Dikenss Čārlzs

Apsēstais jeb līgums ar rēgu

Čārlzs Dikenss

Apsēstais jeb līgums ar rēgu

I NODAĻA

Velte piešķirta.

To teica visi.

Es nebūt negribu apgalvot, ka tas, ko saka visi, noteikti ir patiesība. Visi tikpat labi var arī maldīties. Spriežot pēc cilvēces gadsimtu pieredzes, šie «visi» maldās tik bieži un parasti vajadzīgs tik daudz laika un pūļu, lai noskaidrotu, cik lieli ir šie maldi, ka tādai autoritātei vairs nevar uzticēties. Protams, tas, ko saka visi, var izrādīties arī patiesība, taču «uz to nebūt nevar paļauties», kā pazīstamajā balādē apgalvo Džailza Skroginsa rēgs.

Rēgs, šis baisais vārds, modina manī atmiņas.

Visi teica, ka viņš izskatoties gluži pēc rēgu apsēsta. Šoreiz man jāatzīst, ka tiktāl viņiem bija taisnība. Tāds viņš patiešām izskatījās.

Redzot viņa iekritušos vaigus, dziļi iegrimušās, spīdošās acis, melni tērpto augumu, kas bija gan glīts un samērīgi veidots, tomēr atstāja neizprotami drūmu iespaidu, viņa iesirmos matus, kas krita pāri sejai kā sapinušies ūdensaugi — it kā viņš visu mūžu būtu bijis vientulīgs krasta līmeņrādis, ko nesaudzīgi apskalo un dauza nepārredzamais cilvēces okeāns, — kurš gan, to redzot, neteiktu, ka viņš izskatās pēc rēgu apsēsta?

Vērojot viņa drūmi domīgo, noslēgto izturēšanos — viņš allaž bija izvairīgs un atturīgs, un šķita, ka prieks un jautrība viņam pilnīgi sveši, — viņa izklaidīgo, klīstošo skatienu, it kā viņš domās kavētos sen pagājušos laikos un vietās vai arī klausītos senās, iztēles radītās atbalsīs, — kurš gan, to redzot, neteiktu, ka viņš izturas kā rēgu apsēsts?

Dzirdot viņa balsi, tik lēnu, dobju un svinīgi nopietnu, — turklāt šķita, ka tai piemīt dabisks skanīgums un dzidrums, ko viņš pūlas apslāpēt un nomākt, — kurš gan neteiktu, ka tā ir apsēsta cilvēka balss?

Redzot viņu istabā, kas bija pa pusei bibliotēka, pa pusei laboratorija, — cilvēki daudzās pasaules malās zināja, ka viņš ir augsti skolots vīrs, profesors, kurā ik dienas klausās un raugās neskaitāmas zinību alkstošas acis un ausis, — redzot viņu tur sēžam vienu vēlā ziemas vakarā starp vielām, aparātiem un grāmatām — turklāt lampas kupola ēna uz sienas izskatās pēc nekustīgas milzu vaboles —, starp daudzām spokainām ēnām, ko met dīvainie priekšmeti viņam visapkārt un ņirbošās kamīna liesmas, un šķiet, ka daži no šiem rēgiem (lūk, tie ar šķidrumiem pildīto trauku atveidi) sirds dzijumos dreb, itin kā zinādami, ka viņam piemīt spēks tos sadalīt sākotnējās sastāvdaļās un pārvērst tās atkal ugunī un tvaikos, — redzot viņu pēc pabeigta darba sēžam krēslā iepretī rūsas klātajiem kamīna režģiem un sarkanajām liesmu mēlēm un it kā sarunā kustinām plānās lūpas, no kurām nenāk ne skaņa, — kas gan, to redzot, neteiktu, ka šis cilvēks ir rēgu apsēsts tāpat kā viņa istaba?

Kas gan, ļaudams vaļu pavisam niecīgam fantāzijas lidojumam, nenoticētu, ka viss ap viņu iegūst šo apsēstības gaisotni un ka apsēsta ir pat zeme zem viņa kājām?

Viņa vientulīgais mājoklis, kas ļoti atgādināja kapliču, atradās kādas veclaicīgas mācību iestādes pamestā, vecā spārnā; savulaik tā bijusi stalta ēka klajuma vidū, bet tagad drīzāk dēvējama par senaizmirstu arhitektu apsūnojušu kaprīzi; dūmu, laika untumu un daudzu gadu iespaidā tā nomelnējusi; no visām pusēm tā iespiesta nemitīgi augošās pilsētas ēku vidū un piedzīta ķieģeļiem un akmeņiem kā veca aka; tās četrstūrainie pagalmiņi itin kā iegrimuši ielu un ēku veidotajās aizās un smagnējo skursteņu rinda gadu gaitā krietni palikusi iepakaļ apkārtējo namu augstajiem jumtiem; tās vecie koki apkvēpuši apkārtnes dūmos, kam labpatīk nelāgā laikā nevarīgi slīgt lejup; tās nīkulīgie zālieni neveselīgi mitrajā zemē zaudējuši cerības kļūt par īstiem zālieniem vai vismaz iegūt kaut cik ciešamu izskatu; tās klusā ietve atradinājusies no soļu trokšņa un pat no vērotāju acīm, jo tikai paretam kāda nejauša seja no augstāka nama loga gluži kā no citas pasaules pamet skatienu lejup, brīnīdamās, kas tas par nostūri; tās saulespulkstenis paslēpies šaurā, ķieģeļu ieskautā kaktā, kur saule jau simt gadu nav mēģinājusi , ielauzties, toties sniegs guļ vēl nedēļām ilgi, kad citur tā sen vairs nav, un negantais austrumu vējš griežas kā milzīgs rotaļu vilciņš, kad visur citur laiks pieturas rāms un mierīgs.

Viņa mājoklis viscaur, līdz pat vecajam istabas kamīnam, šķita tik savāds un drūms, tik vecīgi dīvains un tomēr tik noturīgs ar savām ķirmju izgrauztajām koka sijām, pamatīgo grīdu, kas slīpi nolaidās līdz kamīna lielajam ozolkoka ietvaram, tik cieši no visām pusēm iespiests pilsētas mūru vidū un tomēr tik šķietami savrups, itin kā pie cita laikmeta, cita dzīvesveida un citām paražām piederīgs, tik kluss un tomēr tik dobji skanīgs, tas atbalsoja ikvienu tālīnu saucienu vai durvju aizciršanās troksni, turklāt atbalsīm nepietika ar daudzajiem gaiteņiem un tukšajām istabām — tās, dimdoši skanot un zvanot, aizvēlās līdz pat aizmirstajām kapenēm ar zemē iegrimušajām normāņu arkām un tikai to mikli smagajā gaisā beidzot pierima un apklusa.

Ja jūs būtu redzējuši, kā viņš drūmajās ziemas pievakarēs krēslas stundā mēdza sēdēt savā mājoklī!

Kad ārā pūš skaudrs un dzēlīgs vējš un aizplīvurotā saule slīd aiz pamales. Kad satumsis tiktāl, ka priekšmetu apveidi kļuvuši neskaidri un izplūduši, bet nav vēl izgaisuši pavisam. Kad cilvēki, sēdēdami pie kamīna, sāk saskatīt oglēs dīvainas sejas un stāvus, kalnus un bezdibeņus, karotāju pulkus un izlūku slēpņus. Kad cilvēki uz ielas zemu noliec galvu un, vēja dzīti, iet gandrīz skriešus. Kad tie, kam jāiet pret vēju, ik uz stūra spiesti apstājties, saņemot sejā veselu šalti sniegpārslu, kuras aizķepina acis, kaut gan visu laiku sniegs, šķiet, kritis pavisam reti un tik ātri aizlidojis pa vējam, ka uz sasalušās zemes palikušas tikai niecīgas zīmes. Kad savrupmāju logi cieši aizdarīti, lai pēc iespējas saglabātu siltumu. Kad, tumsai sabiezējot, gan rosīgajās, gan klusajās ielās sāk iedegties gāzes lampas. Kad retie gājēji, kas drebinādamies steidzas pa nomales ieliņām, pa virtuvju logiem ierauga pavardu kvēlošās ugunis un sajūt divkāršu ēstgribu, jauzdami gaisā vakariņu smaržu no daudzajiem namiem.

Kad tie, kuri ceļo pa sauszemi, izsaluši līdz kaulam, gurdi raugās, kā drūmā apkārtne šalc un trīc vēja brāzmās. Kad tie, kuri ceļo pa jūru, tiek baismi mētāti augšup un lejup rēcošā okeāna ledainajos klajumos. Kad virs klintīm un zemesragiem deg vientuļās, modrās bāku ugunis un apmulsuši ūdensputni triecas pret to masīvajiem lākturiem un krīt zemē bez dzīvības. Kad mazie pasaku cienītāji kamīna liesmu gaismā drebinās, domādami par četrās daļās sacirsto un Laupītāju alā pakārto Kasimu Babu, vai arī baiļojas, ka tālajā, aukstajā, nemīlīgajā ceļā uz augšstāva guļamistabu kāpnēs var piepeši satikt neganto, sīko veču ar kruķi, kura mēdza izlīst no lādes tirgoņa Abudas guļamistabā.

Kad ciema ieliņu galos pazudusi pēdējā dienas atblāzma un koku izliektie zari virs galvas kļuvuši melni un nelaipni. Kad parkos un mežos garās, slapjās papardes un piemirkusī sūna zem kritušo lapu kaudzēm un vēja gāztajiem stumbriem ieslīgst necaurredzamā tumsībā un pazūd skatienam. Kad no grāvjiem, purviem un upēm augšup kāpj migla. Kad iepriecina ik gaismiņa muižu un zemnieku māju logos. Kad dzirnavas ir apstājušās, ratnieks un kalējs aizslēguši savas darbnīcas, pilsētas vārti aizvērušies, arkls un ecēšas vientuļi guļ tīrumā, arājs ar saviem vilcējiem dodas mājās un baznīcas pulkstenis sit stundas skaļāk un dobjāk nekā pusdienlaikā, un kapsētas vārtiņus neviens vairs netaisās virināt.

Kad krēsla izlaiž brīvībā dienas gūsteknes — ēnas, kas tagad izklīst pa visu apkaimi, kā spoki pulcēdamās baros. Kad tās glūn no istabu kaktiem un rēgojas puspievērtu durvju ailēs. Kad tās brīvi saimnieko tukšos un pamestos dzīvokļos. Kad tās dejo pa apdzīvotu mītņu grīdām, sienām un griestiem, kamēr uguns kamīnā deg tikko jaušami, bet atkāpjas kā atplūstoši ūdeņi, līdzko liesmas iekvēlojas pilnā spožumā. Kad tās neiedomājami izķēmo dažādu mājas priekšmetu apveidus, padara aukli par cilvēkēdāju, koka šūpuļzirdziņu par briesmoni un pārsteigtais bērns, ko šīs pārmaiņas gan biedē, gan sajūsmina, vairs nepazīst pats sevi, — kad pat ogļu stangas pie kamīna atgādina milzi ar izplestām kājām un sānos iespiestām rokām, kurš sajutis cilvēka smaku un grasās samalt upuri miltos, lai no tiem sev izceptu maizi.

Kad šīspašas ēnas modina vecāku ļaužu iztēlē citas domas un zīmē tiem citus tēlus. Kad tās izzogas no savām paslēptuvēm, pieņēmušas sen mūžībā aizgājušu cilvēku sejas un apveidus, it kā nākdamas no pagātnes, no kapa, no dziļdzija bezdibeņa, kur allaž mājo tas, kas varēja notikt un piepildīties, taču nekad nenotiks.

Kad viņš, kā jau teikts, sēdēja pie kamīna un lūkojās ugunī. Kad līdz ar uguns liesmām cēlās un plaka arī ' ēnas. Kad viņa acis tās neredzēja un neievēroja to parādīšanos un nozušanu, jo viņš tikai stingi vērās ugunī. Ja jūs viņu tādos brīžos būtu redzējuši!

Kad skaņas, kas pamodušās reizē ar ēnām un pēc krēslas aicinājuma iznākušas no paslēptuvēm, padara klusiimu ap viņu vēl dziļāku. Kad vējš auro skurstenī un skraida pa visu māju, brīžiem dziedādams, brīžiem kaukdams. Kad lielie koki pie mājas tiek tā raustīti un purināti, ka vecs, īdzīgs kovārnis, nespēdams gulēt, palaikam vārgi un miegaini protestē ar ķērcienu: «Krāl» Kad ik pa brīdim iedrebas logu rūtis, žēlabaini iečerkstas aprūsējušais vējrādis torņa smailē, pulkstenis apliecina, ka pagājis vēl viens stundas ceturksnis, un izdzisušās pagales kamīnā ar troksni sabrūk oglēs.

Kad … īsi sakot, viss sākās tad, kad, viņam tā sēžot, pie durvīm reiz atskanēja klauvējiens un izrāva viņu no ciešā domu gūsta.

—   Kas tur ir? — viņš noprasīja. — Nāciet iekšā!

Saprotams taču, ka neviens svešs stāvs nevarēja būt atspiedies pret viņa krēsla aizmuguri un neviena seja nevarēja raudzīties lejup uz viņu! Tikpat saprotams, ka tobrīd, kad viņš pacēla galvu un ierunājās, nekādi slīdoši soļi nevarēja aizsteigties pāri istabail Taču istabā nebija neviena spoguļa, kur tobrīd būtu varējis pazibēt viņa paša atspulgs, un tomēr kaut kas tumšs bija aizslīdējis pāri istabai un pazudis.

—   Es pazemīgi atvainojos, ser, — teica kāds rosīgs vīrietis sārtu seju, atstumdams durvis ar kāju, lai varētu ienākt pats un ienest rokās saņemto koka paplāti; kad tas bija paveikts, viņš ļāva durvīm lēni un pakāpeniski aizslīdēt ciet, lai nesaceltu lieku troksni, — jo šovakar laikam esmu krietni novēlojies. Taču misis Viljamai tik grūti bija noturēties kājās …

—  Vēja dēļ? Ak jā! Es dzirdēju, kā tas pieņemas.

—  Jā gan, vēja dēļ, ser, — un tīrā Dieva žēlastība, ka viņa vispār tika līdz mājām. Ak tētīt, jā! Jā. Tas bija vēja dēļ, mister Redlov. Vēja dēļ.

Tagad viņš jau bija paguvis nolikt paplāti ar ēdienu un noņēmās ap lampu, pūlēdamies to iededzināt, pēc tam pārklāja galdam pāri galdautu. Vēl neticis galā ar lampu, viņš steidzās apmaisīt kamīnā ogles un piekurt uguni, tad atgriezās pie iepriekšējās nodarbošanās; aizdegtā lampa un vēlreiz aizkurtais kamīns strauji pārvērta istabas izskatu, un likās, ka šī spirgtā, sārtā seja un enerģiskā rīkošanās pašas par sevi radījušas tīkamo pārmaiņu.

—   Misis Viljama jau vienmēr zaudē līdzsvaru, līdzko nokļūst stihijas varā. Tai viņa pretoties nespēj.

—   Ak tā, — īsi, bet labsirdīgi atsaucās misters Redlovs.

—   Tā gan, ser. Misis Viljama var zaudēt līdzvaru arī Zemes iespaidā, kā, piemēram, pagājušo svētdien, kad laiks bija slapjš un slidens un viņa kopā ar savu jaunāko brāļasievu devās ciemos dzert tēju; kauču viņa gāja kājām, tomēr jutās lepna un gribēja ierasties radinieces namā nevainojami tīra. Misis Viljama var zaudēt līdzsvaru arī gaisa iespaidā, kā notika viņreiz Pekemas gadatirgū, kad draudzene pierunāja viņu izmēģināt šūpoles — tās uz viņu tūda] iedarbojās tieši tāpat kā kuģis. Misis Viljama var zaudēt līdzsvaru ari uguns iespaidā, kā gadījās vienreiz, kad aplam tika izziņota ugunsgrēka trauksme viņas mātes mājā; toreiz viņa noskrēja divas jūdzes ar visu naktsmici galvā. Misis Viljama var zaudēt līdzsvaru arī ūdens iespaidā, kā gadījās Betersijā, kur viņas brāļadēls Čārlzs Svidžers, jaunākais, vizināja viņu ar laivu un iebrauca taisni molā, jo puikam tikai divpadsmit gadu un viņš tak galīgi nemāk airēt. Bet tas viss pieder pie stihijas. Lai misis Viljama varētu parādīt savu īsteno raksturu, viņa jāpasargā no stihijas iespaida.

Brīdi viņš pieklusa, lai dotu klausītājam iespēju atbildēt, un sagaidīja tādā pašā tonī izteiktu «jā».

—  Jā gan, ser. Tik tiešām, jāl — misters Svidžers atsaucās, joprojām rosīgi klādams vakariņu galdu un visu uzlikto cītīgi uzskaitīdams. — Taisni tā ir, ser. To es vienmēr esmu teicis. Mūsu, Svidžeru, jau ir vesels bars… Pipari… Man tak ir tēvs, ser; šīs te iestādes bijušais sargs un pārzinis, astoņdesmit sep-ti-ņus gadus vecs! īsts Svidžers!… Karote …

—  Taisnība, Viljam, — kad runātājs apklusa, atkal atskanēja iecietīga un izklaidīga atbilde.

—   Jā, ser, — piemetināja misters Svidžers. — To es vienmēr esmu teicis, ser. Mūsu ciltskoka īstenais stumbrs!… Maize… Tad viņa necilais pēctecis, proti, es… sāls… un misis Viljama, abi Svidžeri… Nazis un dakšiņa … Un tad visi mani brā]i ar savām ģimenēm — arī Svidžeri, vīri un sievas, dēli un meitas. Un kur tad vēl brālēni, onkuļi, tantes un citi radinieki baltās ķēves devītā augumā — pieprecētie, jaundzimušie, Svidžeri un Svidžeri… Glāze… Ja sadotos rokās, iznāktu riņķis apkārt visai Anglijai!

Nesaņemdams šoreiz nekādu atbildi no domās iegrimušā vīra, ar kuru viņš sarunājās, misters Viljams pievirzījās viņam tuvāk un itin kā nejauši piesita ar karafi pie galda, lai atsauktu viņu īstenībā. Līdzko tas bija izdevies, kalpotājs turpināja, kā enerģiski pauzdams savu piekrišanu:

—   Jā, ser! Taisni to es vienmēr esmu teicis, ser. Mēs abi ar misis Viljamu to bieži esam teikuši. «Svidžeru pasaulē diezgan,» — tā mēs sakām, «un mums nav nekādas vajadzības tos vēl papildināt.» Sviests … Patiesībā, ser, mans tēvs vien jau ir vesela ģimene… Garšvielu trauciņi… un rūpju ar viņu atlikām, tāpēc labi vien ir, ka mums pašiem nav bērnu, kaut arī misis Viljama tādēļ kļuvusi tāda paklusa… Vai gribēsiet tūlīt ķerties pie putna un kartupeļu biezeņa, ser? Misis Viljama teica, ka tas būšot gatavs desmit minūtes pēc manas iziešanas.

—  Jā, lieciet vien galdā, — misters Redlovs atteica, itin kā pamozdamies no sapņa un sākdams staigāt uz priekšu un atpakaļ.

—   Misis Viljama atkal ņemas ar to pašu! — kalpotājs paziņoja, sildīdams pie kamīna šķīvi un sargādams aiz tā seju no karstuma. Misters Redlovs apstājās, un viņa sejā parādījās ieinteresēta izteiksme.

—   To es vienmēr esmu teicis, seri Misis Viljamas krūtīs mīt mātes jūtas, un tās vienmēr kaut kā lauzīsies uz āru.

—   Ko tad viņa ir izdarījusi?

—   Saprotiet, ser, viņai nav gana ar to, ka ir kļuvusi tikpat kā māte visiem jaunajiem kungiem, kas te sabraukuši uz mūsu veclaicīgo iestādi no malu malām, lai klausītos jūsu lekcijas … Ir nu gan brīnums, cik ātri tāds trauks sakarst šitai aukstajā laikā! — Un viņš pagrieza šķīvi uz otru pusi, mēģinādams atvēsināt pirkstus.

—   Un tālāk? — skubināja misters Redlovs.

—   To es vienmēr esmu teicis, ser, — misters Viljams atsaucās pāri plecam, kā pauzdams dedzīgu piekrišanu. — Taisni tā ir, ser! Visi mūsu audzēkņi skatās uz misis Viljamu kā uz savu māti. Katru dienu te viens, te otrs ieskrien mūsu namiņā, un katram ir kaut kas, ko viņai izstāstīt vai pavaicāt. Esmu dzirdējis, ka savā starpā viņi saucot misis Viljamu par Svidžu, bet es jums teikšu tā, ser: labāk lai sauc kaut vai izdomātā vārdā, ja tik tas nāk no sirds, nekā izrunā vārdu smalki un pareizi bez kādas patikšanas! Priekš kam tad vārds vispār ir? Lai pazītu, par ko ir runa. Un, ja misis Viljamu pazīst pirmām kārtām pēc viņas labajām īpašībām, tad visviens, kādā vārdā viņu sauc, — kaut gan pareizi jau nu būtu Svidžera, kas ir, tas ir. Lai sauc vien viņu par Svidžu, Vidžu vai Bridžu — ak tu tētīt, kaut vai par Pokeru vai Acīti, ja šiem tā patīk!

Nobeidzot šo pacilāto runu, viņš piesoļoja pie galda un gandrīz vai sviešus uzsvieda uz tā sakarsēto šķīvi, kas acīmredzot svilināja pirkstus; tieši tajā brīdī istabā ienāca viņa cildinātā persona, nesdama vēl vienu paplāti un lampu, un viņai pa pēdām sekoja cienījama izskata vecs vīrs ar gariem, sirmiem matiem.

Misis Viljama, tāpat kā viņas vīrs, bija vienkārša, labsirdīga izskata būtne, kuras gludie, sārtie vaigi šķita tādā pašā krāsā kā mistera Viljama košā veste. Gaišie mati uz mistera Viljama galvas viscaur slējās gaisā un itin kā vilka sev līdzi augšup arī viņa uzacis un plakstus, tādējādi piešķirot sejai pārlieku dedzīgas atsaucības izteiksmi jebkuros apstāk]os; toties misis Viljamas tumšbrūnie mati bija gludi sasukāti un rūpīgos, neuzkrītošos viļņos sakārtoti zem mazas, glītas cepurītes. Misteram Viljamam pat tēraudpelēkās bikšu staras šķita nemierīgi grozāmies un raustāmies, it kā tām nemitīgi vajadzētu lūkoties visapkārt. Misis Viljamas gludie, puķotie brunči — baltsārti tāpat kā viņas seja — izskatījās tik rāmi un kārtīgi, it kā pat vējš, kas tik neganti pūta aiz durvīm, nespētu sadrebināt nevienu to ieloci. Mistera Viljama svārki ar nepaklausīgajiem atlokiem un apkaklīti šķita tādi kā pa roku galam uzmesti, kā pusceļā aizķērušies; bet viņa sievas gludais ņieburs šķita izstarojam tādu mieru un nosvērtību, ka laikam spētu pasargāt viņu pat no visļaunākajiem un rupjākajiem ļaudīm, ja šāda aizstāvība izrādītos vajadzīga. Kurš gan spētu tik rāmās krūtīs tīši viest bēdas, bailes vai pazemojumu? Kāds nekrietns spēks gan varētu traucēt tādu apskaidrotu mieru — mieru, kas jaušams maza, nevainīga bērna dusā?

— Tu esi precīza kā vienmēr, Millij, — teica viņas vīrs, paņemdams no sievas rokām paplāti, — un kā tad citādil Te nu ir misis Viljama, ser!… Šovakar viņš izskatās vientuļāks nekā citkārt, — viņš, paplāti nesdams, pačukstēja sievai, — un tāds kā dīvainās domās aizklīdis.

Bez mazākās steigas un trokšņa, gandrīz vai nemanāma un neredzama, bezgalrāmā būtne Millija uzlika uz galda atnestos traukus; misters Viljams tikmēr, par spīti visai savai trokšņošanai un skraidīšanai, bija satvēris tikai vienu mērces trauku un dzīrās novietot to līdzās pārējiem piederumiem.

—   Kas šim vecajam vīram ir rokā? — noprasīja misters Redlovs, apsēzdamies viens pie uzklātā galda.

—   Aslapu palma, ser, — viņam atbildēja klusā Millijas balss.

—   To es vienmēr esmu teicis, ser, — iejaucās misters Viljams, skaļi nolikdams uz galda mērces trauku. — Sai gada laikā te tik labi iederas aslapes odziņasl… Brūnā mērce.

—   Atkal pienākuši Ziemsvētki, atkal aizritējis gads! — sērīgi nopūzdamies, nomurmināja zinātnieks. — Atkal par kādu skaitli vairāk atmiņas rēķinu grāmatā, kas nodarbina un nomoka mūsu smadzenes, līdz ierodas nāve, kura laiski visu sajauc kopā un aizslauka projām. Jā, Filip? — viņš strupi pārtrauca savus prātojumus un uzrunāja malā stāvošo veco vīru ar mirdzošo nastu rokās, no kuras klusā misis Viljama ņēma pa nelielam zariņam, nedzirdami apgraizīja ar šķērēm un rotāja ar tiem istabu; viņas vecīgais vīratēvs vēroja šīs norises ar lielu interesi.

—   Visu cieņu jums, ser! — vecais vīrs atsaucās. — Būtu jau sācis runāt ātrāk, ser, bet es zinu jūsu ieražas, mister Redlov, — un lepojos ar to! — tāpēc labāk pagaidu, līdz jūs pats sākat runāt. Priecīgus Ziemsvētkus, ser, un laimīgu Jauno gadu un vēl daudzus nākamos! Man pašam ne mazums to aiz muguras — ha, ha! — tālab varu arī otram tos vēlēt. Man tak jau astoņdesmit septiņi!

—  Vai daudzi no tiem bijuši priecīgi un laimīgi? — vaicāja zinātnieks.

—   Daudzi gan, daudzi gan, — atsaucās vecais vīrs.

—   Vai viņam neklibo atmiņa? Sajā vecumā to varētu sagaidīt, — misters Redlovs klusākā balsī apjautājās viņa dēlam.

—   Itin nemaz, seri — attrauca misters Viljams. — To es vienmēr esmu teicis, ser. Nepazīstu neviena, kam vēl būtu tāda atmiņa kā manam tēvam. Viņš jau pat nezina, ko nozīmē aizmirst. To es vienādiņ saku misis Viljamai, ticiet man, seri

Misters Svidžers, allaž vēlēdamies it visam laipni piekrist, pavēstīja to tādā tonī, it kā būtu nešaubīgi pievienojies kādam mistera Redlova atzinumam un abu sacītajā nebūtu ne mazāko domstarpību.

Zinātnieks atstūma savu šķīvi tālāk un, piecēlies no galda, aizgāja pie vecā vīra, kas joprojām stāvēja turpat, lūkodamies uz atlikušo palmas zariņu savā rokā.

—    ias jums droši vien atgādina daudzus Ziemsvētkus un gadu mijas, vai ne? — misters Redlovs vaicāja, uzlicis roku vecajam vīram uz pleca un uzmanīgi lūkodamies viņā.

—   Jā, daudzus gan! — atsaucās Fijips, atgūdamies no pārdomām. — Man tak jau astoņdesmit septiņi!

—   Un visi priecīgi un laimīgi, ko? — klusi vaicāja zinātnieks. — Priecigi un laimīgi, jā, vecotēv?

—   Tajos laikos, kurus pats varu atcerēties, es varbūt biju Šitāds, ne lielāks, — teica vecais vīrs, rādīdams ar roku sev mazliet augstāk par ceļgaliem un raudzīdamies vaicātājā ar atmiņās klīstošu skatienu. — Tā bija auksta, saulaina diena, es staigāju pa lauku, un kāds — tā noteikti bija mana māmuļa, kaut arī es neatceros viņas seju, jo viņa tais pašos Ziemsvētkos saslima un nomira, — stāstīja man, ka šīs ogas labprāt ēdot putni. Mazais, jaukais puišelis — tas ir, es pats — domāja, ka putniņiem tāpēc ir tik spožas acis, ka viņi pārliek no šīm spožajām ogām. To es atceros. Un man tak jau astoņdesmit septiņi!

—   Priecīgi un laimīgi! — domīgi atkārtoja zinātnieks, pārlaizdams tumšo acu skatienu večuka salīkušajam stāvam, un viņa lūpās jautās itin kā līdzjūtīgs smaids. — Priecīgi un laimīgi… un jūs visu labi atceraties?

