no galvas, bet joprojām skaitīja sevī, kā mācību stundu iekaldams, kamēr Tillija, ar plaukstu noberzējusi mazo, kailo galviņu (pēc visu auklīšu paraduma) tieši tik daudz, cik ieskatīja par noderīgu, atkal uzsēja mazulim cepurīti.

«Un nobaida nabaga mīlulītes, kas sēž pie pavardiem … Es gribētu gan zināt, kas nobaidīja Krikumiņu,» prātoja vedējs, soļodams uz priekšu un atpakaļ.

Viņš juta visdziļāko nicinājumu pret rotaļlietu tirgoņa izteiktajiem mājieniem, un tomēr tie viesa viņā neskaidru, nenosakāmu neveiklības sajūtu. Jo Tekltons bija vērīgs un izmanīgs, bet vedējs pats mokoši apzinājās, ka ir lēns domātājs, tāpēc ikviens pusē pārtraukts mājiens darīja viņam raizes. Viņam, protams, nebija ne mazākās tieksmes saistīt jebkādus Tekltona vārdus ar savas sievas neparasto uzvedību, tomēr abi Šie pārdomu temati jaucās viņam pa galvu vienlaikus, un viņš nekādi neiespēja tos nošķirt.

Gulta drīz bija saklāta, un apmeklētājs, atteicies no jebkāda cienasta un izdzēris tikai tasi tējas, devās pie miera. Tad Krikumiņš — viņa tagad jutās pavisam labi, kā pati apgalvoja, atkal pavisam labi — sakārtoja vīram lielo atpūtas krēslu stūrī pie pavarda, piebāza viņa pīpi un, pasniegusi to viņam, apsēdās uz sava parastā soliņa viņam līdzās pavarda priekšā.

Viņa vienmēr vēlējās sēdēt katrā ziņā tieši uz šī soliņa. Es domāju, ka šis soliņš viņai droši vien šķita kaut kā īpaši vilinošs un neatvairāms.

Varu nešaubīgi apgalvot, ka neviens visā pasaulē neprata piepildīt pīpi tik labi kā Krikumiņš. Tas bija lielisks skats, kad viņa iebāza savu patuklo pirkstiņu pīpes galviņā, pēc tam iepūta kātā, lai iztīrītu eju, un, izdarījusi to, rādīja tādu seju, it kā ejā patiesi kaut kas būtu aizķēries, un pūta vēl daudz reižu pēc kārtas, un lika pie acs kā teleskopu, savilkusi jauko sejiņu visai izaicinošā grimasē. Ja runa ir par tabaku, šai jomā viņa bija nepārspējama lietpratēja, un tas, kā viņa ar papīra vīkšķi aizdedzināja pīpi, kad tā jau bija vedējam mutē, — turēdama liesmiņu viņam pie paša deguna un tomēr to neapsvilinādama —, tā jau bija māksla, visīstākā māksla.

To atzina arī circenis un tējkanna, atkal uzsākdami dziesmu. To atzina spožā pavarda uguns, atkal iedegdamās gaišās liesmās. To atzina mazais pļāvējs uz pulksteņa, darīdams savu neievēroto darbu. Un vairāk par visiem to atzina vedējs, kura sejā pamazām izzuda bažīgās rievas un iegula rāms gaišums.

Un, kamēr viņš domīgā mierā kūpināja savu pīpi un kamēr holandiešu pulkstenis tikšķēja un sarkanā uguns kvēloja, un circenis čirkstināja, viņa mājas un pavarda brīnumdaris (jo tāds šis circenītis nenoliedzami bija) kā teiksmains burvis izslīdēja no paslēptuves istabā un uzbūra ap viņu dažnedažādus mājas pavarda tēlus. Istabu piepildīja visvisāda vecuma un lieluma Krikumiņi. Kjikumiņi — nebēdīgas meitenītes, kas skraidelēja viņa priekšā, lasīdamas pļavās puķes; Krikumiņi — kautras jaunavas, kas gan vairījās, gan tiecās pretī viņa paša smagnējā dubultnieka aicinājumam; Krikumiņi — jaunlaulātas sievas, kas nāca iekšā pa namdurvīm un mulsdamas pieņēma saimniecības atslēgas; Krikumiņi — jaunas māmiņas, kas, Slouboju māņu tēlu pavadītas, nesa kristīt savus jaundzimušos; Krikumiņi — cienījamas precētas sievas, joprojām jaunas un ziedošas, kas ciemata ballē vēroja dejojam Krikumiņus — meitas; Krikumiņi — tuklas vecmāmiņas, ko no visām pusēm apstājuši un apsēduši sārti mazbērni; Krikumiņi — sačervelējušās večiņas, kas balstījās uz spieķa un gāja, drebelīgi grīļodamās. Turpat saradās arī vedēji — večuki, kam pie kājām gulēja aiz vecuma akli Bokseri; jauni rati ar jauniem braucējiem (un izkārtne «Brāļi Piribingli» uz brezenta pārklāja); veci un nevarīgi vedēji, ko aprūpēja vismaigākās rokas; mirušo un aizgajušo vedēju zaļās atdusas vietas kapsētā. Un, kamēr circenis viņam visu to rādīja — viņš skaidri redzēja ikvienu sīkumu, kaut arī skatiens bija pievērsts ugunij, — vedēja sirds kļuva gaiša un viegla, tin viņš sajuta dziļu pateicību sava mājas pavarda dieviem, bet Grafs un Tekltons viņa domās vairs neaizņēma vairāk vietas kā jūsējās.

Bet kas gan ir šis jaunā cilvēka tēls, ko tas pats brīnumdaris circenis uzbūris tik tuvu pie Krikumiņa soliņa, un kas stāv tur tik vientuļš un nošķīries no citiem? Kāpēc tas tik ilgi kavējas viņas tuvumā, uzlicis roku uz kamīna malas, un visu laiku atkārto: «Precējusies! Un ne ar mani!»

Ai, Krikumiņ! Ai, neuzticamo Krikumiņ! 5im cilvēkam neatrodas vieta nevienā tava vīra iztēles ainā. Kāpēc gan viņa ēna uzgūlusi jūsu pavardam?

CIRCENISA OTRĀ DZIESMA

Reiz kādā mazā būdiņā dzīvoja Kalebs Plamcrs kopā ar savu aklo meitu … tā mēdz sākties pasakas, un es svētīju pasakas, turklāt, cerams, ar jūsu atbalstu — par to, ka tās ar saviem stāstiem rotā mūsu ikdienas pasaulil …Tātad Kalebs Plamers ar savu aklo meitu dzīvoja mazā koka būdiņā, kas atgādināja saplaisājušu rieksta čaumalu un, patiesību sakot, bija tīrā nieka pūtīte uz Grafa un Tekltona iespaidīgā sarkanu ķieģeļu deguna. Grafa un Tekltona fabrika bija pats dižākais šīs ielas vaibsts, bet Kaleba Plamcra mītni varētu sagraut ar pāris āmuru vēzieniem un druskas bez pūlēm sabērt un aizvest prom ratos.

Ja pēc šāda uzbrukuma kāds parādītu Kaleba Plamera mājoklim tik daudz goda, ka pamanītu tā zudumu, tad viņš, bez šaubām, atzītu to par ievērojamu uzlabojumu apkārtnes izskatā. Tas bija pielipis Grafa un Tekltona ēkai gluži kā jūras vēzītis kuģa ķīlim, kā gliemezis durvju dēlim vai kā suņu sēņu puduris koka stumbram. Taču tieši

no šī aizmetņa bija izaudzis varenais Grafa un Tekltona koks, un tieši zem šī greizā jumta priekšpēdējais Grafs bija pieticīgi gatavojis rotaļlietas veselai zēnu un meiteņu paaudzei, un tie bija spēlējušies ar tām, pārbaudījuši, kas tajās iekšā, salauzuši tas un devušies pie miera.

Es teicu, ka šeit dzīvoja Kalebs ar savu nabaga aklo meitu. Patiesībā man vajadzēja teikt, ka šeit dzīvoja Kalebs, bet viņa nabaga aklā meita mājoja pavisam citur — Kaleba iekārtotā burvju namiņā, kur nebija ne posta, ne trūkuma un kur rūpesti nemēdza iegriezties. Kalebs nebija burvis, taču vienīgajā brīnumu mākslā, kas mums visiem pieejama, — uzticamas un negaistošas mīlestības mākslā — viņu bija skolojusi pati Daba, un visas burvju pārvērtības bija tās mācība.

Aklā meitene nezināja, ka istabas griesti ir noplukuši, ka plankumiem klātajām sienām vietvietām izdrupis apmetums, ka plaisas tajās nav aizziestas un plešas ar katru dienu platākas, ka sijas palēnām drūp un tiecas sabrukt. Aklā meitene nezināja, ka dzelzs rūsē, koks trūd, papīrs plūk un lobās, viņa nezināja sava grūstošā mājokļa izmērus, formu un īstenās proporcijas. Aklā meitene nezināja, ka uz galda stāv neglīti, bezveidīgi fajansa un māla trauki, ka mājā valda bēdas un grūtsirdība, ka tēva plānie mati kļūst arvien sirmāki viņas neredzīgo acu priekšā. Aklā meitene nezināja, ka viņiem ir dzedrs, prasīgs un neiejūtīgs saimnieks; īsāk sakot, viņa nezināja, ka Tekltons ir Tekltons, bet dzīvoja pārliecībā, ka šis vīrs ir īpatns jokdaris, kas labprāt pamēļo ar viņiem un kas, būdams viņu abu sargeņģelis, tomēr neparko negrib dzirdēt neviena pateicības varda.

Un tas viss bija Kaleba darbs, viņas vienkāršā tēva veikums! Bet arī viņam aizkrāsnē dzīvoja circenis, un kādreiz, kad aklā, bez mātes palikusī meitiņa vēl bija pavisam maza, viņš bija skumīgi klausījies tā dziesmiņā, un šis brīnumdaris bija iedvesis viņā domu, ka pat nelaimīgā bērna kaiti var vērst tam par svētību un ka meiteni var darīt laimīgu ar šādām sīkām viltībiņām. Jo visa circeņu cilts slēpj sevī brīnumdaru spējas, kaut arī cilvēki, kas nav tiem labvēlīgi noskaņoti, nemaz to nezina (un tā ga, dās visai bieži); un neredzamajā pasaulē nav maigākas un patiesākas balss, uz kuru tik nešaubīgi varētu paļauties, no kuras ar tādu pārliecību varētu gaidīt pašu sirsnīgāko padomu, kā tās balsis, kurās pavarda un aizkrāsnes brīnumdari uzrunā cilvēku dzimumu.

Kalebs ar meitu kopā sēdēja un strādāja savā parastajā darbistabā, kas vienlaikus kalpoja viņiem par dzīvojamo istabu, — un ta bija dīvaina telpa. Tajā rindojās mājas — gan pabeigtas, gan nepabeigtas, pielāgotas dažādu sabiedrisko stāvokļu lellēm. Te bija piepilsētas mājokļi vidēji nodrošinātām lellēm,. virtuves un atsevišķas istabas īres namos zemākās kārtas lellēm, grezni pilsētas savrupnami augstāko aprindu lellēm. Dažas no šīm mītnēm jau bija pamatos apgādātas mēbelēm atbilstoši mazāk nodrošināto leļļu iespējām, citus namus varēja iekārtot pēc patikas grezni un dārgi, izmantojot krēslus, galdus, dīvānus, gultas un drapērijas, kas plašā izvēlē rindojās plauktos. Aristokrātija, vidusšķira un vienkāršā tauta, kam šie mājokļi bija paredzēti, gulēja grozos pa visu istabu, plati ieplestām acīm raudzīdamies griestos, bet, lai ievērotu leļļu dažādo sabiedrisko stāvokli un norādītu uz katras vietu attiecīgās kārtas ietvaros (ko īstenajā dzīvē, kā pieredze rāda, ir gaužām grūti izdarīt), šo leļļu meistari bija manāmi pārspējuši dabu, kura nereti atļaujas gluži aplamas kaprīzes: tie nebija apmierinājušies ar tādām vispārpieņemtām ārišķīgām pazīmēm ka zīda atlass, katūns un lupatu gabaliņi, bet papildinājuši savus darinājumus ar iespaidīgām individuālām īpašībām, kas izslēdza jebkādu kļūdas iespēju. Tādējādi augstāko aprindu leļļu dāmas vaska locekļi bija nevainojami simetriski, bet tādi tie bija tikai viņai un tiem, kas šai skaistulei līdzvērtīgi. Nākamās sabiedriskās pakāpes pārstāves bija darinātas no ādas un vēl nākamās — no rupja audekla. Runājot par vienkāršajiem ļautiņiem, to izgatavošanai tika izmantots liels daudzums sērkociņu, kas kalpoja par rokām un kājām, un ar to bija diezgan, lai šīs lelles tūdaļ ieņemtu savu atbilstošo vietu, no kuras izkļūt tām vairs nebija lemts.

48J

Līdzās lellēm Kaleba Plamcra istabā atradās arī citi viņa amata darinājumi. Tur bija Noasa šķirsti, kflros sasēdinātajiem putniem un zvēriem, nudien, tik tikko pietika vietas, taču tos, ja vajadzīgs, varēja sabāzt iekšā pa jumtu un labi sakratīt, lai tie sablīvējas pēc iespējas ciešāk. Drosmīgas poētiskas patvaļas rezultātā vairumam šo Noasa šķirstu bija pierīkojusi klauvējamos veserīšus — iespējams, visai neiederīgus papildinājumus, kas lika domāt par rīta apmeklētājiem un pastnieku, tomēr tīkami atdzīvināja priekšmeta ārējo izskatu. Te bija neskaitāmi drūvīgi rati, kuru riteņi griežoties izplatīja saldsērīgas

is — 1117

meldijas. Te bija daudz mazu vijoju, bungu un citu mocību riku; te bija veseli kalni lielgabalu, vairogu, zobenu, šķēpu un šauteņu. Te bija mazi akrobātiņi sarkanās biksēs, kuri nemitīgi rāpās pāri šķēršļiem no sarkanām lentītēm un otrā pusē uz galvas krita lejā; te bija neskaitāmi cienīga un pat ļoti godājama izskata kungi, kuri kā neprātīgi lēkāja pāri horizontāliem stieņiem, kas tieši šim nolūkam bija iestiprināti viņu māju durvju ailēs. Te bija dažnedažādi dzīvnieki, kuru vidū ar sevišķu daudzveidību izcēlās zirgi — no izkrāsota rumpja uz četriem puļķīšiem ar kažokādas strēmeli krēpju vietā līdz straujā riksī sastingušam tīrasiņu skaistulim. Tāpat kā grūti būtu saskaitīt daudzos dučus grotesko figūru, kas jebkurā brīdī, pagriežot rokturi, varēja uzsākt visdīvainākos trikus, tāpat arī nebūtu viegli nosaukt kādu cilvēciskas muļķības, ļaunuma vai vājības izpausmi, kura nebūtu atradusi tiešu vai pastarpinātu atspoguļojumu Kaleba Plamcra istabā. Un tajos nebija nekā pārspīlēta, jo nereti pavisam mazi rokturīši iekustina cilvēkus uz tik dīvainām izrīcībām, uz kādām nav spējīga neviena rotaļlieta.

Visu šo priekšmetu vidū sēdēja un strādāja Kalebs un viņa meita. Aklā meitene ģērba lelles, Kalebs krāsoja izskatīgas savrupmājas fasādi un stikloja tās astoņus logus.

Rūpes, kas bija dziļi iegrauzušās Kaleba vaibstos, kā arī viņa izklaidīgais, tālu domu pārņemtais izskats un izturēšanās, kas labi piederētos alķīrniķim vai sarežģītu zinību studentam, pirmajā brīdī itin kā veidoja dīvainu kontrastu ar viņa nodarbošanos un nenopietnajiem priekšmetiem visapkārt. Bet, ja nenopietnus priekšmetus izgudrot un radīt liek vajadzība pēc dienišķās maizes, tie kļūst pat ļoti nopietni; turklāt es nebūt neņemos apgalvot, ka tad, ja Kalebs būtu galma pārvaldnieks, parlamenta loceklis, advokāts vai kaut liela mēroga spekulants, viņam iznāktu darīšana ar mazāk kaprīzām rotaļlietām, un vēl jo vairāk jāšaubās, vai tās būtu tikpat nekaitīgas kā šīs.

—    Tātad tu vakarvakarā nokļuvi lietū, tēv, — ar visu jauno, skaisto mēteli! — sacīja Kaleba meita.

—     Ar visu jauno, skaisto mēteli! — atteica Kalebs, pamezdams skatienu uz istabai pāri pārvilkto veļas auklu, 'uz kuras, rūpīgi izžauts, karājās iepriekš aprakstītais maisaudekla ietērps.

—    Kā es priecājos, ka tu to nopirki, tēv!

—    Un vēl pie tik lepna drēbniekal — atsaucās Kalebs.

—    Pie )oti moderna drēbnieka. Tīri vai par labu man tāds mētelis.

Aklā meitene uz brīdi pārtrauca darbu un jautri iesmējās. — Ak par labu, tēv? Kā tev vispār kaut kas var būt par labu?

—    Man gandrīz vai kauns to valkāt, — teica Kalebs, vērodams savu vārdu iespaidu viņas atplaukušajā sejā.

—    Ka es tev saku! Kad dzirdu sev aiz muguras, kā puikas un gājēji sačukstas: «Pavei! Tas tik ir švītsl» — es nezinu, kur acis likt. Un, kad vakarvakarā tas ubags neparko neatkāpās no manis un es viņam centos iestāstīt, ka esmu pavisam vienkāršs cilvēciņš, viņš teica: «Nē, jūsu godība! Dieva dēļ, tā nesakiet, jūsu godība!» — man bija kauns pār visu vaigu. Es, nudien, jutos tā, it kā man nebūtu tiesību to valkāt.

Laimīgā aklā meitene! Cik neviltots bija viņas līksmais prieks!

—    Es tevi redzu, tēv, — viņa teica, saņemdama rokas, — redzu tik skaidri kā tad, ja man būtu acu gaisma — kuras trūkumu es nejūtu, kad tu esi kopā ar mani. Zils mētelis…

—    Koši zils, — papildināja Kalebs.

—    Jā, jā! Koši zils! — iesaucās meitene, pavērsdama augšup savu starojošo seju. — Tā pati krāsa, man šķiet, ir arī svētītajām debesīm. Tu man jau agrāk stāstīji, ka tās esot zilas! Koši zils mētelis…

—    Paplats un ērts manam augumam, — piebilda Kalebs.

—    Jā! Paplats un ērts! — sauca aklā meitene, priecīgi smiedamās. — Un pa vidu tu pats, mīļo tēv, ar savu jautro skatienu, smaidošo seju, vieglo soli un tumšajiem matiem — un tu izskaties tik jauns un skaists!

—    Pavei, pavei! — atmeta Kalebs. — Tā jau es kļūšu pavisam iedomīgs!

—    Man šķiet, ka tu tāds jau esi! — aklā meitene sajūsmināta atsaucās, izstiepdama roku pret viņu. — Es taču tevi pazīstu, tēv! Ha, ba, ha! Redzi nu, ka es protu atminēt, kas tev aiz ādas!

Cik ļoti viņas iedomu tēls atšķīrās no tā Kaleba, kurš sēdēja, vērodams savu meitu! Viņa bija pieminējusi tā vieglo soli. Tur meitene nekļūdījās. Visus šos garos šādus viņš ne reizi nebija pārkāpis Šo slieksni savā ierasti gausajā gaitā, bet allaž pārveidojis to tīkamāku meitas ausij; un, lai kāds smagums spiestu sirdi, nekad nebija

W* 4R3

aizmirsis šo viltību, kam vajadzēja viest gaišumu un spēku viņas dvēselē.

Dievs vien zina, kā tas bija, kā ne! Taču man šķiet, ka šī cilvēciņa apmulsušais, izklaidīgais izskats un izturēšanās bija sekas tam, ka viņš savā lielajā tēva mīlestībā pret aklo meitu bija pats sev sajaucis galvu, sagriezdams ačgārni īstenību par sevi un par visu, kas apkārt. Kāds gan citāds viņš varēja izskatīties pēc tik daudzu gadu pūliņiem izdzēst un pārveidot savu īsteno esību un visus apkārtējos priekšmetus, kam vien ar to bija kāds sakars?

—    Tiktāl nu esam, — noteica Kalebs, pāris soļu atkāpdamies, lai labāk varētu novērtēt padarīto, — un māja tikpat līdzīga īstam namam kā ducis puspensu veselam sešpensu gabalam. Cik žēl, ka visa fasāde atverama uzreiz! Kā te derētu kāpnes un katrai istabai kārtīgas durvis! Bet tas jau ir pats bēdīgākais manā amatā, ka es mūžīgi aizklīstu iedomās un maldinu pats sevi.

—    Tu runā loti klusām. Vai neesi noguris, tēv?

—    Noguris! — ļoti enerģiski un sparīgi atsaucās Kalebs. — No kā tad lai es nogurtu, Berta? Es nekad neesmu noguris. Ko tāds vārds vispār nozīmē?

Lai piešķirtu lielāku ticamību teiktajam, viņš apspieda nevilšo tieksmi atdarināt divas pusguļus izstiepušās miegainas figūriņas uz kamīna malas, kuras no vidukļa uz augšu izskatījās pēc mūžīgā paguruma iemiesojumiem, un sāka dungot žirgtu melodiju. Tā bija dzīru dziesma, kas vēstīja kaut ko par dzirkstošo kausu. Vecais virs dziedāja ar bezrūpīgu pārgalvību, kas vērta viņa seju vēl daudzkārt kalsnāku un raižpilnāku.

—    Kas tad nu! Jūs dziedat, ko? — noprasīja Tekltons, pabāzis galvu durvis. — Raujiet vien! Es gan nemāku dziedāt.

Tas jau nu nevienam arī nebūtu ienācis prātā. Tekltona seja nepavisam nevedināja uz domām par dziesmas mīlestību.

—    Es nevaru atļauties dziedāt, — teica Tekltons. — Priecājos, ka jūs varat. Ceru, ka varat atļauties arī strādāt. Abiem gan, jādomā, diezin vai pietiek laika?

—     Ja tu redzētu, Berta, kā viņš man mirkšķina ar aci! — nočukstēja Kalebs. — Tāds jokdaris! Ja viņu ne'pazīt'u, varētu nodomāt, ka viņš runā nopietni, vai ne?

Aklā meitene pasmaidīja un pamāja ar galvu.