—  Jā, jā, jā! — apstiprināja vecais vīrs, atsaukdamies uz viņa pēdējiem vārdiem. — Visus skolas gadu Ziemsvētkus atceros, visus priekus, kas nāca tiem līdzi. Tos laikus es biju stiprs puika, mister Redlov, un futbolā man visā apkaimē nebija neviena pretinieka, ticat vai neticat. Kur ir mans dēls Viljams? Man, Viljam, futbolā nebija pretinieka visā apkaimē!

—   To es vienmēr esmu teicis, tēv! — aši atsaucās dēls, un viņa balss pauda cieņu. — Tu tak esi visīstākais Svidžers no visiem!

—   Ak tētīt, — noteica vecais vīrs, atkal pievērsdamies zariņam un pakratīdams galvu. — Cik daudz gadu ap šo laiku mēs ar viņa māti esam sēdējuši starp visiem saviem puikām un meitenēm — Viljams ir mans jaunākais dēls —, un viņu sejiņas mirdzēja vēl spožāk par šīm odziņām. Nu jau daudzi no tiem miruši, un to māte mirusi, un mans dēls Džordžs (mūsu vecākais, mātes lielākais lepnums) ir galīgi pazudis cilvēks; un tomēr es viņus redzu — spirgtus un veselus kā tajos laikos — un arī Džordžu redzu kā nevainīgu bērnu, lai slavēts Dievs! Tas man ir liels mierinājums savos astoņdesmit septiņos gados.

Vērīgās acis, kas līdz šim tik nopietni raudzījās viņā, palēnām nolaida skatienu un pievērsās grīdai.

—   Kad mani dzīves apstākļi pasliktinājās, tāpēc ka pret mani izturējās negodīgi, un man vajadzēja pieņemt šeit sarga vietu … — vecais vīrs teica. — Laikam gadus piecdesmit atpakaļ, vai?… Kur ir mans dēls Viljams? Vairāk nekā pirms pusgadsimta, Viljami

—   To es vienmēr esmu teicis, tēv, — dēls atsaucās tikpat naski un piekrītoši kā iepriekš, — taisni tā tas ir. Divreiz nulle ir nulle, un divreiz pieci ir desmit, un sanāk vesels simts.

—   Tolaik es ar patikšanu uzzināju, ka viens no mūsu dibinātājiem vai, pareizāk sakot, viens no skolotajiem kungiem, kuri karalienes Elizabetes laikā palīdzēja mūs apgādāt, jo mēs tikām dibināti vēl pirms viņas valdīšanas, — mums testamentā līdz ar citiem novēlējumiem atstājis naudu aslapu palmām, lai mēs ar tām Ziemsvētkos rotātu sienas un logus, — sacīja vecais vīrs, acīm redzami lepodamies, ka zina šos apstākļus. — Sādā rīcībā bija kaut kas ļoti jauks un draudzīgs. Mēs te tobrīd vēl bijām svešinieki, turklāt ieradāmies taisni ap Ziemsvētkiem, un tā nu mēs iemīļojām pat viņa portretu, kas karājas tur, lielajā zālē, kura agrāk — pirms mūsu desmit krietnie kungi izlēma piešķirt studentiem naudas pabalstus — kalpoja mums par ēdamistabu. Tāds rāma izskata kungs ar smailu bārdiņu, kruzuļiem ap kaklu, un apakšā rakstu rullis, uz kura veclaiku burtiem rakstīts: «Kungs, uzturi man atmiņu!» Jūs jau zināt, mister Redlov, vai ne?

—   Es zinu, ka tur ir tāds portrets, Filip.

—   Nūja, otrais no labās puses, taisni virs paneļa. Es gribēju teikt — viņš arī man ir palīdzējis uzturēt atmiņu, un es viņam pateicos; jo katru gadu, staigājot pa šo namu kā pašlaik un rotājot kailās telpas ar zariem un ogām, manas vecās smadzenes atspirgst. Viens gads atsauc atmiņā otru, tas savukārt atkal citu, un tā viņi visi uzpeld acu priekšā! Un vispēdīgi man liekas, ka ap mūsu Kunga dzimšanas svētkiem ir dzimis viss, ko es jebkad esmu mīlējis, par ko sērojis vai jūsmojis, — un šo gadadienu ir tik daudz, jo man tak jau astoņdesmit septiņi!

—   Priecīgi un laimīgi, — Redlovs sevī nomurmināja.

Istaba sāka dīvaini satumst.

—   Tā nu redzat, ser, — turpināja vecais Filips, kura vaigos spirgto āra sārtumu siltās istabas iespaidā bija nomainījusi tumšāka kvēle un kura acis runājot kļuva arvien spožākas, — man ir daudz kas jāpatur atmiņā un ar katriem jauniem Ziemsvētkiem krājas vairāk. Nu, kur tad mana klusā Pelīte? Manos gados ir niķis aizpļāpāties, bet vēl jau jāapstaigā puse nama, ja vien nesastingsim no aukstuma vai mūs neaizpūtīs vējš, vai neaprīs tumsa.

Klusās Pelītes rāmā seja jau atradās viņam blakām, un, pirms vecais virs bija pabeidzis sakāmo, viņa jau bija to paņēmusi zem rokas.

—   Iesim nu, mana mīļā, — sirmgalvis teica. — Citādi misters Redlovs netiks pie ēšanas, līdz beidzot viss atdzisīs auksts kā Iedus. Piedodiet, ser, manu aizpļāpāšanos, un vēlu jums labu nakti un vēlreiz — priecīgus…

—   Pagaidiet! — teica misters Redlovs, atkal apsēzdamies pie galda, šķiet, vairāk tādēļ, lai apmierinātu veco vīru, nevis paša ēstgribas aicināts. — Pakavējieties vēl kādu brīdi, Filip! Viljam, jūs gribējāt man stāstīt kaut ko cildinošu par savu krietno sievu. Arī viņai būs patīkami dzirdēt, kā jūs viņu slavējat. Kas tad tur īsti bija?

—   Jā, nu, bet redziet, ser, — atteica misters Viljams Svidžers, pamezdams apmulsušu skatienu uz sievu, — misis Viljama tepat stāv un skatās uz mani lielām acīm…

—   Vai tad jūs baidāties no misis Viljamas acīm?

—   Ak, nē jel, ser, — attrauca misters Svidžers, — to es nekad neesmu teicis. Tās nav radītas, lai kādu baidītu. Tad jau tās nebūtu radītas tik mīlīgas. Bet man negribētos… Millij!… tas ir par viņu. Par to, kas tur, lejas ēkās.

Misters Viljams, stāvēdams aiz galda un apjukumā pārcilādams dažādus priekšmetus uz tā, raidīja misis Viljamai skubinošus skatienus un slepus māja ar galvu, un rādīja ar īkšķi uz mistera Redlova pusi, it kā aicinādams sievu iet viņam tuvāk.

—   Par viņu, mīļā, — misters Viljams atkārtoja. — Par to, kas lejas ēkās. Pastāsti, mīļā! Tu taču, salīdzinot ar mani, esi īsts Šekspīrs… Tur, lejas ēkās. Tas students.

—   Students! — atkārtoja misters Redlovs, paceldams galvu.

—   Es jau saku, ser! — misters Viljams atsaucās, pauzdams dzīvu piekrišanu. — Ja nebūtu runa par to nabaga studentu lejas ēkās, tad kāpēc lai jūs gribētu dzirdēt par to no pašas misis Viljamas? Misis Viljama, mīļā … Tur, lejas ēkās …

—   Es nezināju, ka Viljams par to kaut ko ir stāstījis,— rāmā vaļsirdībā sacīja Millija, runādama bez jebkādas steigas vai samulsuma, — citādi nemaz nebūtu nākusi šurp. Es lūdzu, lai viņš to nedara. Tas ir kāds slims jauns kungs, ser, turklāt man liekas, ka ļoti trūcīgs; šajās Ziemsvētku brīvdienās viņš slimības dēj netika mājās, un tā nu viņš dzīvo tur viens pats diezgan bēdīgā, jaunekļiem domātā mītnē, tā sauktajās lejas jeb Jeruzālemes ēkās. Tas ir viss, ser.

—   Kāpēc es nekad neesmu dzirdējis par viņu? — steigšus pieceldamies, jautāja zinātnieks. — Kāpēc viņš nav man darījis zināmu savu stāvokli? Slims! Padodiet man platmali un apmetni! Kurā mājā viņš dzīvo? Kāds numurs?

—   Ai, jūs nedrīkstat iet turp, ser! — iebilda Millija, palaizdama vaļā vīratēva elkoni un sakrustotām rokām, mierīgu seju panākdamās zinātniekam pretī.

—   Nedrīstu iet?

—   Ak, nē jel! — atkārtoja "Millija, enerģiski purinādama galvu, it kā par šādu iespēju nevarētu būt ne runas. — Nekādā gadījumā ne!

—   Ko tas nozīmē? Kāpēc?

—   Saprotiet, ser, — dedzīgā, pārliecinošā balsī sāka skaidrot misters Viljams, — es saku taisni to pašu. Ticiet man, ser, šis jaunais kungs neparko neteiktu ne vārda par savu bēdīgo stāvokli nevienam sava dzimuma pārstāvim. Misis Viljamai gan viņš uzticas, bet tas ir pavisam kas cits. Misis Viljamai uzticas visi studenti, viņai tie neslēpj neko. Vīrietis no tā kunga nebutu izdabūjis ne pušplēsta vārda, bet sieviete, ser, turklāt vēl misis Viljamai …

—   Jūs spriežat prātīgi un iejūtīgi, Viljam, — noteica misters Redlovs, lūkodamies rāmajā, maigajā sejā turpat blakām. Un, uzlicis pirkstu uz lūpām, viņš paslepus iespieda Millijai rokā savu naudas maku.

—   Ak Dievs, ser, nē! — iesaucās Millija, dodama to īpašniekam atpakaj. — Arvien ļaunāk! Par to taču nedrīkst pat domāt!

Viņa bija tik nosvērta un lietišķa, ka straujais atraidījums pašu nemaz neizsita no līdzsvara, un jau nākamajā brīdī rāmā sieviete vāca kopā nedaudzās nobirušās lapiņas, kas bija aizbēgušas garām apakšā paliktajam priekšautam, kad viņa apgraizīja aslapu palmas zarus.

Atkal izslējusies taisni, misis Viljama redzēja, ka misters Redlovs joprojām raugās viņā ar pārsteigtu, neticīgu skatienu, tāpēc, paraudzīdamās apkārt, vai vēl kaut kur nemētājas kāda nepamanīta lapiņa, viņa klusi atkārtoja:

—   Ak Dievs, nē, seri Viņš teica, ka jūs nepavisam nedrīkstot uzzināt par viņu un palīdzību no jums viņš neparko nepieņemtu — kaut arī šis nabaga puisis ir jūsu students. Es neesmu nozvērinājusi jūs ciest klusu, taču pilnībā paļaujos uz jūsu godaprātu.

—   Kāpēc viņš tā teica?

—   Patiešām nezinu, ser, — mazliet padomājusi, Millija atbildēja, — jo es nevaru lepoties ar lielu gudrību; es tikai gribēju viņam kaut kā palīdzēt, lai viņšjustos cik iespējams ērti un patīkami, tāpēc centos sakopt viņa istabu. Taču es zinu, ka puisis ir trūcīgs un vientuļš, un man šķiet, ka viņš ir arī tāds kā pamests likteņa varā … Ai, cik viss kļuvis tumšs!

Istaba visu šo laiku bija kļuvusi arvien tumšāka. Aiz zinātnieka krēsla biezēja melnas ēnas.

—   Ko jūs vēl zināt par viņu? — misters Redlovs jautāja.

—   Viņš ir saderinājies un grib apprecēties, līdzko varēs to atļauties, — sacīja Millija, — un man šķiet, ka viņš mācās, lai tiktu pie labākas vietas un varētu pietiekami nopelnīt. Es jau labu laiku esmu redzējusi, cik cītīgi viņš mācās un kā atsakās no visa… Cik briesmīgi tumšs!

_— Arī aukstāks ir kļuvis, — sacīja vecais vīrs, saberzēdams rokas. — Istaba pavisam nemīlīga un salta. Kur ir mans dēls Viljams? Viljam, manu zēn, uzgriez lampai lielāku liesmu un piemet kamīnā malku!

Atkal atskanēja Millijas balss kā klusa, maiga mūzika:

—   Vakar pēcpusdienā, pēc tam kad bijām parunājušies, — to viņa sacīja pavisam klusu, — viņš iemiga un miegā kaut ko runāja par kādu, kas esot miris, un par kādu lielu pārestību, ko nekad nevarot aizmirst, tikai es nezinu, vai tā nodarīta viņam vai citam cilvēkam. Katrā ziņā pāridarītājs nav bijis viņš, paf to esmu pārliecināta.

—   Un, vārdu sakot, mister Redlov, — piegājis tuvāk, misters Viljams iečukstēja viņam ausī, — redziet, misis Viljama jau nekad pati to nesacīs, kaut arī viņai te būtu jānostāv līdz nākamiem Ziemsvētkiem, bet tiesa ir tā, ka viņa tam jauneklim darījusi milzum daudz laba! Dievs

.augstais, cik daudz laba! Mājās mums viss tāpat kā vienmēr — tēvs aprūpēts un apgādāts, uz grīdas nekur ne gruzīša, meklējiet, cik gribat, ij ne par piecdesmit mārciņām neatradīsiet; vārdu sakot, šķiet, ka misis Viljama ne uz mirkli neiziet no (mājas, — un tomēr misis Viljama visu laiku skraida turp un atpaka], te un tur un gādā par viņu kā īsta mātei

Istaba kļuva vēl tumšāka un saltāka, un drūmās ēnas aiz zinātnieka krēsla sabiezēja arvien melnākas.

—   Bet viņai ar to vēl nav diezgan, ser, — misis Viljama šo pašu vakaru, nākdama mājās (ne pāris stundas vēl nebūs pagājušas), atrod uz kāda nama sliekšņa pārsalušu, trīcošu radījumu — pēc izskata drīzāk zvērēnu nekā cilvēkbērnu. Un kā jūs domājat, ko misis Viljama dara, — protams, pārved to mājās apžāvēties un paēst un nelaidīšot prom līdz Ziemsvētku rītam, kad pie mums izdala trūcīgajiem ēdamo un siltas drēbes! Nez vai tas nabags vispār ir kādreiz sildījies pie uguns, jo nu sēž mūsu vārtsarga namiņā pie karriina un tā skatās uguni, ka acis vai laukā spiežas. Tak jādomā, ka sēž, — misters Viljams sastomījies izlaboja, — ja tik nebūs aizmucis!

—   Lai Dievs dod viņai daudz laimes! — skaļi sacīja zinātnieks. — Un jums tāpat, Filip! Un arī jums, Viljami Man jāpadomā, ko šajā gadijumā iesākt. Varbūt es tomēr gribēšu to studentu redzēt. Bet nu es vairs ilgāk jūs neaizkavēšu. Ar labu nakti!

—   Tencinu, ser, tencinu! — atsaucās vecais vīrs. — Tencinu no Pelītes, no sava dēla Viljama un no sevis paša. Kur ir mans dēls Viljams? Viljam, paņem lampu un ej pa priekšu pa tiem melniem, gariem gaiteņiem — tāpat kā pagājšgad un citus gadus. Ha, hal Es visu atceros, kaut ari man jau astoņdesmit septiņi! «Kungs, uzturi man atmiņu!» Tā ir laba lūgšana, mister Redlov, tur tam skolotam kungam ar smailo bārdu un kruzuļiem ap kaklu — tam, kas tur karājas, otrais no labās, taisni virs paneļa, lielajā zālē, kura kalpoja mums par ēdamistabu, pirms mūsu desmit krietnie kungi izlēma piešķirt studentiem naudas pabalstus. «Kungs, uzturi man atmiņu!» Krietni un dievbijīgi, ser. Amen! Amen!

Viņi izgāja, aizvērdami smagās durvis — pat saudzīgi pievērtas, tās pēdīgi aizcirtās ar dimdošu troksni, kam sekoja gara atbalšu virkne, — un istaba kļuva vēl tumšāka.

Kad zinātnieks, palicis viens, domīgi atlaidās krēslā, spirgtie aslapu palmas zariņi pie sienas novīta un miruši nokrita zemē.

Drūmās ēnas aiz viņa krēsla, kas visu laiku šai vietā bija biezējušas arvien melnākas, pamazām pārvērtās — vai arī tās pārvērta kāds netverams, pārdabisks spēks, pār

kuru cilvēka pratam nav varas, — dīvainā rēgā, kas satriecoši līdzinājās pašam zinātniekam.

Nekustīgs un salts, svina pelēku, nedzīvu seju un rokām, tomēr ar viņa paša vaibstiem, viņa uguntiņām acīs, viņa iesirmajiem matiem un pat viņa drūmajā ietērpā — tāds no tumsas iznira šis mēmais, spokainais tēls. Kad zinātnieks atbalstīja roku uz krēsla paroces un, dziļi domās nogrimis, raudzījās ugunī, arī parādība atbalstījās pret krēsla atzveltni tieši virs viņa un ar tādu pašu izteiksmi baismajā dubultnieka sejā raudzījās tajā pašā virzienā.

Tātad šis bija tas nezināmais, un neapjaušamais, kas pirms brīža pārslīdēja istabai un pazuda! Apsēstā cilvēka draudīgais pavadonis!

Kādu brīdi parādība šķita nepievēršam zinātniekam nekādu uzmanību, tāpat kā zinātnieks tai. Kaut kur tālumā dziedāja Ziemsvētku muzikanti, un izskatījās, ka Redlovs, kaut arī domās nogrimis, klausās mūziku. Arī parādība šķita klausāmies.

Beidzot, nepakustējies un nepacēlis galvu, zinātnieks ierunājās.

—   Atkal klāt! — viņš noteica.

—   Atkal klāt! — atbildēja parādība.

—  Es redzu tevi ugunī, — apsēstais sacīja. — Dzirdu tevi mūzikas skaņās, vējā, nakts mēmajā klusumā.

Parādība piekrītoši pamāja ar galvu.

—   Kādēļ tu mani tā vajā?

—   Es nāku, kad topu saukts, — atbildēja rēgs.

—   Nē! Tu nāc nelūgts! — zinātnieks iesaucās.

—   Lūgts vai nelūgts, vienalga, — atteica parādība, — tik un tā esmu šeit.

Līdz šim liesmas bija apspīdējušas abas sejas — ja baismos vaibstus aiz krēsla atzveltnes vispār varēja saukt par seju —, jo abi raudzījās ugunī un labu bridi neuzlūkoja viens otru, bet tad apsēstais strauji pagriezās un cieši ieskatījās rēgam acīs. Rēgs ar tikpat strauju kustību aizslīdēja krēslam otrā pusē un, nostājies zinātniekam priekšā, tikpat cieši uzlūkoja viņu.

Tā varētu izkatīties dzīvs cilvēks vaigu vaigā ar savu pēcnāves atveidu, kas piepeši nostājies viņa priekšā. Baiga bija šī tikšanās vecās, tukšās ēku kopas pamestajā, vientulīgajā spārnā, kad ārā melnē ziemas nakts un vējš, skaļi kaukdams, drāžas garām savā noslēpumainajā ceļojumā, kam neviens nekad nav zinājis ne sākuma, ne beigu, un

kad neskaitāmi zvaigžņu pulki mirdzot raugas lejup cauri mūžigā Visuma telpai, kurā šī pasaule ir smilšu graudiņš un tās sirmais vecums — jaunas dzīvības pirmie mirkļi.

—   Paskaties uz mani! — sacīja rēgs. — Es esmu tas, kurš jaunībā bija visu pamests, nožēlojams nabags, kurš cīnījās un cieta, cīnījās un cieta, līdz izcirta zinību rūdu no klints slēptajām dzīlēm un izkala akmenī pakāpienus, pa kuriem nogurušās kājas varēja kāpt augšup, lai tur baudītu atpūtu.

—  Tas esmu es, — sacīja zinātnieks.

—   Mani nepavadīja ne mātes pašaizliedzīgā mīla, ne tēva padoms, — turpināja rēgs. — Kad biju vēl pavisam mazs, mana tēva vietu ieņēma svešinieks, kas ātri izstūma mani no mātes sirds. Mani vecāki bija — labakajā gadījumā — Jaudis, kas ilgi neapgrūtina sevi ar rūpēm un pienākumiem, kas palaiž savas atvases pasaulē agri un vieglu prātu — kā putni mazuļus; ja tām veicas labi, viņi nopelnus piedēvē sev, ja ne — gaida līdzjūtību.

Rēgs apklusa; šķita, ka viņš tīši izaicina un urda savu dubultnieku gan ar skatienu, gan runas veidu, gan spokaino smaidu.

—   Es esmu tas, — rēgs turpināja, — kurš šai grūtajā augšupceļā sastapa draugu. Sastapa, iemantoja viņa draudzību, piesaistīja viņu sev ciešām saitēm! Mēs strādājām kopā, plecu pie pleca. Visu savu mīlestību un pieķeršanos, ko man agrākos gados nebija lemts izpaust un nebija, kam dāvāt, es tagad veltīju viņam.

—  Visu ne, — piesmakušā balsī iebilda Redlovs.

—   Taisnība, visu ne, — piekrita rēgs. — Man bija māsa.

Apsēstais, atspiedis galvu rokās, atbalsoja: — Bija! — Rēgs, ļaunīgi smaidot, pievirzījās tuvāk krēslam un, atbalstījis sakrustotās rokas uz atzveltnes un atspiedis pret tām zodu, pētošu skatienu ieurbās Redlovam sejā; tā lejup vērstās acis izskatījās kā divas kvēlošas ogles.

—   Visu mājas gaišumu un siltumu, ko jebkad esmu pazinis, es guvu no viņas. Cik viņa bija jauna, mīloša un skaista! Kad pirmo reizi atradu pats sev mitekli, es atvedu viņu pie sevis — un viņa šo nabaga mītni darīja bagātu. Viņa ienāca manā tumšajā dzīvē un ienesa tajā gaismu. Es redzu viņu savā priekšā!

—   Es tikko redzēju viņu uguns liesmās. Es dzirdu viņu mūzikas skaņās, vējā, nakts mēmajā klusumā, — atsaucās apsēstais.

—   Vai viņš to mīlēja? — jautāja rēgs tikpat dziļdomīgi kā viņa līdzinieks. — Laikam kādreiz mīlēja gan. Noteikti mīlēja. Kaut viņa būtu to mīlējusi mazāk — ne tik klusi un dziji, ne tik sirsnīgi, kaut nebūtu atdevusi tam visu savu sirdi līdz pēdējaml

—   Ļauj man to aizmirst! — dusmīgi pacēlis roku, iesaucās zinātnieks. — Ļauj, lai tas izgaist no manas atmiņas!

Nepakustējies un nenovērsis stingo, cietsirdīgo skatienu no viņa sejas, rēgs turpināja:

—   Ari manā dzīvē nemanot ienāca tāds pats sapnis, kādu loloja viņa.

—   Tā bija, — piebalsoja Redlovs.

—   Tāda pati mīlestība, kādu pazina viņa, dzima ari manās krūtīs — kaut ari sirds cildenumā es ar viņu nevaru mēroties, — rēgs runāja tālāk. — Es tolaik biju pārāk nabags, lai uzdrīkstētos ar solījumiem vai lūgumiem piesaistīt mīļoto sev. Pārāk stipri es viņu mīlēju, lai mēģinātu to darīt. Taču es tiecos kāpt augšup vairāk nekā jebkad savā mūžā! Ik solis, ik pēdas tiesa veda mani tuvāk virsotnei. Es cīnījos visiem spēkiem! Kad vēlu naktī, reizēm pat rīta mijkrēslī es atvilku elpu un māsa, mana cēlā līdzgaitniece, joprojām sēdēja man blakām pie dziestoša pavarda, kādas neaizmirstamas nākotnes ainas es redzēju acu priekšā!

—   Es tikko tās redzēju uguns liesmās, — Redlovs nomurmināja. — Tās atgriežas pie manis gan mūzikas skaņās, gan vējā, gan nakts mēmajā klusumā, gan aizritošo gadu mijā.

—   Es redzēju savu nākamo ģimenes pavardu, redzēju sevi kopā ar to, kura iedvesmoja mani grūtajam kāpienam. Redzēju māsu, kas kļuvusi mana drauga sieva un kurai ar savu atbalstu esmu nodrošinājis līdzvērtīgas laulības ar manu draugu — jo viņam piederēja mantojums, bet mums nebija nekā — redzēju mūs vēlākos gados rāmi baudām savu neaptumšoto laimi, redzēju zelta pavedienus, kas saista mūs un mūsu nākamos bērnus gaišā, nesaraujamā vijumā, — sacīja rēgs.

—   Maldu ainas, — teica apsēstais. — Kāds lāsts liek . man visu to atcerēties?

—   Maldu ainas, — rēgs atbalsoja tikpat salti un nedzīvi kā iepriekš, nenovērsdams no viņa savu stingo, nedzīvo skatienu. — Jo mans draugs, kuram es uzticējos kā sev pašam, nostājās sta/p mani un to, kura bija visu

manu cerību un pūliņu centrs, nolaupīja man viņas mīlestību, un mana trauslā pasaule sabruka. Māsa joprojām palika kopā ar mani un divtik dāsni sniedza man savu mīlestību, uzticību un dvēseles gaišumu; viņa piedzīvoja dienu, kad kļuvu slavens, kad piepildītie sapņi atnesa man gandarījumu, kaut arī pats galvenais manī bija salauzts … bet tad …

—   Bet tad viņa nomira, — iestarpināja Redlovs. — Nomira tikpat mīloša un laimīga kā arvien, līdz pēdējam domādama un rūpēdamās tikai par brāli. Lai viņai Dieva miers!

Rēgs klusēdams vēroja viņu.

—   Es atceros! — pēc brīža sacīja apsēstais. — Jā. Tik labi atceros, ka pat tagad, pēc daudziem gadiem, kad mana sen apdzisusī mīla šķiet bērnišķu iedomu auglis, es domāju par to ar līdzjūtību, it kā tā būtu mana jaunākā brāļa vai dēla mīlestība. Reizēm es pat prātoju — kad īsti viņas sirds pirmoreiz pievērsās citam un ko viņa pirms tam juta pret mani… Man šķiet, ka viņa mani mīlēja… Bet tas nav svarīgi. Nelaimīga jaunība, brūce, ko cirtis cilvēks, kuru mīlēju un kuram uzticējos, un zaudējums, ko nekas nespēj atlīdzināt, ir atmiņas, kas dzīvo ilgāk par šādām iedomām.

—   Tā nu es nēsāju sirdī atmiņas par bēdām un pārestībām, — teica rēgs. — Tā nu es moku pats sevi. Tā nu atmiņas kļuvušas man par lāstu, un, ja vien es spētu šīs bēdas un pārestības aizmirst, es tās aizmirstu tūdaļ uz vietas!

—   Tu smējējs! — strauji pieceldamies, zinātnieks iesaucās un saniknots dzīrās tvert savu dubultnieku aiz rīkles. — Kāpēc man mūžīgi jāklausās šīs ņirgas?

—   Sargies! — rēgs biedinošā balsī nodimdināja. — Ja tu man pieskarsies, tu mirsi!

Redlova roka apstājās pusceļā, it kā šie vārdi būtu laupījuši viņam kustību spēju, un viņš palika stāvam, raudzīdamies rēgā. Tas bija aizslīdējis tālāk un brīdinoši pacēlis roku; pēc brīža melnais stāvs uzvaroši izslējās un stingajos vaibstos pavīdēja dīvains smaids.

—   Ja vien es spētu savas bēdas un pārestības aizmirst, es tās aizmirstu tūdaļ uz vietas!

—   Mans ļaunais gars, — drebošā, klusā balsī sacīja apsēstais, — šie tavi nemitīgie čuksti dara manu dzīvi nepanesamu!

—   Tā ir atbalss, — sacīja rēgs.

—   Ja tā ir manu domu atbalss — un to es tagad zinu, — iebilda apsēstais, — kāpēc tad man jācieš tādas mocības? Tās nav savtīgas domas. Es ciešu ne vien sevis, bet arī citu dēļ. Visiem cilvēkiem ir bēdas, un lielākā daļa cieš no pārestībām; nepateicība, ļauna greizsirdība, alkatība vienlīdz vajā kā zemos, tā augstos. Kurš gan negribētu aizmirst savas bēdas un pārestības?

—   Jā, kurš gan negribētu tās aizmirst un justies laimīgāks? — atkārtoja rēgs.