—    Ir tāds teiciens, ka putnu, kurš prot dziedāt, bet negrib, esot jāpiespiež, — Tekltons errīgi piebilda. — Bet «4 ko lai dara ar pūci, kas neprot un kam neklājas dziedāt, bet kas grib un dzied, — vai to ari nevajadzētu uz kaut ko piespiest?

—    Un kā viņš man pašreiz mirkšķina! — Kalebs čukstēja meitai. — Ak, tu tētīt!

—    Vienmēr tik jautis un nebēdīgs, kad ienāk pie mums! — Berta smaidot atsaucās.

—    A, jūs arī esat tepat! — noteica Tekllons. — Nabaga muļķīte!

Viņš patiesi domāja, ka meitene ir painuļķe, un šo pārliecību pamatoja — nezinu, apzināti vai neapzināti, — ar viņas simpātijām pret sevi.

—    Un kā tad iet, ja jau esat šeit? — norūca Tekltons.

—    Ai, labi, pavisam labi! Jūtos tik laimīga, ka pat jūs man nevarētu vēlēt vairāk laimes. Tik laimīga, cik laimīgu jūs darītu visu pasauli, ja vien spētu!

—    Nabaga idiote! — norūca Tekltons. — Ne drusciņas saprāta. Ne drusciņas!

Aklā meitene saņēma viņa roku un noskūpstīja to, tad, brītiņu paturējusi viņa plaukstu abās savējās, maigi piespieda tai vaigu un tikai tad palaida to vaļā. Sis žests pauda tādu neaprakstāmu maigumu un tik kvēlu pateicību, ka pat Tekltons jutās drusciņ aizkustināts un norūca laipnāk nekā citkārt:

—    Kas tad nu lēcies?

—    Kad es vakar aizgāju gulēt, es to noliku blakus savam spilvenam un vēlāk redzēju sapnī. Un, kad atausa diena un brīnišķā sarkanā saule… vai sarkanā, tēv?

—    Sarkana tā ir no rīta un vakarā, Berta, — paskaidroja nabaga Kalebs, uzmezdams nelaimīgu skatienu savam darba devējam.

—    Kad uzlēca saule un istabā ieplūda spožā gaisma — tik spoža, ka es reizēm pat baidos staigājot sadurties ar to, — es pagriezu mazo kociņu pretī saulei un pateicos debesīm par to, ka tās radījušas tik skaistus ziedus, un par to, ka jūs atsūtījāt tos, lai sagādātu man prieku!

—    Trakomājai durvis vaļā! — paklusu noelsās Tekltons. — Nav vairs tālu līdz drošības kreklam un mutes vīkšķiin. Viss iet uz labo pusil

Kamēr meitene runāja, Kalebs, rokas vienu otrā saņēmis, stīvi raudzījās sev priekšā ar tādu izskatu, it kā īsti nesaprastu (un man šķiet, ka nesaprata arī), vai Tekltons tiešām ir pelnījis, viņas pateicību vai ne. Ja šajā brīdī viņam, nāves draudu spiestam, vajadzētu izvēlēties vienu no divām iespējām — atbilstoši rotaļlietu tirgoņa nopelniem vai nu apveltīt viņu ar kājas spērienu, vai arī pašam krist pie viņa kājām, grūti pateikt, kuru no tām viņš izvēlētos, un šķiet, ka vienlīdz drošas būtu abas iespējas. Tomēr Kalebs zināja vismaz to, ka pats savām rokām saudzīgi atnesis mājās un iedevis meitai mazo rožu krūmu un pats savām lūpām iestāstījis viņai šos nevainīgos melus, lai meitenei nerastos aizdomas, cik daudz, cik bezgala daudz viņš ik dienas atrauj pats sev, cenzdamies sagādāt viņai prieku.

—     Berta! — teica Tekltons, uz brīdi ielikdams balsī drusciņ vairāk laipnības. — Panāciet šurp!

—     Jā! Es varu viegli aiziet pie jums! Mani nemaz nevajag vadīt! — viņa atsaucās.

—    Vai gribat, lai es jums atklāju noslēpumu, Berta?

—    Protams, ja jūs tā vēlaties! — viņa dedzīgi piekrita.

Kāds gaišums spulgoja neredzīgajā sejā! Kāds iekšējs

mirdzums apstaroja gaidās pieliekto galvu!

—     Sī ir tā diena, kad jūs parasti apciemo tas izlutinātais skuķis — kā viņu tur sauca? — Pīribingla sieva un rīko te savas ģeķīgās svinības, vai ne? — noprasīja Tekltons, pauzdams nepārprotamu nepatiku pret tādām izrīcībām.

—    Jā, — atbildēja Berta. — Sī ir tā diena.

—     Tā jau es domāju, — teica Tekltons. — Es gribētu jums piebiedroties.

—     Vai tu dzirdi, tēv? — sajūsmināta iesaucās aklā meitene.

—     Dzirdu jau, dzirdu, — nomurmināja Kalebs ar sastingušu skatienu kā mēnessērdzīgajam, — dzirdu, bet neticu. Tie noteikti ir vieni no maniem meliem.

—     Redziet, es … es gribu savest kopā Pīribinglus ar Meju Fīldingu, — sacīja Tekltons. — Man ar Meju drīz būs kāzas.

—     Kāzas! — iesaucās aklā meitene, atraudamās tālāk no viņa.

—      Tā nu vienreiz ir tāda idiote, — norūca Tekltons, — ka diez vai būs spējīga mani saprast. — Jā, Berta! Kāzas! Baznīca, mācītājs, ķesteris, bīdīs, stiklota kariete, zvaniV brokastis, kāzu torte, dāvanas, smadzeņu kauliņi, "puķītes un tamlīdzīgas blēņas. Kāzas, saprotiet, kāzaš. Vai jūs nezināt, kas ir kāzas?

—     Zinu, — maigā balsī atbildēja aklā meitene. — Saprotu!

—    Vai tiešām? — nomurmināja Tekltons. — Tas pārspēj manas cerības. Nu labi! Sī iemesla pēc es gribu pievienoties jūsu svinībām un atvest līdzi Meju un viņas māti. Līdz pusdienlaikam es atsūtīšu kaut ko ēdamu. Aukstu jēra stilbu vai kādu citu baudāmu nieku. Vai jus mani gaidīsiet?

—    Jā, — viņa atbildēja.

Meitene bija noliekusi galvu un aizgriezusies; tā viņa stāvēja, sakrustojusi rokas un iegrimusi domās.

—    Neticu gan, — norūca Tekltons, paskatīdamies uz viņu, — jo izskatās, ka jūs jau esat to aizmirsusi. Kaleb!

«Jādomā, man atjauts atbildēt, ka esmu te,» nodomāja Kalcbs. — Jā, ser?

—    Parūpējieties, lai viņa neaizmirst, ko es teicu.

—    Viņa nekad neko neaizmirst, — atbildēja Kalcbs. — Tā ir viena no retajām lietām, ko viņa neprot.

—    Savu zosi katrs par gulbi uzskata, — paraustīdams plecus, piezīmēja rotaļlietu tirgonis. — Ak, tu nabaga dulburis!

Izrunājis šos vārdus ar neaprakstāmu nicinājumu, vecais Grafs un Tekltons devās projām.

Berta stāvēja turpat, kur iepriekš, dziļi iegrimusi domās. Prieks bija pazudis no viņas lejup vērstās sejas, un tā izskatījās ļoti skumja. Reizes trīs vai četras viņa papurināja galvu, gluži kā sērodama par kādām atmiņām vai zaudējumu, taču bēdīgās domas nerada izpausmi vārdos.

Tikai tad, kad Kalebs jau labu brīdi bija noņēmies ap zirgiem, ko vajadzēja aizjūgt priekšā vezumam, gluži vienkārši pienaglojot iejūga daļas pie pašiem zirgiem, meitene pienāca pie tēva galdiņa un, apsēdusies viņam blakām, teica:

—    Tēt, man tumsā ir vientuļi. Es gribu acis, savas pacietīgās, izpalīdzīgās acis.

—    Tās ir tepat, — atbildēja Kalcbs. — Allaž gatavas pakalpot. Tās ir vairāk tavas nekā manas, Berta, jebkurā dienas un nakts stundā. Ko tavas acis lai tev parāda, mīļā?

—    Istabu, tēt.

—    Lai notiek, — Kalebs atsaucās. — Sacīts un darīts, Berta.

—    Pastāsti man par to!

-rTā ir apmēram tāda pati kā parasti, — teica Kalebs. —» Vienkārša, bet ļoti mājīga. Koši krāsotās sienas.

spilgtām puķēm apgleznotie trauki, spīdošās koka sijas un paneli, mājas priecīgais, kārtīgais kopskats — tas viss dara mūsu istabu ļoti jauku.

Priecīga un kārtīga šī telpa bija tur, kur rokas varēja pielikt Berta. Taču nekur citur prieks un kārtība nebija noturami šai vecajā, greizajā būdā, ko Kaleba iztēle tika tā pārveidojusi.

—    Tev mugurā ir darba drēbes, un tu neizskaties tik elegants kā tad, kad uzvelc savu skaisto mēteli, vai ne? — taujāja Berta, pieskardamās tēvam.

—    Tik elegants jau nu ne, — apstiprināja Kalebs. — Tomēr itin brašs.

—    Tēt, — teica aklā meitene, pievirzīdamās viņam tuvāk un aplikdama vienu roku viņam ap kaklu, — pastāsti man kaut ko par Meju. Vai viņa ir ļoti skaista?

—    Skaista gan, — teica Kalebs. Un Meja patiesi tāda bija. Reti gadījās tā, ka Kalebam nevajadzēja ņemt palīgā izdomu.

—    Viņai ir tumši mati, — domīgi teica Berta, — tumšāki nekā manējie. Es zinu, ka balss viņai ir maiga un melodiska. Daudz reižu ar prieku esmu tajā klausījusies. Viņas augums . ..

—    Ar to nevar sacensties neviena lelle šai istabā, — apgalvoja Kalebs. — Un viņas acis! …

Viņš aprāvās, jo Berta bija ciešāk apķērusies viņam ap kaklu un pazīstamais apskāviens kļuva tik brīdinoši stingrs, ka viņš skaidri saprata tā nozīmi.

Viņš noklepojās, brītiņu paklaudzināja ar āmuru, tad atsāka dziesmu par dzirkstošo kausu — tas bija viņa nekļūdīgais glābiņš visos grūtos brīžos.

—    Un mūsu draugs, tēt, mūsu labdaris? Tu jau zini, ka par viņu klausīties man nekad nav diezgan … Tā taču ir, vai ne? — viņa steigšus piebilda.

—    Protams, — atbildējia Kalebs, — un tam ir pietiekami daudz iemesla.

—    Ai! Cik daudz, daudz tam ir iemesla! — iesaucās aklā meitene. Viņas balsī ieskanējās tāda kvēle, ka vecais vīrs, par spīti savas rīcības augstsirdīgajiem motīviem, nespēja raudzīties meitai sejā un nolaida acis, it kā Berta tajāsvarētu izlasīt viņa nevainīgos melus.

' — Nu tad pastāsti man vēlreiz par viņu, mīļo tēt, — Berta teica. — Vēlreiz un daudzreiz! Viņa seja ir labsirdīga, laipna un maiga. Godīga un patiesa, te es zinu pavisam droši. Vīrišķīgā sirds, kas cenšas noslēpt ikvienu savu labdarību aiz skarbuma un nelaipnības maskas, jaušama ikkatrā viņa vaibstā un skatienā.

—    Un dara tos cildenus, — klusā izmisumā piebilda Kalebs.

—    Un dara tos cildenus! — iesaucās aklā meitene. — Viņš ir vecāks par Meju, tēt, vai ne?

—    j-jā, — Kalebs negribīgi novilka. — Viņš ir drusku vecāks par Meju. Bet tam nav nozīmes.

—    Ak, protams, tēt! Būt viņa nenogurdināmai līdzgaitniecei vecuma un nespēka dienās, būt viņa žēlsirdīgai kopējai slimības nereizē, viņa pastāvīgam draugam ciešanās un bēdās, strādāt viņa labā, aizmirstot nogurumu, vērot viņu, gādāt par viņu, sēdēt pie viņa gultas un sarunāties, kad viņš nomodā, un lūgt Dievu, kad viņš aizmidzis, — ai, kāda tā ir likteņa labvēlība! Kāda iespēja pierādīt savas patiesās jūtas un uzticību! Vai viņa darīs to visu, mīļo tēt?

—    Pavisam noteikti, — sacīja Kalebs.

—    Es mīlu šo meiteni, tēt, es mīlu viņu no visas sirds! — iesaucās Berta. Un, teikdama šos vārdus, viņa piespieda savu neredzīgo seju tēva plecam un tik ilgi un sirsnīgi raudāja, ka viņš gandrīz sāka nožēlot, ka sagādājis viņai šo bēdpilno laimi.

Tikmēr Džona Pīribingla mājās virmoja diezgan vētrainas kaislības, jo mazā misis Pīribingla, gluži dabiski, nespēja pieļaut pat domu, ka varētu iziet no mājas bez bērna, un, lai sagatavotu bērnu ceļam, bija vajadzīgs laiks. Tiēsa, vērtējot pēc izmēriem un svara, mazulis nebija nopietni ņemams, toties bezgala daudz darāmā bija pie viņa un ap viņu, un to visu vajadzēja darīt uzmanīgi un pamazām. Piemēram, kad tā ietērps visiem iespējamiem līdzekļiem bijia savests itin ciešamā kārtībā un varētu pamatoti spriest, ka pēc īsa brīža bērns būs pilnīgi saposts un pārvērsts tādā skaistulī, ka nenāc par tuvu, tam piepeši ievīstīja galvu flaneļa cepurē un steigšus iebāza to gultā, kur tas krietnu stundu sautējās (ja tā drīkstu izteikties) starp divām segām. Tad to, sarkani spīdošu un neganti brēcošu, atkal izrāva no šī miera stāvokļa, lai padotu tam… kā lai to saka? Ja atļausiet, es mēģināšu izteikties vispārīgi — lai padotu tam nelielu maltīti. Pēc tam tas atkal saldi aizmiga. Šo laiciņu misis Pīribingla izmantoja, lai pieticīgi sapostos un kļūtu tik jauka, cik vien iespējams,, bet mis Slouboja šai pamiera brīdī pamanījās iespraukties tik savdabīga un apbrīnojatna piegriezuma virsjakā, ka tā nespēja piegulēt ne viņai, ne jebkādam citam Visuma objektam, bet kā pilnīgi neatkarīgs darinājums, turklāt krunkains un uzlocītiem stūriem, dzīvoja savu vientuļnieka dzīvi, nelikdamies zinis ne par ko citu pasaulē. Pa šo laiku mazulis jau atkal bija augšā un ar misis Pīribinglas un mis Sloubojas kopīgām pūlēm tika ievīstīts krēmkrāsas sedziņā, bet tā galviņa ieģērbta tadā kā labi uzrūgušā nankina pīrāgā, un tā nu mazpamazitēm visi trīs tika līdz slieksnim, aiz kura stāvēja vecais zirgs un tik nepacietīgi dižājās, raudamies uz ceļa pusi un atstādams smiltīs savus autogrāfus, ka, nogājis tādu pašu soļu daudzumu pilnā gaitā, tas noteikti būtu jau atpelnījis vairāk par veselas dienas nodokļa summu, kas vedējam jāsamaksā robežpostenī par lielceļa izmantošanu; gabaliņu tālāk bija manāms Bokseris, kurš, stāvēdams uz ceļa un atskatīdamies, vedināja zirgu doties uz priekšu, negaidot pavēli.

Ja jūs domājat, ka misis Piribinglai bija vajadzīgs krēsls vai cits priekšmets, ar kura palīdzību iekāpt ratos, tad jūs nepazīstat Džonu. Pirms vēl jūs paspētu attapties, viņš jau bija pacēlis sieviņu no zemes, un nākamajā brīdī Krikumiņš sēdēja savā vietā ar spirgtu sārtumu vaigos un sauca: — Džoni Nu kā tā var! Padomā par Tilliju!

Ja man tadā vai citādā veidā būtu atļauts pieminēt jaunas dāmas kājas, es varētu atzīmēt, ka mis Sloubojas kājām piemita liktenīga tieksme neizbēgami tikt saskrambātām un viņa nekad neiekāpa ratos un neizkāpa no tiem, neatzīmējusi šo notikumu ar švīku uz stilba, tāpat kā Robinsons Krūzo atzīmēja dienas savā koka kalendārā. Bet, tā kā šādus izteikumus var uzskatīt par nepiedienīgiem, es labāk paturēšu tos pie sevis.

—    Džon! Vai tu paņēmi groziņu ar teļa gaļas un šķiņķa pīrāgu un.citām lietām un vai alus pudeles neaizmirsi? — Krikumiņš pajautāja. — Citādi tev tūlīt jāgriežas atpakaļ.

—    Ak tā gan, tu mazā auša, — atmeta Džons, — tu vēl runā par griešanos atpakaļ, kad pati esi aizkavējusi mani vismaz par stundas ceturksni.

—    Piedod man, Džon, — Krikumiņš satraukti steidzās paskaidrot, — bet es nekādā ziņā nevaru doties pie Bertas — un tu pats, Džon, arī to neparko nedarītul — bez teļa gaļas un šķiņķa pīrāga. Stāt!

SI strupā pavēle tika veltīta zirgam, kurš tai nepievērsa ne mazāko uzmanību.

—    Ai, lūdzu apstājies, Džoni — sauca misis Piribingla.

—    Lūdzu,lūdzu!

—    To es paspēšu tad, kad patiešām sākšu aizmirst mantas mājās, — atteica Džons. — Grozs ir tepat un pilnīgā drošībā.

—     Kāds tu esi nežēlīgs briesmonis, Džon, ka nevarēji to pateikt uzreiz un aiztaupīt man šo uztraukumu! Es tev saku, ka ne par kādu naudu nebrauktu pie Bertas bez teļa gaļas un šķiņķa pīrāga un citām lietām, un bez pudelēm alus. Kopš vien esam precējušies, Džon, mēs tur ik pa divām nedēļām rīkojam šīs mazās svinības. Ja tās kādreiz neizdotos, kā vajag, man gandrīz būtu jādomā, ka mēs nekad vairs nebūsim laimīgi.

—    Tas bija ļoti jauki, ka tev jau pašā sākumā radās šī doma, — teica vedējs, — un es tevi ļoti cienu par to, sieviņ.

—    Mīļais Džon! — viņa atsaucās, tumši pietvīkdama

—    Nav nekāda iemesla mani īpaši cienīt. Ak, tu debestiņ!

—    Starp citu, — piebilda vedējs, — tas vecais kungs…

Cik piepeši un uzkrītoši viņa atkal samulsa!

—    Tas ir viens dīvains putns, — vedējs turpināja, raudzīdamies taisni priekšā uz ceļu. — Es nekā no viņa nevaru saprast. Neticu tGmēr, ka viņam kas slikts būtu aiz ādas.

—    Itin nekas. Es… es esmu pilnīgi droša, ka itin nekas.

—    Jā, — atteica vedējs, un dedzīgā pārliecība sievas balsī piesaistīja viņa skatienu. — Es priecājos, ka tu par to esi tik droša, jo tas apstiprina arī manas domas. Bet ir tak dīvaini, ka viņš tā sadomāja apmesties pie mums. Cik savādi reizēm viss iegrozās!

—    Jā, savādi, — viņa tik tikko dzirdami piekrita.

—    Bet viņš ir lāga vīrs, — Džons turpināja, — un maksā, kā kārtīgam vīram pieklājas, un man šķiet, ka ari uz viņa vīra vārdu var paļauties. Šorīt mums ar viņu iznāca diezgan gara saruna; viņš tcioa, ka esot jau drusku pieradis pie manas balss un varot mani labāk sadzirdēt. Viņš rnan diezgan daudz pastāstīja par sevi, un ko tikai vyņš man nejautāja! Es viņam izstāstīju, ka mans amats liek braukāt pa diviem ceļiem: vienu dienu pa labi no mūsu mājas un atpakaļ, otru dienu pa kreisi no mājas un atpakaļ (jo viņš šai pusē ir svešinieks un nezina vietu nosaukumus), un viņš izskatījās itin apmierināts. «A, tad jau es šovakar nākšu mājās pa to ceļu, kur jums jābrauc,» viņš saka, «un es biju domājis, ka jūs brauksiet no otras puses. Tas ir lieliski! Var gadīties, ka es jūs vēlreiz palūdzu paņemt mani ratos, bet tādā gadijumā papūlēšos vairs tik cieši neaizmigt.» Jā, toreiz gan viņš gulēja kā beigts, nu-dien!… Krikumiņ! Par ko tu domā?

—    Par ko domāju, Džon? Es… es klausījos, ko tu stāsti.

—    A! Nu tad ir labi! — sacīja krietnais vedējs. — Pēc tavas sejas man gandrīz vai likās, ka esmu aizpļāpājies pārāk gari un tāpēc tavas domas aizklīdušas citur. Bet daudz jau arī netrūka!

Krikumiņš neatbildēja, un kādu laiku viņi brauca klusēdami. Taču Džona Pīribingla ratos ilgi klusēt nebija iespējams, jo katram ceļa gājējam atradās kāds vārds, ko viņiem sacīt. Kaut arī tas būtu tikai sveiciens, un bieži vien tas patiešām bija viss, tomēr, lai atbildētu uz to ar pienācīgu sirsnību, nepietika ar galvas mājienu un smaidu, bet vajadzēja laist darbā plaušas, turklāt ar tādu pašu spēku, kādu prasa visgarākā parlamenta runa. Dažkārt kājāmgājēji vai jātnieki centās gabaliņu pasoļot blakām ratiem vienīgi tāpēc, lai varētu drusku patērzēt, un tādās reizēs abām pusēm bija pietiekami daudz sakāmā.

Turklāt ļoti lielā mērā šīs draudzīgās saskarsmes un pazīšanas sveicienus gan no vedēja, gan ceļa gājēju puses veicināja Bokseris, kurš panāca vairāk, nekā iespētu pusducis krietnu kristiešu. Viņu pazina ikviens visa ceļa garumā — it īpaši cūkas un mājputni, kas, redzēdami viņu tuvojamies — augums sameties sāniski, ausis ziņkāri uzslietas, astes strupulis kulcinās gaisā, cik vien jaudas, — nekavējoši atkāpās vistālākajos pagalmu stūros, negaidīdami godpilno iespēju iepazīties tuvāk. Bokseri gaidīja darīšanas visās malās: viņam vajadzēja izmest līkumu pa visiem sānceliņiem, ieskatīties visās akās, izskriet cauri katrai mājai, iedrāzties katrā meiteņu skolā, turklāt visdzīvākajā brīdī un vietā, iztrenkāt visus baložus, sariezt spalvu visu kaķu astēs un kā dienišķam apmeklētājam iegriezties visos traktieros. Kur vien viņš ieskrēja, drīz vien kāda balss iesaucās: — Ehē! Re, kur Bokseris! — un šīs balss īpašnieks tūdaļ iznāca ārā kopā ar diviem vai trim citiem, lai apsveicinātos ar Džonu Pīribinglu un viņa jauko sievu.