—   Un šīs gadu mijas, ko mēs allaž atzīmējam, — ko atsauc atmiņā tās? — turpināja Redlovs. — Vai ir kāds cilvēks, kuram tās nemodina skumjas domas un senas raizes? Kādas atmiņas glabā vecais vīrs, kas šovakar bija te? Vienas vienīgas bēdas un rūpestus!

—   Tomēr vienkāršie ļautiņi ar ikdienišķu prātu un neizsmalcinātu dvēseli to īpaši nejūt, viņi neiedziļinās šādās pārdomās, kā mēdz darīt cilvēki ar augstāk attīstītu prātu un domāšanas spējām, — teica rēgs, un ļaunīgais smaids nenozuda no tā stingajiem vaibstiem.

—   Kārdinātāj, — atbildēja Redlovs, — tavi iekritušie vaigi un dobjā balss mani biedē vairāk, nekā iespējams izsacīt vārdos, un, kamēr es runāju ar tevi, mani pārņem kaut kādas neskaidras, vēl baigākas priekšnojautas… es atkal dzirdu pats savu domu atbalsi.

—   Uzskati to par pierādījumu manai varenībai, — atteica rēgs. — Paklausies, ko es tev teikšul Piedāvāju tev aizmirst visas bēdas, pārestības un raizes, ko esi pārcietis!

—  Aizmirst! — atkārtoja zinātnieks.

—   Man pieder vara šīs atmiņas izdzēst, atstājot vienīgi tikko jaušamas, neskaidras pēdas, kas arī drīz izzudīs, — turpināja rēgs. — Runā! Vai esi ar mieru?

—   Pagaidi! — iesaucās apsēstais, ar baiļpilnu kustību atvairīdams tā pacelto roku. — Tu mani biedē, un es tev neuzticos… tās neskaidrās bailes, kMu izraisi manī, pamazām pārtop šausmās, un tās ir nepanesamas! Es neparko neatteiktos nedz no labestīgām atmiņām, nedz no līdzcietības, nedz no citām jūtām, kas mani dara krietnāku. Ko es zaudēšu, ja pieņemšu tavu priekšlikumu? Kas vēl zudīs no manas atmiņas?

—   Nezudīs zināšanas, nezudīs nekas no tavas uzkrātās gudrības — tikai tā sarežģītā izjūtu un iespaidu virkne, kur katrs posms atkarīgs no izdzēstajām atmiņām, kas tos barojušas. Tie pazudīs reizē ar atmiņām.

—   Vai to ir tik daudz? — satrūkdamies vaicāja apsēstais.

—   Tie mēdz parādīties uguns liesmās, mūzikas skaņās, vējā, nakts mēmajā klusumā, aizritošo gadu mijās, — izsmējīgi atteica rēgs.

—   Un citur nekur?

Rēgs klusēja.

Brīdi viņš nekustīgi stāvēja zinātnieka priekšā, tad pavirzījās uz kamīna pusi un atkal apstājās.

—   Izlem! — tas teica. — Izlem, kamēr nav par vēlu!

—   Acumirkli! Zvēru pie debess, — Redlovs satraukti iesaucās, — ka nekad neesmu bijis cilvēku nīdējs, nekad neesmu izturējies īgni, vienaldzīgi vai cietsirdīgi pret to, kas man apkārt. Ja, dzīvodams še savrupībā, esmu pārāk lielu nozīmi piešķīris tam, kas bija un kas varēja būt, un pārāk maz domājis par to, kas patiešām ir, tad esmu pārliecināts, ka cietis tādēļ esmu tikai pats, nevis citi. Bet, ja manā ķermenī būtu inde un es zinātu, kāda pretinde lietojama, vai tad man nevajadzētu to izmantot? Ja manā dvēselē ir inde un ar šīs baisās parādības palīgu es varu tikt no tās va]ā, vai tad man nav tas jādara?

—   Tātad izlemts? — jautāja rēgs.

—   Vēl vienu mirkli! — Redlovs steidzīgi iesaucās. — Es aizmirstu, ja vien spētu! Vai šāda doma bijusi man vienam, jeb vai tā domājuši tūkstoši, neskaitāmas paaudzes? Visa cilvēces atmiņa ir bēdu un rūpestu pārpilna. Mana atmiņa ir tāda pati kā citu cilvēku atmiņa, taču citiem nav bijis šīs izvēles! Jā, es pieņemu šo priekšlikumu! Jā! Es gribu aizmirst savas bēdas, pārestības un raizes!

—   Tātad izlemts? — vēlreiz vaicāja rēgs.

—  Jā!

—   Jā. Nu, tad pieņem no manis šo velti, cilvēk, ko es tagad atstāju! Ko esmu tev devis, to dosi tālāk citiem, vienalga, kurp iedams. Tās spējas, no kurām esi atteicies, tu vairs neatgūsi un turpmāk iznīcināsi tās arī citos cilvēkos, kuriem tuvosies. Tava gudrība tev ir atklājusi, ka atmiņas par bēdām, pārestībām un raizēm ir lemtas visai cilvēcei un ka cilvēce bez šādām atmiņām būtu daudz laimīgāka. Ej! Esi tās labdaris! Kopš šī brīža tu no tādām atmiņām būsi brīvs un gribot negribot aplaimosi ar šādu brīvību arī citus. SI spēja tevi pavadīs vienmēr un visur! Ej! Priecājies par visu labo, ko esi guvis un ko esi darījis!

To teikdams, rēgs bija pacēlis pār viņu savu nedzīvi bālo roku kā lāstā vai burvestīgā lūgšanā, un .tā acis nemanot bija pievirzījušās tik tuvu Rcdlova sejai, ka apsēstais skaidri redzēja stingro, baismīgo skatienu — nekā kopīga tam nebija ar velnišķo smaidu spokainajā sejā. Nākamajā mirklī parādība izgaisa, un Redlovs palika viens.

Viņš stāvēja kā sastindzis, joprojām baiļu un neticības pārņemts, un viņam šķita, ia tālumā aizskan un pagaist dobji sērīgas atbalsis: «Tu iznīcināsi tās arī citos cilvēkos, kuriem tuvosies!»

Te piepeši viņš izdzirda spalgu kliedzienu. Tas nenāca no gaiteņa aiz durvīm, bet pavisam no cita vecās ēkas spārna un izklausījās pec tumsa ceļu zaudējušas būtnes baiļu sauciena.

Zinātnieks apmulsis pārlaida skatienu savām rokām un kājām, it kā gribēdams pārliecināties, ka tas tiešām ir viņš, un tad izgrūda skaļu un neapvaldītu atbildes kliedzienu; viņu bija sagrābušas šausmas un panika, it kā viņš pats būtu apmaldījies tumsā.

Kliedziens atkārtojās, turklāt jau tuvāk, un Redlovs, satvēris lampu, pavēra biezo aizkaru, kas atdalīja viņa istabu no lekciju zāles — tajā viņš allaž gāja iekšā no šīs puses. Zāle parasti bija dzīvības pilna, un puslokā izvietotajās, augšupejošajās solu rindās drūzmējās daudz jaunu seju, kas, zinātniekam ienākot, allaž saspringa interesē; tagad tukšā, vientuļā telpa raudzījās viņam pretī drūma un rēgaina kā pašas nāves vaigs.

—   Hei! — Redlovs iesaucās. — Īlei! Surp! Te ir gaisma!

Kamēr viņš ar vienu roku turēja aizkaru, ar otru — pacelto lampu, mēģinādams kaut cik apgaismot tumšo telpu, viņam garām kā savvaļas kaķis pašāvās kāds radījums un sarāvies paslēpās istabas kaktā.

—   Kas tur ir? — Redlovs steigšus noprasīja.

To pašu viņam gribējās jautāt arī tad, kad, piegājis tuvāk, viņš dīvaino radījumu varēja skaidri saskatīt.

Skrandu vīstoklis, ko saturēja dīvaina roka — pēc lieluma un izskata itin kā bērna roka, bet pēc izmisīgi alkatīgā satvēriena drīzāk nejauka veča ķetna. Apaļa, gluda sej;a, kura skatījusi pasauli varbūt gadus sešus, bet kurā jau redzamas dzīves rūgtuma kroplīgās pēdas. Zibošas acis, kurās nav ne miņas no bērnības. Kailas kājas, pievilcīgas ar saviem bērnišķajiem apveidiem, bet atbaidošas netīrumu un sakaltušo asiņu virskārtas dēļ. Siks mežonēns, zvērēns, bērns, kas nekad nav bijis bērns; radījums, kas no ārpuses ar laiku var kļūt par vīru, bet kas iekšēji līdz pat mūža galam būtībā paliks mežazvērs.

Acīmredzot pieradis, ka allaž tiek trenkāts un vajāts kā zaglis, zēns sarāvās vēl ciešāk kamolā un, redzēdams, ka tiek cītīgi aplūkots, pacēla sev priekšā roku kā vairīdamies no sitiena.

—  Ja tu man sitīsi, es kodīšu! — viņš iesaucās.

Vēl pirms īsa brīža tāds skats būtu licis Redlova sirdij sažņaugties. Tagad viņš lūkojās zēnā ar aukstu vienaldzību un visiem spēkiem pūlējās kaut ko atcerēties, pats nezinādams, ko; tad apjautājās zēnam, ko viņš te darot un no kurienes esot uzradies.

—       Kur ir tā sieviete? — zēns noprasīja. — Es gribu atrast to sievieti!

—   Ko atrast?

—       To sievieti. To, kas mani te atveda un apsēdināja pie uguns. Viņa ļoti ilgi bija prom, un es gāju viņu meklēt, bet apmaldījos. Es negribu tevi! Es gribu to sievieti!

Pavisam negaidot viņš pielēca kājās un metās prom, basajām kājām dipot pa grīdu; Redlovs notvēra viņu aiz skrandām pie paša durvju aizkara.

—       Laid! Laid vaļā! — cenzdamies izrauties, zēns caur sakostiem zobiem izgrūda. — Es tev neko neesmu nodarījis! Laid mani, ļauj man iet pie tās sievietes!

—       Ne jau tur jāiet. Pa šejieni būs tuvāk, — teica Redlovs, neatlaizdams viņu un joprojām pūlēdamies uztaustīt atmiņā kādu saiti, kam it kā vajadzētu vienot viņu ar šo briesmīgo radījumu. — Kā tevi sauc?

—   Nekā.

—   Kur tu dzīvo?

—   Kā tas ir — dzīvoju?

Zēns atmeta matus no sejas, lai aši paskatītos uz zinātnieku, tad atkal sāka griezties apkārt un locīties, atkārtodams to pašu: — Laid mani vaļā, nu! Es gribu atrast to sievieti!

Zinātnieks aizveda viņu līdz durvīm.

—       Jāiet pa šejieni, — viņš teica, aizvien vēl lūkodamies zēnā ar apmulsušu skatienu, kurā tomēr jautās vēsās vienaldzības radīts pretīgums un izvairība. — Es tevi aizvedīšu.

Zēna zibošās acis, apskriedamas istabu, apstājās pie gaida ar vakariņu atliekām.

—   Iedod man kaut ko! — viņš kāri teica.

—   Vai tad viņa tevi jau nepabaroja?

—   Rit tak es atkal būšu izsalcis. Kā katru dienu!

Atbrīvojies no Redlova tvēriena, zēns pielēca galdam

klāt kā zvērs, kas nolūkojis laupījumu, un, piespiedis pie skrandainajām krūtīm pakampto maizi un gaļu, iesaucās:

—   Tāl Ved nu mani pie viņas!

Agrāk nepazītā pretīgumā vairīdamies zēnam pieskarties, zinātnieks bargi pamāja, lai tas viņam seko, un jau spēra kāju pāri istabas slieksnim, bet tad piepeši nodrebēja un apstājās.

«To velti, ko esmu tev devis, tu dosi tālāk citiem, vienalga, kurp iedams!»

Viņam pretī pūta salts vējš, un vējam cauri skanēja rēga vārdi.

—   Šovakar es neiešu turp, — viņš tikko dzirdami nomurmināja. — Šovakar es neiešu nekur. Puika! Ej taisni pa šo garo, velvēto gaiteni un pa tām lielajām, tumšajām durvīm ārā pagalmā, tad redzēsi logā uguni.

—   Tās sievietes uguni? — pārvaicāja zēns.

Redlovs pamāja ar galvu, un basās kājas tūdaļ aizdipēja prom. Zinātnieks, lampu nesdams, atgriezās istabā, aši aizslēdza durvis un, apsēdies krēslā, aizsedza rokām seju kā izbijies pats no sevis.

Jo tagad viņš patiešām bija viens. Pavisam, pavisam viens.

II NODAĻA

Velte aizceļo tālāk.

Kādā mazā istabā, kuru no maza veikaliņa atdalīja mazs aizslietnis, viscaur aplīmēts ar maziem avīžu gabaliņiem, sēdēja maza auguma cilvēks. Kopā ar šo cilvēku te uzturējās nenosakāms daudzums mazu bērneļu — cik īstĶ to patiešām bija grūti pateikt, jo šajā visai ierobežotajā darbības telpā tie radīja ļoti daudzskaitlīgu iespaidu.

Divi no šī bariņa nez kādā ceļā bija iedabūti istabas kaktā novietotajā gultā, kur tie būtu varējuši saldi dusēt nevainīgā bērna miegā, ja dabas dotās tieksmes neurdītu tos palikt nomodā un piedevām vēl nemitīgi lēkāt te ārā no gultas, te atkal tajā atpakaļ. Tiešais cēlonis šiem šaudīgajiem iebrukumiem nomoda pasaulē bija no austeru gliemežnīcām veidota siena, ko otrā istabas kaktā bija uzbūvējuši divi citi jauni radījumi; šim cietoksnim abi gulēt noliktie nemitīgi mēģināja uzbrukt (gluži kā nelietīgie pikti un skoti, ar kuru izdarībām britu audzēkņiem allaž jāsastopas vēstures studiju sākumā) un pēc katra trieciena steigšus atgriezās savā teritorijā.

Piedevām pie kņadas, ko izraisīja šie sirojumi un pretestība tiem — jo cietokšņa aizstāvji ikreiz dzinās pakaļ uzbrucējiem un klupa virsū segām, kurās šie marodieri steidzās paslēpties, — cits mazs puišelis no citas mazas gultiņas cik spēdams pūlējās dot savu niecīgo ieguldījumu ģimenes kopējā juceklī, sviezdams ar zābakiem un citiem nelieliem, nekaitīgiem, tomēr cietiem priekšmetiem sava miera traucētājiem, kas tūdaļ atbildēja viņam ar tādu pašu laipnību.

Un vēl viens mazs puišelis — klātesošo vidū pats lielākais, tomēr nenoliedzami mazs, — salīcis steberēja turp un atpakaļ pa istabu, ļodzīdamies ceļgalos zem prāva bērneļa svara; acīmredzot viņam atbilstoši daudzu optimistiski noskaņotu ģimeņu paražām un pārliecībai šādi vajadzēja bērnu iemidzināt. Bet — ak vai! — tieši tagad bērna ziņkārajām acīm pavērās plašs izpētes lauks un tās modri raudzījās visapkārt pāri sava aukļa nevainīgajam plecam.

Sis bērns patiesībā bija īsts Molohs, uz kura neremdināmā altāra ik dienas tika upurēta vecākā brāļa dzīve. Tam bija divas galvenās īpašības: tas nevienā vietā un nekādos apstākļos nes ēja palikt klusu ilgāk par dažām minūtēm un nekad nebija piedabūjams aizmigt, kad to pienācās darīt. «Teterbiju, mazāko», visi apkaimes iedzīvotāji pazina tikpat labi kā pastnieku vai traktiera puiku. Mazā Džonija Teterbija rokās tas ceļoja gar visām namdurvīm, allaž vilkās astē bērnu baram, kas sekoja akrobātiem vai dresētam pērtiķim un, sāniski kūļādamies, ar novēlošanos ieradās visās vietās, kur no pirmdienas rīta līdz sestdienas vakaram norisinājās kaut kas interesants. Kur vien bērni pulcējās kopīgām spēlēm, tur klāt bija arī mazais Molohs, kas lika Džonijam nemitīgi svīst. Ja Džonijam gribējās kaut kur uzkavēties ilgāk, mazais Molohs sāka niķoties un prasījās prom. Ja Džonijam gribējās iziet no mājas, Molohs bija aizmidzis un to vajadzēja pieskatīt. Ja Džonijam gribējās pasēdēt mājās, Molohs bija nomodā un to vajadzēja vest pastaigāties. Tomēr Džonijs dzīvoja nešaubīgā pārliecībā, ka viņa auklējamais ir īsts paraugbērns, kam līdzīga nav visā Anglijā, un pilnīgi apmierinājās ar tām īsajām dzīves ainiņām, ko varēja saskatīt pāri Moloha svārķeļiem vai gar nošļukušās cepurītes plato malu; viņš tenterēja apkārt ar savu smago nastu kā mazgadīgs izsūtāmais ar lielu saini, kas nevienam nav adresēts un nekur nav nogādājams.

Mazais vīrelis, kas sēdēja mazajā istabiņā, veltīgi cenzdamies šī jucekļa vidū rāmi lasīt avīzi, bija ģimenes tēvs un firmas galva; šīs firmas nosaukumu un viņa vārdu varēja izlasīt ārpusē virs mazā veikaliņa durvīm: «A. Teterberijs un Co., grāmatu tirgotāji». Precīzāk runājot, viņš bija vienīgais cilvēks, kas saistīts ar šo nosaukumu, jo «Co.» bija tikai bezpersoniska, poētiska abstrakcija, aiz kuras neslēpās neviena konkrēta persona.

Teterbija veikaliņš atradās Jeruzālemes ēku stūrī. Tā skatlogu rotāja iespaidīga literatūras parāde, kas sastāvēja galvenokārt no veciem ilustrētiem žurnāliem un sērijveida grāmatām par pirātiem un lielceļa laupītājiem. Seit tika tirgoti arī spieķi un marmora bumbiņas. Kādreiz veikaliņa plauktos bija atrodami arī šādi tādi saldumi, taču laikam jau Jeruzālemes ēku apkaimē šādas dzīves greznības netika piepr: sitas, jo skatlogā gandrīz nekas tāds vairs nebija ieraugāms — vienīgi stikla lākturim līdzīgs trauciņš ar bēdīga izskata ledenēm, kas vasarā kusa un ziemā stinga un bija tiktāl saķepušas, ka neviens tās vairs nedabūtu ārā un ari apēst tās varētu vienīgi kopā ar visu lākturi. Teterbija firma bija izmēģinājusi laimi dažāda veida tirdzniecībā. Tā bija mēģinājusi drusciņ tirgoties arī ar rotaļlietām — citā lākturi, juku jukām sabērtas, gulēja mazas vaska lellītes; tās bija salipušas kopā un badīja cita citai ar kājām pakausī, bet pašā lāktura apakšā varēja redzēt veselu kārtu salauzītu kāju un roku. Firma bija drusciņ tirgojusies arī ar dāmu cepurēm — par to liecināja daži skatloga stūrī palikuši stiepļu paliktņi. Tā bija arī lolojusi cerību tikt uz zaļa zara ar tabakas palīdzību un novietojusi skatlogā visu trīs Lielbritānijas galveno sastāvdaļu pamatnāciju pārstāvjus, kuri tīksmīgi baudīja šī aromātiskā auga izstrādājumus; klātpielikts uzraksts vēstīja, ka «visiem tiem tabaka baudu dod: viens zelē, otrs šņauc, trešais dūmā prieku rod», taču arī no tā nekas nebija iznācis, vienīgi mušas pagodinājušas šo dekorāciju ar daudzkārtēju klātbūtni. Arī ar mākslīgiem . dārgakmeņiem firma bija reiz saistījusi savas gaistošās cerības, jo aiz stikla gulēja papes kārbiņa ar lētiem zīmoggredzeniem, vēl viena kastīte ar zīmuļu futrāļiem un dīvains melns amulets neizprotamai vajadzībai ar uzlīmi «9 pensi». Taču līdz pat šim brīdim Jeruzālemes ēku iemītnieki neko no tā visa nebija nopirkuši. īsi sakot, Teterbiju īirma tik neatlaidīgi un daudzveidīgi bija centusies gūt sev iztiku ar Jeruzālemes ēku starpniecību un darījusi to ar tik niecīgiem panākumiem, ka par visveiksmīgāko šai firmā droši varēja uzskatīt noslēpumaino Co. — šo bezpersonisko veidojumu nemocīja tādas pasaulīgas vajadzības kā slāpes vai izsalkums, tam nevajadzēja maksāt nedz vietējo, nedz īpašuma nodokli, un tas nebija spiests gādāt par veselu pulciņu pēcnācēju.

Turpretī Teterbijs, kā jau teikts, sēdēja savā mazajā istabiņā, kur pēcnācēju bariņš atgādināja par sevi tik trokšņaini, ka nepamanīt to nekādi nevarēja un mierīgi iedziļināties avīzes lasīšanā arī ne, tālab viņš nolika avizi malā, pāris reižu izklaidīgi apgāja apkārt istabai kā pasta balodis, kas nezina, kurp jālido, pāris reižu nesekmīgi mēģināja sagrābt kādu no garām skrienošajiem, naktskreklos tērptajiem stāviem un visbeidzot uzklupa vienīgajam ģimenes pārstāvim, kas neko nebija nogrēkojies — proti, mazā Moloha auklim, — un sadeva tam pa ausīm.

—   Tu, nejaukais puika! — misters Teterbijs uzsauca.

—  Vai tiešām tu nespēj ne drusciņas just līdzi savam nabaga tēvam, kas visu garo, auksto dienu kopš pieciem rītā strādājis līdz pagurumam, — vai tiešām tu spēj vienīgi traucēt viņa atpūtu ar saviem nekrietnajiem trikiem, līdz viņam aptumšosies prāts? Vai nepietiek ar to, ka tavs brālis Dolfs strādā kā vergs miglā un aukstumā, kamēr tu baudi visas ērtības un tev ir… tev ir māsiņa un viss, ko vien var vēlēties? — misters Teterbijs to pasacīja tā, it kā runa būtu par augstākajiem laimes kalngaliem.

—  Vai tev katrā ziņā jāpataisa sava māja par elli un jādzen kapā savi nelaimīgie vecāki? Vai tiešām citādi nevar, Džonij? Ko? — Reizē ar katru jautājumu misters Teterbijs nikni savēcināja roku, it kā atkal grasītos zēnu iepļaukāt, tomēr ikreiz pārdomāja un aprāvās.

—   Ai, tēti — Džonijs šņukstēja. — Es tak neko sliktu nedarīju, tikai auklēju Salliju un pūlējos viņu iemidzināt! Ai, tēti

—   Kaut jel reiz pārnāktu mana maza sieviņa! — atmaigdams un savu pārsteidzību nožēlodams, nopūtās misters Teterbijs. — Kaut viņa ātrāk būtu mājās! Es neesmu spējīgs ar šitiem cīnīties. Galva iet uz riņķi, un šitie arvien ir stiprāki. Ai, Džonij! Vai tad nav diezgan, ka tava mīļā māmuļa ir aplaimojusi tevi ar šo burvīgo māsiņu? — Un viņš norādīja uz Molohu. — Vai nav diezgan, ka jūs bijāt septiņi puikas — un nevienas meitiņas, un tava miļā māmuļa labprātīgi izcieta visu, kas jāizcieš, lai jums būtu maza māsiņa, — bet jūs uzvedaties tā, ka galva plīst pušu!

Pamazām maigās jūtas ņēma virsroku gan misterā Teterbijā, gan viņa nepelnīti sabrāztajā dēlā, un ģimenes galva atsila tiktāl, ka pat apskāva savu atvasi, taču nākamajā mirklī atkal palaida vaļā, lai saķertu vienu no kņadas īstajiem vaininiekiem. Starts bija itin veiksmīgs, un pēc īsa, bet strauja skrējiena šķēršļotā apvidū, kur vajadzēja izlīkumot starp vairākām gultām un krēslu labirintiem, viņš sagrāba vienu no nebēdņiem, tūdaļ taisnīgi sodīja un iecēla gultā. Sis pamācošais piemērs atstāja spēcīgu un gandriz vai hipnotisku iespaidu uz zābaku mētātāju, kas uz vietas aizmiga ciešā miegā, kaut gan vēl pirms brīža bija izskatījies spirgts un enerģijas pārpilns. Tas nepagāja secen arī abiem jaunajiem arhitektiem, kuri aši un neuzkrītoši nozuda blakus kambarītī un ielīda gultā. Kad tikpat aši un padevīgi savā guļvietā bija ierāpies ari pirmā gūstekņa biedrs, misters Teterbijs, elpu atvilkdams, secināja, ka ap viņu gluži negaidīti iestājies miers un klusums.

—   Nu diez vai mana mazā sieviņa būtu labāk tikusi galā! — misters Teterbijs noteica, slaucīdams mutautā pietvīkušo seju. — Ja viņai pašai vajadzētu šitos apklusināt — nudien, nez kā tas izdotos!

Misters Teterbijs pārlaida skatienu aplīmētajam aizslietnim, meklēdams avīžu izgriezumos rindas, ko šai gadījumā vislabāk derētu likt savām atvasēm pie sirds, un sameklējis sāka lasīt:

—   «Nav apstrīdams tas fakts, ka visiem izcilajiem cilvēkiem bijušas izcilas mātes, kuras tie savā patstāvīgajā dzīvē godājuši un uzklausījuši kā labākos draugus.» Padomājiet arī par savu izcilo māti, puikas! — misters Teterbijs piemetināja. — Mācieties viņu novērtēt, kamēr viņa vēl ir jūsu vidū!

Viņš atkal apsēdās savā krēslā pie kamīna un, sakrustojis kājas, iegrima avīzes lasīšanā.

—   Un lai tikai vēl kāds mēģina līst ārā no gultas — vienalga, kurš tas būtu, — Teterbijs itin laipnā balsī pasludināja, — «un necerēts pārsteigums piemeklēs šo mūsu godājamo laikabiedru!» — Pēdējo teikuma daļu misters Teterbijs izlasīja no avīzes gabala uz aizslietņa. — Džonij, bērns, rūpējies par savu vienīgo māsu Salliju, jo viņa

ir visvērtīgākais dārgakmens, kādu jebkad skatījušas tavas jaunās acis.

Džonijs apsēdās uz maza soliņa un padevīgi sagurna zem Moloha svara.

—   Kāda tā tev ir brīnišķa dāvana, Džonij, — teica tēvs. — un cik pateicīgam tev par to jābūtl «Daudzi nemaz nezina», Džonij, — viņš atkal lasīja aizslietni, — «ka pre cīzi aprēķini pierādījuši: milzīgs procents jaundzimušo nenodzīvo pat līdz divu gadu vecumam, proti…»

—   Ai, nevajag, tēt, lūdzu nevajag! — ievaimanājās Džonijs. — Es to nevaru izturēt, kad iedomājos Salliju'

Tā kā misters Teterbijs neturpināja iesākto, Džonijs novilka piedurkni gar acīm un, vēl labāk apjauzdams sev uzticētā dārguma vērtību, mēģināja pieklusināt Sallijas činkstēšanu.

—   Tavs brālis Dolfs šovakar ir aizkavējies, Džonij, — sacīja tēvs, sabikstīdams kamīnā uguni, — un droši vien pārnāks sasalis ragā. Un kas gan noticis ar tavu dārgi māmuļu?

—  Viņa jau nāk, tēt, un Dolfs arī ir klāt! — iesaucās Džonijs. — Vismaz man tā izklausās!

—  Tev taisnība! — ieklausījies atbildēja tēvs. — Jā gan, tie ir manas mazās sieviņas soļi.

Pa kādiem domu ceļiem misters Teterbijs bija nonācis pie atziņas, ka viņa sievu varētu dēvēt par mazu, laikan gan paliks viņa noslēpums. No šīs sievietes bez pūlēm va rēja izveidot divus tādus vīreļus kā misters Teterbijs. Jau apskatot viņu vienu pašu, ikkatram bija redzams, ka ir darīšana ar druknu, spēcīgi noaugušu sievu, bet vīram blakus viņa izskatījās vienkārši milzīga. Tādu paši iespaidu ģimenes māte atstāja līdzās saviem septiņiem sīciņajiem dēliem. Toties Sallijā misis Teterbijai beidzot bija izdevies apliecināt pašai sevi, un to vislabāk zināja nabaga Džonijs, kuram šī dārguma apmēri un svars bija jāizjūt uz savas ādas katru dienu un katru brīdi.