Ratos bija daudz izvadājamo saiņu un paciņu, un bieži vajadzēja apstāties, lai tos nodotu vai saņemtu jaunus, taču droši var teikt, ka šie brīži tikai vērta braucienu interesantāku. Daži tik ļoti gaidīja savus sūtījumus, citi tik ļoti brīnījās par saviem sūtījumiem, un vēl citi nodeva savus sūtījumus ar tik bezgalīgiem norādījumiem, un Džons pats tik ļoti juta līdzi tam visam, ka tā bija vai vesela izrāde. Vajadzēja pārvadāt arī tādus priekšmetus, par kuriem vispirms jāpadomā un jāparunā, un vedējam ar sūtītājiem bija jānotur apspriedes attiecībā uz to iekraušanu un novietojumu; tādās reizēs neizbēgama bija Boksera piedalīšanās, un viņa īsie uzmanības uzplūdi mijās ar ilgstošiem skrējieniem apkārt sanākušajiem prātniekiem un riešanu līdz aizsmakumam. Visus šos sīkos starpgadījumus no sava ratu sēdekļa ar lielu interesi un plati ieplestām acīm vēroja Krikumiņš, un, kamēr viņa tā sēdēja un lūkojās apkārt — gluži kā pievilcīga ģīmetne brezenta pārklāja rāmī —, jaunākie vīrieši nereti sabikstījās, saskatījās, sačukstējās un raidīja uz viņu skaudīgus skatienus. Tas bezgala iepriecināja vedēju Džonu, jo viņš lepojās ar to, ka citi apbrīno viņa jauko sieviņu, un zināja, ka arī viņai pret to nav iebildumu — drīzāk iespējams, ka viņai tas pat itin labi patika.

Brauciens notika janvārī, un laiks, protams, bija diezgan miglains, drēgns un auksts. Bet kurš gan bēdāja par tādiem niekiem? Krikumiņš jau nu ne. Arī Tillija Slouboja ne, jo viņai šķita, ka sēdēt ratos, vienalga, kādos apstākļos, ir izcilākais baudījums, ko cilvēks var tīkot, — kronis visām pasaulīgajām cerībām. Varu saderēt, ka arī mazulis nebēdāja, jo diez vai kāds bērns spēj visu ceļu būt vēl siltāks un gulēt vēl ciešāk — kaut gan maziem bērniem ir varenas spējas kā uz vienu, tā otru — nekā šis jaunais Pīribinglu lolojums.

Miglā, protams, tālu nevarēja redzēt, tomēr redzēt varēja daudz! Taisni brīnums, cik daudz var redzēt pat vēl biezākā miglā, ja vien ieskatās ciešāk. Pat lūkoties pēc feju gredzeniem pļavās un sudrabainajiem laukumiem gar dzīvžogiem vai zem kokiem, kur ēnā vēl kavējās sarma, bija tīkama nodarbošanās, kur nu vēl vērot negaidītos apveidus, kādos no miglas nemitīgi iznira koki un atkal pazuda tajā! Dzīvžogi bija kaili un savijušies ciešos pinekļos, un vējā šūpojās veselas rindas sastingušu vītņu, taču tas nedeva iemeslu grūtsirdībai. Bija patīkami tos vērot, jo tad mājas pavarda uguns šķita siltāka un gaidāmās vasaras zaļums vēl vilinošāks. Upe dvesa saltumu, tomēr tecēja nerimtīgi un ātri, un tas jau nozīmēja daudz. Tiesa, kanāla ūdens stāvēja gandrīz nekustīgi, to nevar noliegt. Bet tas nekas! Kad iestāsies sals, tas jo drīzāk pārklāsies ar ledu, un tad varēs slidot un slidināties un vecās, smagnējās liellaivas, iesalušas ledū netālu no piestātnes, cauru dienu kūpinās savus aprūsējušos dzelzs skursteņus un laiski aizvadīs dīkās stundas.

Kādā vietā uz lauka dega liela nezāļu vai stublāju kaudze, un viņi vēroja uguni, kas kvēloja cauri miglai un dienas gaismā izskatījās gluži balta — tikai paretam tajā uzzibsnīja pa sarkanai stīgai —, kamēr mis Slouboja, kurai, kā viņa pati izteicās, «degunā saskrēja dūmi», aizrijās un sāka klepot (tas viņai mēdza gadīties pie visniecīgākā pamudinājuma) un uzmodināja mazuli, kurš pēc tam vairs nevēlējās aizmigt. Taču Bokseris, kas skrēja viņiem ceturtdaļjūdzi pa priekšu, bija jau paskrējis garām pirmajām pilsētas mājām un sasniedzis tās ielas stūri, kur dzīvoja Kalebs ar savu meitu, tāpēc jau krietnu bridi pirms ciemiņu ierašanās tie abi stāvēja ārā pie namiņa durvīm, gaidīdami viņus piebraucam.

Starp citu, Bokseris saskarē ar Bertu pats pēc savas ierosmes bija izveidojis izsmalcināti atšķirīgu taktiku, kas visā nopietnībā liek man domāt, ka viņš zināja par meitenes aklumu. Viņš nekad nepūlējās piesaistīt Bertas uzmanību, skatīdamies viņā, kā bieži mēdza skatīties citos cilvēkos, bet allaž centās viņai pieskarties. Man nav ne jausmas, kur viņš būtu varējis gūt pieredzi saskarē ar akliem cilvēkiem vai akliem suņiem. Viņš nekad nebija dzīvojis pie akla saimnieka, un, cik man zināms, nedz misters Bokseris, vecākais, nedz misis Boksere, nedz jebkurš cits viņa godājamā dzimtā no tēva vai mātes puses nebija cietis no akluma. Iespējams, ka viņš to bija izpētījis pats, bet pie šīs gudrības viņš cieši turējās, tāpat kā šobrīd cieši turējās pie Bertas, ieķēries viņai svārkos, līdz misis Pīribingla, mazulis, mis Slouboja un groziņš bija laimīgi tikuši iekšā pa durvīm.

Meja Fīldinga jau bija atnākusi un kopā ar viņu ari Mejas māte — sīka, īdzīga kundzīte ar sapīkušu seju; šī vecā dāma skaitījās ievērojama persona tāpēc, ka viņai bija izdevies saglabāt tik šmaugu vidukli kā gultas stabs, turklāt viņa izturējās ļoti aristokrātiski un aizbildnieciski — vai nu tāpēc, ka savulaik bijusi itin turīga, vai arī savas ciešās pārliecības dēļ, ka varētu tāda būt, ja būtu noticis kaut kas tāds, kas nekad nenotika un, pēc visa spriežot, arī netaisījās notikt, bet tam galu galā nav nozīmes. Arī Grafs un Tekltons bija jau šeit un centās patīkami uzvesties, turklāt varēja redzēt, ka viņš, to darīdams, jūtas tikpat omulīgi kā lašu mazulis ēģiptiešu Lielās piramīdas virsotnē.

— Mej! Mana mījā, vecā draudzenei — iesaucās Krikumiņš, piesteigdamās viņai klāt. — Cik es esmu priecīga, tevi redzot!

Viņas vecā draudzene par šo satikšanos bija tikpat priecīga un aizkustināta, un abas sirsnīgi apkampās. Tekltona gaumei nevarēja pārmest nenieka. Meja bija ļoti glīta.

Jus droši vien zināt, kā reizēm, kad esam pieraduši redzēt kādu skaistu seju un piepeši tai līdzās nostājas cita — ne mazāk skaista seja, šī pirmā uz mirkli itin kā nobāl un zaudē savu pievilcību, un mūsu jūsma par to pēkšņi liekas nepamatota. Jāteic, ka šajā gadījumā nepavisam tā nenotika ne ar Krikumiņu, ne Meju, jo abas šīs sejas tik jauki un dabiski izcēla viena otras daiļumu, ka Džons Pīribingls, ienākdams istabā, gandrīz, gandrīz jau gribēja sacīt, ka viņām būtu vajadzējis piedzimt par māsām — un tas laikam patiesi būtu vienīgais uzlabojums, ko šeit vēl varētu vēlēties.

Tekltons bija atnesis solīto jēra stilbu, un ar pārsteigumu jāpiebilst, ka piedevām vēl augļu torti, taču zināma izšķērdība ir gluži aizbildināma, kad jāiztop līgavām, jo cilvēks taču neprecas katru dienu, — un šos gardumus tagad papildināja teļa gaļas un šķiņķa pīrāgs un «citas lietas», kā misis Pīribingla tās dēvēja, proti, rieksti, apelsīni, kūciņas un tamlīdzīgi sīkumi. Kad mielasts bija uzlikts galdā un tam līdzās stājies Kaleba ieguldījums — liela koka bļoda ar kūpošiem kartupeļiem (pēc stingras vienošanās viņam bija noliegts gādāt vēl kādus gaļas ēdienus), Tekltons apsēdināja savu iecerēto sievasmāti goda vietā. Lai pienācīgāk rotātu šo mītni augstajos svētkos, majestātiskā vecā dāma bija izgreznojusies ar cepuri, kam vajadzēja viest bijību neapdomīgajos un bezrūpīgajos. Un rokās viņai bija pirkstaiņi. Vai nu dzīvosim kā aristokrāti, vai mirsim!

Kalcbs sēdēja blakus meitai, Krikumiņš apsēdās līdzās savai vecajai skolasbiedrenei, un lāga vedējs apmetās galda galā. Mis Slouboju pagaidām apsēdināja atstatu no visām mēbelēm, atstājot tikai krēslu, uz kā sēdēt, — lai viņai nebūtu iespējas atsist pret kādu no tām mazuļa galviņu.

Tāpat kā Tillija, acu nenovērsdama, raudzījās uz lellēm un rotaļlietām sev apkārt, tāpat ari lelles raudzījās uz viņu un pārējiem atnācējiem. Godājamie vecie kungi savu namu durvīs (viņi visi nerimtīgi darbojās) izrādīja īpašu interesi par šīm viesībām, pirms katra lēciena īsi apstādamies, it kā klausītos sarunā, un tad mezdamies lēkāt daudz reižu no vietas bez atelpas — kā nevaldāmā sajūsmā par visu, kas šeit notiek.

Protams, ja šie vecie kungi vēlējās izbaudīt ļaunu prieku, vērojot Tekltona drūmo mulsumu, tad viņiem bija diezgan iemesla justies gandarītiem. Tekltons nepavisam nespēja iejusties šajās norisēs, un, jo priecīgāka Krikumiņa sabiedrībā kļuva viņa iecerētā līgava, jo mazāk tas viņam bija pa prātam, kaut gan tieši ar tādu nolūku viņš abas bija savedis kopā. Jo šis Tekltons patiesi bija visīstākais suns uz siena kaudzes, un, kad citi smējās, bet viņš to nespēja, nabaga īgņa tūdaļ ieņēma galvā, ka tie smejas par viņu.

—    Ai, Mej! — izsaucās Krikumiņš. — Kā viss pārvērties, mīļā! Atceroties priecīgos skolas laikus, rodas sajūta, ka atkal esam jaunas.

—    Es teiktu, ka sevišķi vecas jūs arī tagad neesat, — piezīmēja Tekltons.

—    Paskatieties uz manu prātīgo, centīgo vīrul — sacīja Krikumiņš. — Viņš man pieliek klāt vismaz divdesmit gadus. Vai ne, Džon?

—    Četrdesmit, — sacīja Džons.

—    Es, protams, nezinu, cik gadu jūs pieliksiet Mejai,— smejot noteica Krikumiņš. — Bet man liekas, ka nākamajā dzimšanas dienā viņai būs jau tuvu simtam.

—    Ha, bal — iesmējās Tekltons. Dobji kā bungu rīboņa skanēja šie smiekli. Izskats viņam bija tāds, it kā viņš inīļuprāt būtu apgriezis Krikumiņam sprandu.

—    Ak vai! — nopūtās Krikumiņš. — Atceries, Mej, kā mēs skolā reizēm pļāpājām par to, kādus vīrus sev izvēlēsimies! Cik manējam vajadzēja būt jaunam, cik skaistam, cik jautram un žiglam! Un tavējam, Mej!… Ak, tu debestiņl Nemaz nezinu, raudāt vai smieties, kad domāju, kādas mēs toreiz bijām dumjas skuķes!

Meja gan zināja, raudāt vai smieties, jo viņas seja pietvīka un acīs iemirgojās asaras.

—    Un, kad atceros kaut vai tos cilvēkus — apkārtējos jaunos vīriešus —, kurus mēs sev izraudzījāiniesl — turpināja Krikumiņš. — Mums ne prātā nenāca, kā būs īstenībā. Skaidri zinu, ka Džonu es neizraudzījos; es par viņu pat nedomāju. Un, ja tev es kādreiz būtu teikusi, ka tu apprecēsies ar misteru Tekltonu, tu mani droši vien butu uz vietas iepļaukājusi. Vai ne, Mej?

Kaut gan Meja neteica «jā», viņa neteica ari «nē» un nekā citādi nepūlējās noliegt dzirdēto.

Tekltons iesmējās — tik skaļi, ka tas izklausījās gandrīz pēc rēciena. Arī Džons Pīribingls iesmējās savus parastos, rāmi labsirdīgos smieklus, taču tie bija tīrais čuksts pret Tekltona smiekliem.

—    Bet nekā jūs nevarējāt darīt. Nespējāt mums pretoties, — Tekltons teica. — Te nu mēs esam! Te nu mēs esam! Un kur šodien ir jūsu jautrie, jaunie līgavaiņi?

—    Daži ir miruši, — teica Krikurniņš, — un daži ir aizmirsti. Daži no viņiem, ja šodien varētu atrasties šeit, starp mums, neticētu, ka mēs esam tās pašas, kas toreiz, un ka mēs varējām viņus tik ātri aizmirst. Nē, neparko neticētu!

—    Kas tad nu, Krikumiņ! — iesaucās vedējs. — Kāpēc tu tā, sieviņ!

Viņa bija runājusi ar tik nopietnu dedzību, ka gandrīz vai aizmirsusi, kas notiek apkārt, un kādam vajadzēja atsaukt viņu īstenībā. Vīra starpsauciens bija ļoti maigs, jo viņš tikai vēlējās, kā pats domāja, pasaudzēt veco Tekltonu, bet tas izrādījās iedarbīgs; viņa apklusa un neteica vairs ne vārda. Taču pat viņas klusēšanā jautās neparasts satraukums, un piesardzīgais Tekltons, kurš bija pievērsis viņai savu puspierniegto aci, to labi ievēroja un paturēja prātā savai zināšanai.

Meja neizrunāja nevienu vārdu, ne sliktu, ne labu, tikai sēdēja nekustīga un klusa, nolaistām acīm un neizrādīja nekādu interesi par notiekošo. Tagad iejaucās viņas māte, cienījamā dāma, pirmām kārtām atzīmēdama, ka meitenes paliek meitenes un bijušais paliek bijušais, un, kamēr jauni ļaudis esot jauni un vieglprātīgi, tikmēr tie arī uzvedoties kā jauni un vieglprātīgi radījumi, un vēl piemetināja divus trīs tikpat saprātīgus un neapgāžamus secinājumus. Pēc tam viņa ar dievbijīgu jūsmu piebilda, ka — lai slavēta debess! — viņas meita Meja allaž bijusi prātīgs un paklausīgs bērns un viņa to neuzskatot par savu nopelnu, kaut arī viņai esot pietiekams pamats domāt, ka tas ir tikai un vienīgi viņas nopelns. Attiecībā uz misteru Tekltonu viņa pasludināja: neviens cilvēks ar veselu saprātu neiedomāšoties apšaubīt, ka viņš ir morālā zinā ļot cildens indivīds un, ciktāl ir runa par piemērotību laulībai, labāku znotu nemaz nevarot vēlēties. (To viņa sacīja ar lielu uzsvaru.) Attiecībā uz ģimeni, ar kuru viņš drīzumā dzīrās saradoties — tiesa, pēc visai pailgas vienatnes dzīves —, viņa izteicās, ka Tekltons droši vien zinot: kaut arī šodien tās līdzekļi sarukuši, tā nestāv tālu no īstenās aristokrātijas, un, ja daži savā starpā saistīti apstākļi — viņa atļaušoties pieminēt tikai to, ka tiem esot sakars ar indigo tirdzniecību, bet sīkāk gan neko nestāstīšot — būtu iegrozījušies citādi, šī ģimene varētu būt ļoti pārtikusi. Tad viņa piebilda, ka par pagātni nerunāšot un nepieminēšot to apstākli, ka viņas meita labu laiku atraidījusi mistera Tekltona bildinājumus, un ka nestāstīšot vēl daudz ko citu, ko izstāstīja diezgan sīki un pamatīgi. Visbeidzot kā savu novērojumu un pieredzes kopsavilkumu viņa pasludināja, ka tās laulības, kuras vismazāk ietekmējusi tā romantiski muļķīgā iedoma, ko dēvē par mīlestību, vienmēr esot pašas laimīgākās un ka gaidāmajā savienībā viņa paredzot vislielāko iespējamo svētlaimi — ne jau skurbinošo neprāta svētlaimi, bet to, kam ir drošs un stabils pamats. Savu runu viņa pabeidza ar apgalvojumu, ka rīt būšot tā diena, ko viņa gaidījusi visu mūžu, un, kad tā būšot aizvadīta, viņa vairs nevēlēšoties neko citu kā šķirties no šīs pasaules un apgulties kādā dižciltīgu ļaužu kapsētā.

Tā kā uz šiem izteikumiem nebija iespējams atbildēt — un ta ir visu pārlieku izplūdušu izteikumu laimīgā īpašība —, sarunas temats mainījās, un turpmāk galvenā uzmanība tika veltīta teļa gaļas un šķiņķa pīrāgam, aukstajai jērgaļai, kartupeļiem un tortei. Lai novārtā nepaliktu alus pudeles, Džons Pīribingls uzsauca tostu rītdienai — kāzu dienai un aicināja visus izdzert kausu tai par godu, pirms pats devās ceļā.

Jo te man jāpaskaidro, ka viņš šai mājā tikai laiciņu atpūtās un pabaroja savu veco zirgu. Viņam vēl vajadzēja braukt jūdzes četras vai piecas uz priekšu, un vakarpusē, braukdams atpakaļ, viņš parasti iegriezās šeit atkal, lai paņemtu Krikumiņu un vēlreiz brītiņu atpūstos. Sādi noritēja visas svinību dienas pie Kaleba jau kopš tā laika, kad šī paraža tika iesākta.

Šobrīd sanākušajā pulciņā bija divi cilvēki — ja neņem vērā līgavu un līgavaini —, kas tostu uzņēma bez jebkādas pacilātības. Viens no tiem bija Krikumiņš — pietvīkusi un satraukta, viņa nespēja pielāgoties nevienam sīkam notikumam šīs dienas gaitā, otrs — Berta, kura steigšus piecēlās no galda un atgāja malā.

—     Uz redzēšanos! — uzsauca druknais Džons Pīribingls, vilkdams mugurā savu vadmalas mēteli. — Būšu atpakaļ kā parasti. Uz redzēšanos visapkārt!

—    Uz redzēšanos, Džon! — atbildēja Kalebs.

Šķiet, ka viņš pateica to gluži mehāniski un pamāja ar roku tikpat izklaidīgi un neapzināti, jo tobrīd stāvēja, vērodams Bertu ar nemainīgu izteiksmi sejā, kas pauda bažas un pārsteigumu.

—    Uz redzēšanos, zeperi! — jautri sacīja vedējs, noliecies noskūpstīt bērniņu — tas pašlaik bija aizmidzis un nolikts Bertas saklātā gultiņā, kamēr Tillija Slouboja darbojās ar nazi un dakšiņu. — Uz redzēšanos! Gan pienāks laiks, mazo draudziņ, kad tu pats dosies āra aukstumā un atstāsi savu veco tēvu kaktā pie uguns ar pīpi zobos un reimatismu kaulos, vai ne? Un kur tad Krikumiņš?

—    Es esmu šeit, Džoni — viņa satrūkdamās atsaucās.

—    Nu, re nu! — vedējs skaļi sasita plaukstas. — Kur tad mana pīpe?

—    Pīpi es pavisam aizmirsu, Džon!

Aizmirsusi pīpi! Vai tādi brīnumi jebkad dzirdēti? Viņa! Un aizmirsusi pīpi!

—    Es… es tūlīt to piepildīšu. Tas būs viens mirklis.

Tomēr tas nebija viens mirklis. Pīpe atradās parastajā

vietā — vadmalas mēteļa kabatā kopā ar viņas pašas darināto tabakmaku, no kura viņa to allaž piepildīja, taču nabadzītei tā trīcēja rokas, ka pirksti sapinās auklās (tiesa, rociņas viņai bija tik mazas, ka atbrīvot tās izdevās ātri), un viņa noņēmās ar šo darbu labu brīdi. Gan pīpes piepildīšana, gan aizdedzināšana, šie mazie darbiņi, par kuriem es viņu tā saslavēju, noritēja neveikli no sākuma līdz beigām. Visu šo laiku Tekltons stāvēja un ļauni noskatījās viņā ar savu puspievērto aci, kas ik reizes, sastapusies ar Krikumiņa skatienu — vai, pareizāk sakot, notvērusi to, jo diez vai var teikt, ka šī acs ar jebkuru citu spēja tā vienkārši sastapties, drīzāk tā atgādināja lamatas, kas ķer citu skatienus, — ievērojami pastiprināja viņas apjukumu.

—    Ai, Krikumiņ, cik tu šodien esi neveikla! — noteica Džons. — Šķiet, ka es pats to būtu izdarījis labāk, nudien!

Tā labsirdīgi norūcies, viņš devās ārā, un drīz vien bija dzirdams, kā viņš Boksera un vecā zirga sabiedrībā aizbrauca pa ceļu savos ratos, kas dziedāja jautru meldiju.

Visu šo laiku Kalebs joprojām stāvēja, vērodams savu aklo meitu ar tādu pašu izteiksmi sejā.