41'

Misis Teterbija šobrīd atgriezās no iepirkšanās un ro kās turēja paprāvu grozu; nometusi cepuri un šalli, viņa gurdi atlaidās sēdeklī un lika Džonijam tūlīt pat atnest pie viņas mazo dārgumiņu, lai viņa to varētu noskūpstīt. Kad Džonijs to bija izdarījis un atkal atgriezies agrākajā vietā uz soliņa, salīcis zem savas nastas, šo pašu pakalpojumu viņam lūdza vecākais dēls Ādolfs Teterbijs, kas nupat bija iztinies no bezgalgaras, raibas šalles. Kad Džonijs arī to bija izdarījis un vēlreiz salīcis atgriezies

14 — 734

agrākajā vietā uz soliņa, piepešas tēva jūtas uzbangoja misterā Teterbijā, un arī viņš sev pieprasīja tādu pašu tiesu. So trešo pakalpojumu veicot, nabaga upurim izsīka pēdējie spēki, un viņš tik tikko spēja aizsteberēt atpakaļ līdz soliņam, kur, sagumis un bez elpas palicis, noraudzījās savos tuviniekos.

—   Lai tur vai kas, Džonij, — galvu šūpodama, teica misis Teterbijā, — sargi un uzmani viņu vai arī nekad vairs neuzdrošinies skatīties acīs savai māteil

—   Un savam brālim, — piebilda Ādolfs.

—   Un savam tēvam, Džonij, — piebilda misters Teterbijs.

Džonijs, ko ļoti biedēja doma par iespējamo izraidīšanu no ģimenes, ieskatījās Moloham acīs, lai pārliecinātos, ka pagaidām ar viņu viss kārtībā, ar ievingrinātu roku paplikšķināja māsai pa muguru (šī ķermeņa daļa tobrīd bija izslējusies virspusē) un paucināja viņu uz kājas.

—   Dolf, manu zēn, vai tu esi samircis? — apvaicājās tēvs. — Nāc apsēdies manā krēslā un apžāvējies!

—   Nē, tēt, paldiesl — atsaucās Ādolfs, nogludinādams ar rokām apģērbu. — Šķiet, neko lielu samircis neesmu. Vai man spīd seja, tēt?

—   Nudien, spīd kā ietaukota, manu zēn, — misters Teterbijs atbildēja.

—   Tāpēc ka tāds laiks, tēt, — sacīja Ādolfs, paberzēdams vaigus ar virsjakas nodilušo piedurkni. — Lietus, slapjdraņķis, vējš, sniegs un migla — brīžiem visa seja vienās pumpās. Un spīd tā, ka šausmas!

Vecākais dēls Ādolfs arī pelnīja iztiku avīžniecības jomā, taču viņu nodarbināja veiksmīgāka firma nekā tēvs un Co.: zēns tirgojās ar avīzēm dzelzceļa stacijā, kur viņa sīko stāvu ar apaļajiem vaigiem — īsts Kupidons pieticīgā ietērpā! — un spalgo, bērnišķo balsi (jo Ādolfam nebija daudz vairāk par desmit gadiem) visi pazina tikpat labi kā caurbraucošo lokomotīvju piesmakušos sēcienus. Iespējams, ka tik agrīna iesaistīšanās tirdzniecībā varētu būt pārlieku apgrūtinoša, jo tā laupīja zēnam dažu nevainīgu izpriecu, taču laimīgā kārtā viņš bija atradis sev izklaidēšanos, kas palīdzēja īsināt garo dienu, sadalot to vairākās interesantās daļās, turklāt nekaitējot biznesam. Sis atjautīgais izgudrojums, tāpat kā daudzi ievērojami atklājumi, bija izcils tieši ar savu vienkāršību; izsaukdams vārdu «avīze», zēns regulāri mainīja vārda pirmo patskani un dažādos diena3 posmos aizstāja to ar dažādiem

citiem patskaņiem. Tā, piemēram, ziemas rītu tumšajās stundās viņš staigāja turp un atpakaļ savā gumijotajā apmetnī un cepurē, satinies lielajā šallē, un miklajā gaisā laiku pa laikam atskanēja viņa spalgais sauciens: «Rī-ta a-vī-zel» — apmēram stundu pirms pusdienlaika tas jau skanēja: «Rī-ta e-vī-ze!» — pulksten divos: «Rī-ta i-vīze!» — vēl pēc pāris stundām: «Rī-ta u-vī-ze!» — un, saulei slīdot aiz apvāršņa, jaunais cilvēks ar lielu prieku un atvieglojumu skaļi izsaucās: «Va-ka-ra o-vī-ze!»

Misis Teterbija, viņa godājamā māte, kas līdz šim, kā teikts, bija sēdējusi ar noraisītu cepuri un atpakaļ atmestu šalli un domīgi virpinājusi ap pirkstu laulības gredzenu, tagad piecēlās un, nolikusi pie malas āra drēbes, sāka klāt vakariņu galdu.

—   Ak vai, ak vai, ak vail — misis Teterbija nopūtās.

—  Tā, redz, iet pa to dzīvil

—        Kā tad iet pa to dzīvi, mana mīļā? — apvaicājās misters Teterbijs, palūkodamies apkārt.

—   Ek, nekāl — noteica misis Teterbija.

Misters Teterbijs savilka uzacis, pārlocīja avīzi uz otru pusi un pārlaida tai acis papriekš augšup, tad lejup, pēc tam šķērsām, taču lasāmo neredzēja, jo domas viņam klīda apkārt.

Misis Teterbija tikmēr klāja galdu tik sparīgām kustībām, it kā gribēdama to sodīt, nevis sakārtot kopīgām vakariņām; ar gluži nevajadzīgu spēku viņa to sita ar dakšiņām un nažiem, slānīja ar šķīvjiem, dauzīja ar sālnīcu un, visbeidzot, smagi iebelza tam ar maizes kukuli.

—         Ak vai, ak vai, ak vai! — misis Teterbija atkal no. pūtās. — Tā, redz, iet pa to dzīvi!

—       To jau tu, mīlulīt, teici, — atgādināja viņas vīrs, vēlreiz palūkodamies apkārt. — Kā tad iet pa to dzīvi?

—   Ek, nekā! — atmeta misis Teterbija.

—   Sofijl — vīrs iebilda. — Arī to tu jau teici.

—   Un teikšu vēl, ja gribēšu, — atmeta misis Teterbija.

—   Ek, nekā! Un vēlreiz, ja gribi. Ek, nekā — redz, tā! Un vēlreiz! Ek, nekā — lūdzu, cik tik uziet!

Misters Teterbijs ciešāk ieskatījās savā laulātajā draudzenē un uzmanīgi, tomēr ar izbrīnu balsī apjautājās:

—   Kas tevi aizkaitinājis, manu mazo sieviņ?

—        Ko nu nezinu, to nezinu! — sieva atcirta. — Vari man nejautāt. Un kas to teica, ka mani vispār kāds aizkaitinājis? Es vismaz neko tādu neteicu.

i«*

419

Misters Teterbijs nolika malā avīzi, ar kuras lasīšanu

šodien neveicās, un sāka lēni staigāt pa istabu; tad, salicis rokas aiz muguras un savilcis plecus augšup — viņa gaita bija tieši tāda pati kā bezcerīgi padevīgā izturēšanās —, uzrunāja abus vecākos dēlus.

—   Tev tūlīt būs gatavas vakariņas, Dolf, — viņš teica. — Tava māmuļa šajā slapjumā un aukstumā gāja uz ēdienu veikalu, lai tās sagādātu. Tas bija ļoti cildeni no viņas. Arī tu pavisam drīz dabūsi vakariņas, Džonij. Tava māmuļa ir apmierināta ar tevi, manu zēn, tāpēc ka tu tik gādīgi izturies pret savu dārgo māsiņu.

Misis Teterbija nesacīja ne vārda, taču viņas niknums pret galdu acīm redzami bija noplacis; uzlikusi nepieciešamos galda piederumus, viņa izņēma no prāvā groza pamatīgu porciju papīrā ievīstīta karsta zirņu biezeņa un ar apakšstasi pārsegtu bļodiņu, no kuras, pārsegu noņemot, izplūda tik tīkama smarža, ka triju gultās guļošo zēnu acis plati atvērās un vairs nenovērsa skatienu no dzīru galda. Misters Teterbijs, nepievērsdams uzmanību mēmajam aicinājumam pie galda, palika stāvam un nesteidzīgi atkārtoja: — Jā, jā, tev tūlīt būs gatavas vakariņas, Dolf. — tava māmuļa šajā slapjumā un aukstumā gāja uz ēdienu veikalu, lai tās sagādātu. Tas bija ļoti cildeni no viņas — līdz misis Teterbija, vīram aiz muguras jau labu bridi ļāvusi vaļu dažādām nožēlas izpausmēm, apkrita viņam ap kaklu un saka raudāt.

—   Ai, Dolfl — viņa šņukstēja. — Nu, kā es tā varēju!

Sī grēku nožēla tik ļoti satrauca Ādolfu, jaunāko, un

Džoniju, ka abi gluži kā pēc pavēles reizē izmisīgi ieraudājās; to dzirdot, apaļās acis gultās tūdaļ pat aizvērās ciet, bet abi Teterbiju puikas no blakuskambarīša, kuri tieši tobrīd bija izlavījušies pamest aci uz vakariņu galdu, žigli aizbēga atpakaļ.

—   Nudien, Dolf, — misis Teterbija šņukstēja, — mājās nākot, man tak nebija ne prātā…. ne vairāk kā bērnam, kas vēl nav pasaulē nācis …

Misteram Teterbijam, šķiet, lāgā nepatika šāds salīdzinājums, un viņš iesprauda: — Labāk saki — kā jaundzimušam bērnam, mīļā!

—   …ne vairāk kā jaundzimušam bērnam, — Teterbija izlaboja. — Džonij, neskaties uz mani, bet uz māsiņu, citādi viņa izkritīs tev no klēpja un nositīsies, un tad tu mirsi ar lauztu sirdi un patiešām būsi to pelnījis… Un, kad pārnācu mājās, man nenāca ne prātā — ne vairāk kā šai drostaliņai —, k& piepeši kļūšu pikta, bei pati nezinu, kāpēc, Dolf… — misis Teterbija apklusa un atkal sāka virpināt laulības gredzenu apkārt pirkstam.

— Saprotu, saprotu! — sacīja misters Teterbijs. — Viss skaidrs. Mana mazā sieviņa drusku sanervozējusies. Grūti laiki, grūts darbs un vēl šis aukstums un slapjums — tas tak reizēm pagalam nomoka. Saprotu, mīļā, visu saprotu! Nav nekāds brīnums! Dolf, manu zēn, — viņš turpināja, ar dakšiņu pārbaudīdams bļodiņas saturu, — tava māmuļa gāja uz ēdienu veikalu un nopirka ne vien zirņu biezeni, bet vēl piedevām šo lielisko gabalu no ceptas cūkas kājas, kam virsū vēl iik daudz kraukšķīgas garoziņas, un kur tad vēl garšvielas, mērce un sinepes! Padod šurp savu šķīvi, manu zēn, un ēd tūdaļ, kamēr vēl karsts!

Ādolfu, jaunāko, skubināt nevajadzēja, un aizkustinājumā par gaidāmo maltīti viņa acis bija kļuvušas gluži valgas; apsēdies ierastajā vietā uz soliņa, viņš ar skubu ķērās pie vakariņām. Arī Džonijs netika aizmirsts, taču viņa tiesu pasniedza uz maizes šķēles, lai mērce nejauši neuzpilētu māsiņai. Tā paša iemesla dēļ viņam tika pieteikts savu biezeņa gabalu ēšanas pārtraukumos turēt kabatā.

Jāatzīst, ka pie kaula gan varēja but vairak gaļas — gatavo ēdienu tirgotājs to acīm redzami bija jau iepriekš apgraizījis citu pircēju vajadzībām —, taču garšvielas nebija žēlotas, un tās veiksmīgi uzbūra iztēlē īstu cūkgaļu un tīkami apmānīja garšu. Arī zirņu biezenis, mērce un sinepes-spēlēja tādu pašu lomu kā austrumu roze attiecībā uz lakstīgalu: kaut arī paši par sevi tie nebija cūkgaļa, tomēr tie bija gulējuši cūkgaļai blakus, un tā nu kopumā te valdīja tik daudz smaržu, it kā galdā būtu pasniegts paprāvs sivēns. Tās tik neatvairāmi vilināja gultā guļošos Teterbijus, ka tie, pastarpām gan izlikdamies rātni un aizmiguši, centās nolūkot brīdi, kad vecāki neskatās šurp, un tad aši aizrāpās līdz vakariņotājiem, lai mēmi izlūgtos kādu ēdamu brālīgas mīlestības apliecinājumu. Tā kā brāļu sirdis nebija cietas un tie ikreiz padeva mazajiem pa kripatai, tad iznāca tā, ka visu vakariņu laiku pa istabu šaudījās naktskreklos tērpušies izlūki; šie pārskrējieni ļoti tracināja misteru Teterbiju, un viņš pāris reižu bija spiests dot tiem prettriecienu, pēc kura partizāni atkāpās uz visām pusēm, izraisīdami lielu jucekli.

Misis Teterbija ēda vakariņas bez jebkādas sajūsmas. Izskatījās, ka viņu kaut kas nemitīgi nomāc. Te viņa gluži bez iemesla iesmējās, te gluži bez iemesla iešņukstējās, te beidzot iesmējās un iešņukstējās gandrīz reizē, un tas izskatījās tik dīvaini, ka viņas vīrs jutās gluži apmulsis.

—   Manu mazo sieviņ, — misters Teterbijs teica, — ja pa to dzīvi iet šitā, tad es teiktu, ka necik labi neiet un tev tādēļ jācieš.

—   Iedod man drusciņ ūdens, — cenzdamās saņemties, sacīja misis Teterbija, — un kādu brītiņu nerunā ar mani un nepievērs man uzmanību! Lūdzu!

Pasniedzis sievai ūdeni, misters Teterbijs piepeši uzbruka nabaga Džonijam (kura seja pauda dziļu līdzjūtību) un noprasīja, ko viņš tur tupot kā dīkdienis, rūpēdamies tikai par savu vēderu, — vai tad nevarot panākt ar visu māsiņu tuvāk, lai māmuļa varētu papriecāties par maziņo un tādējādi ātrāk nomierināties. Džonijs acumirklī paklausīja un, zem. maziņās svara salīcis, devās pie mātes, taču misis Teterbija izstiepa roku, likdama saprast, ka šobrīd nav spējīga izturēt tādu saviļņojumu, un tā Džonijs vairs neuzdrīkstējās spert ne soli tālāk; ciezdams mokošas bailes no savu mīļoto tuvinieku mūžīgas nežēlastības, viņš atgriezās vecajā vietā uz soliņa un atkal salīka zem savas nastas.

Pēc brīža misis Teterbija pavēstīja, ka jūtoties labāk, un sāka smieties.

—   Manu mazo sieviņ, — neticīgi teica viņas vīrs, — vai tu patiešām jūties labāk? Varbūt tev viss sākas no gala, Sofij?

—   Ne, Dolf, nē! — sieva atsaucās. — Viss ir kārtībā.— Un, noglaudusi matus un piespiedusi plaukstas pie acīm, viņa iesmējās vēlreiz.

—   Kāda es biju nejauka muļķe, ka varēju kaut mirkli tā domāt! — misis Teterbija iesaucās. — Apsēdies tuvāk, Dolf, lai es varu tev izkratīt sirdi un pastāstīt, kas par vainu. Tūlīt es tev visu izstāstīšu.

Kad misters Teterbijs bija pievilcis savu krēslu tuvāk, sieva atkal iesmējās, apkampa viņu un nosusināja acis.

—   Tu jau zini, Dolf, mīļais, — misis Teterbija sacīja, — kad es biju vēl neprecēta, man netrūka pielūdzēju. Kādu laiku mani aplidoja veseli četri reizē, un divi no viņiem bija Marsa dēli.

—   Visi tnēs kādam esam dēli, mīļā, — atteica misters Teterbijs, — katrs savam tēvam un mātei.

—   Tak nē jau! — sieva izlaboja. — Es gribēju teikt, ka tie divi bija karavīri — seržanti.

—  AI — atsaucās misters Teterbijs.

—   Es, protams, par to sen vairs nedomāju, Dolf, un neko nenožēloju; man ir ļoti labs vīrs. un es esmu gatava to apliecināt kā vien prazdama, jo *smu viņam pieķērusies kā…

—   … kā vislabākā mazā sieviņa pasaulē, — pabeidza misters Teterbijs. — Ļoti labi. Ļo-ti la-bi.

Arī tad, ja misters Teterbijs būtu desmit pēdas garš, diez vai viņš spētu maigāk apjūsmot savas sievas trauslo augumu, un, ja misis Teterbija būtu divas pēdas gara, diez vai viņa dabiskāk un saprotamāk uzņemtu šo komplimentu.

—   Bet saproti, Dolf, — misis Teterbija turpināja, — tagad, kad tuvojas Ziemsvētki — laiks, kad katrs, kas var, iekārto sev brīvdienas, un katrs, kam ir nauda, labprāt to tērē, es patiešām pirmīt uz ielas padevos kaut kādiem muļķīgiem uzplūdiem. Visur pārdod tik daudz brīnišķu lietu — visādus greznumus, gardumus un jaukumus… bet man tik ilgi jārēķina un jāskaita, lai nopirktu visvienkāršāko lietu par sešiem pensiem, un iepirkumu grozs tik liels un prasīties prasās piepildāms, bet mans maciņš tik plāns un tik maz var solīt… Tu mani neieredzi par šiem vārdiem, vai ne, Dolf?

—   Tā gluži nav, — sacīja misters Teterbijs, — vismaz pagaidām ne.

—   Nu labi! Es tev izstāstīšu visu, — sieva nožēlas pilnā balsī turpināja, — un tad gan varbūt tu mani neieredzēsi. Kad es tā aukstumā gāju pa ielu un redzēju daudz citu cilvēku ar lieliem groziem un tie tāpat skaitīja, rēķināja un izskatījās norūpējušies, šīs domas mani tā nomāca, ka es sāku domāt — varbūt es dzīvotu pārticīgāk un būtu laimīgāka, ja… ja nebūtu… — Laulības gredzens misis Teterbijas pirkstā atkal sāka nervozi riņķot, un viņa papurināja nokārto galvu.

—   Saprotu, — klusi noteica misters Teterbijs. — Ja tu vispār nebūtu apprecējusies vai arī Būtu izgājusi pie kāda cita?

—  Jā, — misis Teterbija šņukstēja. — Taisni tā es tobrīd domāju. Vai tagad tu mani neieredzi, Dolf?

—   Nē jel, — atbildēja misters Teterbijs. — Pagaidām es teiktu, ka nē.

Misis Teterbija viņu pateicīgi noskūpstīja un turpināja:

—   Tad es sāku cerēt, ka tas arī nenotiks, Dolf, kaut gan visļaunāko diemžēl vēl neesmu pateikusi. Pati nesaprotu, kas man bija uznācis. Kā slima, kā nepilnīga, kā… nezinu, kas, bet pēkšņi vairs nevarēju atcerēties itin neko, kas mūs saistītu un Jautu man apmierināties ar savu likteni. Visi tie prieki un jaukie brīži, kas mums bijuši, man likās tik Sīki un nožēlojami, ka es tos pilnīgi ienīdu. Vai ar kāju būtu varējusi tos paspert! Un es nespēju iedomāties neko citu kā vien to, ka mēs esam nabagi un ka mums mājās tik daudzas mutes, kas jāpabaro.

—   Nu un tad, mana mīļā? — misters Teterbijs uzmundrinoši paspieda viņas roku. — Tā taču ir taisnība. Mēs patiešām esam nabagi, un mums patiešām mājās ir daudzas mutes, kas jāpabaro.

—   Ai, Dolf, Dolt! — sieva iesaucās un apķērās viņam ap kaklu. — Mans krietnais, labais, pateicīgais draugs, kā viss pārvērtās, kad es brītiņu biju pakavējusies šeit! Jutu, ka atmiņas aumaļām gāžas pār mani… tās atgriezās visas reizē, atmaidzināja manu cieto sirdi un piepildīja to tiktāl, ka man šķita — tā plīsīs. Visa mūsu cīņa par iztiku, visas musu rūpes un raizes kopš laulības pirmajām dienām, visas pārciestās slimības, kad mēs stundām ilgi sēdējām viens pie otra vai pie bērnu gultiņām, pēkšņi sāka itin kā runāt ar mani un atgādināja man, ka mēs esam kļuvuši gluži kā viens un ka es nekad nevarētu, nespētu un negribētu bū? cita vīra sieva un cita cilvēka bērnu māte. Tad visi sīkie prieki, ko gribēju tik nežēlīgi paspert ar kāju, man atkal kļuva tik mīļi — ai, tik bezgala mīļi un dārgi! — ka es vairs nespēju nomierināties, domādama, kā esmu tiem nodarījusi pāri, un tad es teicu un teikšu vēlreiz un vēl: nu, kā es tā varēju, Dolf? Kā es varēju būt tik bezsirdīga?

Krietnā sieviete, savas jūtu pārpilnības un godīgās nožēlas saviļņota, apraudājās no visas sirds, bet tad piepeši iekliegdamas pielēca kājās un metās vīram aiz muguras. Kliedziens bija tik izmisīgs, ka mazākie bērni pamodās, izlēca no gultām un saskrēja mātei apkārt. Tikpat pārbiedēts bija nabaga sievietes skatiens, kad viņa, izstiepusi roku, rādīja uz kādu melnā apmetnī ietinušos bālu vīrieti, kas bija ienācis istabā.

—   Paskaties uz to vīru! Paskaties! Ko viņam vajag?

—   Es viņam pajautāšu, mīļā, — atbildēja vīrs, — tikai ļauj man piecelties! Kas noticis? Kāpēc tu tā drebi?

—   Es viņu pirms brīža redzēju tepat netālu uz ielas. Viņš stāvēja man pavisam tuvu un skatījās uz mani. Man bail no viņa'

—   Bail? Kāpēc?

—   Es nezinu, kāpēc… es… Apstājies! Apstājies, vīrsi — viņa iekliedzās, jo misters Teterbijs devās prett

svešiniekam.

Misis Teterbija stāvēja, piespiedusi vienu roku pie pieres, otru pie sirds; viņu kratīja dīvaini drebuļi, un acis nenoteikti šaudījās apkārt, it kā viņa kaut ko būtu pazaudējusi.

—   Vai tu neesi slima, mana mīļā?

—   Kas tas ir, kas atkal plūst projām no manis? — misis Teterbija klusi nomurmināja. — Kaut kas plūst projām … kas tas ir? — Tad viņa strupi atbildēja: — Slima? Nē, nepavisam! — Neredzošais skatiens bija cieši piekalts grīdai.

Misters Teterbijs, kuram pirmajā bridi arī bija pielipušas sievas bailes un kuru viņas pašreizējā izturēšanās nekādi nespēja nomierināt, uzrunāja bālo viesi melnajā apmetnī, kas nekustīgi stāvēja, pievērsis skatienu grīdai.

—   Ar ko mēs jums varam pakalpot, ser? — misters Teterbijs vaicāja.

—   Šķiet, esmu jūs izbiedējis, nemanot ienākdams, — viesis atbildēja, — taču jūs sarunājāties un nedzirdējāt mani.

—   Mana mazā sieviņa teica — varbūt jūs dzirdējāt —, ka jūs šovakar esot sabiedējis viņu jau otro reizi, — sacīja misters Teterbijs.

—   Man ļoti žēl Atceros, ka īsu brīdi redzēju viņu uz ielas Man nebija ne mazākā nodoma viņu sabiedēt.

Runādams svešais pacēla skatienu, un arī misis Teterbija paskatījās augšup. Dīvaini bija redzēt, cik milzīgas bailes viņai iedveš šis cilvēks un ar kādam bailēm viņš pats vēro savu iespaidu, — tomēr viņš raudzījās cieši un neatlaidīgi.

—   Mans vārds ir Redlovs, — svešais teica. — Es nāku no vecās koledžas tepat blakus. Jūsu mājā mīt kāds jauns cilvēks, koledžas students, vai ne?

—   Misters Denhems? — vaicāja Teterbijs.

—  Jā.

Kustība, ko izdarīja mazais vīrelis, iekams teica nākn mos vārdus, bija pavisam dabiska un tik neuzkrītoša, ka to varēja pat nepamanīt, — tomēr viņš pārvilka ar roku pār pieri un ātri aplaida skatienu apkārt istabai, it kā būtu sajutis tajā kaut kādu netveramu pārmaiņu. Zinātnieks tūdaļ pat palūkojās viņā ar tādām pašām šausmām, kā iepriekš bija lūkojies viņa sievā, atkāpās atpakaļ un nobālēja.

—   Viņa istaba ir augšā, ser, — teica Teterbijs. — Tur ir ari atsevišķa ieeja, kas būtu ērtāka, bet, tā kā jūs esat šeit, varat kāpt augšā pa šim mazajām kāpnītēm, tad nevajadzēs lieku reizi iet ārā aukstumā, — un viņš parādīja, kā no istabas var nokļūt tieši kāpnēs, — rau, pa šejieni jūs nokļūsiet tieši tur, ja gribat viņu satikt.

—   Jā, es gribu viņu satikt, — teica zinātnieks. — Vai nevarat izlīdzēt man ar gaismu?

Ciešais skatiens izvārgušajā sejā un neizprotamā neuzticība, kas to aptumšoja, manāmi satrauca misteru Teterbiju. Viņš brīdi stāvēja klusēdams un gluži kā hipnotizēts vai apdullis stingi raudzījās pretī.

Beidzot viņš teica; — Nāciet man līdzi, ser, un es apgaismošu jums ceļu.

—   Nē, — atbildēja zinātnieks. — Es nevēlos, lai mani kāds pavada vai paziņo par manu ierašanos. Viņš mani negaida. Es gribētu iet viens. Lūdzu, iedodiet man gaismekli, ja varat, un es pats atradīšu ceļu.

So vēlēšanos viņš pauda tik strauji un saņēma namatēva pasniegto sveci tik steidzīgi, ka nejauši pieskārās mazajam vīrelim pie krūtīm. Viņš atrāva roku tik aši, it kā netīšām būtu misteru Teterbiju ievainojis (jo Redlovs nezināja, kurā ķermeņa daļā koncentrējies viņa jaunais spēks un kā tas "izceļo tālāk, kā iedarbojas uz dažādiem cilvēkiem), tad pagriezās un devās augšā pa kāpnēm.

Tomēr, kāpņu augšgalu sasniedzis, viņš apstājās un paskatījās lejup. Saimniece joprojām stāvēja turpat, kur iepriekš, virpinādama ap pirkstu laulības gredzenu. Viņas vīrs stāvēja nokārtu galvu un šķita iegrimis drūmās domās. Bērni, kuri aizvien vēl bariņā drūzmējās ap māti, bailīgi noskatījās pakaļ apmeklētājam un, redzēdami to pagriežamies uz viņu pusi, saspiedās cieši kopā.

—  Nu diezgan, — skarbi noteica tēvs. — Pietiek te maisīties! Tūlīt visi zem segām!

—   Te jau tāpat nav lāgā, kur apgriezties, — piebilda māte. — Lieniet gultās!

Izbiedēti un nelaimīgi bērni izklīda; visilgāk aizkavējās Džonijs ar mazo māšeli. Māte pārlaida nicinošu skatienu pievandītajai istabai, tad atgrūda galda piederumus, ko bija sākusi vākt kopā, un, galdu nenokopusi, apsēdās un nomāktu seju iegrima domās. Tēvs aizgāja līdz kamīnam un nepacietīgi sarausa kopā ogles, pārliekdamies tām pāri gluži kā savam īpašumam. Abi nepārmija neviena vārda.

Vēl bālāks nekā iepriekš, zinātnieks gandrīz vai zaglīgā gaitā sāka atkal kāpt augšup; redzēuams lejā notikušo pārmaiņu, viņš vienlīdz baidījās kā doties uz priekšu, tā griezties atpakaļ.

—   Ko es esmu izdarījis? — viņš apjucis sevī noteica.

—  Un ko darīšu tālāk?

«Tu biīsi cilvēces labdaris!» viņš itin kā izdzirda atbildi.

Zinātnieks paskatījās apkārt, taču nevienu neredzēja; tālāk ceļš veda pa gaiteni, no kura lejas istaba vairs nebija redzama, un viņš devās tālāk, skatīdamies tikai taisni uz priekšu.

—  Esmu nosēdējis iekšā tikai kopš vakarvakaia, — Redlovs drūmi nomurmināja, — bet viss man kļuvis tik dīvaini svešs! Arī pats sev es liekos svešs. Jūtos kā sapnī. Kāda daļa man gar šo vietu un jebkuru citu vietu, ko spēju atcerēties? Mans prāts kļūst akls!

Viņa priekšā atradās durvis, un viņš pieklauvēja. Balss no istabas aicināja iekšā, un Redlovs pārkāpa pār slieksni.