—     Berta] — viņš klusām to pasauca. — Kas noticis? Kā tu esi pārvērtusies, mīļā, šo dažu stundu laikā — jau kopš rīta! Nav tak vēl paredzēts, ka tu visu dienu būtu klusa un nerunīga! Kas noticis? Pastāsti!

—    Ak, tēv, tēv! — iesaucās aklā meitene, izplūzdama asarās. — Kāds man nežēlīgs, nežēlīgs liktenis!

Kalebs pārvilka plaukstu pār acīm un tikai tad atbildēja viņai:

—    Bet atceries, tu taču vienmēr esi bijusi tik jautra un laimīga, Berta! Tu esi tik laba, un tevi daudzi tik ļoti mīl!

—    Tieši tas mani tik ļoti sāpina, mīļo tet! Visi vienmēr tik uzmanīgi pret mani! Vienmēr tik laipni pret mani!

Kalebs jutās pārlieku apmulsis, lai saprastu meiteni.

—    Būt… būt .aklai, Berta, manu mīļo nabaga meitiņ, ir Mela nelaime, — viņš stomījās, — bet…

—    Es to nekad neesmu izjutusi! — iesaucās aklā meitene. — Nekad neesmu izjutusi visā pilnībā. Nekad! Esmu reizēm vēlējusies, kaut redzētu tevi vai redzētu viņu — kaut vienu reizi, mīļo tēt, tikai vienu īsu mirklīti —, lai zinātu, kas tas ir, ko es tik dziļi glabāju sirdī, — un viņa piespieda rokas sev pie krūtīm. — Lai droši zinātu, ka nekļūdos savās domās! Un reizēm,kad biju vēl bērns, es raudādama vakarā skaitīju lūgšanas, domādama par to, ka varbūt šie jūsu tēli, kas no manas sirds paceļas debesīs, nemaz nav jūsu patiesie atveidojumi. Tomēr tādas izjūtas nekad nav ilgi mani mocījušas. Tās vienmēr izgaisa, un es atkal jutos mierīga un laimīga.

—    Un tā būs arī šoreiz, — teica Kalebs.

—    Bet tēt! Ak, manu mīļo, labo tēt, piedod man, ja esmu nekrietna! — sauca aklā meitene. — Ne jau tādas bēdas mani šobrīd moka!

Tēvs vairs nespēja novaldīt asaras, redzēdams, cik patiesi meitene pārdzīvo savu nelaimi. Tomēr visu viņš vēl nesaprata.

—    Atved viņu pie manis, — sacīja Berta. — Es vairs nespēju glabāt to sevī. Atved viņu pie manis, tēt!

Viņa juta, ka tēvs vilcinās, un paskaidroja: — Mejul Atved Meļu!

Meja dzirdēja pieminam savu vārdu un, klusi pienākusi klāt, aizskāra Bertas roku. Aklā meitene tūdaļ pagriezās un saņēma abas viņas rokas savējās.

—    Paskaties man sejā, mīlā, dārgā! — viņa iesaucās. — Lasi tajā ar savām skaistajām acīm un pasaki man, vai tur rakstīta patiesība!

—    Jā, mīļā Berta!

Aklā meitene, joprojām pavērsusi augšup savu neredzīgo seju, pa kuru aizgūtnēm ritēja asaras, teica viņai šādus vārdus:

—    Manā sirdī nav nevienas vienīgas domas, kas nevēlētu tev labu, skaistā Meja! Manā dvēselē nav pateicīgāku atmiņu par tām, kas krājušās visas tās daudzās reizes, kad tu, kas vari lepoties ar acu gaišumu un skaistumu, esi bijusi laba pret aklo Bertu — jau tad, kad mēs abas bijām vēl bērni, kaut gan aklums Bertai varbūt nemaz nejāva īsti būt bērnam! Esi mūžam svētīta! Lai gaišs ir tavs dzīves ceļš! Es vēlu tev to, par spīti visam, mīļā Meja, — un viņa piespiedās draudzenei vēl ciešāk, — par spīti tam, mana labā, ka šodien mana sirds gandrīz lūza aiz sāpēm, uzzinot, ka tu būsi viņa sieva! Tēv, Moja, Mērija! Ai, piedodiet man to, tāpēc ka viņš tik bezgala daudz ir darījis, lai atvieglotu manu drūmo tumsības dzīvi, un tāpēc ka tu ticēsi, kad es apzvērēšu, piesaukdama lieciniekos debesis, ka nevaru vēlēt šim krietnajam cilvēkam vēl labāku sievu!

Runādama viņa bija atlaidusi Mejas Fīldingas rokas un iekrampējušies viņas drānās, kā pauzdama vienlaikus lūgumu un mīlestību. Visas šīs dīvainās grēksūdzes laikā viņa slīga arvien zemāk un zemāk, līdz beidzot nokrita pie draudzenes kājām un paslēpa savu neredzīgo seju viņas tērpa krokās.

—    Augstais Dievs! — iesaucās Bertas tēvs, sapratis patiesību, kas apdullināja viņu kā zibens spēriens. — Vai tāpēc es esmu mānījis viņu jau no bērnu dienām, lai beigu beigās lauztu viņas sirdi?

Cik noderīgi tas bija viņiem visiem, ka Krikumiņš, šī omulīgā, rosīgā, izpalīdzīgā dvēsele — jo tāda viņa patiešām bija, par spīti visiem saviem trūkumiem un visai nepatikai, kāda jums laika gaitā pret viņu varētu rasties, — ka viņa bijia šeit, jo ļoti grūti pasacīt, kā tas viss būtu beidzies. Taču Krikumiņš saņēma dūšu un iejaucās, pirms Meja paspējia atbildēt vai Kalebs attapās bilst kādu vārdu.

—    Būs labi, mīļā Berta, būs labi! Nāc man līdzi! Pasniedz viņai elkoni, Meja! Tā! Skat, kā viņa jau nomierinājusies, un cik labi, ka viņa mūs paklausa! — runāja mazā, dzīvespriecīgā sieviete un noskūpstīja Bertu uz pieres. — Iesim projām, mīļā Berta! Nāc! Un mūsu labais tētiņš arī nāks mums līdzi, vai ne, Kalcb? Nu protams!

Jā, nevar noliegt — šādos brīžos Krikumiņa cēlā sirds bija nenovērtējama, un tikai vislielākais stūrgalvis spētu pretoties viņas ietekmei. Kad viņa bija aizvedusi Kalebu un Bertu projām, lai viņi varētu nomierināt un uzmundrināt viens otru, kā — to viņa labi zināja — spēja tikai viņi divi vien, Krikumiņš ņipri atgriezās istabā, izskatīdamās, kā mēdz sacīt, spirgta kā roze (es pat teiktu, ka vēl spirgtāka), un tūdaļ ņēma savā ziņā sīko un nīgro, bet ietekmīgo personu cepurē un pirkstaiņos, lai jaukā, vecā dāma nepaspētu izdarīt secinājumus.

— Atnes nu man tagad mūsu jauko mazulīti, Tillij, — viņa teica, pievilkdama krēslu tuvāk kamīnam, — un, kamēr es turu to klēpī, lūk, še, misis Fīklinga, Tillij, pastāstīs man visu, ko zina par bērnu kopšanu un apgaismos mani visās daudzajās jomās, kur man pietrūkst gudrības. Vai ne, misis Fīldinga?

Laikam pat Velsas milzis, kurš, kā tautā stāsta, bijis tik neattapīgs, ka izdarījis sev liktenīgu ķirurģisku operāciju, gribēdams sacensties ar savu niknāko ienaidnieku un atkārtot viņa brokastu maltītes triku,* — pat viņš laikam neieskrēja lamatās ne uz pusi tik ātri un viegli kā vecā dāma šai meistarīgi izmestajā cilpā. Tas apstāklis, ka Tekltons bija izgājis ārā, un vēl tas, ka divi vai trīs cilvēki jau divas vai trīs minūtes runājās attālāk savā starpā, atstājuši viņu pašu savā ziņā, bija pilnīgi pietiekami, lai saslietos viņas lepnums un sēras par noslēpumaino neveiksmi indigo tirdzniecībā bangotu divdesmit četras stundas no viet-as. Tomēr šāda cieņas izpausme pret viņas pieredzi, ko tik piedienīgi izrādīja jaunā māmiņa, bija pārāk pievilcīga, lai to atvairītu, un pēc neilgām kautrām atrunām misis Fīldinga sāka izglītot Krikumi n n, cik jauki vien prata, un, sēdēdama taisna kā svece šīs mazās viltnieces priekšā, pusstundas laikā izklāstīja vairāk lielisku mājas recepšu un pamācību, nekā būtu vajadzīgs (ja tās izmantotu), lai pilnīgi un galīgi piebeigtu jauno Pīribinglu pat tad, ja viņš būtu Samsons autiņos.

,Lai mainītu sarunas tematu, Krikumiņš ķērās pie šuvekļa — viņa mēdza nēsāt kabatā gandrīz visu rokdarbu kastītes saturu; kā tas viņai izdevās, to nu es nemāku teikt, — tad brītiņu paauklēja mazuli, tad atkal brītiņu Suva, tad čukstus papļāpāja ar Meju, kamēr vecā dāma snauduļoja, un šāda možā rosībā, kas viņai allaž bija raksturīga, gluži nemanot aizvadīja pēcpusdienu. Un, kad sāka krēslot, viņa ķērās pie tā, ko uzskatīja par savu svētu pienākumu šajās svinību norisēs, — paveica Bertas mājas soli, proti, izrušināja ogles, sakopa kamīnu, uzklāja tējas galdu, aizvilka aizkaru un iededza sveci. Tad viņa nospēlēja pāris melodiju uz vienkāršas, pašgatavotas arfas, ko Kalebs bija sagādājis Bertai, turklāt nospēlēja tās loti jauki, jo māte Daba viņas mazo austiņu bija izveidojusi tikpat piemērotu mūzikai kā dārgu auskaru nēsāšanai, ja vien viņai tādi būtu. Tā pienāca ierastais tējas laiks, un arī Tekitons atgriezās istabā, lai piedalītos maltītē un pavadītu kopīgu vakaru ar pārējiem.

Kalebs un Berta bija atgriezušies jau laiciņu iepriekš, un Kalebs tūda] tika piesēdies pie sava pēcpusdienā veicamā darba. Taču nabaga vīrs nespēja tam īsti nodoties, jo visu laiku mocījās raizēs un nožēlā par savu meitu. Aizkustinoši bija redzēt, kā viņš bezdarbīgi sēž pie sava darba, skumji lūkodamies uz viņu, kamēr sejā lasāma viena un tā pati izteiksme: «Vai tāpēc es esmu mānījis viņu jau no bērnu dienām, lai beigu beigās lauztu viņas sirdi?»

Kad pienāca vakars, kad tēja bija padzerta un Krikumiņa pienākumi, proti, tasīšu un apakštasīšu mazgāšana, galā — vārdu sakot, kad pienāca laiks gaidīt atgriežamies vedēju un ieklausīties, vai tālumā neatskanēs riteņu čirkstoņa — par to man agri vai vēlu būs jāstāsta, un atlikt nav nekādas nozīmes —, Krikumiņa izturēšanās atkal mainījās: viņa te sarka, te bālēja un uzvedās ļoti nemierīgi. Nepavisam ne tā, kā pieklājas labai sievai, kad tā gaida atgriežamies vīru. Nē, nē, nē. Sis nemiers bija pavisam citāds.

Riteņu troksnis. Pakavu klaboņa. Suņa rejas. Visas šīs skanas neatlaidīgi tuvojas. Boksera ķepa jau skrāpējas pie durvīm!

—    Kas tie par sojiem? — satrūkusies iesaucās Berta.

—    Kas tie par soļiem? — pārjautāja vedējs, parādījies durvīs, un viņa brūnganā seja saltajā nakts gaisā bija kļuvusi spirgti sārta kā aslapju oga. — Nu, tak manējie!

—    Nē, tie otri, — atteica Berta. — Tie vīrieša soļi, kas nāk aiz tevis!

—    Viņu vis nepiekrāpsi, — pasmiedamies atzina vedējs. — Nāciet iekšā, ser. Nebaidieties, jūs te uzņems ar prieku!

Vifc'-š to sacīja ļoti skaļi, un pēc šiem vārdiem iekšā ienāca vecais, kurlais kungs.

—    Viņš tev nebūs gluži svešs, Kaleb, jo tu jau esi viņu redzējis, — teica vedējs. — Vai atļausi viņam te uzkavēties, līdz mēs dodamies mājās?

—    Nu, protams, Džon, es to uzskatīšu par godu!

—    Nav piemērotāka cilvēka, kam stāstīt noslēpumus, — noteica Džons. — Man ir varenas plaušas, bet, nudien, viņš prot tās pārbaudīt. Apsēdieties, ser! Te visi ir savējie un priecājas, jūs redzot!

Izteicis šo apgalvojumu balsī, kas pilnībā apliecināja to, ko viņš bija sacījis par plaušām, Džons piebilda ierastajā skaļumā: — Viņam vairāk neko nevajag kā krēslu pie kamīna, kur klusi sēdēt un laipni skatīties apkārt. Viņš ir lēti apmierināms.

Berta klausījās ar lielu uzmanību. Kad Kalebs bija nolicis viesim krēslu, viņa paaicināja tēvu sev tuvāk un paklusām lūdza aprakstīt svešinieka izskatu. Kad viņš to bija izdarījis (šoreiz, tiesa, līdz sīkumam atbilstoši patiesībai), viņa pirmo reizi kopš tā ierašanās sakustējās, nopūtās un, šķiet, vairs nedomāja par atnācēju.

Vedējs, kā daždien lāgavīrs, bija labā noskaņojumā un sirsnīgāks pret savu mazo sieviņu nekā jebkad.

—    Neveikls gan šodien bija mans Krikumiņš! — viņš teica, ar vareno roku apskaudams sievu, kura stāvēja nomaļus no citiem. — Bet man viņa tik un tā patīk. Paskaties, Krikumiņ!

Viņš norādīja uz veco vīru. Viņa nolaida acis. Man šķiet, ka viņa nodrebēja.

—    Viņš — ha, ha, ha! — viņš ir stāvā sajūsmā par tevi! — sacīja vedējs. — Visu ceļu ne par ko citu nerunāja. Varens zellis! Man viņš patīk!

—     Man gan patiktu, ja viņš būtu izvēlējies kādu labāku tematu, — viņa atbildēja, pārlaizdama istabai saspringtu skatienu. īpaši saspringts tas kļuva, uzlūkojot Tekltonu.

—      Labāku tematu! — Džons līksmi atsaucās. — Labāka nemaz nav. Tā — mēteli nost, silto šalli nost, visu biezo post — un tagad ļaujiet man pusstundu omulīgi pa.Sēdēt 'pie uguns! Esmu jūsu rīcībā, kundze. Vai saspēlēsim partiju kribidž.a? Brīnišķīgi! Kārtis un dēli, Krikumiņ! Un kādu glāzi alus, ja vēl ir atlicis, manu mazo sieviņ!

Aicinājums uz spēli tika veltīts vecajai dāmai, kura to pieņēma ar visžēlīgu laipnību, un drīz vien abi bija iegrimuši kāršu kombinācijās. Sākumā vedējs vēl reizēm ar smaidu paraudzījās apkārt un uzsauca Krikumiņam, lai tā viņam pār plecu ieskatoties kārtīs un dodot padomu dažā āķīgā situācijā. Bet, tā kā viņa partnerei, lai gan vērīgai un prasīgai pret citiem, piemita vājība reizēm ieskaitīt sev vairāk punktu, nekā pienācās, tad Džonam vajadzēja veltīt spēlei tik daudz modrības, ka viņš nevarēja dot brīvu vaļu nedz acīm, nedz ausīm. Tāpēc viņš pamazām pievērsās tikai kārtīm vien un labu brīdi nedomāja ne par ko citu, līdz piepeši sajuta sev uz pleca kādu roku un ieraudzīja īstenību Tekltona izskatā.

—    Atvainojos par traucēšanu, bet man tūliņ pat vajadzētu parunāt pāris vārdu zem četrām acīm.

—    Man izšķirošs gājiens, — iebilda vedējs. — Liktenīgs brīdis!

—    Pilnīgi pareizi, — atteica Tekltons. — Panāciet šurp, draugs!

Viņa bālajā sejā jautās kaut kas tik neparasts, ka vedējs tūdaj piecēlās kājās un steigšus apvaicājās, kas noticis.

—    Cst! Klausieties, Džon Pīribingl, — teica Tekltons, — man žēl, ka tā iznācis. No tiesas žēl. Es jau no tā baidījos. Man bija tādas aizdomas no paša sākuma.

—    Kas noticis? — izbiedēts taujāja vedējs.

—    Cst! Ja nāksiet man līdzi, es jums parādīšu.

Vedējs devās viņam līdzi, nebildis vairs ne vārda. Zem

zvaigžņotām nakts debesīm viņi šķērsoja pagalmu un pa nelielām sāndurvīm iegāja paša Tekltona kantorī, no kura pavērās logs uz noliktavu, kas pa nakti bija slēgta. Kantora telpa bija tumša, bet šaurajā, garajā noliktavā dega vairākas lampas, tāpēc logs bija apgaismots.

—    Acumirkli! — sacīja Tekltons. — Kā jūs domājat, vai jums būs dūša ieskatīties pa šo logu?

—    Kāpēc ne? — atjautāja vedējs.

—    Vēl vienu mirkli! — turpināja Tekltons. — Nesāciet nekādus varasdarbus! Tam nav jēgas. Turklāt tas ir bīstami. Jūs esat spēcīgs vīrs un varat pastrādāt slepkavību, nepaspējis ne attapties.

Vedējs paskatījās viņam sejā un atkāpās soli atpakaļ, kā sitienu saņēmis. Nākamajā brīdī viņš jau bija pie loga un ieraudzīja …

Ai, ēna uz kamīna! Ai, patiesīgais circenis! Ai, neuzticīgā sievai

Viņš ieraudzīja to kopā ar veco vīru, kurš vairs nebija vecs, bet brašs un stalts un rokās turēja sirmo parūku, kas bija palīdzējusi iekļūt viņu izpostītā, nožēlojamā namā! Viņš redzēja, kā sieva klausās viņā, kamēr svešais noliecies kaut ko čukst viņai ausī; redzēja, sirdij sažņaudzoties, kā tas apskauj viņas vidukli un kā abi lēnām aiziet pa pustumšo gaiteni līdz durvīm, pa kurām bija ienākuši. Viņš redzēja, kā tie apstājas, redzēja, kā viņa pagriež seju — šo seju, ko viņš tik ļoti mīlēja un kas bija jāskata šādā brīdi! — un redzēja, kā viņa pati savām rokām uzliek svešajam uz galvas melīgo sirmumu un kā smejas — smejas par vīra naivo uzticēšanos!

Viņš sažņaudza spēcīgo labo roku dūrē, un tā izskatījās tāda, kas varētu nogalināt lauvu. Taču nākamajā bridi viņš to atlaida vaļā un izpleta Tckltona acu priekšā (jo pat tobrīd viņš mīlēja sievu) un, kad tie abi bija izgājuši ārā, saguma pār rakstāmgaldu kā nevarīgs bērns.

Viņš bija ietinies līdz zodam un noņēmās ap zirgu un saiņiem, kad sieva iesteidzās istabā, saposusies mājupceļam.

—    Esmu gatava, mīļais Džon! Ar labu nakti, Meja! Ar labu nakti, Berta!

Un viņa vēl spēj tās skūpstīt? Viņa vēl spēj šķiroties būt tik jautra un nebēdīga? Viņa vēl spēj skatīties tām acīs un nenosarkt? Jā — Tekltons viņu cieši vēroja, un viņa patiešām visu to darīja.

Tiliija klusināja mazuli un daudz reižu staigāja turp atpakaļ garām Tekltonam, miegaini atkārtodama:

—    Vai viņu sirdis šodien lūza aiz sāpēm, uzzinot, ka tās būs viņu sievas, un vai viņu tēvi tāpēc mānījuši viņas no bērnu dienām, lai beigu beigās lauztu viņu sirdis?

—    Tā, Tillij, tagad dod bērnu man! Ar labu nakti, mister Teklton! Debestiņ, kur tas Džons palicis?

—    Viņš šovakar ies kājām, līdzās zirgam, — teica Tekltons, palīdzējis viņai iekāpt ratos.

—    Džon, mīļais! Kājām! Šovakar?

Apmetņos ievīstītais vīra stāvs par apstiprinājumu nepacietīgi pamāja, un, kad viltus svešinieks un mazā auk?, līte bija apsēdušies savās vietās, vecais zirgs sakustējās* Bokseris, neko nenojauzdams, skraidīja uz priekšu un at-

p

»akaļ, apkārt un vēlreiz apkārt ratiem un bija tikpat īksms kā vienmēr.

Kad arī Tekltons bija aizgājis,, lai pavadītu mājās Meju un viņas māti, nabaga Kalebs apsēdās pie kamīna blakām savai meitai, juzdamies nelaimīgs un nožēlas pilns līdz sirds dzijumiem, un, kad viņš raudzījās meitā, viņa domīgā sejas izteiksme joprojām teica: «Vai tāpēc es esmu mānījis viņu jau no bērnu dienām, lai beigu beigās lauztu viņas sirdi?»

Rotaļlietas, kas bija iedarbinātas, lai izklaidētu mazuli, visas jau sen bija aprimušas un to atsperes iztecējušas. Niecīgajā apgaismojumā un klusumā viegli varētu iedomāties, ka visas šīs nesatricināmi mierīgās lelles, žirgtie šūpuļzirgi ar ieplestām acīm un nāsīm, vecie kungi, sastinguši savu durvju priekšā salīkušām mugurām un ieliektiem ceļgaliem, greizsejainie riekstkoži un pat zvēri, kas pirms ielikšanas šķirstā bija novietoti pa pāriem kā skolasbērni pastaigā, — ka tie visi nekustīgi sastinguši mēmā izbrīnā par to, ka pasaulē iespējama Krikumiņa neuzticība un ka iespējama mīlestība pret Tekltonu neatkarīgi no jebkādiem iemesliem vai blakusapstākļicm.

CIRCENISA TREŠĀ DZIESMA

Holandiešu pulkstenis kaktā nosita desmit, kad vedējs apsēdās pie pavarda uguns. Viņš izskatījās tik nelaimīgs un nomākts, ka laikam pat izbiedēja dzeguzi, kura, nokūkojusi savus desmit melodiskos vēstījumus, cik ātri vien iespējams, atkal iebēga atpakaļ mauru pilī un aizcirta aiz sevis mazās durtiņas, it kā tai grūti būtu paciest tik skumdinošu ainu.