—   Vai tā ir mana labā kopēja? — balss jautaja. — Bet kādēļ es vaicāju? Kurš tad cits te vēl varētu nākt!

Balss skanēja moži, kaut arī tajā jautās savārgums, tin, lūkodamies pēc runātāja, Redlovs ieraudzīja uz dīvāna kamīna priekšā guļam jaunu cilvēku, kas bija pagriezies ar muguru pret durvīm. Kamīna vidū bija uzslieta maza, nožēlojama ķieģeļu krāsniņa, kuras sāni bija iegrimuši kā sirdzēja vaigi un tik tikko spēja dot siltumu; gulētāja seja bija pavērsta pret uguns mazumiņu tajā. Tā kā šī vieta atradās zem paša jumta, pār kuru auroja vējš, liesmas rūkdamas ātri izdega un dziestošie pelni strauji krita lejup.

—   Tie krīt skanēdami, — students smaidīdams teica,

—  tātad, ja var ticēt tam, ko ļaudis stāsta, zīmes rāda ne vis zārku, bet pilnu maku. Ja Dievs palīdzēs, es reiz būšu vesels un bagāts un, kas zina, piedzīvošu brīdi, kad man būs mīļa meita Millija — tā es viņu nosaukšu, pieminēdams vislaipnāko un līdzjūtīgāko dvēseli pasaulē.

Viņš pastiepa roku, it kā gaidīdams, ka to satvers nule pieminētā sieviete, taču jutās pārāk vārgs, lai pagrieztos pret durvīm, un, uzlicis galvu uz otras rokas, palika nekustīgi guļam.

Zinātnieks pārlaida skatienu istabai, aplūkodams visu pēc kārtas: kaktā uz galda sakrautās grāmatas un papīra lapas, kas līdz ar izdzisušo sveci šobrīd atliktas malā un neizmantotas, tomēr liecināja par garām, saspringtām stundām, kuras te pavadītas pirms slimības un varbūt pat to izraisījušas; kādreizējās veselības un brīvības apliecinājumu — āra apģērbu, kas dīki karājās pie sienas; atgādinājumus par citādām un ne tik vientuļām dienām — mazas glezniņas uz kamīna malas un dzimtās mājas attēlu; jaunekļa centienu vai varbūt pat personisko simpātiju iemiesojumu — viņa, neaicinātā atnācēja, iegravētu portretu rāmī pie sienas. Vēl vakar ikviens no šiem priekšmetiem, kas visi bija kaut attāli saistīti ar dzīvo cilvēku Redlova priekšā, būtu viņu patiesi ieinteresējis. Tagad tie bija tikai priekšmeti un, ja arī kāds no tiem atgādināja par savām saitēm ar īpašnieku, tad drīzāk mulsināja nekā apskaidroja zinātnieku, un viņš stāvēja, raudzīdamies apkārt ar trulu izbrīnu.

Juzdams, ka viņa novājējušo roku labu brīdi neviens nesaņem, students uzslējās pussēdus un pagrieza galvu.

—   Mister Redlovl — viņš iesaucās un mēģināja piecelties.

Redlovs izstiepa roku.

—   Nenāciet man klāti Es apsēdīšos tepat. Palieciet savā vietāl

Viņš apsēdās uz krēsla pie durvīm un, paskatījies uz studentu, kas stāvēja, atbalstījies pret dīvānu, atkal pievērsa acis grīdai un sāka runāt:

—   Es nejauši uzzināju — nav svarīgi, no kā, — ka viens no maniem audzēkņiem ir slims un vientuļš. Neko vairāk es neuzzināju, vienīgi to, ka viņš mājo kaut kur šajā ielā. Sāku iztaujāt cilvēkus un jau pirmajā mājā man parādīja ceļu uz šejieni.

—   Es tiešām biju slims, ser, — atbildēja students, un viņa balsī jautās ne vien kautra nedrošība, bet patiesa bijība pret atnācēju, — bet tagad man ir jau daudz labāk. Bija uznācis drudzis — smadzeņu iekaisums vai kas tamlīdzīgs, un tas man laupīja daudz spēka, bet nu jau ir krietni labāk. Taču es nevaru teikt, ka būtu juties vientuļš, jo tad es apvainotu gādīgo roku, kas visu laiku rūpējās par mani.

—   Vai jūs runājat par pārziņa sievu? — vaicāja Redlovs.

—  Jā. — Students nolieca galvu, kā klusībā godinādams pieminēto.

Zinātnieku bija pārņēmusi auksta, apātiska vienaldzība, un viņš tik ļoti atšķīrās no tā dzīvības pilnā cilvēka, kurš vakar bija strauji piecēlies no vakariņu galda, izdzirdot par siimo studentu, ka drīzāk atgādināja marmora statuju pats uz sava kapa; vēlreiz paskatījies uz studentu, kurš stāvēja, ar roku balstīdamies pret dīvānu, viņš palūkojās vispirms lejup, tad augšup, it kā mēģinādams saskatīt kādu gaismas staru, kas apskaidrotu viņa satumsušo apziņu.

—   Kad man nupat lejā minēja jūsu vārdu, es to atcerējos, — viņš teica. — Ari jūsu seja man pazīstama. Tomēr mums laikam iznācis diezgan maz tikties personiski?

—   Ļoti maz.

—   Jūs, šķiet, esat turējies no manis tālāk nekā visi citi — vai tā nav?

Sf udcnts piekrītoši pamāja ar galvu.

—   Un kāpēc tā? — zinātnieks vaicāja, nejuzdams ne mazāko interesi, drīzāk īdzigu, untumainu ziņkāri. — Kāpēc? Kāda iemesla dēļ jūs centāties noslēpt no manis, ka guļat te slims šajā laikā, kad visi citi aizbraukuši mājās? Man gribas zināt, kāpēc jus tā darījāt.

Jauneklis, kas klausījās viņa vārdos ar augošu satrau kurnu, pacēla nodurtās acis un ieskatījās viņam sejā, tad, rokas saņēmis, piepešā dedzībā drebošām lūpām iesaucās:

—   Mister Redlovl Jūs esat visu atklājisl Jus zināt manu noslēpumu!

—   Noslēpumu? — zinātnieks skarbi pārjautāja. — Es zinu jūsu noslēpumu?

—   Jāl Jūs esat pavisam citāds nekā parasti, jūsu iz turēšanās nepauž atsaucību un līdzjūtību, kuras dēļ visi jūs rnīl; arī jūsu balss ir citāda, jūs runājat un pat ska tāties kaut kā piespiesti, nebrīvi, — paskaidroja students, — un tas viss liecina, ka jūs pa/īstat mani. Tas, ka jūs joprojām cenšaties to noslēpt, man tikai lieku reizi apliecina (kaut gan Dievs zina, ka man nekādu apliecinājumu nevajag!), cik krietna ir jūsu sirds un cik nopietns šķērslis mūs šķir.

Atbildes vietā atskanēja sausi, nicīgi smiekli.

— Un tomēr, mister Redlov, — students teica, — jūs esat taisnīgs un krietns cilvēks, un jūs sapratīsiet, cik maz esmu vainojams jums nodarītajās pārestībās un visās bēdās, kas jūs piemeklējušas, — mana vienīga vaina Ir mans vārds un mana izcelšanās!

—   Bēdāsi — iesmējās Redlovs. — Pārestībās! Tukši vārdi!

—   Dieva dēj, ser, — lūdzošā balsī iesaucās students, gluži sarāvies aiz izmisuma, — nepiejaujiet, ka pat īsa saruna mūsu starpā tik ļoti jūs pārvērš! Ļaujiet man pazust no jūsu redzes loka un ievērības! Ļaujiet man, tāpat kā agrāk, ieņemt nemanāmu un tālīnu vietu starp jūsu audzēkņiem! Uzskatiet, ka mans īstais vārds ir tas, ko esmu uzdevis, un nevis Longfords …

—   Longfords! — iesaucās zinātnieks.

Satvēris galvu abās rokās, viņš uz brīdi pievērsa studentam savu agrāko gudro un dompilno seju. Taču gaismas stars tajā tūdaļ apdzisa un tā atkal apmācās.

—   Sai vārdā sauc manu māti, ser, — jaunais cilvēks sastomījās. — So vārdu viņa pieņēma, stādamās laulībā, kaut gan būtu varējusi, šķiet, pieņemt vairāk godājamu vārdu. Mister Redlov… — viņš atkal sastomījās, — man ir zināms šis pagātnes stāsts. Tās vietas, par kurām man ziņu pietrūkst, esmu centies aizpildīt ar saviem minējumiem, un šķiet, ka tie nav pārāk tālu no īstenības. Es esmu dzimis laulībā, kas neizdevās saskanīga un laimīga. Jau kopš bērnu dienām esmu dzirdējis māti runājam par jums ar simpātijām un cieņu — gandrīz vai godbijību. Esmu dzirdējis par tādu atdevi mērķim, par tādu gara spēku un jūtu maigumu, par tādu izturību, pārvarot šķēršļus, kas vairumam nav pa spēkam, ka jau kopš tā laika, kad māte man visu izstāstīja, jūsu vārds manā iztēlē bijis spožuma ieskauts. Kad beidzot pats kļuvu par nabaga studentu, no ka gan vēl cita es būtu varējis mācīties kā vienīgi no jums?

Redlovs stāvēja nekustēdamies un nemainīgu sejas izteiksmi; savilcis pieri, viņš cieši skatījās jauneklī un neatbildēja ne ar vārdu, ne ar kustību.

—   Lieki būtu stāstīt, un nav arī izstāstāms, — students turpināja, — cik saviļņots un aizkustināts jutos, kad šīs agrāk cildinātās īpašības ieraudzīju jūsos pats, kad redzēju, kādu uzticību un pateicību studentu vidū (un jo sevišķi pašu trūcīgāko vidū) iemantojis mistera Redlova cildenais vārds. Mūsu vecums un stāvoklis ir tik atšķirīgi, ser, un ēs tik ļoti esmu pieradis uzlūkot jūs no attāluma, ka tagad pats esmu pārsteigts par savu pārdrošību — kā vareic sākt par to runāt! Taču tādam cilvēkam — tādam, kurš, uzdrīkstos sacīt, jutis pret manu māti vairāk nekā ikdienišķu draudzību, — tagad, kad viss jau pagātnē, varbūt nav vienaldzīgi uzzināt, ar kādu neizsakāmu sirsnību es ailaž esmu viņu uzlūkojis no sava necilā stāvokļa, ar kādu smeldzi un piespiešanos esmu vairījies no viņa uzmundrinājuma vārdiem, kaut arī tie būtu devuši man ļoti daudz; tomēr esmu uzskatījis, ka man jāpaliek nezināmam un jāapmierinās ar to, ka šo eiivēku pazīstu. Mister Redlov, — students tikko dzirdami piebilda, — to, ko gribēju pateikt, es pateicu neprasmīgi, jo aizvien vēl nejūtos giuži atlabis, bet, ja esmu atļāvies kaut ko necienīgu, piedodiet man un pēc tam mani gluži vienkārši aizmirstiet!

Bargais, ciešais skatiens nenozuda no Redlova sejas, un tās izteiksme nemainījās, līdz students, sacīdams pēdējos vārdus, paspēra soli uz viņa pusi un, šķiet, gribēja pieskarties viņa rokai; tad Redlovs atrāvās atpakaļ un iesaucās:

—   Nenāciet man tuvāki

Jauneklis apstājās, satriekts par tik spēju atraidījumu un bargo pretestību; mulsā neziņā viņš pārvilka ar roku pār pieri.

—   Pagātne paliek pagātne, — zinātnieks teica. — Tā mirst kā jebkurš mežazvērs. Kādas pēdas tā var būt atstājusi manā dzīvē? Ja kāds to apgalvo, viņš murgo vai stāsta melus! Kāda man daļa gar jūsu slimīgajiem sapņiem? Ja jums vajadzīga nauda, te tā ir. Es atnācu, lai piedāvātu jums naudu — tikai un vienīgi tāpēc. Nekas cits taču mani nevarēja atvest šurp… — viņš nomurmināja, atkal saņemdams galvu rokās. — Protams, nevarēja … un tomēr…

Runādams Redlovs bija nosviedis uz galda naudas maku. Kamēr viņš stāvēja, mocīdamies ar savām neskaidrajām domām, students to paņēma un pastiepa viņam pretī.

—   Ņemiet to atpakaļ, ser, — viņš sacīja lepni, taču bez dusmām. — Kaut, atdodams to, es varētu jums atdot arī atmiņas par šiem jūsu vārdiem un jūsu piedāvājumu!

—  Jūs to gribētu? — zinātnieks pārjautāja, un viņa acīs uzzibēja dīvains spīdums. — Vai jūs to gribētu?

—   Jā, gribētu!

Zinātnieks pirmoreiz piegāja jauneklim tuvu klāt, paņēma n&Udas maku un, satvēris studenta elkoni, ieskatījās viņam acīs.

—       Slimība nes līdzi bēdas un raizes, vai ne? — viņš iesmiedamies noprasīja.

—  Jā, — students neizpratnē atbildēja.

—       Tā laupa sirdsmieru, sagādā bažas, sasprindzinājumu un neziņu līdz ar pārējiem miesas un dvēseles pārbaudījumiem, — zinātnieks turpināja ar neapvaldītu, nedabisku pacilātību. — To visu būtu labāk aizmirst, vai ne?

Students neatbildēja, tikai vēlreiz mulsi pārvilka ar roku pār pieri. Redlovs joprojām turēja viņu aiz piedurknes, kad ārpusē atskanēja Millijas balss.

—       Tagad es redzu ceļu, — viņa teica. — Paldies, Dolfl Neraudi, mīļais! Tēvs un māte līdz rītam būs nomierinājušies, un mājās viss atkal būs kārtībā. Tātad pie viņa pašreiz ir kāds kungs?

Redlovs klausīdamies atlaida studenta roku.

—       Jau no pirmā brīža es baidos tikties ar viņu, — zinātnieks nomurmināja. — Viņā mājo tāds miers un krietnums, ka man bail to izpostīt. Es varu nogalināt vislabāko un jūtīgāko šajā sirdī.

Sieviete jau klauvēja pie durvīm.

—       Vai lai metu pie malas šīs tukšās iedomas, jeb vai lai turpinu izvairīties no viņas? — Redlovs nomurmināja, neziņā paraudzīdamies apkārt.

Klauvējiens atskanēja vēlreiz.

—       No visiem iespējamiem apmeklētājiem tieši ar šo sievieti es neparko negribu satikties, — zinātnieks piesmakušā, satrauktā balsī griezās pie studenta. — Paslēpiet mani!

Jauneklis atvēra sienā nelielas durtiņas, kas veda uz mazu istabiņu zem nolaidenās jumta malas. Redlovs steigšus iegāja tajā un aizvēra durvis.

Tad students atgriezās vecajā vietā uz dīvāna un aicināja klauvētāju ienākt.

—       Mīļais mister Edmund, — aplaizdama skatienu istabai, Millija teica, — man sacīja, ka pie jums esot kāds kungs.

—   Neviena te nav — tikai es pats.

—   Bet vai kāds bija pie jums?

—  Jā, bija.

Sieviete nolika groziņu uz galda un piegāja pie dīvāna, it kā gribēdama saņemt pastiepto roku — taču to nesastapa. Mazliet izbrīnījusies, viņa neuzkrītoši noliecās pār jaunekli un ieskatījās viņam sejā, tad viegli paraudzīja viņa pieri.

—   Vai jums šovakar nav sliktāk? Galva ir karstāka nekā dienā.

—   Blēņas! — students ērcīgi atmeta. — Nepavisam nav sliktāk!

Vēl vairāk izbrīnījusies, tomēr bez mazākā pārmetuma sejā Millija aizgāja galdam otrā pusē un izņēma no groziņa šuvekli. Taču nākamajā brīdī viņa it kā pārdomājusi nolika to atpakaj un pagājās šurp un turp pa istabu, nolikdama pa vietām dažādus sīkumus un visu sakārtodama; pat dīvāna spilvenus viņa sakārtoja tik nemanāmi, ka jauneklis, kas gulēja un raudzījās ugunī, to laikam pat neievēroja. Visu sakopusi un saslaucījusi kamīna pelnus, viņa apsēdās, paņēma šuvekli un, noliekusi vienkāršajā aubītē tērpto galvu, klusi sāka šūt.

—   Tie ir jaunie muslīna aizkari jūsu logam, mister Edmund, — Millija teica, cītīgi darbodamās ar adatu. — Tie izskatīsies ļoti glīti un jauki, kaut arī maksā pavisam maz, turklāt pasargās jūsu acis no gaismas. Mans Viljams domā, ka pašlaik jums nav vēlams gulēt pārāk gaišā istabā, jo tagad, kad jūs tik strauji atkopjaties, spilgtā gaismā var viegli apreibt galva.

Students neko neatbildēja, tikai nemierīgi sagrozījās uz dīvāna, bet šī kustība pauda tādu īgnumu un neiecietību, ka sievietes veiklie pirksti apstājās un viņa noraizējusies paskatījās uz jaunekli.

—   Jums laikam nav ērti, — viņa teica, nolikdama šuvekli un pieceldamās kājās. — Es tūlīt sakārtošu spilvenus.

—  Viss ir ļoti labi, — students atmeta. — Lūdzu, lieciet spilvenus mierā! Jūs pārāk daudz noņematies ap katru nieku.

To teikdams, viņš bija pacēlis galvu un skatījās Millijā bez mazākās pateicības; to redzēdama, viņa palika neziņā stāvam vēl brīdi pēc tam, kad puisis atkal bija atlaidies guļus. Tomēr drīz rosīgā sieviete atkal apsēdās, paņēma šuvekli un, neveltījusi gulētājam nevienu pārmetošu skatienu, sāka cītīgi šūt.

—   Es daudzkārt esmu domājusi, sēžot šeit, jūsu istabā, mister Edmund, — un man šķiet, arī jūs pēdējā laikā daudzkārt esat par to domājis, — cik patiess ir teiciens, ka nelaime cilvēkam daudz ko iemāca. Pēc šīs slimības jums veselība liksies daudz dārgāka manta nekā jebkad agrāk. Un vē! pēc daudziem gadiem, kad atkal būs pienākuši Ziemsvētki, jūs atcerēsieties šīs dienas, kad gulējāt te vientuļš un slims, negribēdams savas slimības dēļ sagādāt raizes vistuvākajiem cilvēkiem, un jūsu mājvieta jums liksies divtik mīļa un likteņa svētīta. Nu, vai šai teicienā nav daudz patiesības?

Visu uzmanību viņa bija pievērsusi šuveklim, turklāt runāja ar tik patiesu dedzību, ne mirkli tomēr nezaudēdama savu parasto mieru un savaldību, ka pat nepamanīja nepateicīgi pikto skatienu, ko jauneklis viņai veltīja; tādējādi šis sarūgtinājums lāga sievietei pagāja secen.

—   Ak, mister Edmund, — Millija nopūtās, domīgi pieliekusi uz sāniem savu glīto galviņu un ar skatienu cieši sekodama žiglajām pirkstu kustībām, — kopš jūs apgūlāties slimības gultā, arī man šādas domas bieži nodarbinājušas prātu, kaut arī es esmu pavisam citāda nekā jūs — neesmu skolota un neprotu gudri spriest. Redzot, cik ļoti jūs aizkustina apakšstāva trūcīgo ļaužu laipnība un uzmanība, es nereti esmu nodomājusi, ka jūs pat to uzlūkojat kā sava veida atmaksu par zaudēto veselību; esmu lasījusi jūsu sejā gluži kā grāmatā: ja nebūtu bēdu un nedienu, mēs nekad neuzzinātu, cik daudz labestības mājo mums apkārt.

Viņa gribēja vēl kaut ko sacīt, taču apklusa, redzēdama, ka jauneklis pieceļas no savas guļvietas.

—   Nevajag pārspīlēt katru nieka pakalpojumu, misis Viljama, — viņš nevērīgi izmeta. — Apakšstāva iemītniekiem es, cerams, ar laiku samaksāšu par visiem sīkajiem darbiņiem, kas neietilpa viņu pienākumos, un droši vien viņi tieši to arī gaida. Arī jums esmu parādā savu tiesu pateicības.

Millijas pirksti apstājās, un viņa pacēla acis pret runātāju.

—   No jūsu pārspīlējumiem taču man nesāks likties, ka esmu jums vairāk parādā nekā īstenībā, — students teica. — Zinu, ka jūs esat izrādījusi man daudz gādības un, kā jau teicu, jums par to pienākas pateicība. Ko jūs vēl gribat?

Šuveklis noslīga Millijai klēpi; viņa nenolaida acis no jaunā cilvēka, kas nepacietīgi staigāja turp un atpakaļ pa istabu, laiku pa laikam apstādamies.

—  Vēlreiz atkārtoju: esmu jums pateicību parādā. Kādēļ jūs gribat mazināt manu parāda apziņu, izvirzot visādas pārspīlētas pretenzijas? Raizes, bēdas, posts, nedienas! Varētu domāt, ka es te taisījos mirt desmit nāvēs uzreiz!

—   Vai tiešām jūs domājat, mister Edmund, — sieviete vaicāja, pieceldamās un pieiedama viņam tuvāk, — la apakšstāva trūcīgos ļaudis es pieminēju, domādama par sevi? Par sevi? — Un ar vaļsirdīgu izbrīna smaidu viņa piespieda roku sev pie krūtīm.

—   Ek! Es par to vispār nedomāju, lāga sieviņ, — jauneklis atbildēja. — Man vienkārši bija piemetusies neliela kaite, kurai jūs ar savu gādību — ievērojiet, es saku: gādību! — piešķīrāt krietni lielāku nozīmi, nekā pienācās; tagad tā ir aiz muguras, un nav vērts to mūžīgi pieminēt

Viņš paņēma grāmatu un vēsā vienaldzībā apsēdās pie galda.

Millija vēl brītiņu lūkojās uz jaunekli, līdz smaids viņas sejā pilnīgi izdzisa, tad, atgriezusies agrākajā vietā pie rokdarbu groziņa, laipni vaicāja:

—   Mister Edmund, varbūt jūs labāk vēlaties palikt viens?

—   Neredzu nekāda iemesla, kāpēc man jūs vajadzētu še aizkavēt, — students atbildēja.

—  Vienīgi… — Millija vilcinādamās iesāka un pacēla iesākto šuvekli.

—   Ak tā! Aizkari! — students augstprātīgi iesmējās. — Tādēļ nu gan nav vērts te kavēties!

Millija savāca šujampiederumus un ielika tos atpakaļ groziņā. Tad, apstājusies viņa priekšā ar tik lūdzošu, iecietīgu izteiksmi sejā, ka puisis gluži neviļus pievērsa viņai skatienu, sieviete sacīja:

—   Ja jums manis ievajadzēsies, es labprāt atgriezīšos. Kad jūs vēlējāties, lai nāku šurp, es to darīju ļoti labprāt un neuzskatu to ne par kādu nopelnu. Šķiet, jūs baidāties, ka tagad, kad jums kļūst labāk, es sākšu jūs nevajadzīgi apgrūtināt, un to man patiesi neklājas darīt. Ja vārgums vairs nesaista jūs pie gultas, man še patiešām nav jānāk. Jūs man neko neesat parādā, taču jums vajadzētu izturēties pret mani tikpat krietni un taisnīgi kā tad, ja es būtu augstdzimusi dāma — kaut vai tā dāma, kuru jūs mīlat; un, ja esat iedomājies, ka es aiz savtīgiem nolūkiem cenšos piešķirt lielāku nozīmi tam mazumiņam, ko mēģināju darīt, lai atvieglotu jūsu slimību, tad jūs nodarāt sev daudz lielāku ļaunumu nekā man. Un tas mani ļoti apbēdina. Tas mani apbēdina visvairāk.

Arī tad, ja viņa būtu to teikusi satraukti, nevis rāmi, ar sašutumu, nevis ar savu apbrīnojamo savaldību, ar saniknotu, nevis laipnu skatienu, paceltā balsī, nevis klusi un skaidri, — arī tad viņa aiziedama nebūtu atstājusi vientujā studenta istabā baisāku tukšuma apjautu.

Viņš drūmi lūkojās turp, kur tikko vēl bija stāvējusi krietnā sieviete; tad no paslēptuves iznāca Redlovs un devās uz durvju pusi.

—   Kad slimība piemeklēs jūs nākamo reizi — un ceru, ka tas būs drīz, — viņš iesaucās, nikni atskatīdamies uz studentu, — tad nomirstiet tepat! Nomirstiet un sapūstietl

—   Ko jūs esat izdarījis? — jaunais cilvēks atbildes vietā noprasīja, satverdams viņu aiz apmetņa. — Kāda pārvērtība ar mani notikusi? Kādu lāstu jūs esat man atnesis? Atdodiet man pašam sevi!

—   Atdodiet man pašam sevi! — Redlovs iekliedzās gluži kā ārprātīgs. — Es esmu saindēts! Es indēju citus! Sērga, kas mani skārusi, mērdē manu dvēseli un visu citu cilvēku dvēseles! Viss dzīvais manī — interese, līdzjūtība, žēlums — vēršas akmenī! Katrs mans solis ries nelaimi, jo atstāj aiz sevis savtīgumu un nepateicību! Vienīgais, ar ko esmu pārāks par tiem nelaimīgajiem, kurus padaru zemiskus un sīkus, ir tas, ka pēc šīs pārvērtības vēl spēju viņus ienīst!

To pateicis, viņš atgrūda no sevis jaunekli, kas joprojām bija ieķēries viņa apmetnī, iesita tarn un kā apsēsts izdrāzās ārā nakts tumsā, kur gaudoja vējš, sniga sniegs, virs galvas strauji peldēja mākoņi un tiem cauri spīdēja blāva mēness gaisma; cauri vēja gaudām, cauri sniega vērpetēm, cauri peldošajiem mākoņiem, blāvajai mēness gaismai un melnajai nakts tumsai draudīgi atbalsojās rēga vārdi: «Ko esmu tev devis, tu dosi tālāk citiem, vienalga, kurp iedams!»

Viņš nezināja, kurp iet, un viņam tas nerūpēja — vienalga, tikai tālāk no cilvēkiem! Pēc notikušās pārvērtības rosīgā iela viņam šķita kā tuksnesis, paša dvēsele kā tuksnesis un daudzie gājēji visapkārt — katrs ar savu likteni un savu izturību tā priekšā — kā milzīgs smiltājs, 'kurā vējš pēc sava prāta veido bezmērķīgas kaudzes un tikpat bezmērķīgi tās sajauc un izputina. Rēgs bija teicis, ka bijušā pēdas viņa sirdī drīz izgaisīšot, taču tās vēl bija pietiekami dzīvas, lai viņš saprastu, kāds kjuvis un kādus padara citus, — tieši tāpēc viņš vēlējās būt viens.

Tā iedams, Redlovs piepeši atcerējās zēnu, kas bija ieskrējis viņa istabā. Un viņu pārsteidza doma, ka no visiem, ar ko viņš kopš rēga nozušanas sarunājies, šajā zēnā vienīgajā nebija redzamas nekādas pārmaiņas.

Lai cik atbaidošs un dīvains viņam bija licies šis mežonīgais radījums, zinātnieks tomēr nolēma to uzmeklēt un noskaidrot, vai patiešām tā ir; tajā brīdī viņam dzima vēl kāda doma, kas skubināja uzmeklēt nejaušo viesi.

Tāpēc, ar zināmām grūtībām noskaidrojis savu atrašanās vietu, zinātnieks devās atpakaļ vecās koledžas virzienā un drīz sasniedza galveno ieeju — vienīgo vietu, kur ietve bija nodilusi zem daudzu studentu soļiem.

Koledžas vārtsarga un pārziņa namiņš atradās tūlīt aiz dzelzs vārtiem un veidoja daļu no galvenā ēku četrstūra. Līdzās tam bija neliela velvēta eja, un Redlovs zināja, ka no tās iespējams ieskatīties pa vienu no logiem un redzēt, kas istabā atrodas. Dzelzs vārti bija ciet, taču, izbāzis roku cauri stieņiem, viņš viegli atrada pazīstamo aizbīdni un, atgrūdis vārtus, klusi iegāja iekšā, aizvēra tos un piezagās pie loga, plānajai sniega kārtiņai gurkstot zem kājām.

Kamīns, pie kura uguns viņš šovakar zēnu bija aizraidījis, meta spožu gaismu cauri logam, veidojot ap to gaismas apli. Instinktīvi vairīdamies no tā, Redlovs apgāja tam apkārt un ieskatījās pa logu. Pirmajā brīdī viņam likās, ka istabā neviena nav un ka liesmas apspīd tikai vecās griestu sijas un tumšās sienas, taču, ieskatījies ciešāk, viņš ieraudzīja, ka uguns priekšā uz grīdas saritinājies guļ viņa meklētais. Zinātnieks ātri aizgāja līdz durvīm, atvēra tās un iegāja iekšā.