Ja mazais siena pļāvējs būtu apbruņots ar visasāko izkapti pasaulē un katru vēzienu raidītu vedējam tieši sirdī, tā cirstā brūce neasiņotu un nesāpētu tik ļoti kā tā, ko bija iecirtuši viņa mīļotā sieva.

Sī sirds bija tik pārpilna mīlestības pret viņu un to tik cieši apvija un saturēja neskaitāmi brīnišķu atmiņu valgi — viņas daudzo bezgalmiļo īpašību dienišķais vērpums — šī sirds, kurā viņa tik maigi un neatvairāmi bija ieņēmusi pašu svētāko vietu, sirds, kas tik vienreizīga un krietna savā patiesīgumā, tik atvērta labajam, tik nepieejama ļaunajam, pirmajā brīdī nespēja just ne naidu, ne atriebības alkas un varēja vienīgi paglabāt sevī sasistā elka lauskas.

Taču, kamēr vedējs, drūmās domās iegrimis, tā sēdēja sava pavarda priekšā, kurš šobrīd bija auksts un tumšs, viņā pamazām, ļoti lēnām sāka ņemt virsroku titas — negantākas domas, gluži kā reizēm pret vakaru sāk celties niknas vēja brāzmas. Tepat izpostītajā pajumtē atrodas nekrietnais svešinieks. Trīs soļi, un viņš būs pie tā durvīm. Viens trieciens, un durvis būs izgāztas. «Jūs varat pastrādāt slepkavību, nepaspējis ne atjēgties,» bija teicis Tekltons. Bet kāpēc slepkavību, ja viņš dos šim nelietim iespēju cīnīties aci pret aci? Svešais taču ir jaunāks par viņul

Sī doma radās nelaikā un pašreizejā tuinšaja noskaņojumā bija pavisam nevēlama. Tā bija naidīga doma, kas vedināja viņu uz atriebīgu rīcību — uz rīcību, kas viņa dzīvespriecīgo mājvietu varētu pārvērst par spoku mitekli, kuram vientuļi ceļinieki naktī baidās pat paiet garām un kurā biklāks gājējs blāvā mēness gaismā pa aklajiem logiem redz cīkstāmies ēnas un vētras laikā dzird mežonīgus aurus.

Svešais taču ir jaunāks par viņu! Jā, jā, mīlētājs, kurš iekarojis sirdi, kas nekad nav atvērusies vīram. Kāds senākās dienās izraudzīts mīļotais, par kuru viņa domājusi un sapņojusi, pēc kura viņa sērojusi un ilgojusies, kamēr viņš, Džons, iedomājies viņu sev blakām laimīgu un apmierinātu. Ai, cik smagas, cik mokošas bija šīs domas!

Krikumiņš pa šo laiku bija kavējusies augšstāvā, guldīdama mazuli. Kamēr vedējs tā sēdēja pie pavarda, drūmās domās iegrimis, viņa pienāca vīram tuvu klāt — viņš to nemanīja, jo savas dzīves sabrukuma dārdos nedzirdēja vairs nevienu citu skaņu, — un nolika savu mazo soliņu viņam pie kājām. Džons to ievēroja tikai tad, kad sajuta sievas roku uz savējās un ieraudzīja viņu skatāmies sev acis.

Vai šajā skatienā jautās izbrīns? Nē. Vismaz tāds bija viņa pirmais iespaids, un viņš jutās spiests paskatīties vēlreiz, lai gūtu skaidrību. Nē, izbrīns tas nebija. Krikumiņš raudzījās cieši un jautājoši, taču bez izbrīna. Vispirms viņas seja bija satraukta un nopietna, pēc tam tajā atausa dīvains, svešāds, biedējošs smaids, kas liecināja, ka viņa atminējusi vīra domas, un pēc tam redzamas bija tikai sejai cieši piespiestās rokas, noliektā galva un atrisušie mati.

Pat ja viņš šai brīdī būtu visvarens savā spēkā, ne drusciņu no tā viņš nevērstu pret savu sievu, jo pārāk daudz ' dievišķas žēlsirdības mājoja viņa krūtīs. Viņš nespēja noraudzīties, kā viņa sakņupusi sēž uz sava mazā soliņa, kur viņš tik daudz reižu bija redzējis viņu nevainīgu un jautru, juzdams sevī mīlestību un lepnumu; un, kad viņa

piecēlās un šņukstēdama aizgāja projām, viņš izjuta atvieglojumu, jo tukšā vieta līdzās šobrīd bija vieglāk paciešama par viņas allaž ilgoto klātbūtni. Tieši šī doma dūrās viņam sirdi smeldzīgāk par citām, jo atgādināja, cik vientuļš viņš piepeši kļuvis un cik svarīga dzīves saite viņā sarauta gabalos.

Jo asāk Džons to izjuta un jo skaidrāk apzinajās, ka vieglāk būtu redzēt sievu priekšlaikus mirušu ar mazo bērnu pie krūtīm, jo spēcīgāk un kvēlāk viņā iedegās niknums pret ienaidnieku. Viņš palūkojās apkārt, meklēdams pēc ieroča.

Pie sienas karājās bise. Viņš to noņēma un paspēra vairākus soļus uz nekrietnā svešinieka durvju pusi. Viņš zināja, ka bise ir pielādēta. Neskaidrā apjauta, ka šis svešais gluži vienkārši nošaujams kā meža zvērs, brieda viņā un pletās, līdz kļuva par iznīcinošu dēmonu, kas viņu pilnīgi paņēma savā varā, izgaisinādams visas labsirdīgās domas un nodibinādams sev neierobežotu valstību.

Nē, tas nav pareizi teikts! Nevis izgaisinādams viņa labsirdīgās domas, bet meistarīgi tās pārveidodams. Pārvērzdams tās par pletni, kas dzina viņu uz priekšu. Pārvērzdams ūdeni asinīs, mīlestību — naidā, maigumu — aklā niknumā. Sievas tēls, skumju un pazemības pārņemts, ne mirkli neizgaisa viņam no prāta un joprojām ar neatvairāmu spēku lūdza palīgā viņa maigumu un žēlsirdību, taču tieši ar savu klātbūtni tas virzīja viņu uz liktenīgo durvju pusi, lika pacelt ieroci pie pleca, iedrošinot piespieda viņa pirkstu pie gaiļa un sauca: «Nogalini viņu! Turpat gultā!»

Viņš pagrieza bisi tā, lai triektu laidi durvīs, viņš pacēla to gaisā, un dziļi zemapziņā kaut kas neskaidri mudināja viņu uzkliegt svešajam, iai tas, Dieva dēļ, glābjas, lai bēg projām pa logu!…

Bet tajā brīdī no pavarda oglēm izlauzās liesma, spoži apgaismodama visu kamīnu, un aizkrāsnē iedziedājās circcnītis.

Neviena skaņa, neviena cilvēka balss — pat viņas balss — nebūtu spējusi Džonu šai brīdī tā aizkustināt un atmaidzināt kā šī circeņa dziesma. No jauna viņam ieskanējās ausīs patiesie, vaļsirdīgie vārdi, kuros sieva bija stāstījusi par savu mīlestību uz šo circenīti; no jauna viņš acu priekšā redzēja Krikumiņa trīsēšanu un nopietnību; no jauna dzirdēja viņas mīlīgo balsi — ai, kādu mūziku šī balss spēja uzburt pie krietna cilvēka ģimenes pa-

Vārda I — las, skanēdama cauri apziņai, atkal modināja un iekurināja viņa labākās jūtas, atkal iedvesa tām spēku un dzīvību.

Viņš spēji atrāvās no durvīm, gluži kā mēnessērdzīgais, kas uztrūcies no baiga sapņa, un nometa bisi malā. Aizsedzis seju plaukstām, viņš atkal apsēdās pie kamīna un ļāva izmisumam izlauzties asarās.

Circenis iznāca no aizkrāsnes istabā un fejas izskatā nostājās viņa priekšā.

—     «Es viņu mīlu,» — sacīja fejas balss, atkārtodama to, ko viņš tik labi atcerējās, — «mīlu to daudzo reižu dēļ, kad esmu viņā klausījusies, un to daudzo domu dēļ, ko viņa nevainīgā dziesmiņa manī izraisījusi.»

—    Jā, tā viņa teica! — iesaucās vedējs. — Patiešām!

—     «Sīs ir laimīgas mājas, Džon, un viņu dēļ es mīlu šo circeni!»

—     Bija laimīgas. Dievs mans liecinieks, — atbalsoja vedējs. — Viņa vienmēr tās darīja laimīgas… līdz šim brīdim.

—    Tik jauka, tik labsirdīga, tik rūpīga, jautra, rosīga un dzīvespriecīga! — sacīja balss.

—    Citādi es nebūtu varējis viņu mīlēt, tā kā mīlēju, — atteica vedējs.

—    «Kā mīlu,» — fejas balss izlaboja.

—     Kā mīlēju, — atkārtoja vedējs. Tomēr viņa balsij trūka pārliecības. Mēle mežģījās un tiecās veidot vārdus pēc sava prāta.

Tēls, nostājies viņa priekšā kā svinīgs lūdzējs, pacēla roku un teica:

—    Sava mājas pavarda dēļ…

—    Pavarda, ko viņa izpostījusi, — iestarpināja vedējs.

—     Pavarda, ko viņa — tik daudz reižu! — svētījusi un apmirdzējusi ar savu klātbūtni, — sacīja circenis, *— pavarda, kas bez viņas būtu tikai akmeņu krāvums un aprūsējušas restes, bet kas viņas dēļ kļuvis par tavas mājas altāri, uz kura tu ik vakarus esi upurējis kādu sīku iegribu, savtību vai raizes un veltei atnesis sirdsmieru, paļāvību un mīlas pilnu sirdi, un tāpēc dūmi, kas pacēlušies no šī' necilā skursteņa, bijuši smaržīgāki par viskrāšņāko vīraku

, pasaules lepnāko tempļu greznajās svētnīcās! Sava mājas pavarda dēļ šajā klusajā svētnīcā, šo maigo ietekmju un atmiņu vidū — uzklausi viņu! Uzklausi mani! Uzklausi visu, kas runā tava pavarda un tavas mājas valodāl

—    Un aizlūdz par viņu? — jautāja vedējs.

— It visam, kas runa lava pavarda un tavas mājas va lodā, ir jāaizlūdz par viņu, — atbildēja circenis. — Jo tas runā patiesību.

Un, kamēr vedējs, seju delnās paslēpis un domās nogrimis, joprojām sēdēja krēslā, parādība stāvēja līdzās, ar burvju varu raisīdama viņa atmiņas un ainodama tās viņa priekšā gluži kā spogulī vai attēlā. Sī parādība nebija vientuļa. No pavarda akmeņiem, no skursteņa, no pulksteņa, no pīpes, no tējkannas, no šūpuļa, no grīdas, no sienām, no griestiem, no kāpnēm, no ratiem pagalmā un no trauku skapja istabā, no it visiem saimniecības piederumiem, no visiem priekšmetiem un visām vietām, ar ko viņa jebkad saskārusies un ar ko viņas nelaimīgā vīra prātā saistījās kaut viena atmiņa par viņu, — no visām šīm vietām un priekšmetiem steidzās ārā veseli bari feju. Tās nestājās viņam blakām kā circenis, bet dzīvi kustējās un rosījās visapkārt. Tās cik spēdamas izrādīja cieņu viņas tēlam. Tās raustīja Džonu aiz drēbēm un ikreiz lika viņam skatīties turp, kur uznira viņa sievas tēls. Tās pulcējās viņai apkārt, tās apskāva viņu un meta puķes viņas ceļā. Ar mazajām rociņām tās centās uzlikt kroni viņas jaukajā galviņā. Tās rādīja, ka jūsmo par viņu un nul viņu; tās liecināja, ka pasaulē nav neviena neglīta, ļauna soģa, kas varētu apgalvot, ka viņu pazīst, — neviena, jo patiesi pazīst viņu tikai šīs rotaļīgās, labvēlīgās būtnes.

Džona domas bija uzticīgas viņas tēlam. Tas visu laiku dzīvoja krietnā vedēja sirdī.

Viņa sēdēja pavarda priekšā un šuva, klusi dungodama. Tik jautra, tik čakla, tik saprātīga! Fejas visas reizē pagriezās pret Džonu, ar vienu domu, ar vienu varenu, caururbjošu skatienu vērsdamās viņā un itin kā jautādamas: «Vai šī ir tā vieglprāte sieva, kuru tu apraudi?»

Arā atskanēja priecīgas čalas, mūzikas instrumentu skaņas, dzīvas \ialodas un smiekli. Istabā ar joni ielauzās bariņš jaunu, jautru cilvēku, kuru vidū bija Meja Fīldina un vēl daudzas skaistas meitenes. Tomēr neviena no tām nebija skaistāka un jaunāka par Krikumiņu. Tās bija atrakušas, lai aicinātu viņu līdzi jautrajam pulciņam. Jaunieši dzīrās iet dejot. Un, ja kādas kājiņas ir īpaši raditas dejošanai, tad tādas ir tieši Krikumiņam. Taču viņa tikai pasmējās, papurināja galvu un parādīja uz ēdiena tram kiem virs uguns un uzklāto galdu, un šis līksmais izaicinājums darīja viņu vēl daiļāku nekā iepriekš. Un tā viņa jautri atvadījās no draugiem, pamādama sveicienu katram

savam iespējamam deju partnerim, kad tie gāja ārā, un to viņa darīja ar tik ķircinošu vienaldzību, ka tiem gandrīz vai atliktu taisnā ceļā iet slīcināties, ja tie būtu viņas pielūdzēji — un gan jau pa daļai ari bija, jo viņas burvībai taču nevarēja pretoties. Bet vienaldzība vis nebija viņas dabā. Ak nē! Un itin drīz pa durvīm ienāca kāds vedējs, un — ak debess! — ar kādu sirsnīgu sveicienu viņa to sagaidīja!

Atkal feju skatieni visi reizē pievērsās viņam un itin kā jautāja: «Vai šī ir tā sieva, kas tevi pametusi?»

Atmiņu spogulim jeb attēlam — sauciet to, kā gribat! — pārslīdēja ēna. Liela ēna, kas aizsedza visu pārējo un izdzēsa citus priekšmetus; svešinieka ēna, tieši tāda kā pirmoreiz, kad tas bija ienācis un nostājies zem viņu jumta. Taču izveicīgās fejas pūlējās, cik jaudas, lai izdzēstu šo tēlu. Un Krikumiņš atkal bija turpat, kur iepriekš. Tikpat daiļa un gaišuma pilna.

Viņa aijāja šūpulī mazo bērnu, klusiņām dziedāja tam dziesmu un balstīja galvu pret plecu tā cilvēka dubultniekam, kurš, sevi iegrimis, sēdēja blakām fejai — circenim.

Nakts — tas ir, īstā, nevis feju pasaules nakts — pamazām slīdēja pretī rītam, un šajā vedēja atmiņu brīdī uzlēca mēness, spoži apmirdzēdams debesis. Varbūt arī viņa domās atausa kāda klusa, mierīga gaisma un viņš spēja rāmāk paskatīties uz notikušo.

Kaut arī svešinieka ēna palaikam pārslīdēja spogulim — allaž nepārprotami skaidra, pazīstama un noteiktiem apveidiem —, tā ne reizes vairs nebija tik tumša kā pirmajā brīdī. Līdzko tā parādījās, fejas visas reizē izgrūda stindzinošu kliedzienu un ar neticamu enerģiju laida darbā savas sīkās rokas un kājas, lai nodzēstu šo .tēlu. Un, atdzīvinājušas Krikumiņu un atkal parādījušas to vīram daiļu un gaišuma pilnu, tās pacilāti gavilēja.

Nekad tās nerādīja viņu citādu kā vienīgi daiļu un gaišuma pilnu, jo šiem labajiem mājas gariem viss melīgais bija nāvējošs, un tieši tāpēc Krikumiņš to acīs bija tā rosīgā, skaidrā, jaukā būtne, ikas gluži kā gaisma un saule apmirdzējusi vedēja namu.

Fejas kļuva ārkārtīgi satrauktas, kad rādīja viņu ar ' mazuli klēpī tērgājam cienīgu, vecgudru matronu bariņā, kur viņa izlikās tikpat apbrīnojami cienīga un vecgudra un, novērstā atturībā vecīgi atspiedusies pret vīra plecu, centās — viņai tāda jauna, ziedoša būtuel — radīt

iespaidu, ka atteikusies no visiem pasaules priekiem un ka būt par māti viņai nav nekas jauns un neparasts; taču tūdaļ pat tās parādīja, kā viņa smejas par vedēja lāclgumu, kā sarausta viņa krekla apkaklīti, lai piešķirtu viņam solīdāku izskatu, kā riņķo pa istabu, mācīdama viņu dejoti

Kad fejas rādīja Krikumiņu kopā ar aklo meiteni, tas pagriezās pret vedēju un raudzījās viņā ar sevišķi neatlaidīgu skatienu, jo, lai gan Krikumiņš allaž izstaroja dzīvesprieku un enerģiju kurp vien iedama, Kaleba Planiera mājā viņas ietekme vēl daudzkārt pieauga un pastiprinājās. Aklās meitenes mīlestība pret draudzeni, uzticēšanās un pateicības jūtas, Krikumiņa aši lietišķā atvairīšanās no Bertas pateicības izpausmēm, viņas meistarigā prasme jebkuru apciemojuma brīdi izmantot kādam derīgam mājas darbam un nemitigā rosīšanās, reizē izliekoties, ka tā viņai ir lieliska svētku atpūta, bagātīgās tradicionālo gardumu veltes —teļa gaļas un šķiņķa pīrāgs un alus pudeles, viņas starojošā sejiņa, kas parādās durvīs, atvadoties no draugiem, tā apbrīnojamā gaisotne, kas jautās viņā un ap viņu no glītajām kāju pēdiņām līdz pat matu galiem un liecināja, ka viņa ir neatņemama daļa no šīs vietas — nepieciešama daļa, bez kuras tā nevar pastāvēt, — visu to fejas viņā apjūsmoja un visa tā dēļ viņu mīlēja. Un, kamēr dažas no tām tinās viņas drēbju krokās un maigi glaudās viņai klāt, tās visas reizē atkal pievērsa viņam lūdzošu skatienu un šķita sakām: «Vai šī ir tā sieva, kas pievīlusi tavu uzticēšanos?»

Ne vienreiz vien un ne divreiz, ne trīsreiz vien šajā garajā pārdomu naktī fejas rādīja vedējam, kā viņa sēž savā iemīļotajā vietā, noliekusi galvu, iespiedusi seju plaukstās, atrisušiem matiem. Tādu, kā viņš to bija redzējis pēdējoreiz. Un, uzbūrušas šādu Krikumiņu, fejas nepagriežas un neskatījās uz Džonu, bet sasteidzās viņai cieši apkārt, mierināja un skūpstīja viņu, spiedās cita citai garām, lai izrādītu savu līdzjūtību un sirsnību pret viņu, un pavisam aizmirsa vedēja klātbūtni.

513

Tā pagāja nakts. Pagaisa mēness, izbālēja zvaigznes, atausa salta diena, uzlēca saule. Vedējs joprojām, domās nogrimis, sēdēja kaktā pie kamīna. Tā, galvu rokās atspiedis, viņš bija nosēdējis tur visu nakti. Un visu nakti uzticamais circenis aizkrāsnē bija čirkstinājis savu dziesmiņu. Visu nakti vedējs bija klausījies tā balsī. Visu nakti labās pavarda fejas bija rosījušās ap viņu. Visu nakti Kri-

17 1117

kūmiņa tēls jauks un nevainojams bija ainojies atmiņu spoguli, ja neņem vērā tos brīžus, kad attēlu aptumšoja svešā ēna.

Kad bija jau pilnīgi gaišs, vedējs piecēlās, nomazgājās un saģērbās. Viņš nejutās spējīgs moži ķerties pie ierastā ikdienas darba — tam nepietiktu dūšas —, bet tas nebija svarīgi, jo šodien, Tekltona kāzu dienā, viņš bija sarunājis savā vietā citu vedēju. Viņš bija domājis kopā ar Krikumiņu priecīgā noskaņā doties uz baznīcu. Taču tas vairs nebija iespējams. Šodien apritēja gads arī kopš viņu kāzām. Ai, cik negaidīts un neparedzēts izrādījās tā noslēgums!

Vedējs domāja, ka Tekltons droši vien ieradīsies pie viņa jau no rīta, un tā arī notika. Viņš tikai īsu brīdi bija pastaigājies turp un atpakaļ savu namdurvju priekšā, kad ieraudzīja pa ceļu tuvojamies rotaļlietu tirgoņa karieti. Tā piebrauca tuvāk — un viņš redzēja, ka Tekltons jau lcprii uzcirties kāzu drēbēs un izgreznojis zirga galvu ar puķēm un lentītēm.

Zirgs krietni vairāk izskatījās pēc līgavaiņa nekā pats Tekltons — fabrikanta puspievērtā acs raudzījās uzbāzīgāk un nepatīkamāk nekā citkārt. Taču vedējs to tikpat kā neievēroja. Viņa domas kavējās pavisam citur.

—    Džon Pīribingl! — Tekltons uzrunāja viņu ar līdzcietības pieskaņu balsī. — Kā jūs šorīt jūtaties, manu lāga cilvēk?-

—    šī nakts man nebija no vieglajām, mister Teklton,— atbildēja vedējs, papurinādams galvu, — jo es jutos stipri izsists no sliedēm. Bet nu tas ir pāri! Vai jūs varat man atvēlēt kādu pusstundu privātai sarunai!

—    Taisni tāpēc es atbraucu, — atteica Tekltons, izkāpdams no ratiem. — Par zirgu nebēdājiet. Ja iedosiet tam klēpīti siena un apmetīsiet grožus ap šo stabiņu, tas stāvēs rāms un mierīgs.

Kad vedējs bija atnesis no staļļa sienu un nolicis to zirgam priekšā, abi vīri iegāja mājā..

—    Šķiet, jūsu laulāšana paredzēta ne agrāk kā ap pus dienlaiku? — vaicāja vedējs.

—    Jā, — atbildēja Tekltons. — Laika vēl diezgan. Laika diezgan.

Kad viņi iegāja virtuvē, Tillija Slouboja pašreiz klau vēja pie svešinieka durvīm, kuras bija tikai dažu soļu atstatumā. Piespiedusi vienu ļoti sasarkušu aci (Tillija visu nakti bija raudājusi, tāpēc ka raudāja viņas saimniece) pie atslēgas cauruma, viņa sita pa durvīm ar lielu saru un izskatījās izbiedēta.