Zēns gulēja tik tuvu pie uguns, ka zinātnieks, noliekdamies pār viņu un gribēdams viņu pamodināt, sajuta pierē dedzinošu svelmi. Līdzko viņš pieskārās zēnam, tas, pat lāgā nepamodies, sarāva skrandas ciešāk ap sevi, kā gribēdams bēgt, un pa pusei rāpus, pa pusei skriešus aizkūleņoja uz istabas tālāko kaktu, kur sarāvies nometās zemē un aizstāvēdamies izstiepa uz priekšu vienu kāju.

—   Celies augšā! — zinātnieks teica. — Tu taču mani atceries?

—   Liec mani mierā! — zēns iekliedzās. — Sī ir tās sievietes māja, nevis tavējā!

Zinātnieka stingrais skatiens tomēr atstāja pietiekamu iespaidu un pakļāva satracināto radījumu tiktāl, ka tas ļāva piecelt sevi kājās un apskatīt.

—       Kas tev tās nomazgāja, kas pārsēja skrambas un ievainojumus? — jautāja zinātnieks, norādīdams uz zēna kājām, kas tagad izskatījās pavisam citādas.

—  Tā sieviete.

—   Un viņa tev nomazgāja arī seju?

—  Jā.

. Redlovs jautāja galvenokārt tāpēc, lai piesaistītu sev zēna skatienu; tā paša iemesla dēj viņš saņēma zēnu aiz zoda un atmeta viņam no pieres pinkainos matus, kaut arī šie pieskārieni izraisīja viņā pretīgumu. Zēns saspringti vēroja Redlovu, kā grasīdamies ik brīdi aizstāvēties un nesaprazdams, ko gaidīt no viņa nākamajā brīdī, bet Redlovs skaidri redzēja, ka nekāda pārmaina ar zēnu nenotiek.

—   Kur viņi ir? — zinātnieks jautāja.

—  Tā sieviete kaut kur aizgāja.

—  Zinu. Kur ir vecais, sirmais kungs un viņa dēls?

—  Tās sievietes vīrs? — zēns pārjautāja.

—  Jā. Kur viņi abi ir?

—       Arī kaut kur aizgāja. Kaut kur kaut kas noticis. Viņus ātri aizsauca, un viņi teica, lai es paliekot šeit.

—       Nāc man līdzi, — zinātnieks sacīja, — un es tev iedošu naudu.

—   Uz kurieni līdzi? Un cik tu man dosi?

—       Iedošu vairāk, nekā tu jebkad esi redzējis, un drīz atvedīšu tevi alpakaj. Vai tu zini ceļu turp, no kurienes atnāci pie mums?

—       Laid mani vaļā! — atcirta zēns, pēkšņi izraudamios no Redlova rokas. — Uz turieni es tevi nevedīšu! Liec mani mierā, citādi sviedīšu tev ar uguni!

Un viņš notupās kamīna priekšā, jau gatavs ar savu sīko, mežonīgo roku izraut no tā degošu pagali.

Tās izjūtas, kas bija pārņēmušas zinātnieku, redzot, kā uz burvja mājienu pārvēršas visi, ar ko viņš nonācis saskarē, nevarēja pat salīdzināt ar tām saltajām, neizprotamajām šaušalām, ar kādām viņš vēroja šī mežonīgā cilvēkbērna neuzņēmību pret jebkādu ietekmi. Asinis viņam stinga dzīslās, uzlūkojot šo neaizkustināmo, nepieejamo būtni bērna izskatā, kuras caururbjošais skatiens un naidīgā seja vērās viņam pretī un bērnišķi tievā roka stiepās pāri kamīna restēm.

—       Paklau, puika! — viņš teica. — Vari vest mani, kurp tev pašam patīk, bet ved uz tādām vietām, kur cilvēki ir ļoti nelaimīgi vai ļauni. Es gribu darīt viņiem labu, un viņi necietīs manis dēļ. Es došu tev naudu, kā jau solīju, un atvedīšu tevi atpakaļ. Celies! Pasteidzies! — Un Redlovs ātri devās uz durvju pusi, baidīdamies, ka piepeši var atgriezties namamāte.

—  Vai tu ļausi man iet pašam, neturēsi un neaiztiksi mani? — zēns noprasīja, atvilkdams no kamīna draudīgi pastiepto roku un lēnām celdamies kājās.

—   Ļaušu!

—   Un ļausi man iet pa priekšu vai no muguras, kā es pats gribēšu?

—  Jā!

—   Iedod papriekš man naudu, tad es iešu.

Zinātnieks ielika izstieptajā rokā citu aiz cita vairākus

šiliņus. Saskaitīt zēns tos neprata, tikai ik reizes noteica «viens» un veltīja gan naudas gabalam, gan devējam alkatīgu skatienu. Citas vietas, kur noglabāt naudu, viņam nebija, vienīgi mute, un viņš sabāza monētas aiz vaiga.

Tad Redlovs ar zīmuli uzrakstīja uz piezīmju lapiņas, ka zēns aizgājis viņam līdzi, nolika zīmīti uz galda un ar rokas mājienu aicināja zēnu sekot. Ar ierastu kustību savilcis skrandas ciešāk ap sevi, zēns basām kājām un kailu galvu izgāja viņam līdzi ziemas naktī.

Negribēdams iet ārā pa tiem pašiem dzelzs vārtiem, pa kuriem viņš bija ienācis — jo tādējādi draudēja briesmas sastapties ar to, no kuras viņš tik ļoti vairījās, — zinātnieks devās uz priekšu pa vairākiem gaiteņiem, kuros zēns iepriekš bija apmaldījies, un, izgājis cauri ēkas spārnam, nonāca pie nelielām durtiņām, ko atslēdza ar savu atslēgu. Kad abi bija nokļuvuši uz ielas, viņš apvaicājās savam pavadonim — kas tūdaļ pat atkāpās pāris soļus tālāk —, vai tas zinot, kur viņi pašlaik atrodas.

Mežonēns paskatījās uz vienu pusi, tad uz otru un beidzot, pamājis ar galvu, norādīja, kādā virzienā nolēmis doties. Redlovs tūlīt sāka iet, un zēns sekoja, vairs neizturēdamies tik neuzticīgi un piesardzīgi; palaikam viņš pārvietoja naudas gabalus no mutes saujā, slepus paberzēja tos savās skrandās un atkal iebāza atpakaļ mutē

Trīs reizes šī gājiena gaitā viņi attapās viens otram blakus. Trīs reizes viņi apstājās viens otram blakus. Trīs reizes zinātnieks paskatījās lejup zēna sejā un nodrebēja, jo katru reizi tā atsauca viņam atmiņā vienu un to pašu domu.

Pirmoreiz tas notika, ejot cauri vecai baznīcas kapsētai, kur Redlovs brīdi apstājās starp kapu kopiņām, nekādi nesaprazdams, kāpēc tām vajadzētu izraisīt skumīgas, maigas vai līdzcietīgas jūtas.

Otrreiz tas notika, kad mākoņu spraugā atspīdēja mēness un Redlovs neviļus paskatījās debesīs, kur redzēja to visā spožumā neskaitāmu zvaigžņu vidū; joprojām viņš atcerējās, kā katru no tām sauc un ko par tām izdibina jusi zinātne, taču neredzēja nekā tāda, ko bija redzējis agrāk, nejuta nekā tāda ko bija jutis agrāk, lūkodamies augšup zvaigžņotajās debesīs.

Trešoreiz tas notika, kad viņš apstājās, lai ieklausītos nez no kurienes atplūdušās sērīgās mūzikas skaņās, — viņš dzirdēja tikai mehānisku toņu virkni, kas nonāk pie viņa ar instrumentu un dzirdes palīdzību; melodija neskāra noslēpumainus dvēseles dziļumus, nečukstēja viņam nedz par pagātni, nedz nākotni, tā viņam nozīmēja tikpat maz kā pirms gadiem aiztecējušu ūdeņu čalas, kā pirms gadiem aizbrāzmojušu vēju šalkas.

Katrā no šīm trim reizēm Redlovs ar šausmām pārlie cinājās, ka, par spīti viņu abu milzīgajai prāta un izglītības dažādībai un visām arējām atšķirībām, /ēna seja lasāma tieši tāda pati izteiksme kā viņa, zinātnieka, seja

Tā šis gājiens turpinājās — reizēm cauri tik ļaužu pilnām vietām, ka Redlovs vairākkārt atskatījās un nodomāja, ka ir pazaudējis savu ceļabiedru, taču drīz atkal pamanīja to sev otrā pusē, reizēm pa tik nomaļām un klusām ieliņām, ka viņš būtu varējis pat saskaitīt kailo kāju īsos, ašos soļus sev aiz muguras, — līdz viņi nonāca pie pussagruvušu māju rindas, un zēns, pieskardamies Redlovam, apstājās.

— Tur iekšai — viņš teica, izstiepis pirkstu pret vienu no mājām, kuras logos šur lur mirdzēja ugunis, bet virs durvīm karājās nespodrs lākturis, apgaismodams uzrakstu «Ceļotāju mītne».

Redlova skatiens pārslīdēja no mājām uz nolaisto zemes gabalu, kura vidū tās stāvēja — drīzāk gan nevis stāvēja, bet lēni un neatvairāmi bruka —, uz neiežogotu, nenosusinātu, neapgaismotu klajumu, kam gar malu stiepās dubļains grāvis; no tā uz nolaidenu arku rindu, kas stiepās gar šo nepievilcīgo kvartālu un laikam bija daļa no kāda tilta vai viadukta; virzienā uz viņiem šīs arkas pakāpeniski kļuva zemākas, priekšpēdējā nebija daudz lielāka par suņubfldu, bet pati pēdējā izskatījās pēc bezveidīgas ķieģeļu kaudzes; no tās viņa skatiens atgriezās pie zēna, kas tepat blakus irīcēdams un sarāvies lēkāja uz vienas kājas, otru cenzdamies sasildīt pie pretējās ceļgala; taču skatienā, ar kādu viņš raudzījās uz visu sev apkārt, jautās tik satriecoša līdzība ar pašu Redlova sejas izteiksmi, ka zinātnieks šausmās atkāpās.

—   Tur iekšā! — zēns atkārtoja, vēlreiz norādīdams uz māju. — Es pagaidīšu.

—  Vai mani ielaidīs? — Redlovs jautāja.

—   Saki, ka esi ārsts, — zēns atbildēja. — Tur daudzi ir slimi.

Iedams uz durvju pusi, Redlovs atskatījās un redzēja, ka klaidonis nometas zemē un kā žurka palien zem pašas mazākās arkas. Viņš nejuta nekādu žēlumu pret šo zēnu, tikai bailes no tā, un, kad tas izbāza galvu no paslēptuves un paskatījās viņā, zinātnieks gluži vai bēgšus metās uz durvīm.

—   Bēdas, pārestības un raizes, — Redlovs noteica, pū lēdamies atcerēties kaut ko neskaidru un izgaisušu, —vismaz šai vietā to ir atlikām. Tas, kas ļauj aizmirst bijušo, nevar nodarīt ļaunumu tādā vietā kā šī!

To teicis, viņš atgrūda durvis un iegāja iekšā.

Uz kāpnēm sēdēja sieviete, atspiedusi nolaisto galvu un rokas uz ceļgaliem, — grūti pateikt, aizmigusi vai iegri musi drūmās domās. Tā kā garām tikt viņai nebija iespē jams un viņa nepievērsa nācējam nekādu uzmanību, Redlovs apstājās un pieskārās viņai pie pleca. Sieviete pacēla galvu, un, ieskatījies tai sejā, viņš redzēja, ka tā ir pavi sam jauna, tomēr zaudējusi jebkādu dzīvīgumu un cerību — kā pavasara asns, ko nelaikā pārsteigusi salna.

Gandrīz nelikdamās ne zinis par garāmgājēju, viņa tikai pavirzījās tuvāk pie sienas, lai atbrīvotu ceļu.

—   Kas jūs esat? — vaicāja Redlovs, nekustēdamies ne no vietas un turēdamies pie salauztajām kāpņu margām.

—   Un kā jums liekas? — sieviete atjautāja, vēlreiz paceldama galvu.

Redlovs raudzījās uz šo izpostīto Dieva svētnīcu, kas tik nesen radīta un tik agri sagrauta, un uz mirkli viņa krūtīs iegailējās kaut kas tāds, ko gan nevarētu dēvēt par līdzcietību — jo dabiskā sākotne patiesai līdzcietībai viņā bija mirusi —, bet kas visdrīzāk bija tai rada no visām jūtārn, kādas pēdējā laikā paretam bija lauzušas ceļu uz viņa dvēseli cauri samilzušajai tumsai — tumsai, kas tomēr vēl nebija pārņēmusi visu viņa būtni; tāpēc zinātnieka nākamie vārdi skanēja mazliet siltāk:

—   Es esmu atnācis šurp, lai atvieglotu citiem dzīvi, ja vien varēšu, — viņš teica. — Vai jūs nomāc kāda pārestība?

Sieviete paskatījās viņā sarauktu pieri, tad iesmējās; smiekli pakāpeniski pārtapa tādā kā drebošā nopūtā, un viņa atkal nokāra galvu, iegremdēdama pirkstus matos.

—   Vai jūs domājat par kādu pārestību? — viņš atkārtoja.

—   Es domāju par savu dzīvi, — sieviete atbildēja, pamezdama uz viņu īsu, ātru skatienu.

Redlovs aptvēra, ka viņa ir viena no daudzām, ka šī nelaimīgā būtne pie viņa kājām ir tūkstoš līdzīgu būtņu iemiesojums.

—   Kas ir jūsu vecāki? — Redlovs vaicāja.

—   Kādreiz man bija īstas mājas.' Mans tēvs tālu laukos strādāja par dārznieku.

—  Vai viņš ir miris?

—   Man viņš ir miris. Man viss bijušais ir miris. Jūs esat smalks kungs, jūs to nevarat saprast! — Viņa atkal pacēla acis un iesmējās.

—   Paklausieties! — Redlovs bargi uzsauca. — Vai tolaik, kad jums viss vēl nebija miris, jūs necietāt kādu pārestību? Vai jūs, par spīti visām pūlēm, nemoka rūgtas atmiņas? Vai tās negrauž jūs dienu no dienas, padarot dzīvi nepanesamu?

Sīs būtnes ārienē bija saglabājies tik maz sievišķības, ka zinātnieks jutās patiesi pārsteigts, redzot viņu piepeši izplūstam asarās. Taču viņa pārsteigums un nemiers pieauga vēl vairāk, redzot, ka tieši atmiņā atsauktās pārestības modina sastingušajā sejā agrāko cilvēcību, ienes vaibstos dzīvību un siltumu.

Viņš soli atkāpās un tikai tad pamanīja, ka sievietes rokas un krūtis klāj zilumi un pāri sejai stiepjas rēta.

—   Kāda nežēlīga roka jums to nodarījusi? — viņš jautāja.

—   Manējā. Es pati to izdarīju! — sieviete ātri atsaucās.

—   Tas nav iespējams.

—   Es zvēru, ka tā ir! Viņš mani neaiztika. Es pati neprātā savainoju sevi un pēc tam metos uz galvas te lejā. Viņš nebija pat tuvumā. Viņš man nekad nav piedūris pirksta!

Apņēmība, ar kādu viņa teica šos melus Redlovam tieši acīs, pārliecināja viņu, ka šajās nelaimīgajās krūtīs vēl saglabājies pietiekami daudz labestības, kaut arī tā izpaužas tik kroplīgā veidā, — un zinātnieks sajuta piepešu nožēlu, ka gājis šai sievietei klāt.

—   Bēdas, pārestības un raizes! — viņš nomurmināja, bailēs aizgriezdams seju sānis. — Tās taču ir vienīgais, kas vēl saista viņu ar pagātni, ar to, kāda viņa bijusi agrāki Dieva dēļ, ļaujiet man iet tālāk!

Baidīdamies vēlreiz paskatīties uz sievieti, baidīdamies viņai pieskarties, baidīdamies, ka sarāvis pēdējās saites, kas vēl vieno šo būtni ar debesīm, solot tai Dieva žēlastību, Redlovs savilka ciešāk apmetni un uzsteidzās aug šup pa kāpnēm.

Kāpņu augšgalā, laukumiņa pretējā pusē, viņš ieraudzīja durvis, kas stāvēja pusvirus; tieši tai brīdī no iekšpuses tām tuvojās kāds vīrietis ar sveci, acīmredzot gribēdams tās aizvērt. Taču, ieraudzījis zinātnieku, cilvēks pārsteigumā atkāpās un satraukti, gandrīz vai nevilšus, izgrūda viņa vārdu.

Pārsteigts par to, ka viņu šeit pazīst, Redlovs apstājās, pūlēdamies atcerēties, kur redzējis bālo, izbiedēto seju. To viņš nepaspēja, jo nākamajā brīdī sekoja vēl lielāks pārsteigums — no istabas iznāca vecais Filips un satvēra zinātnieku aiz rokas.

—   Mister Redlov, — vecais vīrs iesaucās, — nudien, tas izskatās taisni pēc jums! Jūs esat uzzinājis par notikušo un devies šurp, lai mums kaut kā palīdzētu. Ak vai, par vēlu, par vēlu!

Redlovs apjucis ļāvās ievest sevi istabā. Tur uz zemas izvelkamās lāviņas gulēja kāds vīrietis un guļvietai līdzās stāvēja Viljams Svidžers.

—   Par vēlu! — vecais vīrs vēlreiz nomurmināja, skumji ielūkodamies zinātniekam sejā, un pār vaigu viņam noritēja slepena asara.

—   To pašu arī es saku, tēv, — klusu piemetināja viņa dēls. — Taisni tā ir. Neko mēs nevaram līdzēt, tikai turēties, cik klusu vien iespējams, kamēr viņš iemidzis. Tev taisnība, tēv!

Piegājis pie gultas, Redlovs paskatījās lejup uz nekus tīgo augumu, kas gulēja izstiepies uz matrača. Tas bija vīrietis pašos spēka gados, tomēr viss liecināja, ka diez vai viņš sagaidīs nākamo dienu. Četrdesmit vai piecdesmit mūža gados uzkrātie netikumi bija atstājuši tādu zīmogu Viņa sejā, ka salīdzinājumā ar to tepat blakusstāvošā veca vira seju bargais laikazobs šķita saudzējis un gandrīz vai izdaiļojis.

—   Kas viņš ir? — zinātnieks jautāja, paskatīdamies apkārt.

—   Mans dēls Džordžs, mister Redlov, — lauzīdams rokas, atbildēja vecais vīrs. — Mans vecākais dēls Džordžs, ar kuru viņa māte lepojās vairāk nekā ar visiem citiem!

Redlova skatiens pārslīdēja vecā vīra sirmajai galvai, ko tas bija noliecis blakām gulētājam, un apstājās pie cilvēka, kurš bija viņu pazinis un pēc ienākšanas palicis slāvam noma]us attālākajā istabas kaktā. Tas šķita viņa gados, un, kaut gan Redlovs nevarēja iedomāties savu paziņu lokā nevienu tik pagrimušu un izputējušu, kāds likās šis vīrs, tā augumā un kustībās viņš šķita jaušam kaut ko (oti pazīstamu; vīrietis brīdi stāvēja, pagriezis pārējiem muguru, tad izgāja no istabas, un Redlovs, noskatīdamies viņam paka], mulsi pārvilka ar roku pār pieri.

—   Viljam, — viņš drūmā čukstā vaicāja, — kas tas ir par vīru?

—   Ā, ser, — atsaucās misters Viljams, — es tak vienmēr to esmu teicis. Kāpēc cilvēkam vajag mesties tais azartspēlēs un tamlīdzīgās būšanās, līdz nokrīt tik zemu, ka nav vairs zemāk, kur krist?

—   Jūs to sakāt par viņu? — Redlovs jautāja, joprojām lūkodamies svešajam pakaļ un vēlreiz atkārtodams neziņas pilno kustību.

—   Taisni par viņu, ser, — atteica Viljams Svidžcrs, — taisni par viņu to stāsta. Šķiet, ka viņš šo to zina no medicīnas, ser, un, tā kā viņi abi ar manu nelaimīgo brāli klejoja kopā, lidz atkūlās šurp uz Londonu, — misters Viljams pārbrauca pār acīm ar piedurkni, — un apmetās te pārlaist nakti — es tak vienmēr esmu teicis, ka šinī mājā sanāk kopā visdīvainākie ceļinieki! — tad viņš te drusku parūpējās par manu brāli un pēc viņa lūguma atnāca mums pakaļ. Cik tas bezgala drūmi, ser! Bet tā nu reiz ir. Nez kā to pārcietīs mans nabaga tēvs!

Dzirdot šos vārdus, Redlovs pacēla skatienu un, attapies, kur un kādā sabiedrībā atrodas, kā arī atcerēdamies burvju spēku, ko nesa sevī (pārsteigumā viņš to gandrīz bija piemirsis), steigšus atkāpās drusku tālāk, prātodams, vai tūdaļ pazust no šejienes vai vēl drusku nogaidīt.

Pakļaudamies tādai kā drūmai stūrgalvībai, kas viņu tagad pastāvīgi pavadīja, viņš nolēma palikt tepat.

—   Tas bija tikai vakar, — Redlovs noteica, — kad es spriedu, ka šī vecā vīra atmiņas glabā tikai bēdas un raizes — kāpēc lai šodien es vairītos tās gaisināt? Un vai atminas, ko es varu atņemt šim mirējam, ir tik dārgas, ka man jābaiļojas viņa dēļ? Nē, es palikšu tepat.

Tomēr bailes no zinātnieka neatkāpās un šie vārdi viņu neiedrošināja; ietinies savā melnajā apmetnī un novērsis seju no pārējiem, viņš stāvēja atstatu no gultas un klausījās, juzdamies gluži kā ļaunais gars, kas ielavījies šai namā.

—   Tēvi — izgrūda sirdzējs, brīdi atguvies no nemaņas.

—   Mans dēls! Mans mīļais Džordžl — atsaucās vecais Filips.

—   Tu tikko teici, ka es kādreiz, pirms daudziem gadiem, esot bijis savas mātes mīļākais dēls. Cik briesmīgi šobrīd domāt par tiem senajiem laikiem!

—   Nē, nē, nē! — vecais vīrs protestēja. — Nevairies domāt par to! Nesaki, ka tas ir briesmīgi! Man tas nepavisam nav briesmīgi, dēliņ!

—   Tas plosa tavu sirdi, tēv, — slimais teica, juzdams sev uzpilam vecā vīra asaras.

—   Jā, jā, — piekrita Filips, — tā ir, bet tas man nāk par labu. Bezgala skumji ir atcerēties tos laikus, bet tas nāk man par labu, Džordž. Ak, domā arī tu par tām dienām, domā par tām, un tava sirds iesils arvien vairāk! Kur ir mans dēls Viljams? Viljam, manu zēn, tava māmuļa mīlēja viņu no visas sirds lidz savai pēdējai stundiņai un mirdama teica: «Pasakiet, ka es piedevu viņam, svētīju viņu un lūdzu Dievu par viņu!» Tie bija viņas pēdējie vārdi. Es tos nekad neesmu aizmirsis, kaut arī man jau astoņdesmit septiņi!

—   Tēvt — guļošais nočukstēja. — Es zinu, ka mirstu. Esmu nogājis tik tālu, ka tik tikko spēju parunāt — pat par to, kas visvairāk aizņem domas. Vai man pēc nāves ir kaut mazākā cerība?

—   Cerība ir ikvienam, kas atmaigst un nožēlo bijušo, — vecais vīrs atbildēja. — Tādam vienmēr ir cerība. Ak vai! — viņš izsaucās, salikdams rokas un paceldams acis augšup. — Vēl vakar es jutos tik pateicīgs, ka spēju at cerēties, kāds nevainīgs zēns reiz bija mans nelaimīgais dēls! Bet vēl daudz lielāks mierinājums ir tas, ka ari Dievs nav aizmirsis viņu!

Redlovs aizsedza seju ar rokām un sarāvās, juzdamies gluži kā slepkava.

—   Ai! — vārgi ievaidējās guļošais. — Kā pēc tam viss izniekots un izšķiests… kā izšķiesta visa dzīve!

—   Un tomēr viņš reiz bija bērns, — teica vecais vīrs. — Rotaļājās ar citiem bērniem. Pirms vakarā likās gulēt, lai aizmigtu nevainīgā bērna miegā, viņš līdzās savai nabaga mātei noskaitīja lūgšanu. Daudz reižu es redzēju viņu to darām, daudz reižu redzēju, kā māmuļa piespiež viņa galvu sev pie krūtīm un skūpsta savu zēnu. Skumji mums abiem bija to atcerēties, kad viņš vēlāk nogāja no ceļa un kad sabruka visas mūsu cerības un sapņi, taču tieši atmiņas vairāk par visu saglabāja mūsu pieķeršanos viņam. Ak, Tēvs, tu, kas esi cildenāks par visiem šīszemes tēviem! Ak, Tēvs, tu, kas vairāk par visiem pārdzīvo savu bērnu kļūdas! Pieņem atpakaļ šo nomaldījušos ceļinieku! Pieņem to nevis tādu, kāds viņš ir tagad, bet tādu, kāds viņš reiz bija; ļauj viņam tevi saukt, kā viņš daudz reižu — vismaz mums tā likās — ir saucis mūs!

Vecais vīrs pacēla augstāk drebošās rokas, un dēls, kura labā viņš lūdza, piekļāva viņam savu galvu, kā meklēdams atbalstu un mierinājumu, — it kā patiesi viņš būtu neaizsargātais bērns, ko tēvs glabāja atmiņās.

Vai kāds cilvēks jebkad tā ir drebējis, kā šajā klusuma brīdī drebēja Redlovs? Jo viņš zināja, kas sekos, un zināja, ka tas notiks drīz.

—   Man atlicis maz laika … man kļūst grūti elpot, — teica sirdzējs, atbalstīdamies uz elkoņa un otru roku nevarīgi pamezdams gaisā, — un es vēl gribu kaut ko pateikt par to vīru, kurš nupat bija te. Tēv, Viljam… pagaidiet! … Vai tur patiešām stāv kaut kas melns?

—   Jā, jā, patiešām, — apstiprināja viņa tēvs

—   Vai tas ir cilvēks?

—   Es jau ar saku, Džordž, — iestarpināja gulētāja brālis, saudzīgi noliekdamies viņam pāri. — Tas ir misters Redlovs.

—   Man likās, ka es redzu viņu murgos. Paaiciniet viņu tuvāk!

Zinātnieks, nobālis vēl vairāk nekā slimnieks, pienāca pie guļvietas. Paklausīdams gulētāja rokas mājienam, viņš apsēdās tam līdzās.

—   Man šovakar te viss asiņo, — Džordžs teica, uzlikdams roku sev uz sirds un lūkodamies viņā ar skatienu, kas pauda mēmu lūgumu un aiziešanas mokas, — kad skatos uz savu nabaga veco tēvu un domāju par visām sirdssāpēm, ko esmu izraisījis, par visām bēdām un pārestībām, kam esmu bijis cēlonis, un …

Vai viņš apklusa tāpēc, ka strauji tuvojās beigas, vai ari tāpēc, ka piepeši sajuta kādu iekšēju pārmaiņu?

—   … un tāpēc man jācenšas izdarīt to, ko vēl varu, kaut gan domas skrien tik steidzīgi, tik ātri… Te bija vēl viens cilvēks. Vai jūs viņu redzējāt?

Redlovs nespēja atbildēt — viņš redzēja nu jau labi pazīstamo, liktenīgo zīmi: slimais mulsi pārvilka roku pār pieri, — un vārdi sastinga zinātniekam uz lūpām. Tomēr viņš mēģināja dot kādu piekrišanas zīmi.

—   Viņš ir palicis bez naudas, izsalcis un visu pamests. Viņš ir pilnīgi izputējis un zaudējis jebkādas cerības. Uzmaniet viņu! Nekavējieties! Es zinu, ka viņš grib pats atņemt sev dzīvību.

Pārmaiņa darīja savu. Tā bija izlasāma viņa sejā. Slimā vaibsti kļuva citādi — skarbāki, cietāki, un no tiem izgaisa jebkādas skumjas.

—  Vai jūs neatceraties? Vai nepazīstat viņu? — Džordžs taujāja.