—    Ja drīkstu sacīt, man tur neviens neatsaucas, — Tillija teica, paskatīdamās apkārt. — Cerams tak, ka tur neviens nebūs ņēmis un nomiris, ja drīkstu sacīt.

So labdabīgo vēlējumu mis Slouboja pavadīja ar atkārtotiem klaudzieniem un spērieniem pa durvīm, taču nekādu atbildi nesagaidīja.

—    Varbūt jāiet palīgā? — teica Tekltons. — Tas izskatās dīvaini.

Vedējs, kurš bija novērsis skatienu no durvīm, pamāja, lai viesis palīdz vien, ja viņam nekas nav pretī.

Tā nu Tekltons devās Tillijai Sloubojai palīgā un arī vairākkārt iesita un iespēra pa durvīm — un arī nesaņēma nekādu atbildi. Bet tad viņš nolēma nospiest durvju rokturi un, tā kā durvis atvērās bez pūlēm, pabāza galvu istabā, ieskatījās, iegāja iekšā un drīz vien skriešus izmetās ārā.

—    Džon Pīribingl, — Tekltons iečukstēja vedējam ausī, — es ceru, ka jūs nakti neizdarījāt neko … neko nepārdomātu, ko?

Vedējs strauji pacēla acis pret viņu.

—    Jo viņš ir prom! — teica Tekltons. — Un logs ir vaļā. Nekādu pēdu gan neredz — tiesa, logs ir gandrīz vienā līmenī ar dārzu —, bet es baidījos, vai te nav bijis kautiņš. Kā ir, ko?

Viņš tik cieši raudzījās vedējā, ka gandrīz pavisam aiz miedza savu izteiksmīgo aci. Gan viņa acs, gan seja, gan viņš pats aiz centības gluži vai sagriezās vērpetē. Kā gri bēdams izskrūvēt patiesību no sarunu biedra.

—    Esiet mierīgs, — sacīja vedējs. — Es viņu neaizskāra ne ar vārdu, ne ar roku, līdz viņš iegāja šajā istabā, un neviens cits tur nav spēris kāju. Viņš ir aizgājis projām no brīva prāta. Es ar prieku kaut tūdaļ dotos ārā pa durvīm un visu turpmāko mūžu staigātu no mājas uz māju ubagodams, ja ar to varētu grozīt bijušo un panākt, lai viņš te nekad nebūtu ieradies. Bet viņš ir ieradies un at kal aizgājis. Un mani rēķini ar viņu ir galā.

—    Ā!… Nu, es teiktu, ka viņš ir itin viegli ticis cauri, — Tekltons teica apsēzdamies.

Vedējs, neievērodams zobgalīgo toni, arī apsēdās, uz brīdi aizsedza seju ar plaukstu un tikai pēc tam runāja tālāk.

—    Vakarvakarā jūs man parādījāt manu sievu, — viņš beidzot teica, — manu sievu, kuru es ļoti mīlu, kad viņa slepeni . ..

—    Un maigi, — iestarpināja Tekltons.

—    …palīdzēja šim cilvēkam pārvērst izskatu, lai rastu iespēju tikties ar viņu vienatnē. Laikam nav tāda skata, kas man būtu licies vēl ļaunāks. Un laikam nav otra cilvēka, kam es tik nelabprāt būtu ļāvis sev to parādīt.

—    Atzīstos, ka man vienmēr bija tādas aizdomas, — sacīja Tekltons. — Un zinu, ka tāpēc es te netiku sevišķi ieredzēts.

—    Bet, tā kā jūs tomēr man to parādījāt, — turpināja vedējs, nepievērsdams uzmanību viņa vārdiem, — un tā kā jūs redzējāt manu sievu, kuru es mīlu, — viņa balss, skatiens un roka kļuva arvien mierīgāki un stingrāki, kad viņš atkārtoja šos vārdus, acīmredzot iedams pretī kādam noteiktam mērķim, — tā kā jūs redzējāt viņu šai nevēlamajā brīdī, būs pareizi un taisnīgi, ja redzēsiet viņu arī ar manām acīm un ieskatīsieties manā dvēselē, un uzzināsiet, kādas ir manas domas par visu notikušo. Jo mans spriedums ir gatavs, — teica vedējs, cieši lūkodamies viņā. — Un nekas to vairs nevar sašķobīt.

Tekltons nomurmināja dažus vispārīgus piekrišanas vārdus par to, ka vajagot šo vai to nosargāt vai aizstāvēt, taču sarunu biedra izturēšanās viņā izraisīja lielu bijību. Lai cik tā bija vienkārša un nenoslīpēta, tajā jautās tāda pašcieņa un cildenums, kādi var mājot vienīgi cēlsirdīga un krietna cilvēka dvēselē.

—    Es esmu vienkāršs, neizsmalcināts cilvēks, — turpināja vedējs,— un man nav daudz, ar ko lepoties. Kā jums labi zināms, es neesmu gudrs. Es neesmu jauns. Es mīlēju savu mazo Krikumiņu, tāpēc ka biju redzējis viņu izaugam jau kopš bērnu dienām tēva mājās, tāpēc ka zināju, kāds viņa ir dārgums, tāpēc ka gadiem ilgi viņa man bija tikpat kā mana dzīvība. Ir daudz vīriešu, ar kuriem es nevāru sacensties, bet man šķiet, ka tie nekad nespētu mīlēt manu mazo Krikumiņu tā kā es!

Viņš apklusa un brīdi sita kāju taktī pret zemi, tad ru,nājā,-tālāk:

—    Es bieži domāju: kaut arī neesmu viņai līdzvērtīgs, tomēr spētu būt mīlošs vīrs un varbūt prastu viņu novērtēt labāk nekā dažs cits; tādā veidā es sevi iedrošināju un pamazām sāku pieļaut domu, ka mēs kādreiz varētu apprecēties. Un beigu beigās ta arī notika — mēs patiešām apprecējāmies!

—    Ha! — izmeta Tekltons, zīmīgi pakratīdams galvu.

—    Sevi es pazinu, tur man bija diezgan pieredzes; es zināju, cik ļoti viņu mīlu un cik laimīgs būšu ar viņu, — turpināja vedējs. — Bet es nebiju pietiekami padomājis — tagad es to saprotu — par viņu.

—    Bez šaubām, — piekrita Tekltons. — Vieglprātība, gaisīgums, kāre būt apjūsmotai! Nepadomājāt gan! Nemaz to neņēmāt vērā. Ila!

—    Būtu labāk, ja jūs mani nepārtrauktu, kamēr neesat sapratis, — diezgan paskarbi sacīja vedējs, — un līdz tam jums vēl tālu. — Ja vakar es būtu notriecis zemē ikvienu, kas uzdrīkstētos teikt ļaunu vārdu par viņu, tad šodien es tādam vīram iespertu taisni sejā, pat ja viņš būtu mans miesīgs brālis!

Rotaļlietu tirgonis blenza uz viņu mēmā pārsteigumā. Vedējs turpināja mazliet pielaidīgākā tonī.

—    Vai es toreiz padomāju, — viņš teica, — ka aizvedu viņu — tik jaunos gados, tik skaistu — projām no sava vecuma draugiem, no daudzām vietām, ko viņa rotājusi ar savu klātbūtni un apmirdzējusi kā pati spožākā zvaigzne, lai liktu viņai vadīt dienu pēc dienas manā drūmajā namā un apmierināties ar manu garlaicīgo sabiedrību? Vai es padomāju, cik slikti iederos blakām viņas mundrajai jautrībai un cik neinteresants tāds lācīgs vīrs liksies tik dzīvai un rosīgai būtnei? Vai es padomāju, ka mana mīlestība pret viņu nav nekāds nopelns un nedod man nekādas īpašas tiesības, jo kurš tad var viņu nemīlēt, kolīdz iepazinis? Nepadomāju. Es izmantoju viņas dzīvespriecīgo dabu un prasmi cerēt un ticēt un apprecēju viņu. Kaut es to nebūtu darījis! Ne jau sevis, bet viņas dēļ!

Rotaļlietu tirgonis blenza viņā, nespēdams pat acis pamirkšķināt. Arī puspievērtā acs šobrīd bija plati ieplesta

—    Lai Dievs viņu svētī! — teica vedējs. — Lai svēti par to nerimtīgo jautrību, ar kuru viņa allaž centusies paslēpt šo patiesību no manām acīm! (Jn lai Dievs man piedod, ka es ar savu lēno domāšanu neaptvēru to agrāk! Nabaga meitene! Nabaga Krikumiņš! Neaptvēru, kaut ari pats savām acīm redzēju viņas asaras, kad tika runāts par laulību, kura līdzīga mūsējai! Neaptvēru, kaut ari simtiem reižu esmu redzējis, kā viņai dreb lūpas un kā viņa to slēpj, — neaptvēru un nenojautu līdz pat vakar vakaram! Nabaga meitene! Kā es varēju pieļaut cerību, ka viņa mani iemīlēs? Kā varēju ticēt, ka viņa mani mīl?

—    To viņa ļoti centīgi izrādīja, — teica Tekltons. —Tik centīgi, ka, taisnību sakot, man tieši tāpēc radās bažas un aizdomas.

Un vigš piemetināja dažus vārdus par Mejas Fīldingas pārākumu, jo viņa nepavisam necenšoties izrādīt savu mīlestību pret nākamo vīru.

—    Viņa to mēģināja, — sacīja nabaga vedējs, un viņa balss pauda vēl dziļāku saviļņojumu nekā iepriekš, — es tikai tagad sāku saprast, cik ļoti viņa centās būt man uzticama un mīloša sieva. Tā laime, ko esmu izbaudījis zem šī jumta, ir apliecinājums tam, cik viņa bijusi krietna, cik daudz pūlējusies darīt, cik drosmīga un stipra sirds mājo viņas krūtīs! Domas par to būs man palīgs un mierinājums, kad palikšu šeit viens.

Seit viens? — pārprasīja Tekltons. — Ak tā! Tad jūs omēt nedomājat atstāt notikušo bez ievērības?

—    Es domāju darīt to, — atbildēja vedējs, — kas šobrīd viņai būtu pats labākais un kas visdrīzāk spētu atlīdzināt viņai par bijušo. Es atsvabināšu viņu no nevienlīdzīgas laulības mokām un ikdienas pūliņiem šīs mokas noslēpt. Viņa būs tik brīva, cik vien brīvu es spēšu viņu darīt.

—    Atlīdzināt viņai par bijušol — iesaucās Tekltons, ar rokām berzēdams un plucinādams savas lielās ausis. — Te nu kaut kas nav kārtībā. Jūs taču tā neteicāt, vai ne?

Vedējs satvēra rotaļlietu tirgoni aiz apkakles un sapurināja kā pelavu maisu.

—    Klausieties! — viņš uzsauca. — Un papūlieties sadzirtlēt pareizi! Klausieties! Vai es izsakos pietiekami skaidri?

—    Skaidrāk par skaidru, — atbildēja Tekltons.

—    Un jūs saprotat, ka runāju nopietni?

—    Katrā ziņā.

—    Visu pagājušo nakti es nosēdēju pie šī pavarda, — sacīja vedējs. — Tai vietā, kur viņa ar savu jauko sejiņu daudzkārt sēdējusi man blakām, raudzīdamās uz mani. Es atsaucu atmiņā katru dienu no viņas dzīves. Es re'dzēju viņas mīļo tēlu ikvienā aizgājušā brīdī un veidā. Un, ja pasaulē ir augstāka vara, kas spēj atšķirt vainīgo no nevainīgā, tad tā nešaubīsies ne mirkli, ka viņa ir nevainīga!

Ai, uzticamais circenis aizkrāsne! Ai, labas pavarda fejas!

—    Mans niknums un neuzticēšanās ir rimuši, — teica vedējs, — un palikušas vienīgi bēdas. Kādā nelaimīgā brīdī atgriezās agrākais mīļotais, kurš vairāk piemērots viņas dabai un vecumam un kuru viņa, iespējams, atstāja pret savu gribu manis dēļ. Kādā nelaimīgā brīdī, negaidot pārsteigta un nepaspēdama apdomāt, ko dara, viņa kļuva par līdzdalībnieci šai krāpšanā, palīdzēdama to slēpt. Vakarvakarā mēs bijām liecinieki tam, kā viņa satikās ar šo cilvēku. Tas nebija labi darīts. Bet visādā citā ziņā viņa ir nevainīga, ja pasaulē vēl valda taisnība!

—    Nu, ja tā jūs domājat… — Tekltons iesāka.

—    Tāpēc lai viņa iet! — turpināja vedējs. — Lai iet ar manu svētību un pateicību par tām daudzajām laimes stundām, ko viņa man devusi, un ar manu piedošanu par jebkurām sāpēm, ko man sagādājusi. Lai viņa iet, un lai mierīga ir viņas sirds — tāds ir mans vēlējums! Viņa nekad nejutīs naidu pret mani. Viņa pieminēs mani ar gaišāku prātu, kad es vairs nebūšu viņai par nastu, un važas, ar ko esmu viņu saistījis, kļūs vieglākas. Sī ir ta diena, kad es pirms gada aizvedu viņu nc tēva mājām, nemaz nedomādams par viņas pašas laimi. Šodien viņa tur atgriezīsies, un es viņu vairs neapgrūtināšu. Šurp atbrauks viņas tēvs un māte — mēs bijām norunājuši atzīmēt šo dienu kopā — un aizvedīs viņu mājās. Es viņai ticēšu, vienalga, vai viņa dzīvos tur vai jebkur citur. Viņa atstāj mani ar neaptraipītu godu, un es nešaubos, ka tāda viņa būs vienmēr. Ja es nomiršu, kamēr viņa vēl jauna, — tas nav izslēgts, jo pēdējo dažu stundu laikā esmu krietni zaudējis dūšu, — viņa uzzinās, ka esmu atcerējies viņu un mīlējis līdz pēdējam brīdim! Tāds ir noslēgums tam, ko jūs man parādījāt. Un nu viss ir galā!

—    Ai, nē, Džon, nav galā! Nesaki vēl, ka viss galā! Vēl ne. Es dzirdēju tavus cēlsirdīgos vārdus. Es nevarēju aizzagties projām un izlikties, ka neesmu dzirdējusi to, kas manī izraisīja tik dziļu pateicību. Nesaki, ka viss ir galā, iekams pulkstenis nav nositis nākamo stundu!

Viņa bija ienākusi drīz vien pēc Tekltona un palikusi turpat. Ne reizes viņa nepaskatījās uz Tekltonu un nenovērsa acis no sava vīra. Tomēr viņa turējās atstatu, cenzdamās, lai viņus šķirtu pēc iespējas lielāks attālums, un, kaut gan viņas vārdos skanēja neviltota jūtu kvēle, viņa netuvojās Džonam arī tad, kad sāka runāt. Cik ļoti tas atšķīrās no viņas agrākās izturēšanās!

—    Neviena roka nespēj radīt pulksteni, kurš vēlreiz sistu tās stundas, kas man pagājušas, — teica vedējs ar tikko jaušamu smaidu. — Bet lai notiek tā, ja tu vēlies, mana mīļā. Drīz tas sitīs. Vārdam nav lielas nozīmes. Es censtos tev darīt pa prātam arī grūtākā brīdī nekā šis.

—    Mjā, — novilka Tekltons. — Man nu jāiet, jo tad, kad pulkstenis sitīs nākamreiz, man jābūt ceļā uz baznīcu. Arlaburītu, — Džon Pīribingl! Man žēl, ka jāatsakās no jūsu patīkamās sabiedrības. Ļoti nožēloju šo zaudējumu un tā cēloni.

—    Vai es izteicos skaidri? — vaicāja vedējs, pavadīdams viņu līdz durvīm.

—    Pavisam skaidri!

—    Un jūs paturēsiet prātā to, ko es teicu?

—    Nu, ja jūs par visu vari gribat, lai es uz to atbildu, — sacīja Tekltons, iepriekš drošības dēļ pamanījies iekāpt karietē, — tad man jāteic, ka tas viss bija tik negaidīti, ka es ij gribēdams to nevarētu aizmirst.

—    Jo labāk mums abiem, — atbildēja vedējs. — Palieciet sveiks! Vēlu laimes!

—    Arī es jums labprāt to vēlētu, — teica Tekltons. — Bet prātīgāk būs, ja es šoreiz teikšu tikai paldies. Starp mums runājot( to es jums teicu jau agrāk, vai ne?), es nedomāju, ka mana laulības dzīve nesīs man mazāk prieka tāpēc vien, ka Meja man neizrāda uzkrītošu mīlestību un skaļi nepauž savu sajūsmu. Palieciet sveiks! Saudzējiet sevi!

Vedējs stāvēja, raudzīdamies viņam pakaļ, līdz braucējs kļuva sīkāks par puķēm un lentītēm pie zirga galvas, kad tās vēl bija apskatāmas tuvumā, un pec tam, dziļi nopūzdamies, sāka staigāt uz priekšu un atpakaļ zem tuvējām gobām kā daždien nelaimīgs cilvēks, kas zaudējis dvēseles mieru; viņam negribējās atgriezties mājā, iekams pulkstenis nebūs jau ļoti tuvu tam brīdim, kad jāsit nākamā stunda.

Viņa mazā sieviņa, palikusi viena, atkal rūgti apraudājās, tomēr ik pa brīdim noslaucīja asaras un saņēmās, lai pateiktu, cik viņš labs, cik brīnišķīgs vīrs, un pāris reižu viņa pat iesmējās — tik sirsnīgi, uzvaroši un stāvoklim neatbilstoši (joprojām nerimdamās raudāt), ka Tillija pagalam izbijās.

—    Au, lūdzu, lūdzu, nevajag! — viņa sauca. — Tā tak var galīgi bērnu nobeigt — pagalam būs un zem zemes, ja drīkstu sacīt!

—    Vai tu dažreiz atnesīsi viņu šurp un parādīsi tēvam, kad es te vairs nevarēšu dzīvot, Tillij? — asaras slaucīdama, lūdza viņas saimniece. — Tad, kad es būšu atpakaļ vecajās mājās?

—    Au, lūdzu, lūdzu, nevajag! — sauca Tillija, atmezdama galvu atpakaļ un iegaudodamās — šobrīd viņa izskatījās neparasti līdzīga Bokserim. — Au, lūdzu, lūdzu, nevajag! Au, kas tas ir, ka visi nezin ko izdarījuši visiem un visi nu ir tik nelaimīgi? Au-u-u-u!

Sai brīdī mīkstsirdīgā Slouboja izgrūda tādu sirdi plosošu kaucienu — kas vēl jo spalgāks bija tāpēc, ka viņa ilgi pūlējās to apspiest, — ka noteikti būtu pamodinājusi mazuli un piebaidījusi tam kādu nopietnu kaiti (varbūt pat krampjus), ja viņas skatiens piepeši neatdurtos pret Kalebu Planieru, kurš nāca iekšā pa durvīm, vezdams zem rokas meitu. Tā kā šis skats lika Sloubojai saņemties un izturēties, kā pieklājas, viņa brīdi stāvēja klusēdama, plati ieplestu muti un pēc tam aizsteidzās pie gultas, kurā gulēja mazulis; tur viņa nometās uz grīdas, dīvaini raustīdamās kā Vita dejas mocekle, un sāka drudžaini rakties ar seju un galvu gultas pārklājos — izskatījās, ka šīs neparastās izdarības sniedz viņai jūtamu atvieglojumu.

—    Mērij! — sacīja Berta. — Tu negāji uz kāzām?

—    Es viņai teicu, ka jūs tur nebūsiet, kundze, — pačukstēja Kalebs. — Tā es vakarvakarā padzirdēju. Bet, ak, mīļā, — un sīkais vīriņš saņēma abas viņas rokas, — es gan neklausos, ko viņi runā. Es viņiem neticu. Brangs kumoss es neesmu, bet to pašu mazumiņu ļautu drīzāk saplosīt gabalos nekā uzklausītu sliktu vārdu par jums!

Kalebs aplika rokas Krikumiņam ap kaklu un apskāva viņu tā, kā bērns varētu apskaut un samīļot lelli.

—    Berta šorīt nevarēja nosēdēt mājās, — viņš paskaidroja. — Es zinu — viņa baidījās dzirdēt zvanu skaņas un atrasties jaunlaulātajiem tik tuvu viņu kāzu dienā. Tāpēc mēs jau agri izgājām no mājas un nācām šurp. Es visu laiku domāju par to, ko esmu izdarījis, — viņš turpināja pēc īsa klusuma brīža, — es lādēju sevi, līdz vairs nezināju, ko iesākt un kurp griezties, par tām dvēseles mokām, ko esmu viņai sagādājis, un beidzot savā prātā izdomāju tā: ja jūs būtu ar mieru to brītiņu palikt te klāt, kundze, es viņai izstāstītu patiesību. Vai jūs paliksiet to brītiņu klāt? — viņš pavaicāja, drebēdams no galvas līdz kājām. — Es nezinu, kā viņa to uzņems, nezinu, ko viņa domās par mani, un nezinu, vai viņa pēc tam vairs spēs mīlēt savu nabaga tēvu. Bet viņas pašas labā jāpārtrauc šī mānīšana, un man jāsaņem, ko pats esmu pelnījisl

—    Alērij, — sacīja Berta, — kur tava roka? A! Tepat ir, tepat iri — Un viņa ar smaidu piespieda to sev pie lūpām un pēc tam ievilka sev elkonī. — Es vakar dzirdēju viņus sačukstamies, ka tu esot kaut ko nogrēkojusies. Viņiem nav taisnība.

Vedēja sieva cieta klusu. Kalebs atbildēja viņas vietā.

—    Viņiem nav taisnība, — viņš atkārtoja.

—    Es to zināju! — lepni iesaucās Berta. — Un tā arī viņiem pateicu. Es pat klausīties negribēju! Vainot un tiesāt viņu! — Un meitene piespieda Krikumiņa plaukstu pie sava samtainā vaiga. — Nē, tik akla nu gan es neesmu.

Bertas tēvs nostājās viņai vienā pusē, un Krikumiņš palika otrā, turēdama meitenes roku.

—    Es pazīstu jūs visus, — Berta teica, — pazīstu la bāk, nekā jūs domājat. Bet viņu es pazīstu labāk par jebkuru citu. Pat labāk par tevi, tēt. Neviens cilvēks man nav tik īsts un patiess kā viņa. Ja šajā mirklī es atgūtu acu gaismu un neviens man neteiktu ne vārda, es tūlīt viņu atrastu pūlī! Alana māsa!

—    Berta, mana mīļā! — sacīja Kalebs. — Man tev kaut kas jāsaka, kamēr mēs esam trijatā. Lūdzama, uzklausi mani! Man tev jāizsūdz grēki, mīļā meitiņ!

—    Grēki, tēv?

—    Es esmu aizklīdis projām no patiesības un apmaldījies, mans bērns, — Kalebs teica ar nožēlas izteiksmi apmulsušajā sejā. — Esmu aizklīdis projām no patiesības, gribēdams tev labu, un izrādās, ka esmu bijis cietsirdīgs.

Viņa pavērsa pret tēvu savu pārsteigto seju un atkārtoja: — Cietsirdīgs!

—    Viņš tiesā sevi pārāk bargi, Berta, — sacīja Krikumiņš. — Drīz tu tam piekritīsi. Tu būsi pirmā, kas viņam to pateiks

—    Viņš — cietsirdīgs pret mani! — Berta iesaucās ar neticīgu smaidu sejā.

—    Ne jau tīši, mans bērns, — paskaidroja Kalebs. — Tomēr tā ir noticis, un es to sapratu tikai vakar. Mana mīļotā neredzīgā meitiņ, uzklausi mani un piedod man! Tā pasaule, kurā tu dzīvo, mans acuraugs, nav tāda, kā es tev to attēloju. Tās acis, kurām tu uzticējies, ir tevi apmānījušas.

Viņa nenovērsa no tēva savu pārsteigto seju un mazliet atrāvās atpakaļ, piespiezdamās tuvāk draudzenei.

—    Tev bija lemts grūts ceļš, manu nabaga meitiņ, — teica Kalebs, — un es tev gribēju darīt to vieglāku. Es pārvērtu priekšmetus, mainīju cilvēku raksturus, izgudroju daudz ko tādu, kas nekad nav bijis, lai darītu tevi laimīgaku. Esmu daudz ko slēpis no tevis, mānījis tevi — lai Dievs man piedod! — un radijis ap tevi iedomu tēlus.

—    Bet dzīvi cilvēki taču nav iedomu tēli? — Berta steidzīgi iebilda un nobālušu seju atvirzījās no viņa vēl tālāk. — Tos tu nevarēji pārvērst!

—    Es esmu tos pārvērtis, Berta, — lūdzoši sacīja Kalebs. — Ir kāds cilvēks, kuru tu, manu dūjiņ, pazīsti kā…

—    Ai, tēv! Kāpēc tu saki, ka es pazīstu? — viņas balsī skanēja dziļš pārmetums. — Ko es zinu un ko pazīstu? Es, kurai nav neviena pieturas punkta! Es, nabaga aklā!

Viņa sirdssāpēs izstiepa rokas, itin kā taustīdama sev ceļu, tad ar nelaimīgu, izmisuma pilnu kustību aizsedza seju.

—    Tas cilvēks, kam šodien ir kāzas, — teica Kalebs. — ir bargs, nešpetns un sirdīgs vīrs. Nežēlīgs saimnieks viņš mums abiem ir bijis visus šos gadus. Nejauks gan izskatā, gan no dabas. Pret visu auksts un bezjūtīgs. Nepavisam ne tāds, kādu es viņu tev esmu attēlojis, mans bērns. Nepavisam ne tāds.

—    Ai! .— aklā meitene iekliedzās kā neizturamās mokās. — Kāpēc tu tā darīji? Kāpēc tu ļāvi manā sirdī saplaukt tādām jūtām un pēc tam gluži kā nāve ierodies tās nokaut un atņemt man visu, ko mīlu? Ak, Dievs, cik es esmu akla! Cik vientuļa un bezpalīdzīga!

Nelaimīgais tēvs nokāra galvu, un viņa vienīgā atbilde bija mēma, bēdpilna nožēla.

Šis sāpīgais brīdis Bertai tomēr vēl nebija vilcies ilgi, kad aizkrāsnē iečirkstējās circenis, kuru dzirdēja vienīgi viņa. Tā nebija priecīga dziesmiņa, bet klusa, vāra, sērīga melodija. Tik skumīga, ka meitenei sāka līt asaras, un, kad viņai aiz muguras iznira tā pati parādība, kas visu nakti bija stāvējusi līdzās vedējam, un rādīja uz viņas tēvu, Bertai asaras plūda aumaļām.

Drīz viņa vēl skaidrāk saklausīja circeņa balsi un, par spīti aklumam, juta, ka parādība nostājusies blakām viņas tēvam.

—    Mēnj, — aklā meitene teica, — pastāsti man, kāda ir mana māja. Kāda tā ir īstenībā?

—    Tā ir nabadzīga mītne, Berta, ļoti nabadzīga un tukša. Nākamajā ziemā šī māja diez vai pasargās jūs no vēja un lietus. Tā tikpat maz spēs glābt jūs no aukstuma, Berta, — Krikumiņš turpināja klusā un skaidrā balsī, — kā šis maisaudekla mētelis spēj glābt no aukstuma tavu nabaga tēvu.

Aklā meitene dziji satraukta piecēlās un aizveda Krikumiņu mazliet attālāk.

—    Tās dāvanas, ko es tik saudzīgi glabāju un kas parādījās, kad vien es klusībā kaut ko vēlējos, un sagādāja man tādu prieku… — viņa drebēdama vaicāja, — no urienes tās nāca? Vai tās sūtīji tu?

—    Nē.

—    Kurš tad?

Krikumiņš redzēja, ka viņa to jau sapratusi pati, un neatbildēja. Aklā meitene atkal paslēpa seju plaukstās. Bet šoreiz šī kustība pauda pavisam citādas jūtas.

—    Mīļā Mērij, vēl vienu brītiņu! Tikai vienu brītiņu. Panāc vēl drusku nostākl Es zinu, ka tev var ticēt. Tu iaču mani tagad nemānīsi, vai ne?

—    Nē, Berta, nudien ne!

—    Es tev ticu. Tu man pārāk jūti līdzi, lai to darītu. v\ērij, paskaties pāri istabai uz to vietu, kur mēs nupat sēdējām… kur šobrīd ir mans tēvs… mans saudzīgais, mīlošais tēvs… un pasaki, ko tu tur redzil

—    Es redzu krēslā sēdošu vecu vīru, — sacīja Krikumiņš, kas viņu ļoti labi saprata, — kurš noskumis atspiedies pret atzveltni un paslēpis seju rokās. It kā gaidītu, ka meita viņu mierinās, Berta.

—    Jā, jā. Mierinās. Stāsti tālāk!

—    Viņš ir vecs virs, darba un rūpju nomākts. Vājš, grūtsirdīgs, raižu nomākts sirmgalvis. Es redzu, kā viņš šobrīd sēž, saguris un nospiests, atteicies no jebkādas cīņas. Bet, Berta, es esmu daudzkārt redzējusi viņu agrāk, kad viņš ir cīnījies kā vien prazdams un darījis to sava lielākā dārguma dēj. Un es godāju viņa sirmo galvu un svētīju to!

Aklā meitene atrāvās no viņas un, nometusies ceļos tēva priekšā, piespieda tā sirmo galvu sev pie krūtīm.

—    Es esmu atguvusi redzi! Atguvusi redzi! — viņa iesaucās. — Es biju akla, bet nu manas acis ir redzīgas. Es viņu visu šo laiku nepazinu! Ak, Dievs, ja nu es būtu mirusi un nekad patiesā gaismā neieraudzījusi tēvu, kurš mani tik ļoti mīli

Kaleba jūtas nebija vārdos aprakstāmas.

—    Visā pasaulē nav neviena cilvēka, lai cik skaists un stalts tas būtu, — sauca aklā meitene, neizlaizdama tēvu no sava apskāviena, — neviena, ko es varētu mīlēt ar tik dziju un bezgalīgu mīlestību kā šo vienīgol Jo tu sirmāks un vecāks, jo dārgāks man esi, tēti Nejaujiet nevienam vairs teikt, ka es esmu akla! Ik grumbu šajā sejā, ik matu uz šīs galvas es pieminēšu ikvienā savā lūgšanā, ikviena pateicības vārdā debesīm!

—    Manu Bertiņ! — Kalebs tik tikko spēja izteikt.

—    Un es savā aklumā ticēju, — sauca meitene, glāstīdama tēvu ar vispatiesākās mīlestības asarām acīs, — ka viņš ir pavisam citāds! Dienu no dienas viņš bija man blakām, tik gādīgs un uzmanīgs, un es pat nenojautu patiesību!

—    Nav vairs tava jaunā, elegantā tēva zilajā mēteli, Berta, — sacīja nabaga Kalebs. — Viņš ir aizgājis uz visiem laikiem!

—    Nav aizgājis! — atsaucās Berta. — Nekas nav aizgājis, mijo tēt! Viss ir tepat — tevi. Tēvs, kuru es tik ļoti mīlēju, tēvs, kuru tomēr mīlēju par maz, tēvs, kuru nepazinu; mans labdaris, kuru es iemīlēju un cienīju tāpēc, ka viņš bija tik līdzcietīgs pret mani, — tas viss ir tevll Nekas man nav zudis. Dvēsele visam tam, ko es mīlēju, ir šeit — šeit pat, kur šī grumbainā seja un sirmā galva! Un es vairs neesmu akla, tēt!

Visu šo laiku Krikumiņa uzmanība bija pilnībā pievērsta tēvam un meitai, bet tagad viņa paskatījās uz mazo pļāvēju mauru pils zālājā un, ieraudzījusi, ka tas pēc dažām minūtēm sitīs nākamo stundu, tūlīt kļuva bezgala nemierīgā un satraukta.

—    Tēt! — mazliet vilcinādamās, sacīja Berta. — Mērij!

—    Jā, mīļā, — atsaucās Kalebs. — Tepat viņa ir!

—    Viņa taču nav pārvērtusies? Par viņu tu man neesi stāstījis neko nepatiesu, vai ne?

—    Atzīšos, mīļā, ka es būtu to darījis, — atbildēja Kalebs, — ja vien būtu varējis attēlot viņu vēl labāku nekā īstenībā. Bet, ja esmu attēlojis viņu citādu, tad droši vien tikai sliktāku nekā īstenībā. Viņu uzlabot nav iespējams, Berta.

Kaut gan aklā meitene jau vaicādama šķita pārliecināta par šādu atbildi, patīkami bija redzēt, kā viņas sejā atmirdzēja prieks un lepnums un kā viņa vēl ciešāk apskāva draudzeni.

—    Tomēr vēl daudz kas var mainīties, mana mīļā, — vairāk, nekā tu domā, — teica Krikumiņš. — Turklāt mainīties uz labu un sagādāt dažiem no mums lielu prieku. Ja tā notiek, neļauj šīm pārmaiņām sevi izbiedēt un pārlieku satraukt. Vai tur, uz ceļa, neskan riteņu troksnis? Tev ir asa dzirde, Berta. Vai tas ir vai nav riteņu troksnis?

—    Jā. Un tuvojas ļoti ātri.

—    Es… es… es zinu, ka tev ir asa dzirde, — teica Krikumiņš, piespiezdama roku pie sirds un cenzdamās runāt cik ātri iespējams (droši vien tāpēc, lai apspiestu nevaldāmos pukstus), — to es daudzreiz esmu ievērojusi, un arī vakarvakarā tu tik aši uztvēri svešos, neparastos soļus. Tiesa, es nesapratu, kāpēc tu iesaucies: «Kas tie par soļiem?» — bet es to ļoti labi atceros, Berta, — un kāpēc tev šos soļus būtu vajadzējis ievērot vairāk par jebkuriem citiem. Bet es jau nupat teicu, ka pasaulē daudz kas var mainīties, iespējamas ir lielas pārmaiņas, un pats labākais, ko mēs varam iesākt, ir sagatavot sevi jebkādam pārsteigumam.

Kalebs neizpratnē prātoja, ko gan var nozīmēt šāda va loda, jo labi redzēja, ka Krikumiņš to saka tiklab viņam kā viņa meitai. Viņš pārsteigts ievēroja, ka runātāja ir tik satraukta un uzbudināta, ka tikko spēj elpot, un cieši turas pie krēsla, lai nenokristu zemē.

—    Patiešām riteņu troksnis! — viņa izdvesa. — Nāk tuvāk! Tuvāk! Pavisam tuvu! Un tagad jūs dzirdat, ka braucējs apstājas pie dārza vārtiņiem. Un tagad jūs dzirdat soļus .aiz durvīm — tos pašus soļus, Berta, vai ne? Un tagad …

Viņa izgrūda neapvaldītu, skaļu līksmes kliedzienu un, pieskrējusi pie Kaleba, aizsedza viņa acis ar rokām tieši tajā brīdī, kad istabā iesteidzās kāds jauns cilvēks un, aizsviezdams platmali sānis, metās viņiem klāt.

—    Vai viss ir galā? — iesaucās Krikumiņš.

—    Jā!

—    Vai laimīgi galā?

—    Jā!

—    Vai jūs pazīstat šo balsi, mīļais Kaleb? Vai neesat to dzirdējis jau agrāk? — sauca Krikumiņš.

—    Ja mans dēls nebūtu gājis bojā tai zelta Dienvidamerikā .. .1 — drebēdams izdabūja Kalebs.

—    Viņš nav gājis bojā! — iesaucās Krikumiņš un, atvilkusi rokas no vecā vīra acīm, nevaldāmā līksmē sasita plaukstas. — Paskatieties uz viņu! Redziet, kur viņš vesels un spēcīgs stāv jūsu priekšā! Jūsu mīļais, miesīgais dēls! Tavs mīļais, miesīgais, mīlošais brālis, Berta!

Gods un cieņa šai sīkajai būtnei par viņas sajūsmul Gods un cieņa viņas asarām un smiekliem, kad visi trīs ieslīga cits cita skaujās! Gods un cieņa sirsnībai, ar kādu viņa steidzās pretī icdcgušajam jūrniekam ar tumšajiem, garajiem matiem un negrieza projām savu sārto mutīti, bet ļāva viņam to skūpstīt un spiest sevi klāt pie pārnācēja pukstošās sirds!

Un gods un cieņa arī dzeguzei — kāpēc gan ne? — par to, ka tā izmetās pa mauru pils durtiņām gluži kā viesulis un divpadsmit reižu pēc kārtas nožagojās visu klātesošo priekšā gluži kā apreibusi aiz prieka!

Vedējs, nākdams iekšā, satrūkās un atrāvās atpakaļ. Kā nu ne — viņš nebija cerējis piepeši nokļūt tik līksmā sabiedrībā.

—    Paskaties, Džon! — Kalebs starodams teica. — Paskaties šurp! Mans miesīgais dēls no Dienvidamerikas zelta raktuvēm! Mans miesīgais dēls! Viņš, ko tu pats apgādāji ar vajadzīgo un pavadīji ceļā! Viņš, kam tu vienmēr biji tāds draugs!

Vedējs panācās uz priekšu, lai satvertu viesa roku, bet tūdaļ atrāvās atpakaļ, jo kaut kas šajos vaibstos viņam atsauca atmiņā kurlo vīru, ko viņš reiz bija paņēmis ratos.

—    Edvard! Tātad tad biji tu?

—    Izstāsti viņam visu! — iesaucās Krikumiņš. — Izstāsti visu, Edvard, un nesaudzē mani, jo nekad vairs nekas mani nepiespiedīs saudzēt sevi viņa priekšā!

—    Tas biju es, — sacija Edvards.

—    Un tu varēji maskējies ielavīties sava bijušā drauga mājā? — pārmetoši iesaucās vedējs. — Reiz es pazinu kādu krietnu, atklātu zēnu, kurš… cik gadu jau pagājis, Kaleb, kopš mēs uzzinājām, ka viņš gājis bojā, un domājām, ka tas droši pierādīts?… kurš nekad to nebūtu spējis izdarīt.

—    Reiz es pazinu kādu uzticamu draugu — viņš man bija vairāk tēvs nekā draugs, — teica Edvards, — kurš nekad nebūtu steidzies tiesāt mani vai kādu citu, iepriekš neuzklausījis. Tas biji tu. Tāpēc es nešaubos, ka arī šoreiz tu mani uzklausīsi.

Vedējs, uzmetis raižpilnu skatienu Krikumiņam, kas joprojām turējās no viņa atstatu, atbildēja: — Tev taisnība! Es uzklausīšu tevi.

—    Tev jāzina, ka toreiz, kad es aizbraucu no šejienes, būdams pavisam jauns zēns, — teica Edvards, — es biju iemīlējies un arī mana iecerētā mīlēja mani. Viņa bija ļoti jauna meitene un varbūt (kā tu, iespējams, teiksi) pati vēl nebija skaidrībā par sevi. Toties es par sevi biju pilnīgā skaidrībā un loloju kvēlas jūtas pret viņu.

—    Kvēlas jūtas! — iesaucās vedējs. — Tu!

—    Jā, es, — atteica Edvards. — Un viņa pret mani ari. Es arvien tam ticēju un tagad vairs nešaubos nemaz.

—    Lai Dievs man žēlīgsl — izgrūda vedējs. — Tas ir ļaunāk par visu!

—    Es biju viņai uzticīgs, — sacīja Edvards, — un, kad pēc visām izciestajām grūtībām un briesmām cerību pilns nācu mājās, lai atjaunotu mūsu agrāko vienošanos, divdesmit jūdzes no šejienes uzzināju, ka viņa ir mani pievīlusi, ka viņa ir mani aizmirsusi un aizgājusi pie cita — bagātāka vīra. Es netaisījos viņai pārmest, taču vēlējos viņu redzēt un pats savām acīm pārliecināties, ka tā ir taisnība. Klusībā cerēju — varbūt viņa tikusi spiesta uz šo soli pret pašas gribu un jūtām. Tas būtu vājš mierinājums, es sevī domāju, tomēr vairāk nekā pavisam nekāds, un tā nu es devos šurp. Lai varētu noskaidrot patiesību, īsteno patiesību, redzēt visu pats un neviena netraucēts un pats arī spriest; lai nebūtu ne ārēju šķēršļu, ne arī manas ietekmes uz viņu (ja tāda iespējama), es pārģērbos tā, lai netiktu pazīts — jūs jau zināt, kā, — un gaidīju ceļmalā — jūs jau zināt, kur. Tev nebija nekādu aizdomu, un viņai, — Edvards norādīja uz Krikumiņu, — viņai arī ne, līdz es pie šī paša pavarda iečukstēju viņai kaut ko ausī, un tad viņa gandrīz vai nodeva mani.

—    Bet, kad viņa uzzināja, ka Edvards ir dzīvs un pārnācis mājās, — elsoja Krikumiņš, tālāk stāstīdama pati, kā visu šo laiku ļoti bija gribējusi darīt, — un kad uzzināja Edvarda nolūku, viņa pierunāja to katrā ziņā paturēt noslēpumu pie sevis, jo tā vecais draugs Džons Pīribingls

'ir no dabas pārlieku vaļsirdīgs un pārlieku neveikls izlikšanās mākslā — viņš vispār ir neveikls visās lietās, — Krikumiņš sacīja, pa pusei smiedamās, pa pusei raudādama, — un neko nespētu paturēt pie sevis. Un, kad viņa… tas ir, es, Džon, — jaunā sieviņa nerimās elsot, — biju visu viņam izstāstījusi — kā viņa mīļotā ticēja, ka viņš ir miris, kā viņas māte visbeidzot pierunāja viņu stāties laulībā, kuru šī mīļā, nesaprātīgā večiņa uzskatīja par izdevīgu, un kad viņa … tas ir, atkal es, Džon … pastāstīju viņam, ka viņi vēl nav apprecējušies (bet ļoti drīz grasās to darīt) un ka no viņas puses tas butu tikai upuris, jo mīlestību viņa nejūt, un kad viņš, to dzirdēdams, gandrīz vai zaudēja prātu aiz prieka, tad viņa… tas ir, atkal es… teica, ka būšot par starpnieci tāpat kā agrākos laikos, Džon, un izjautāšot viņa mīļoto, lai pārliecinātos, ka viņa… atkal es, Džon… nemaldās un runā taisnību. Un tā tiešām bija taisnība, Džon! Un viņi atkal sagāja kopā, Džon! Un pirms stundas viņi salaulājās, Džon! Un, lūk, kur ir līgava! Un Grafs un Tekltons var nomirt vecpuisī! Un es esmu bezgala laimīga, Mej, lai Dievs tevi svētī!

Viņa bija neatvairāmi burvīga jau no dabas, ja vien tam šobrīd ir nozīme, bet tik neaprakstāmi burvīga kā pašlaik, šķiet, vēl nebija redzēta. Tāpat kā nav dzirdēti sirsnīgāki un līksmāki apsveikuma vārdi par tiem, ar ko viņa tik dāsni apbēra līgavu un pati sevi.

Krietnais vedējs stāvēja kā sastindzis, un neprātīgs jūtu viesulis bangoja viņa krūtīs. Kad viņš metās pie sievas, Krikumiņš izstiepa roku, lai viņu atturētu, un atkāpās atpakaļ tāpat kā iepriekš.

—    Nē, Džon, nē! Noklausies visu! Nesaki, ka mani atkal mīli, Džon, pirms neesi dzirdējis visu līdz galam. Nebija labi, ka es to slēpu no tevis, Džon. Man ļoti žēl. Es neiedomājos, ka tur varētu būt kas ļauns, iekams vakarvakarā neapsēdos tev blakus uz mazā soliņa. Bet, kad es izlasīju tavā sejā, ka tu esi redzējis mani gaiteni kopā ar Edvardu, un kad sapratu, ko tu domā, es aptvēru, cik aplam un ļauni viss iznācis. Bet .ak, mīļais Džon, kā tu varēji, kā tu varēji tā domāt?

Ai, kā šī sīkā būtne atkal sāka elsot! Džons Pīribingls ļoti vēlējās satvert viņu rokās un apskaut. Bet nevarēja — viņa to neatļāva.

—    Nesaki vēl, ka mani mīli, Džon! Vēl ilgi nesaki par to ne vārda! Gaidāmās laulības mani tik ļoti skumdināja tāpēc, ka es atcerējos, kā Meja un Edvards mīlēja viens otru, un zināju, ka viņas sirdī nav vietas Tekltonam. Tam tu tagad tici, vai ne, Džon?

Džons atkal gribēja mesties pie sievas, bet viņa to vēlreiz apturēja.

—    Nē, Džon, lūdzu, paliec turpat! Ja es reizēm pasmejos par tevi, Džon, un saucu tevi par neveikli vai par mīļo, veco lāci, vai citos līdzīgos vārdos, tas ir tāpēc, ka es tevi mīlu, Džon, ļoti mīlu tieši tādu, kāds tu esi, un neparko negribētu, lai tu kaut drusciņ mainītos — pat tad, ja tevi jau rit tāpēc solītu padarīt par karali!