Brīdi viņš aizsedza seju ar roku, kura atkal mulsi slīdēja pāri pierei, tad vēlreiz paskatījās uz Redlovu; tagad viņa skatiens bija izaicinošs, ļauns un cietsirdīgs.

—   Nu, pie velna! — viņš iesaucās, nikni paskatīdamies apkārt. — Ko jūs visi te no manis gribat? Es esmu dzīvojis paceltu galvu un tāpat arī miršu! Lieciet mani mierā!

Un viņš atlaidās savā guļvietā, atmetis rokas pāri galvai, kā apņēmies nevienu vairs neuzklausīt un nomirt ar vienaldzību sirdī.

Ja Redlovu pārsteigtu zibens spēriens, diez vai saņemtais trieciens būtu briesmīgāks kā šobrīd. Bet tad vecais vīrs, kas bija atkāpies no gultas, kamēr Džordžs sarunājās ar zinātnieku, un tagad atkal panācās šurp, pēkšņi paskatījās uz sirdzēju izvairīgi un ar riebumu.

—   Kur ir mans dēls Viljams? — vecais vīrs steigšus iesaucās. — Viljam, nāc, iesim projām! Mēs dosimies mājās.

—   Mājās, tēv? — pārjautāja Viljams. — Vai tad tu gribi pamest pats savu dēlu?

—   Savu dēlu — kur tad viņš ir?

—   Kur? Nu, tak šeit!

—   Tas man nav nekāds dēls, — riebumā noskurinādamies, atcirta Filips. — Tāds paklīdenis neko nevar gribēt no manis. Mani bērni izskatās jauki, viņi mani apkalpo, pasniedz man gaļu un dzēriena glāzi, viņi man ir noderīgi. Man uz to ir tiesības! Man jau astoņdesmit septiņi!

—   Un būtu ar tā kā diezgan, — norūca Viljams, rokas sabāzis kabatās. — Nudien, nezinu, kāds no tevis labums. Bez tevis mums būtu daudz priecīgāka dzīve.

—  Mans dēls, mister Redlov! — izsaucās vecais vīrs.

—   Tas esot mans dēls! Un šis te mazais vēl runā par manu dēlu! Ko tad viņš ir darījis, lai man sagādātu kādu prieku, ko?

—   Bet es nezinu, ko tu pats esi darījis, lai sagādātu prieku man, — pikti atcirta Viljams.

—   Mjā, — novilka vecais vīrs. — Nu jau nez cik gadu pēc kārtas esmu Ziemsvētkus sagaidījis savā siltajā istabā, un nekad man nav vajadzējis iet ārā aukstumā… esmu līksmojies, kā piederas svētkos, un neviens mani nav dzinis skatities tādus nejaukus, nožēlojamus radījumus kā šis! Vai nebūs jau gadu divdesmit, Viljam?

—   Drīzāk jau visi četrdesmit, — nomurmināja dēls.

—   Ak vai, kad es skatos uz savu tēvu, ser, — viņš uzrunāja Redlovu, un balsī skanēja agrāk nedzirdēti neiecietīgi un aizkaitināti toņi, — sitiet kaut nost, tik tiešām nesaprotu, kāda jēga no tāda dzīvā kalendāra, kas tikai skaita savus mēnešus un piedevām vēl ēd un dzer, un grib vienmēr justies ērti!

—   Man … man tak jau astoņdesmit septiņi, — vārgā, bērnišķā balsī atkārtoja vecais vīrs, — un es neatceros, ka jebkad būtu par kaut ko īpaši satraucies. Nesākšu tak satraukties tagad — tāpēc vien, ka viņš sauc šito par manu dēlu. Nav viņš man nekāds dēls! Es esmu dzīvojis ar patikšanu. Atceros, kā reiz… nē, neatceros vis… pagaisis no prāta. Gribēju stāstīt kaut ko par kriketa spēli un par vienu savu draugu, bet viss nez kur pagaisis. Nez kas viņš tāds bija… laikam tak viņš man patika? Un nez kas ar viņu notika vēlāk… nomira, vai? Bet to es nezinu. Un man vienalga, nemaz ar negribu zināt.

Viņš laiski pasmējās guldzošu smiekliņu un iebāza rokas vestes kabatās. Vienā no tām viņš atrada aslapu palmas zariņu (acīmredzot no iepriekšējā vakara), izņēma to un sāka apskatīt.

—   Ak odziņas, ko? — vecais vīrs nokrekstēja. — Hāl 2ēl, ka nav ēdamas. Atminos, kad biju mazs puika, rau, apmēram šitāds, un gāju pastaigāties kopā ar… paga… ar ko tad es gāju kopā? Nē, neatceros vis. Es vispār neatceros, ka būtu jebkad ar kādu pastaigājies, ka būtu kādu mīlējis vai kāds būtu mīlējis mani… Ak odziņas gan, ko? Kad ir odziņas, tad ir svinēšana. Un man no tās

pienākas sava tiesa — man pienākas, lai mani apkalpo, lai gādā, ka man ir silti un ērti… man tak, nabaga večukam, jau astoņdesmit septiņi. As-toņ-des-mit sep-ti-ņi!

Runādams viņš palaikam nokoda un izspļāva palmas lapiņas, bet viņa muļķīgais, nožēlojamais izskats, kā arī jaunākā dēla Viljama salti vienaldzīgais skatiens (cik ļoti pārvērties!), ar kuru tas mēroja tēvu, un grēcīgā vecākā dēla Džordža nesatricināmā apātija, guļot nāves gultā ar nocietinātu sirdi, šoreiz uz Redlovu neatstāja iespaidu, jo zinātnieks, ar pūlēm izrāvies no sastinguma, skriešus metās ārā no mājas.

Viņa pavadonis izlīda no sava patvēruma un, kad Redlovs tuvojās arkai, jau gatavībā gaidīja viņu.

—   Ejam atpakaļ pie tās sievietes? — zēns noprasīja.

—   Aši atpakaļ! — atsaucās Redlovs. — Un nekur ceļā neapstājies!

Nelielu ceļa gabalu zēns gāja viņam pa priekšu, taču atpakaļgājiens drīzāk izskatījās pēc bēgšanas, un drīz pavadoņa basās kājas tik tikko jaudāja turēties līdzi zinātnieka ātrajiem soļiem. Novērsdamies no visiem garāmgājējiem, slēpdamies apmetnī un savilkdams tā krokas ap sevi cik vien iespējams, it kā pat nejaušs tērpa pieskāriens citam cilvēkam būtu nāvējoši bīstams, Redlovs steidzās uz priekšu un neapstājās, līdz abi sasniedza durvis, pa kurām bija izgājuši ārā. Viņš atslēdza tās ar savu atslēgu, kopā ar zēnu iegāja iekšā un pa tumšajiem gaiteņiem steidzās uz savu istabu.

Zēns noraudzījās, kā zinātnieks aizdara durvis; līdzk© Redlovs paskatījās apkārt, viņš žigli aizskrēja galdam otrā pusē.

—   Neskaries man klāt! — viņš iesaucās. — Pamēģini tikai! Vai tu atvedi mani šurp, lai atņemtu naudu?

440

Redlovs nosvieda zemē vēl dažus naudas gabalus. Zēns acumirklī metās tiem virsū ar visu augumu, it kā gribēdams paslēpt naudu no devēja, — kas zina, varbūt tās vilinošais izskats mudinās šo vīru dabūt to atpakaļ? — un tikai tad, kad zēns redzēja Redlovu apsēžamies krēslā pie lampas un iespiežam seju rokās, viņš zaglīgām kustībām sāka vākt naudas gabalus kopā. Kad tas bija izdarīts, zēns aizrāpās līdz kamīnam un, apsēdies lielajā krēslā pie uguns, izvilka no azotes dažas sadrupušas ēdiena paliekas un sāka tās košļāt; ēzdams viņš skatījās ugunī, tomēr laiku pa laikam uzmeta skatienu dūrē sažņaugtajiem naudas gabaliem.

1.1 _ 734

—       Tātad šis ir vienīgais līdzgaitnieks, kas man vēl palicis uz šīs zemes! — Redlovs noteica, lūkodamies uz zēnu ar augošu riebumu un bailēm.

Viņš nezināja, cik ilgi tā sēdējis, vērodams radījumu, kas viņu tā biedēja, — varbūt pusstundu, varbūt pusi nakts. Bet tad zēns pārtrauca ieilgušo klusumu un, brītiņu ieklausījies, pielēca kājās un metās pie durvīm.

—   Tur nāk tā sieviete! — viņš iesaucās.

Zinātnieks viņu apturēja tieši tajā brīdī, kad pie durvīm atskanēja klauvējiens.

—   Laid mani pie viņas, laid! — zēns pieprasīja.

—       Tagad ne! — atbildēja zinātnieks. — Paliec tepat! Sajā istabā neviens pašlaik nedrīkst ienākt — un iziet no tās arī ne. Kas tur ir?

—       Tā esmu es, seri — atsaucās Miilija. — Lūdzu ielaidiet mani, seri

—   Nē! Neparko! — attrauca Redlovs.

—       Mister Redlov, mister Redlov, es jūs lūdzu, ielaidiet manil

—        Kas noticis? — zinātnieks jautāja, t'urēdams zēnu aiz pleca.

—       Tam nabaga cilvēkam, pie kura jūs bijāt, ir kļuvis sliktāk, viņš izturas kā apmāts, un, lai es saku ko sacīdama, nekas nepalīdz. Viljama tēvs piepeši sācis izturēties kā bērns. Un pats Viljams pilnīgi pārvērties! Sis trieciens viņam laikam nāca pārāk pēkšņi, un es vairs nesaprotu, ko iesākt, — viņš ir kļuvis pavisam cits cilvēks! Ai, mister Redlov, lūdzu, palīdziet man, dodiet kādu padomu!

—   Nē! Nē! Nē!

—       Mister Redlov! Mīļo ser! Džordžs murgo kaut ko par to cilvēku, ko jūs tur sastapāt, un baiļojas, ka viņš gribot darīt sev galu!

—   Labāk lai dara nekā tuvojas man!

—        Un vēl viņš murgo, ka jūs to cilvēku pazīstot, ka tas kādreiz, pirms daudziem gadiem, bijis jūsu draugs un ka šis cilvēks esot tēvs kādam jūsu studentam … mana sirds jauš nelaimi… tam studentam, kurš te gulēja slims! Ko lai iesāk? Kur lai viņu meklē? Kā lai viņu glābj? Mis-

, ter Redlov, lūdzu, ak, lūdzu, dodiet man padomu! Palīdziet man!

Visu Šo laiku Redlovs cieši turēja zēnu, kas neprātīgi pūlējās izrauties, lai ielaistu atnācēju istabā.

—   Rēgi! Jūs, kas sodāt cilvēkus par necienīgām do-

māml — iekliedzās Redlovs, izmisumā lūkodamies apkārt. — Paraugieties uz manil Lai no manas dvēseles tumsības dzīlēm izlaužas nožēlas stars, kas tur vēl slēpjas, un lai parāda, cik liela ir mana nelaime! Ilgus gadus esmu mācījis, ka lietu pasaulē nav nekā lieka un neviens sīkums, neviens atoms nevar pazust, neatstādams tukšu laukumu varenajā Visumā. Tagad es zinu, ka tāpat ir ar labo un ļauno, ar laimi un bēdām, ar ciLvēku atmiņām! Žēlojiet mani! Atbrīvojiet mani no šī lāsta!

Vienīgā atbilde bija sievietes balss aiz durvīm: — Palīdziet man, palīdziet, laidiet mani iekšā! — un zēna pūles izrauties un nokļūt pie viņas.

— Mana ēna! Manu tumšo stundu rēgs! — Redlovs izmisis sauca. — Nāc atpakaļ un vajā mani kaut dienu un nakti, tikai ņem atpakaļ savu velti! Bet, ja tai jāpaliek pie manis, tad atbrīvo mani vismaz no briesmīgās varas, kas liek uzkraut šo nelaimi citiem! Gaisini manis nesto postu! Atstāj mani tumsā, bet atdod gaismu tiem, kam esmu to laupījis! No paša sākuma es centos saudzēt šo sievieti un no šī brīža nesperšu vairs ne soli ārā no istabas, miršu tepat, neviena neaprūpēts, un pie manis būs tikai šis radījums, kam es nespēju kaitēt, — tāpēc uzklausi manil

Joprojām vienīgā atbilde bija zēna elsas, laužoties projām no viņa, un sievietes saucieni, kas kļuva arvien skaļāki: — Palīdziet! Ielaidiet! Viņš reiz bija jūsu draugs — kur lai viņu meklē, kā lai viņu glābj? Visi ir tik ļoti pārvērtušies, un nav neviena, kas man palīdzētu… lūdzu, lūdzu, laidiet mani iekšā!

III NODAĻA

Velte zaudē spēku.

Naktsmelnas debesis joprojām pletās pār zemi. Līdzenumos, no kalnu virsotnēm un kuģu klājiem jūras vientulīgajos plašumos pie apvāršņa varēja saskatīt blāvu svītru — vāru solījumu, ka drīz ausīs gaisma, taču pagaidām šāds solījums vēl šķita tāls un nedrošs, un mēness cītīgi pūlējās izlauzties cauri naksnīgajiem mākoņiem.

Arī melnās ēnas Redlova dvēselē strauji mijās cita ar citu, blīvēdamās un aptumšodamas gaFsmu tās dziļumos,

tāpat kā naksnīgie mākoņi blīvējās priekšā mēnesim, tīdami zemi tumsas plīvurā. Tāpat kā naksnīgo mākoņu ēnas, tās brīžiem aizsedza, brīžiem atklāja neskaidras, tikko jaušamas ainas un, tāpat kā naksnīgie mākoņi, arvien aizslīdēja priekšā ikkatram īslaicīgi uzzibejušam gaismas staram, darīdamas tumsu vēl melnāku un biezāku nekā iepriekš.

Arā valdīja dziļš, svinīgs klusums, un senatnīgās ēku kopas ci]ņi, sienas un stūri noslēpumaini melnēja uz apsnigušās zemes, atkarībā no mēness spožuma brīžiem saplūstot ar balto apkārtni, brīžiem atdzīvojoties un iezīmējoties asāk. Iekšā, zinātnieka istabā, valdīja drūma puskrēsla, ko dziestošās lampas gaisma nespēja kliedēt; pēc klauvējieniem un saucieniem aiz durvīm bija iestājies baigs klusums, un vienīgi kamīna baltajos pelnos palaikam atskanēja pa klusam sprakstam, it kā ogles sacītu pēdējos atvadu sveicienus. Kamīna priekšā uz grīdas, cieši aizmidzis, gulēja mazais klaidonis. Zinātnieks kā pārakmeņojies sēdēja savā krēslā — viņš nebija pakustējies kopš tā brīža, kad aiz durvīm apklusa pēdējie saucieni.

Šai brīdī ieskanējās Ziemsvētku melodijas, ko viņš agrāk daudz reižu» bija dzirdējis. Sākumā viņš klausījās tajās tikpat vienaldzīgi kā iepriekš kapsētā, taču skaņas plūda cauri tumsai pie viņa tik maigi, klusināti un aizkustinoši, ka pēc brītiņa Redlovs piecēlās un izstiepa rokas, it kā viņam tuvotos kāds draugs, kuru viņš drīkstētu skart ar savu vientuļo roku, nenodarot tam ļaunumu. Saspringtie vaibsti zinātnieka sejā mazliet atslāba un neziņas izteiksme pagaisa; viņam pārskrēja vieglas tirpas un acis pieplūda asarām; aizsedzis tās ar plaukstām, Redlovs zemu nolieca galvu.

Atmiņas par bēdām, pārestībām un raizēm nebija atgriezušās pie viņa, un viņš zināja, ka tas nav noticis — viņam nebija ne ticības, ne mazāko cerību, ka tā varētu būt. Tomēr kaut kāda pusapjausta, neskaidra pārvērtība dvēselē ļāva viņam atkal izbaudīt tālīnās mūzikas slēpto burvību. Un, kaut arī tas bija tikai skumjš atgādinājums par zaudēto, Redlovs kaismīgi pateicās debesīm.

Kad izgaisa un apklusa pēdējais akords, viņš pacēla galvu, cenzdamies saklausīt gaisā aizejošās atbalsis. Viņam pretī, tieši aiz zemē guļošā zēna, kluss un nekustīgs stāvēja rēgs un cieši raudzījās viņā.

Tas izskatījās tikpat baigs kā agrāk, taču nelikās vairs tik nepielūdzams un nežēlīgs — vismaz zinātniekam tā šķita, un viņš drebēdams ar cerību lūkojās savā dubultniekā. Taču viesis nebija viens — savā rēgainajā rokā tas turēja kāda cita plaukstu.

Kas bija šis līdznācējs? Vai tiešām tas bija Millijas stāvs viņam blakām, vai varbūt iikai viņas ēna un atspulgs? Rāmā galva, kā allaž, bija viegli noliekta lejup, un šķita, ka viņa ar žēlumu noraugās uz guļošo zēnu. Viņas seju apstaroja gaišs mirdzums, taču rēgu tas neskāra — bezkrāsains un tumšs, kā vienmēr, tas stāvēja sievietei cieši blakām.

—   Rēgs! — zinātnieks iesaucās, jauna satraukuma pārņemts. — Attiecībā uz viņu es ne reizes neesmu ļāvies stūrgalvībai vai pašpārliecībai! Ak, neved viņu šurp! Aiztaupi man šo postu!

—  Tā ir tikai ēna, — atbildēja rēgs. — Kad atausīs rīts, tev pašam jāuzmeklē viņa, kuras atspulgu esmu atvedis pie tevis.

—  Vai tāds ir nepielūdzamā likteņa lēmums? — iesaucās zinātnieks.

—  Jā, — atbildēja rēgs.

—   Iznīcināt viņas mieru, viņas labestību, padarīt viņu tādu, kāds esmu es pats un kādus esmu darījis citus?

—  Es teicu: uzmeklē viņu! — atkārtoja rēgs. — Neko citu es neesmu teicis.

—   Bet pasaki, — Redlovs iesaucās, tverdams cerību, kas šķita paspīdējusi šajos vārdos, — vai es varu vērst par labu to, ko esmu izdarījis?

—   Nē, — atbildēja rēgs.

—  Es neprasu, lai tu pārvērt mani, — sacīja Redlovs. — No visa, ko esmu zaudējis, es atteicos labprātīgi. Bet tiem, kuriem es nodevu tālāk tavu liktenīgo velti, tiem, kuri to nekad nav meklējuši, tiem, kuri nezinādami un nebrīdināti uzvēla sev plecos šo lāstu, ko nespēj vairs nokratīt, — vai tiem es nekādi nevaru palīdzēt?

—   Nekādi, — atteica rēgs.

—  Ja to nevaru es, varbūt var kāds cits?

Brīdi rēgs stāvēja kā statuja un raudzījās Redlovā, tad straujļ pagrieza galvu un uzlūkoja līdzās stāvošo ēnu.

—  A! Vai to var viņa? — iesaucās Redlovs, nenovērsdams acis no parādības.

Rēgs atlaida roku, ko līdz šim bija turējis savā plaukstā, un rāmi pacēla to, itin kā atvadīdamies no savas līdznācējas. Ēnainais stāvs, nekustoties un nemainot pozu, sāka slīdēt projām un izgaist.

—   Pagaidi! — Redlovs iesaucās ar tādu kaismi, kas vairāk par vārdiem pauda viņa satraukumu. — Vēl vienu mirkli! Apžēlojies! Es zinu, ka pirms brīža ar mani notika pārmaiņa — tad, kad tālumā skanēja mūzika. Saki — vai esmu zaudējis burvju varu, kas darītu viņai jaunu? Vai drīkstu bez bailēm tuvoties viņai? Ai, liec, lai viņa dod man kādu zīmi, kas ļautu cerēt!

Rēgs lūkojās uz aizslīdošo ēnu tāpat kā Redlovs; uz zinātnieku viņš neskatījās un neatbildēja ne vārda.

—   Pasaki kaut vai tik daudz — vai šī sieviete zina, ka viņai tagad piemīt spējas izlabot to, ko esmu izpostījis?

—   Nē, — atbildēja rēgs.

—  Vai viņa ir apveltīta šīm spējām, pašai nezinot?

—   Uzmeklē viņu! — rēgs sacija vēlreiz. Sievietes ēna lēni pazuda skatienam.

Viņi atkal atradās vaigu vaigā viens pret otru un raudzījās viens otrā tikpat cieši un baismi kā toreiz, kad zinātnieks saņēma ļauno velti; pie rēga kājām uz grīdas joprojām mierīgi gulēja aizmigušais zēns.

—   Briesmīgais skolotāj, — sacīja zinātnieks, kā lūgšanā noslīgdams rēga priekšā uz ceļgala, — tu, kas noliedzi mani, tomēr ieradies vēlreiz pie manis un es esmu gatavs ticēt, ka šī otrreizējā atnākšana un tavi atmaignišie vaibsti sola man kādu cerību stariņu), es tev paklausīšu netaujādams un lūgšu Dievu, lai tas sauciens, ko es savās sirdssāpēs raidīju debesīm, tiktu uzklausīts un lai tiktu glābti tie, kurus esmu pazudinājis un kuriem cilvēka prāts vairs palīdzēt nespēj. Taču ir vēl kaut kas, ko es gribētu zināt…

—  Tu runā par to, kas tur guļ, — rēgs viņu pārtrauca, norādīdams uz zēnu.

—   Jā, — atbildēja zinātnieks. — Tu jau zini, ko gribu vaicāt. Kādēļ mana vara nav iedarbojusies vienīgi uz šo zēnu, un kādēļ, kādēļ es viņa domās novēroju baismīgu līdzību ar savējām?

—   Sis tē, — sacīja rēgs, norādīdams uz zēnu, — ir visspilgtākais piemērs tam, kas notiek ar cilvēku, kad tam nav nekādu atmiņu — tādu atmiņu, no kādām atteicies tu. Sī radījuma dvēsele ir slēgta maigām jūtām, kuras veidojas no atmiņām par bēdām, pārestībām un raizēm, jo šis nožēlojamais klaidonis jau kopš dzimšanas ir dzīvojis sliktāk nekā mežazvērs ur. nav pazinis nevienu cilvēcisku saskarsmi, kas iedēstītu viņa nocietinātajā sirdi šādu atmiņu graudiņu. Si visu pamestā radījuma dvēselē valda neauglīgs tuksnesis. Tāds pats tuksnesis valda cilvēkā, kurš zaudējis to, no kā atteicies tu. Posts tādam cilvēkam! Un desmitkārtīgs posts tautai, kuras vidū dzīvo simti un tūkstoši tādu briesmoņu kā šis!

Redlovs klausījās, sarāvies aiz šausmām.

—   Ikviens no viņiem, — turpināja rēgs, — ikviens bez izņēmuma sēj sēklu, ko spiesta pjaut visa cilvēku cilts. No ikvienas jaunuma sēklas, kas mājo šai zēnā, uzdīgs iznīcības lauks, kura ražu novāks un uzglabās citi, un šīs sēklas tiks sētas no jauna visās pasaules malās, līdz uzkrāsies tik daudz ļaunuma, ka tā pietiks jauniem grēku plūdiem. Atklāta un nesodīta slepkavība pilsētas ielā ir mazāks noziegums nekā vienaldzīga nevērība pret tādiem kā šis!

Rēgs stāvēja, raudzīdamies uz guļošo zēnu. Arī Redlovs paskatījās uz to ar agrāk neizjustu aizkustinājumu.

—   Ikviens tēvs, kuram dienas vai nakts gaitās garām staigā šādi nožēlojami klaidoņi, — rēgs teica, — ikviena māte no visu kārtu un aprindu mīlošajām mātēm šai zemē, ikviens cilvēks, kas atvadījies no bērnības, ir savā veidā atbildīgs par šo noziegumu. Nav pasaulē tādas zemes, kas būtu pasargāta no šī lāsta. Nav zemes virsū tādas ticības, kuru tas nezaimotu, nav zemes virsū tādas tautas, kuru tas neapkaunotu.

Sažņaudzis rokas, zinātnieks, bailēs un žēlumā drebēdams, paskatījās no aizmigušā zēna uz rēgu, kas stāvēja tam līdzās, rādīdams lejup.

—   Apskati viņu labi, — rēgs turpināja, — tas ir vispilnīgākais atspulgs tam, kāds tu gribēji būt. Tava ietekme šeit ir bezspēcīga, jo šī zēna dvēselē tu nevari izdzēst neko. Viņa domas ir «baismi līdzīgas» tavējām tāpēc, ka tu esi nolaidies līdz viņa nedabiskajam stāvoklim. Viņu ir radījusi cilvēku vienaldzība, tevi — cilvēku pašpārliecinātība. Debesu svētīgā iecere ir izpostīta abos gadījumos, un, nākdami no pretējiem garīgās pasaules poliem, jūs esat sastapušies vienā un tai pašā vietā.

Zinātnieks noliecās pār zēnu un, uzlūkodams to ar tādu )ašu līdzcietību, kādu tagad juta pret sevi, apsedza guošo un vairs neatrāvās no tā aiz riebuma vai vienaldzīgs.

Drīz tālā apvāršņa mala kļuva gaišāka, tumsa izklīda, spoža un sarkana uzlēca saule, dzidrajā gaisā iemirdzējās senatnīgās ēkas skursteņi un jumtgales, un pilsētas dūmi un garaiņi iezaigojās gluži kā zelta mākonis. Pat vecais saules pulkstenis savā ēnainajā kaktā, kur allaž riņķoja vējš ar vējam neraksturīgu pastāvību, nokratīja no savas vecās, neinteresantās sejas smalkās, naktī sabirušās sniegpārslas un palūkojās uz mazajām, baltajām vērpetēm, kas riņķoja tam visapkārt. Laikam rīts kaut kā, akli taustīdams ceļu, iekļuva arī aizmirstajās kapenēs, kuru saltajā miklumā slējās pa pusei zemē iegrimušas normāņu arkas, un mazliet atdzīvināja miegainos vīteņaugus gar to sienām; mazā, apbrīnojami trauslā pasaulīte, kas te dzīvoja savu dzīvi, itin kā lēni pamodās, vārgi apjauzdama, ka pienākusi jauna diena.

Teterbiju ģimene jau bija kājās un rosīgi uzsāka dienas darbus. Misters Teterbijs atdarīja veikala slēģus, pakāpeniski atsegdams skatloga dārgumus Jeruzālemes ēku acīm, kuras pret šiem vilinājumiem bija gluži vienaldzīgas. Ādolfs jau tik sen bija izgājis no mājām, ka drīzumā droši vien gatavojās pāriet pie «rīta evīzes». Pieci mazie Teterbiji, kuru desmit apaļās acis jau bija krietni piesarkušas no ziepju un berzes iedarbības, pašlaik virtuvē misis Teterbijas uzraudzībā cieta auksta ūdens mocības. Džonijs, kas alaž, kad vien Molohs bija prasīgā noskaņojumā (proti, vienmēr), tapa skubināts un bikstīts, lai tak ģērbjoties un pošoties veicīgāk, jau grīļodamies staigāja ar savu dārgo nastu turp un atpakaļ veikala priekšā; šodien viņa pārbaudījums bija lielāks nekā citkārt, jo Moloha svaram bija pievienojies vesels kalns adītu vilnas ietērpu aizsardzībai pret aukstumu, un bērns izskatījās gluži kā ieģērbts bruņutērpā, ko atbilstoši papildināja ķiverei līdzīga galvassega un zilas getras.

šim bērnam piemita kāda visai savdabīga īpatnība, proti, tam pastāvīgi nāca zobi. Vai tie nāca un neiznāca vai arī iznāca un pazuda — tas paliek noslēpums, bet, ja paļaujas uz misis Teterbijas teikto, tie bija nākuši tik daudz, ka vajadzētu pietikt veselai «Buļļamutes» krodziņa izkārtnei. Moloham allaž tika doti dažnedažādi priekšmeti smaganu masāžai, un pie vidukļa (tas ir, tūlīt zem pazodes) tam vienmēr karājās zobu gredzens, kas izmēru ziņā varēja . acensties ar jaunas mūķenes rožukroņi. Nažu spali, lietussargu rokturi, spieķu turekļi, visu ģimenes locekļu, bet it īpaši Džonija pirksti, muskatriekstu rīve, garozas, durvju rokturi un krāsns kruķa tīkami vēsais tvereklis — visi tie bija ierasti līdzekļi, kas bez izšķirības tika izmantoti bērna ciešanu atvieglošanai. Diez vai ir aprēķināms, cik elektrības šī nemitīgā berze radīja nedēļas laikā. Misis Teterbija allaž atkārtoja; «Zobiņš iznāks, un tad bērniņš būs tāds, kā vajag,» — tomēr zobiņš nekad galu galā neiznāca un bērniņš joprojām palika tāds, kā nevajag.