—    Urā! — neparasti atdzīvojies, iesaucās Kalebs. — Pilnīgi manas domas!

—    Un, ja es kādreiz kaut ko pasaku par pusmūža gadiem un prātīgo vecumu, Džon, un izliekos, ka mēs esam tāds garlaicīgs pāris, kas dzīvo vienmuļu dzīvīti, tas ir tikai tāpēc, Džon, ka es esmu tāda maza muļķīte, kam reizēm patīk spēlēties ar lellēm un tēlot lielu, un pašai tam ticēt.

Viņa redzēja, ka vīrs steidzas viņai klāt, un atkal apturēja viņu. Bet gandrīz, gandrīz jau nokavēja.

—    Nē, nesaki vēl, ka mani mīli, Džon, lūdzams, pagaidi vēl mirklīti! To, ko visvairāk gribu tev sacīt, es atstāju pašām beigām. Mans mīļais, labais, cēlsirdīgais Džon, kad mēs viņvakar runājām par circeni, es jau gandrīz tev pateicu, ka pašā sākumā es tevi vēl nemīlēju tik ļoti kā tagad; kad pirmoreiz ienācu šajā namā, es mazliet baiļojos, vai spēšu tevi tā iemīlēt, kā cerēju, un lūdzos debesis, kaut to spētu, — jo es vēl biju tik jauna, Džon! Bet, mīļais Džon, ar katru dienu un stundu es tevi iemīlēju arvien vairāk. Un, ja vien būtu iespējams mīlēt tevi vēl stiprāk, nekā jau mīlu, tas būtu noticis pēc tiem cildenajiem vārdiem, kurus es šorīt dzirdēju no tevis. Bet es to nevaru. Visas sirsnīgās jūtas, kas manī bijušas (un to ir bijis daudz, Džon), es jau sen esmu tev atdevusi pēc nopelniem, un vairāk man nav, ko dot. Un tagad tu vari atkal spiest mani pie sirds, mīļais vīrs! Sīs ir manas mājas, Džon, un nekad, nekad vairs neiedomājies sūtīt mani projām!

Nav iespējams izjust vēl lielāku prieku, redzot brīnišķīgu, mazu būtni cita cilvēka apskāvienos, par to, ko jūs būtu sajutuši, redzot Krikumiņu metamies krietnā vedēja kaujās. Tik neatkārtojamu, aizgrābjošu, tik patiesu jūtu pārpjlnu ainu jūs noteikti neesat skatījuši nekad savā mūžā.

Varat man ticēt, ka vedējs šobrīd pārdzīvoja līksmības kalngalus, uti varat man ticēt, ka Krikumiņš tieši tāpat;

varat man ticēt, ka to pašu pārdzīvoja visi klātesošie, ari mis Slouboja, kura aizgūtnēm raudāja no prieka un, vēlēdamās ieguldīt savu necilo tiesu vispārējā apsveikuma apmaiņā, deva katram pēc kārtas paturēt mazuli, it kā tas būtu dzēriena kauss.

Bet tad ārā atkal atskanēja riteņu klaboņa, un kāds iesaucās, ka šurp braucot Grafs un Tekltons. Sis godājamais kungs patiesi tūdaļ ienāca pa durvīm un izskatījās iekarsis un satraukts.

—    Kas te par velna būšanu, Džon Piribingl? — Tekltons iesaucās. — Notikusi kaut kāda kļūda. Man vajadzēja tikties ar misis Tekltonu baznīcā, bet es varu apzvērēt, ka redzēju viņu ceļā uz šejieni. Ā, te jau viņa ir! Atvainojiet, ser, man nav tas gods jūs pazīt, bet varbūt jūs būsiet tik laipns un atlaidīsiet šo jauno dāmu — viņai šorīt ir sevišķi svarīga tikšanās.

—    Bet es nekādi nevaru viņu atlaist, — atbildēja Edvards. — Tas nepavisam nav iespējams.

—    Ko tas nozīmē, bezgodi? — iesaucās Tekltons.

—    Tas nozīmē, ka es varu atvainot jūsu uztraukumu,— smaidīdams atteica uzrunātais, — jo šorīt esmu tikpat kurls pret asiem vārdiem, cik vakar biju kurls pret ikvienu vārdu.

Ai, kā Tekltons paskatījās uz viņu… ai, kā sarāvās!

—    Man ļoti žēl, ser, — teica Edvards, pastiepdams uz priekšu Mcjas kreiso roku un it īpaši vidējo pirkstu, — ka šī jaunā dāma nevarēs pavadīt jūs uz baznīcu, bet, tā kā viņa šorīt tur jau ir bijusi, varbūt jūs viņu aizbildināsiet.

Tekltons cieši vērās pastieptajā pirkstā, tad izņēma no vestes kabatas nelielu vīstoklīti sudraba papīrā, kur acīmredzot bija ietīts gredzens.

—    Mis Slouboja, — viņš teica, — vai jūs nebūtu tik laipna un neiemestu šo te ugunī? Pateicos!

—    Ticiet man, tā bija agrāka vienošanās, pavisam sena vienošanās, kuras dēļ mana sieva nevarēja ierasties uz tikšanos ar jums, — teica Edvards.

—    Misters Tekltons, cerams, būs taisnīgs pret mani un atzīs, ka es viņam to godīgi izstāstīju un daudz reižu sa cīju, ka nekad nevarēšu to aizmirst, — pietvīkusi piebilda Meja.

—    A, protams! — atsaucās Tekltons. — Nu kā tad! Jā, jā, pareizi, viss gluži pareizi. Tad, cik saprotu, jūs esat Edvarda Plamera kundze?

—    Tieši tā, — atbildēja jaunais vīrs.

—    Ā! Es nebūtu jūs pazinis, ser, — teica Tekltons, cieši ielūkodamies viņam sejā un dziji paklanīdamies. — Vēlu jums laimes, ser!

—    Paldies!

—    Misis Pīribingla, — Tekltons piepeši pagriezās uz to pusi, kur stāvēja Krikumiņš ar vīru, — es lūdzu jums piedošanu! Lielu pakalpojumu jūs man neesat izdarījusi, tomēr es jums lūdzu piedošanu. Jūs esat labāka, nekā es domāju. Džon Pīribingl, lūdzu piedošanu arī jums! Jūs mani saprotat, un ar to pietiek. Viss ir gluži pareizi, dāmas un kungi, viss ir kārtībā, un man nav nekādu pretenziju. Arlaburītu!

To pateicis, viņš devās ārā un drīz aizbrauca projām, iepriekš noņēmis puķes un lentītes no zirga galvas un iespēris lopiņam pa ribām, kā gribēdams darīt tam zināmu, ka viņa plānos kaut kas sagājis greizi.

Tagad, protams, ļoti svarīgi bija darīt visu, lai šī diena uz mūžīgiem laikiem kjūtu par neaizmirstamiem svētkiem Pīribinglu kalendārā. Tāpēc Krikumiņš ķērās pie darba un steidzās gatavot kaut ko tik lielisku, kas celtu vēl krāšņākā godā šo namu un visus, kas ar to saistīti; un pēc pavisam īsa laiciņa viņas rokas bija apvārtītas miltos līdz pat apaļīgajiem elkoņiem, un vedēja drēbes kļuva arvien baltākas, jo ik reizes, kad viņš pienāca tuvāk, Krikumiņš apturēja viņu, lai noskūpstītu. Labsirdīgais namatēvs mazgāja dārzeņus, mizoja rāceņus, plēsa šķīvjus, gāza apkārt uz uguns uzliktos katliņus ar aukstu ūdeni un centās būt noderīgs visos iespējamos veidos, bet pāris prasmīgu virēju, kas tika sameklētas turpat apkaimē tādā ātrumā, it kā izšķirtos dzīvības un nāves jautājums, nemitīgi saskrējās durvīs un aiz katra iespējamā stūra, un visi klupa un krita pār Tilliju un bērnu, lai kur tie abi atrastos. Tillija nekad vēl nebija parādījusi sevi tik vareni kā šodien. Viņas spēja atrasties daudzās vietās vienlaikus izsauca vispārēju apbrīnu. Divdesmit piecas minūtes pāri diviem viņa bija klupšanas akmens gaitenī, tieši pustrijos — cilvēku ķeramais slazds virtuvē un piecas minūtes pāri pustrijiem — lamatas bēniņos. Mazuļa galva kļuva gluži vai par pārbaudes akmeni jebkura veida materiālam ,no dzīvnieku, augu vai minerālu valsts. Neviens priekšmets, kas šai dienā tika lietots, neiztika bez tuvākas iepazīšanās ar to.

Pēc tam vajadzēja doties garā un svarīgā gājienā, lai uzmeklētu misis Fiidingu, pazemīgi nožēlotu grēkus un nolūgtos šo brīnišķīgo, smalko kundzīti un atvestu viņu šurp — kaut vai ar varu, ja citādi nav iespēja.tns, — kur viņai pienāktos priecāties kopā ar visiem un žēlīgi piedot vaininiekiem. Un, kad nu šī gājiena dalībnieki viņu sameklēja, viņa sākumā neklausījās ne uz ko, tikai neskaitāmas reizes atkārtoja — ak, kāpēc, kāpēc gan viņai bijis lemts piedzīvot šo dienu! Vēl viņa spēja vienīgi izdvest; — Nesiet mani tagad uz kapsētu! — un tas likās diezgan jocīgi, jo večiņa taču nebija mirusi un nepavisam neizskatījās pēc mirējas. Pēc kāda laiciņa viņa kļuva satriecoši mierīga un piezīmēja, ka tolaik, kad viņu piemeklējusi daudzo nelaimju virkne indigo tirdzniecībā, viņa jau esot paredzējusi, ka viņai visu mūžu būšot lemts ciest visdažādākos apvainojumus un paļas, un nu viņa priecājoties, ka nav maldījusies, un lai viņi, lūdzams, nerūpējoties par viņu — jo kas tad viņa tāda ir? Ak Dievs, itin nekas! — un lai aizmirstot, ka tāda persona jebkad dzīvojusi, un lai turpinot savu dzīves ceļu bez viņas. Sis rūgti dzēlīgais noskaņojums drīz pārgāja niknumā, kurā viņa ļāva vaļu slavenajam teicienam, ka arī tārps locīsies, ja tam uzkāps virsū; pēc tam sekoja sērīgas nožēlas stadija, un viņa apgalvoja — ja vien šie būtu viņai uzticējušies, ko tikai viņa nebūtu varējusi izdomāti Izmantodami šo viņas jūtu pavērsienu, gājiena dalībnieki apskāva veco dāmu, un drīz vien viņa uzvilka pirkstaiņus un devās līdzi pie Džona Pīribingla pavisam cēlā un nevainojamā izskatā, nesdama papīra maisiņā savu lepnāko cepuri, kas bija gandrīz tikpat augsta un stīva kā bīskapa mitra.

Pēc tam bija laiks piebraukt ratiem .ar Krikumiņa tēvu un māti, taču viņi kavējās, un visi sāka bažīties un arvien biežāk skrēja ārā skatīties uz ceļu, turklāt misis Fīldinga vienmēr skatījās uz nepareizo un galīgi neiespējamo pusi, bet, kad viņai to aizrādīja, izteica cerību, ka viņa, jādomā, drīkstēšot skatīties, uz kuru pusi gribēšot. Visbeidzot gaidītie bija klāt — laipns, omulīgi apaļš pāris ar tikpat tīkamām, mīlīgām kustībām kā ikviens šīs dzimtas pārstāvis, un Krikumiņš blakām savai mātei izskatījās taisni brīnišķīgi. Viņas abas bija ļoti līdzīgas viena otrai.

Tad Krikumiņa mātei vajadzēja atjaunot pazīšanos ar Mejas māti, un Mejas māte, kā vienmēr, stingri balstījās uz savām aristokrātes saknēm, bet Krikumiņa māte, kā vienmēr, balstījās tikai un vienīgi uz savām stingrajām, naskajām kājām. Un vecais Krikums — tas ir, Krikumiņa tēvs; es gluži piemirsu, ka īstais vārds viņam ir cits, bet tas nekas — atļāvās izturēties itin vaļīgi un spieda misis Fīldingai roku jau pirmajā tikšanās brīdī, turklāt, šķiet, nesaskatīja viņas cepurē neko īpašu, ja nu pavairāk stērķeles un muslina, un neizrādīja nekādu godbijību pret indigo tirdzniecību, tikai atmeta, ka tur vairs nekas neesot līdzams, un misis Fīldinga atzina, ka viņš esot ļoti lāga kungs — «tikai, ziniet, tāds parupjš».

Es neparko nelaistu garām izdevību redzēt Krikumiņu, kas sēdēja galda galā, ģērbusies savā kāzu tērpā, — lai svētīta viņas starojošā sejiņa! Nedz arī krietno vedēju, kurš līksms un piesārtis sēdēja pretējā galda galā. Nedz arī iedegušo, brašo jūrnieku un viņa daiļo sievu. Nedz jebkuru citu. Palaist garām šādas pusdienas nozīmētu zaudēt vislielāko un jautrāko maltīti, kāda vien cilvēka dzīvē iespējama, un palaist garām pāri plūstošos kausus, ar kuriem viņi uzsauca kāzu tostus, nozīmētu piedzīvot vislielāko zaudējumu pasaulē.

Pēc pusdienām Kalebs nodziedāja dziesmu par dzirkstošo kausu. Tikpat droši kā to, ka esmu dzīvs un ceru nodzīvot vēl dažus gadus, varu apgalvot, ka viņš nodziedāja to no sākuma līdz beigām.

Un tad, kad viņš pabeidza pēdējo rindu, notika kaut kas pilnīgi negaidīts.

Pie durvīm atskanēja klauvējiens, un, atļauju neprasījis, istabā grīļodamies ienāca kāds vīrs, kurš nesa uz galvas kaut ko smagu. Nolicis to pašā galda vidū starp riekstiem un āboliem, viņš teica:

—    Sveicieni no mistera Tekltona, un, tā kā viņam pašam šo torti nav kur likt, varbūt jūs varētu to apēst.

To pateicis, viņš izgāja pa durvīm.

Kā jūs viegli varat iedomāties, mazā sabiedrība jutās visai pārsteigta. Misis Fīldinga, būdama izcili asredzīga sieviete, izteica bažas, ka torte būšot saindēta, un pastāstīja atgadījumu, kad no vienas tortes palikušas zilas visas meiteņu skolas audzēknes. Taču pārējo atzinības saucieni viņu uzvarēja, un Meja, līksmības pavadīta, svinīgi sagrieza torti gabalos.

Man šķiet, ka neviens vēl nebija paspējis to nogaršot, kad pie durvīm atskanēja vēl viens klauvējiens un vēlreiz ienāca tas pats vīrs, nesdams padusē lielu brūna papīra vīstokli.

—    Sveicieni ix> mistera Tekltona, un te viņš sūta dažas rotaļlietas. Sīs nav nejaukas.

Un pēc šīs ziņas viņš atkal izgāja pa durvīm.

Viesu pulciņam būtu ļoti grūti nācies izteikt savu pārsteigumu vārdos, pat ja tam būtu pietiekami daudz laika apdomāties. Taču laika neiznāca nemaz, jo durvis aiz nesēja tik tikko bija aizvērušās, kad atskanēja vēl viens klauvējiens un istabā ienāca pats Tekltons.

—    Misis Piribingla, — platmali noņēmis, teica rotaļlietu tirgonis, — es lūdzu jums piedošanu! Vēl vairāk nekā šorīt no rīta. Man bija laiks visu pārdomāt. Džon Piribingl! Es esmu īdzigs no dabas, bet, kad iznāk dari šana ar tādu viru kā jus, gribot negribot jākļūst drusku saulainākam. Kaleb! Sī mazā auklīte, pati nenojauzdama, vakar man izteica mājienu, kuru es tagad esmu sapratis. Man jāsarkst, domājot, cik viegli es būtu varējis piešais tīt jūs un jūsu meitu pie sevis un kāds es biju nožēlojams muļķis, kad turēju viņu par tādu! Draugi, manā mājā šovakar ir ļoti vientuļi. Man nav pat ne circeņa aizkrāsnē. Esmu visus tos aizbaidījis. Esiet tik laipni un ļaujiet man piedalīties šajās priecīgajās dzīrēs!

Jau pēc brīža viņš jutās kā mājās. Sāds cilvēks te nekad vēl nebija redzēts. Ko gan viņš visu mūžu bija darījis, ja līdz šim laikam vēl nezinājis, cik jautrs spēj būt? Vai varbūt vainīgas fejas — ko gan tās izdarījušas ar viņu, ka notikusi tik neredzēta pārvērtība?

—    Džon! Tu taču nesūtīsi mani šovakar uz mājām? — pačukstēja Krikuiniņš.

Un viņš gandrīz, gandrīz to bija izdarījis!

Lai svētki būtu pilnīgi, šeit trūka vēl tikai viena dzīva radījuma, un arī tas nākamajā mirklī bija klāt, izslāpis no ātrās skriešanas, un tagad bezcerīgi pūlējās iebāzt galvu šaurajā krūzes kaklā. Tas bija izskrējies līdzi ratiem līdz pat ceļojuma galam, ļoti sašutis par saimnieka prombūtni un izaicinoši nikns pret tā vietnieku. Kādu laiku pagrozījies gar stalli un veltīgi izpūlējies panākt, lai vecais zirgs sadumpojas un dodas atceļā viens pats, tas bija iegājis traktierī un apgūlies pavarda priekšā. Bet tad piepeši atausušā pārliecībā, ka vedēja vietnieks ir blēdis un viltvārdis un tālab jāpamet viens, tas atkal bija uzlēcis kājās, apmeties otrādi un drāzies uz mājām.

Vakarā neizpalika ari dejošana. Citkārt pietiktu ar to, ka es tikai pieminētu šo izpriecu, taču šoreiz man ir pamats atzīmēt, ka šeit tika dejota pavisam savdabīga deja, turklāt tās soļi bija gluži neredzēti. Arī sākās tā visnotaļ neparasti — lūk, šādi.

Edvards, jaunais jūrnieks — krietns, dzīvespriecīgs, aizrautīgs puisis —, stāstīja pārējiem visādus brinumus par papagaiļiem, raktuvēm, meksikāņiem un zelta smiltīm, līdz vienā brīdī pielēca kājās un ierosināja iet dejot, jo Bertas arfa bija tepat uz vietas un viņa to spēlēja tik brīnišķi, ka tikai retais varētu ar viņu sacensties. Krikumiņš (šķelmīga viltniece, kad sagribēja patēlot) paziņoja, ka viņai deju gadi esot aiz muguras, manuprāt, tāpēc, ka vedējs pašreiz smēķēja pīpi un viņai vislabāk patika sēdēt tam blakām. Misis Fīldingai, protams, pēc tam arī neatlika nekas cits kā apgalvot, ka viņas deju gadi arī esot aiz muguras, un to pašu sacīja visi citi, vienīgi Meja ne. Meja bija gatava dejot.

Tā nu Meja un Edvards pieceļas un, dedzīgu aplausu pavadīti, uzsāk deju vieni paši, un Berta spēlē savu visjautrāko melodiju.

Nu un, ticiet vai neticiet, nav viņi nodejojuši vēl ne piecas minūtes, kad piepeši vedējs aizsviež pīpi sāņus, satver Krikumiņu ap vidukli, iemetas istabas vidū un arī rauj vaļā danci — un abiem tik vareni iet rakstā, ka labāk nevar vēlētiesl Kolīdz to redzējis Tekltons, tas tūdaļ ir klāt pie misis Fīldingas, satver viņu ap vidukli un dara to pašu. Kolīdz to redzējis vecais Krikums, tas viens un divi ir kājās, izstūrē misis Krikumu istabas vidū un griežas brašāk par visiem pārējiem. Kolīdz to redzējis Kalebs, tas ar abām rokām saķer Tilliju Slouboju un arī metas barā, turklāt mis Slouboju vada cieša pārliecība, ka galvenais dejas mērķis ir drosmīgi ienirt daudzo pāru biezoknī un neskaitāmas reizes triekties pret visiem pēc kārtas.

Un nu paklausieties, kā mūzikai piebalso circenītis — čirks, cirks, cirks! — un cik varenu meldiju zuzina tējkanna!

* » *

Bet kas tad tas? Kamēr cs laimīgi klausos šajā mūzikā un pagriežos uz Krikumiņa pusi, lai vēl pēdējo reizi paskatītos uz sīko būtni, kas man tik ļoti patīk, viņa kopā ar .visiem citiem izgaisusi tukšumā, un es esmu palicis viens. Aizkrāsnē dzied circenītis, uz grīdas mētājas salauzta rotaļlieta, un vairāk nekā te nav …

PIEZĪMES

AIZKRĀSNES CIRCENĪTIS

466. lpp…. padzirdējusi noslēpumainus izteikumus par «veco kungu», kas viņas dzīvajā iztēlē izraisīja pārdabiska rakstura asociācijas… — «Vecais kungs» — tā angļi mēdz saukt ari velnu.

471. lpp…. palikusi ari viņa daba, ko pauž šī vārda burtiskā nozīme… — Uzvārds Tekltons (Tackleton) asociējas ar rīkošanu, kārtošanu.

502. lpp__ Velsas milzis, kurš, kā tautā stāsta, bijis tik neattapīgs.

ka izdarījis sev liktenīgu ķirurģisku operāciju, gribēdams sacensties ar savu niknāko ienaidnieku un atkārtot viņa brokastu maltītes triku… — Norāde uz angļu tautas pasaku, kura stāsta, kā attapīgais puisis Džeks uzvarējis jauno un dumjo Velsas milzi. Milzis brokastīs izdzer muciņu vīna un liek arī Džekam izdzert tikpat daudz, bet Džeks satecina vīnu ādas maisā, ko paslēpis zem drēbēm. Pēc tam, lielīdamies, ka spēkavīriem vīns sakrājoties sirdī, Džeks ar nazi pārdur maisu un vīns izlīst zemē; milzis, arī gribēdams apliecināt savu spēku, iedur sev sirdī un ir pagalam.

saturs

Aizkrāsnes circenītis

Circenīša pirmā dziesma……………………………………………………………. 45!S

Circenīša otrā dziesma………………………………………………………………. 479

Circenīša trešā dziesma…………………………………………………………….. 507

Content

Dikenss Čārlzs Aizkrāsnes circenītis

CIRCENĪŠA PIRMĀ DZIESMA

CIRCENISA OTRĀ DZIESMA

CIRCENISA TREŠĀ DZIESMA

PIEZĪMES

saturs