Mazo Teterbiju uzvešanās nedaudzu stundu laikā bija apbēdinoši mainījusies. Tik ļoti nebija pārvērtušies pat misters un misis Teterbiji. Agrāk šie bērni bija draudzīgs, labsirdīgs, paklausīgs pulciņš, kas kopīgi ēda savas trūcīgās maltītes (turklāt trūcīgas tās bija bieži), labprāt dalījās cits ar citu un prata no sirds priecāties pat par nelielu gaļas kumosiņu. Taču tagad tie plūcās ne vien ziepju un ūdens dēļ, bet arī brokastu dēļ, kuras vēl nema/ nebija pasniegtas, ikviens mazais Teterbijs vicināja dūres pret citiem mazajiem Teterbijiem, un pat Džonijs — pa cietīgais, izturīgais, uzticamais Džonijs pacēla roku pret māsiņul Jā gan. Misis Teterbija, kam tobrīd nejauši ga dījās iznākt pa durvīm, redzēja, kā viņš izraugās vismazāk aizsargāto vietu Moloha bruņutērpā un uzšauj mazajam dārgumiņam krietnu pliķi.

Misis Teterbija acumirkli ierāva Džoniju aiz apkakles istabā un ar uzviju atmaksāja tam par šo neģēlīgo uzbrukumu.

—   Ak, tu nekrietnais puika, mežoni tāds! — misis Teterbija sauca. — Kā tu tā varēji izdarīt?

—  Cik tad viņai ilgi nāks tie zobi? — Džonijs skaļi un dumpīgi cirta pretī. — Un cik ilgi viņa mani tramdīs? Nez kā tev pašai tas patiktu!

—  Ak kā man patiktu, ko? — misis Teterbija atkārtoja, atņemdama zēnam nonievāto nastu.

—  Jā, tieši tā! — atcirta Džonijs. — Nez kā tev pa tiktu? Nepatiktu vis! Tu manā vietā jau sen būtu aizbēgusi zaldātos! Un es arī aizbēgšu. Armijā vismaz nav jānoņemas ar bēbjiem!

Misters Teterbijs, nule ieradies notikuma vietā, nemetās vis pārmācīt dumpinieku, bet gan domīgi saberzēja zodu, itin ieinteresēti apsvērdams armijas dzīves priekšrocības.

—  Nu, ja tam puikam taisnība, tad es patiešām labprāt aizietu zaldātos, — noteica misis Teterbija, skatīdamās uz vīru, — jo man šajā mājā tikpat nav dzīves. Es esmu verdzene — Virdžīnijas verdzene, — šo spēcīgo salīdzinājumu misis Telerbijai laikam izraisīja kādas neskaidras atmiņas par ģimenes veikala nesekmīgo tabakas tirdzniecību. — Pa visu gadu man nav nevienas brīvas dienas un ne mazākā prieciņa! Dievs, stāvi tam bērnam klāt! — Misis Teterbija tik neiecietīgi sakratīja mazo, ka dievbijīgais izsauciens te likās pavisam neiederīgs. — Kas viņai atkal uznācis?

Nespēdama to noskaidrot un ar kratīšanu neko neizdibinādama, misis Teterbija nolika mazo atpakaļ šūpulī un, rokas sakrustojusi, pikti sāka ar kāju to šūpot.

—   Un ko tu te stāvi, Dolf? — pēc brīža viņa uzsauca vīram. — Kāpēc tu neko nedari?

—   Tāpēc, ka negribu, — atteica misters Teterbijs.

—  Es varbūt arī negribu, — atcirta misis Teterbija.

—   Bet es varu apzvērēt, ka pavisam noteikti negribu! — paziņoja misters Teterbijs.

Te uzliesmoja ķīviņš starp Džoniju un pieciem jaunākajiem brāļiem, kuri, klādami brokastgaldu, bija sākuši plēsties ap maizes klaipu un tagad dunkāja cits citu bez žēlastības; pats mazākais puišelis ar savam vecumam neparastu gudrību turējās ķildnieku biezokņa ārmalā un raustīja citus aiz kājām. Pašā cīņas karstumā visiem pa vidu iemetās misters un misis Teterbiji, izrādīdami tādu dedzību, it kā priecātos, ka beidzot atraduši kopīgu valodu; bez jebkādām agrākās iecietības pazīmēm viņi nodibināja kārtību un, noslānījuši visus bez izšķirības, atgriezās agrākajās vietās.

—   Būtu vismaz avīzi izlasījis, ja tikpat neko nedari, — teica misis Teterbija.

—   Kas tad tur ir ko lasīt? — īgni atmeta misters Teterbijs.

—   Kas? — pārvaicāja misis Teterbija. — Nu, policijas ziņas.

—   Tās mani neinteresē, — misters Teterbijs atbildēja. — Vai man nav vienalga, kas kuram izdarīts un kas to izdarījis?

—   Nu, tad pašnāvības, — ierosināja misis Teterbija.

—   Gar tām man nav nekādas daļas, — atteica vīrs.

—   Un visas dzimšanas, miršanas, laulības — vai ari gar tām tev nav daļas? — noprasīja misis Teterbija.

—    Manis pēc kaut no šodienas var neviens vairs nedzimt un .rīt visi mirt nost — mani tas neinteresē, kamēr nav pienākusi mana kārta, — atrūca misters Teterbijs. .— Un par laulībām, tur man tāpat viss skaidrs. Ar tiem priekiem esmu pietiekami pazīstams.

Spriežot pēc neapmierinātās sejas izteiksmes un izturēšanās, misis Teterbijas domas šai jautājumā bija tādas pašas, tomēr viņa negribēja atteikties no izdevibas pastrīdēties ar vīru.

—   Ak, šitā! Kā tad tas nu saskan? — misis Teterbija teica. — Pats sēž te aiz sava uzmeistarotā avīžu širmja un lasa bērniem priekšā veselām stundām.

—   Labāk saki — lasīja, — vīrs atmeta. — Vairs tu to nedzirdēsi. Esmu nācis pie prāta.

—   Hal Ko tu neteiksi, pie prāta! — iesmējās misis Teterbija. — Varbūt tāpēc tu esi kļuvis labāks?

Sāds jautājums kaut kā nepatīkami atbalsojās mistera Teterbija apziņā. Viņš iegrima drūmās domās un vairākkārt pārvilka ar roku pār pieri.

—   Labāks! — misters Teterbijs nomurmināja. — Diezin vai kāds no mums ir kļuvis labāks — un laimīgāks jau nu arī ne! Labāks, ha!

Pagriezies pret aizslietni, viņš sāka vilkt pirkstu pār avīžu gabaliem, līdz atrada meklēto rindkopu.

—   Sis, cik atminu, mūsu ģimenē bija īpašā cieņā, — misters Teterbijs izklaidīgi un truli noteica, — bērniem klausoties bira asaras … un, ja gadījās kāda ķilda, tad vislabāk līdzēja vai nu stāsts par sarkankrūtīšiem mežā, vai šitas. «Skumjš stāsts par nabadzību. Vakar kāds neliela auguma vīrietis ar mazu bērniņu rokās un kopā ar veselu pulciņu noskrandušu bērnu vecumā no diviem līdz desmit gadiem, kas visi bija acīm redzami izbadējušies, stājās godātā miertiesneša priekšā un teica sekojošu runu …» Ha! Man tas neko neizsaka, — Teterbijs piemetināja. — Nesaprotu, kāds tam sakars ar mums!

—   Kāds viņš vecs un noplucis! — noteica misis Teterbija, vērodama vīru. — Kā cilvēks pēkšņi tā var pārvērsties! Ak vai, ak vai, tas nu bija pamatīgs upuris!

—   Kas bija upuris? — īdzīgi vaicāja vīrs.

Misis Teterbija tikai pakratīja galvu un, neko neatbildējusi, sāka tik sparīgi šūpot bērnu, ka sacēla ap sevi veselu vētru.

—   Ja tu domā, ka esi nesusi upuri, stādamās laulībā, cienītā kundze … — iesāka vīrs.

—  Taisni tā es domāju, — atcirta sieva.

—   …tad man jāsaka tā, — misters Teterbijs turpināja tikpat piktā un īdzīgā balsī kā sieva, — ka to lietu var skatīt no divām pusēm, un es drīzāk teiktu, ka upuri nesu es, un man ļoti žēl, ka šis upuris netika atraidīts.

—   Man arī žēl, Teterbij, no visas sirds žēl, tici man,— paziņoja viņa sieva. — Diez vai tev tā ir vairāk žēl nekā man, Teterbij.

—   Nesaprotu, ko es viņā varēju ieraudzīt, — nomurmināja sīkais vīrelis, — un, ja tiešām tur kaut kas bija, tagad nu gan vairs nav. Jau vakar, pēc ēšanas sēdēdams pie kamīna, es par to domāju. Resna, veca — skaties, kurp gribi, visapkārt labākas!

—   Viņš ir tik neizskatīgs, nekāda smalkuma, augumā sīks un jau sakumpis, pakausis arī drīz būs pliks, — murmināja misis Teterbija.

—   Nudien, es nebiju pie pilna prāta, šito precēdams, — murmināja misters Teterbijs.

—   Man laikam toreiz bija uznācis kaut kāds aptumsums. Nekā citādi es to nevaru izskaidrot, — noskaldīja misis Teterbija.

Sādā noskaņojumā viņi sēdās pie brokastgalda. Mazie Teterbiji nebija raduši uzskatīt šo maltīti par mierīgu pasākumu, bet par sava veida danci vai izlēkāšanos, kas savā ziņā atgādināja mežoņu rituālu ar nemitīgiem spiedzieniem un sviestmaižu vicināšanu; te klāt piederējās arī sarežģīti pārskrējieni no galda uz durvīm un ielu un atpakaļ, un lēkāšana pa lieveņa pakāpieniem. Sajā reizē Teterbiju bērnu cīkstēšanās ap kopējo piena krūzi, kas atradās uz galda, izraisīja tik skaļas un negantas kaislības, ka šis bēdīgais skats bija visīstākais zaims doktora Votsa piemiņai. Tikai tad, kad misis Teterbija izstūma visu bariņu ārā pa durvīm, iestājās īss atelpas brīdis, un arī tas beidzās, kad atklājās, ka Džonijs slepeni atgriezies istabā un aizgūtnēm dzer, steigā un alkatībā izgrūzdams pavisam nepievilcīgas skaņas.

—   Tie bērni mani vienreiz iedzīs kapā! — aizdzinusi vaininieku no galda, misis Teterbija novaidējās. — Un labāk arī būs, nudien, jo drīzāk, jo labāk!

—   Nabaga ļaudīm vispār nevajadzētu bērnus, — teica misters Teterbijs. — Mums tā kā tā no viņiem nav nekāda prieka.

Tobrīd viņš cēla pie lūpām tasi, ko sieva bija pikti pagrūdusi uz viņa pusi, un misis Teterbija cēla pie lūpām . savējo; te pēkšņi abi sastinga gluži kā pārakmeņojušies.

—   Eil Mamm! Tēt! — skaļi saukdams, istabā iemetās Džonijs. — Tur nāk misis Viljama!

Un, ja virs zemes jebkad bijis zēns, kas saudzīgāk par pieredzējušu aukli prastu izcelt no šūpuļa māsiņu, paucināt un nomierināt to ar mātes maigumu un, priekā starojot, doties ar savu auklējumu pastaigā, tad šis zēns bija Džonijs.

Misters Teterbijs nolika tasi atpakaļ uz galda; to pašu darīja arī misis Teterbija. Misis Teterbija paberzēja sev pieri, un to pašu darīja misters Teterbijs. Mistera Teterbija seja pamazām noskaidrojās un atplauka, un tāda pati pārmaiņa notika misis Teterbijas sejā.

—  Ak tētīt… lai Dievs man piedod, — misters Teterbijs pie sevis noteica. — Kādiem untumiem es te nupat padevos? Kas mums bija uznācis?

—   Kā es varēju būt pret viņu tik nejauka — pēc visa, ko vakarvakarā jutu un teicu? — iešņukstējās misis Teterbija un pacēla priekšauta stūri pie acīm.

—   Vai es patiešām esmu neglābjams mežonis, — prātoja misters Teterbijs, — jeb vai manī vēl palicis kaut kas no cilvēka? Sofij! Manu mazo sieviņ!

—   Dolf, mīļais! — iesaucās viņa sieva.

—   Man… man bija uznācis kaut kas tāds, —' sacīja misters Teterbijs, — ka es nemaz atcerēties negribu, Sofij!

—   Ak nē! Ar mani bija vēl daudz ļaunāk, Dolfl — nožēlas uzplūdā šņukstēja sieva.

—   Neuzņemies vainu, mana mīļā Sofij, — misters Te terbijs protestēja. — Es nekad sev nepiedošu. Es zinu, ka gandrīz vai salauzu tavu sirdi!

—   Nē, Dolf, nē! Vainīga biju es! Tikai es! — sauca misis Teterbija.

—   Nerunā tā, manu mazo sieviņ, — teica viņas vīrs. — Ar tik cēlsirdīgu izturēšanos tu padari manu sirdsapziņu vēl smagāku. Sofij, mana mīļā, tu nezini, ko es tobrīd domāju. Protams, es izturējos briesmīgi, bet klusībā es domāju, manu mazo sieviņ …

—   Nevajag, mīļo Dolf, nevajag! Nerunā tā! — sauca sieva.

—   Sofij, — sacīja misters Teterbijs, — man tas jāpasaka. Es nevarēšu dzīvot ar tīru sirdsapziņu, ja to nepateikšu. Manu mazo sieviņ …

—   Misis Viljama jau pavisam tuvu! — no sliekšņa uzsauca Džonijs.

—   Manu mazo sieviņ, — misters Teterbijs izdvesa, ieķerdamies krēsla malās, — es prātoju, kā esmu varējis tevī iemīlēties… aizmirsu mūsu dārgos bērnus, ko tu man esi dāvājusi, un piktojos, ka tu neesi tik tieva, kā man patiktos. Es … es ne bridi neiedomājos to, cik daudz rūpju tev bijis manis un mūsu visu dēļ, un tās tak visas tev būtu aiztaupītas, ja tu dzīvotu ar citu vīru, kam dzīvē labāk veicies (un tādu atrast, nudien, nav grūti!), es dusmojos, ka tu esi drusku novecojusi šajos grūtajos gados, ko tu man darīji gaišākus. Vai tu vari tam ticēt, manu mazo sieviņ? Es, jāteic godīgi, nevaru!

Misis Teterbija, reizē smiedamās un raudādama, saņēma vīra seju abās plaukstās un brītiņu palika tā stāvam.

—   Ai, Dolf! — viņa iesaucās. — Es esmu ļoti priecīga, ka tu tā domāji, es par to esmu tev ļoti pateicīga! Jo es pati tobrīd domāju, ka tu esi neizskatīgs, Dolf, un tāds jau tu tiešām esi, mīļais, un citādu es nemaz negribu — paliec tāds līdz pat tam brīdim, kad ar savu krietno roku aizspiedīsi man acis! Es domāju, ka tu esi mazs, un tāds tu patiešām esi, un citādu es negribu, jo tu esi mans vīrs, un es tevi mīlu. Es domāju, ka tu sāc salīkt, un tā tas tiešām ir, tāpēc atspiedies pret mani, un es tevi balstīšu visiem spēkiem. Es domāju, ka tev nav nekāda smalkuma, bet tev ir taisni tas smalkums, kas vajadžīgs ģimenes tēvam, lai zem tava jumta visi justos labi; un nekur pasaulē nav tik labi, un lai Dievs svētī mūsu mājvietu un visus, kas te dzīvo, Dolf!

—   Urā! Re, kur misis Viljama! — iesaucās Džonijs.

Jā, tā patiešām bija viņa, un viņai līdzi istabā sabira

visi Teterblju bērni, kas skūpstīja viņu, skūpstīja cits citu, skūpstīja mazo māšeli, tēvu un māti un tad saskrēja aplī ap viešņu un sāka lēkāt līksmā dejā.

Misters un misis Teterbiji viesmīlībā neatpalika no savām atvasēm. Atnācēja sagādāja viņiem tādu pašu prieku kā bērniem, un viņi steidzās tai pretī, skūpstīja tai rokas, neatkāpās ne soli un nespēja vien apslāpēt pāri plūstošo prieku. Millija ienāca ģimenes vidū kā labestības, sirsnības, gādības, mīlestības un mājīguma iemiesojums.

—   Kas tad nu! Vai jūs patiešām tā priecājaties, redzot mani šai jaukajā Ziemsvētku rītā? — patīkami pārsteigta, Millija sasita plaukstas. — Ai, cik tas ir brīnišķīgi!

Bērni atkal sāka sajūsmā klaigāt, skūpstīties, spiesties viņai klāt, un drīz Millija atradās tādā laimes, mīlestības, prieka un suminājumu ielenkumā no visām pusēm, ka tik tikko spēja to izturēt.

—      Ak vai! — viņa iesaucās. — Jūs mani piespiedāt apraudāties aiz prieka! Ar ko es esmu to nopelnījusi? Ko es tādu esmu izdarījusi, lai mani tā mīlētu?

—   Bet kā lai jūs nemīl! — iesaucās misters Teterbijs.

—   Kā lai jūs nemīl! — iesaucās misis Teterbija.

—   Kā lai jūs nemīl! — līksmā korī piebalsoja bērni. Un atkal tie sāka jautrā pulkā dejot ap viņu, ķērās viņai klāt, spieda savas sārtās sejiņas viņas drānās, skūpstīja un glāstīja kleitas krokas un nekādi negribēja rimties.

—  Tādu aizkustinājumu kā šorīt es vēl neesmu piedzīvojusi, — teica Millija, nosusinādama acis. — Tiklīdz spēšu parunāt, tūlīt jums izstāstīšu. Tikko uzlēca saule, pie manis ieradās misters Redlovs un tik sirsnīgi lūdza mani nākt viņam līdzi, it kā es būtu viņa miesīgā meita, un doties kopā ar viņu uz turieni, kur guļ Viljama slimais brālis Džordžs. Visu ceju viņš bija tik laipns un domīgi kluss un izturējās pret mani ar tādām cerībām un uzticību, ka es apraudājos aiz prieka. Aizgājuši tur, mēs sastapām kādu sievieti (šķiet, viņu kāds bija piekāvis un savainojis), kura satvēra mani aiz rokas un svētīja mani.

—   Un pareizi darīja, — piemetināja misters Teterbijs. Misis Teterbija tūdaļ pievienojās šai atziņai. To pašu skaļi apstiprināja bērni.

—   Bet tas vēl nav viss, — sacīja Millija. — Kad mēs uzkāpām augšā un iegājām istabā, slimais, kas ilgu laiku bija atradies neizprotamu un neuzveicamu murgu varā, piecēlās gultā sēdus, apraudājās, izstiepa rokas pret mani un teica, ka esot izniekojis savu dzīvi, bet tagad patiesi nožēlojot bijušo un skumstot par to, un viņš skaidri atcerējās visu savu pagātni, it kā zvīņas būtu nokritušas no acīm, un teica, lai es izlūdzoties viņa nabaga tēva piedošanu un svētību un lai noskaitot lūgšanu pie viņa gultas. Un, kad es to darīju, misters Redlovs man pievienojās un lūdza tik dedzīgi, un pēc tam tik ļoti pateicās man un pateicās debesīm, ka mana sirds jūtu pārpilnībā vai lūza, un es laikam būtu ļāvusi vaļu asarām, ja vien slimais nebūtu lūdzis mani pasēdēt pie viņa gultas… tas, protams, lika man saņemties. Tad viņš satvēra manu roku un turēja to, līdz iemiga, un pat tad, kad es gribēju celties un nākt šurp (jo misters Redlovs mani ļoti lūdza to darīt), viņš negribēja atlaist manu roku, tā ka manā vietā vajadzēja apsēsties citam un «likties, ka viņa roka ir manējā. Ak vai, ak vai! — Millija šņukstēja. — Es esmu tik laimīga par to un tik bezgala pateicīga!

Kamēr viņa to stāstīja, nemanot bija ienācis Redlovs, brīdi pavērojis laimīgo pulciņu ar Milliju vidū un klusām uzkāpis pa kāpnēm augšstāvā. Tagad viņš atkal parādījās uz kāpnēm un palika tur stāvam, bet viņam garām lejā noskrēja jaunais students.

—   Mana labā aukle, krietnākā un laipnākā būtne pasaulē! — viņš iesaucās, nokrizdams ceļos Millijas priekšā un satverdams viņas roku. — Piedodiet manu cietsirdību un nepateicību!

—   Ak tētīt, vēl viens tāds pats! — Millija nevainīgā vaļsirdībā iesaucās. — Ak tētīt, vēl viens mani slavē! Ko tad nu lai es iesāku?

Viņa to pateica tik dabiski un vienkārši un, aizsegusi acis ar rokām, tik neviltoti apraudājās aiz laimes, ka šis skats bija reizē aizkustinošs un pacilājošs.

—   Es nebiju pie skaidras saprašanas! — students teica. — Pats nesaprotu, ko tas nozīmē… varbūt kāds neparasts slimības iespaids… es vienkārši biju jucis. Bet tagad esmu atguvies. Pat šobrīd runādams jūtu, ka atspirgstu arvien vairāk. Es dzirdēju, ka bērni sauc jūsu vārdu, un tajā pašā brīdī kaut kāds tumšs mākonis it kā izgaisa man no acu priekšas. Ai, neraudiet! Mīļā Millij, ja jūs spētu ielūkoties manā sirdī un redzētu, cik tā pilna sirsnības, cieņas un pateicības, jūs neļautu man skatīties, kā jūs raudat! Tas man ir briesmīgs pārmetums!

—   Nē, nē, — Millija iebilda. — tā nav! Tā tas patiesi nav. Es raudu aiz prieka. Es brīnos, ka jūs lūdzat man piedošanu par tādiem sīkumiem, un tomēr tas ir tik patīkami!

—   Vai jūs atnāksiet atkal pie manis? Vai pabeigsiet šūt jaunos aizkarus?

—   Nē, — atbildēja Millija, papurinādama galvu un noslaucīdama asaras. — Tagad jums vairs nav vajadzīga mana palīdzība un mans šuveklis.

—   Kāpēc jūs tā runājat — vai tomēr nevarat man piedot?

Millija paaicināja studentu sānis un iečukstēja viņam ausī:

—  Jums ir pienākusi ziņa no mājām, mister Edmund.

—   Ziņa? Kā tad tā?

—   Vai nu tāpēc, ka jūs nerakstījāt, kamēr bijāt ļoti slims, vai arī tāpēc, ka jūsu rokraksts tūlīt pēc slimības bija mazliet mainījies, kāds acīmredzot nojauta patiesību. Bet tas jau nav svarīgi… Ceru, ka tagad esat pietiekami atlabis un nekāda jauna ziņa jutns nenodarīs pāri, ja vien tā nav bēdu ziņa.

—   Protams!

—   Kāds brauc pie jums ciemos! — Millija pavēstīja.

—   Mana māte? — vaicāja students, neviļus paskatīdamies uz Redlovu, kas bija nokāpis lejā pa kāpnēm.

—  Cst! Nē, — atbildēja Millija.

—   Neviens cits tas nevar būt.

—   Ak tā? — Millija atjautāja. — Vai jūs par to esat tik drošs?

—   Tā taču nevar būt… — pabeigt viņam neizdevās, jo Millija uzlika plaukstu uz viņa lūpām.

—   Var gan būti — viņa teica. — Jaunā dāma (viņa ir gandrīz tāda pati kā portretā, tikai vēl skaistāka) vairs nespēja rast mieru, iekams nebija uzzinājusi patiesību, un vakar kopā ar kalponi ieradās šeit. Tā kā jūs vienmēr sūtījāt vēstules no koledžas, viņa devās tieši uz turieni, un es viņu sastapu šorīt jau pirms tikšanās ar misteru Redlovu … Un arī viņai es patīku! — iesaucās Millija. — Ak tētīt, tātad vēl par vienu vairāk!

—   Šorīt? Kur viņa pašlaik ir?

—   Pašlaik viņa sēž manā namiņā, — Millija pačukstēja jauneklim pie pašas auss, — un gaida jūs.

Paspiedis krietnajai sievietei roku, students gribēja mesties ārā pa durvīm, bet viņa to apturēja.

—   Misters Redlovs ir ļoti pārvērties — viņš šorīt man teica, ka esot zaudējis atmiņu. Centīsimies visi pret viņu būt ļoti uzmanīgi, jo tas viņam ir ļoti svarīgi.

Jaunā cilvēka skatiens liecināja, ka šie vārdi nav sacīti veltīgi, un, iedams ārā garām zinātniekam, viņš uzmanīgi palūkojās uz to un godbijīgi paklanījās.

Redlovs atbildēja ar to pašu, un šai pieklājības izpausmē jautās pat tāda kā pazemība; zinātnieka skatiens pavadīja jauno cilvēku līdz pat durvīm. Tad viņš atspieda galvu rokā, it kā gribēdams atmodināt sevī kaut ko zudušu. Taču tas bija izgaisis.

Pārmaiņa, kas bija notikusi ar viņu, klausoties mūziku pirms rēga pēdējās parādīšanās, izpaudās tā, ka tagad viņš patiesi izjuta, cik daudz ir zaudējis, un spēja bēdāties par savu pašreizējo dvēseles stāvokli, spēja skaidri salīdzināt to ar visu apkārtējo dabiskajām izjūtām. Tas atdzīvināja viņa interesi par apkārtējiem un modināja viņā biklu, pazemīgu apjautu par savu nelaimi; līdzīgas izjūtas palaikam mostas cilvēkos, kuru garīgās spējas ar gadiem vājinās, taču sirds nenocietinās un vecuma nevarība neiet rokrokā ar īgnumu.

Redlovs juta, ka, izpērkot un novēršot — ar Millijas palīdzību — savu nodarīto ļaunumu un pēc iespējas ilgāk uzturoties tās tuvumā, šī pārmaiņa viņā nostiprinās arvien jūtamāk. Sī iemesla dēļ, kā arī tādēļ, ka Millijas klātbūtne modināja viņā aizvien vairāk maiguma (kaut arī citas cerības nedeva), Redlovs jutās pilnīgi atkarīgs no viņas — šī sieviete bija viņam kļuvusi par atbalstu nelaimē.

Un, kad Millija vaicāja, vai tagad nevajadzētu doties mājās pie viņas vīra un vecā tēva, zinātnieks tūdaļ piekrita — jo vairāk tāpēc, ka viņu pašu māca bažas par tiem, — paņēma Milliju zem rokas un kopā ar viņu devās projām; turklāt nepavisam nelikās, ka viņš ir gudrs un skolots vīrs, kam pieejami zinātnes noslēpumi, bet viņa — vienkārša, neizglītota sieviete; drīzāk varēja domāt, ka lomas ir mainītas un viņa zina visu, bet viņš nezina neko.

Izejot no mājas, Redlovs redzēja, kā bērni atkal saskrien ap Milliju un pieglaužas viņai, dzirdēja, kā tie jautri un laimīgi smejas, redzēja visapkārt to sejiņas, kas »iedēja kā puķes, noskatījās, kā to vecāki, atkal atplaukuši sirsnībā un priekā par savu dzīvi, ieelpoja šī trūcīgā mitekļa vienkāršo gaisotni, baudīdams tajā atgriezušos mieru, iedomājās vēlreiz par postu, ko bija tam uzsūtījis un, ja nebūtu Millijas, izplatītu arvien tālāk; un tāpēc varbūt nav jābrīnās, ka viņš padevīgi gāja šai sievietei blakām, turēdamies pēc iespējas tuvāk viņas maigajam stāvam.

Kad viņi ieradās pārziņa namiņā, vecais vīrs sēdēja savā krēslā pie kamīna, pievērsis skatienu grīdai, un viņa dēls stāvēja kamīna otrā pusē, raudzīdamies uz tēvu. Līdzko durvīs parādījās Millija, abi satrūkās, pagriezās pret ienācēju un viņu sejas gaiši iemirdzējās.

—  Ak vai, vai, vai, arī viņi priecājas, mani redzot, tāpat kā pārējie! — iesaucās Millija, apstādamās un sajūsmā sasizdama plaukstas. — Vēl divi tādi paši!

Priecājās, viņu redzot? Nē, prieks nav īstais vārds. Millija iekrita vīra plati izplestajās rokās, un izskatījās, ka viņš labprāt sievu tā turētu, piespiestu plecam, visu neilgo ziemas dienu. Taču vecais vīrs ar to nebija mierā. Arī viņš gaidot izpleta rokas un nākamajā brīdī apskava Milliju ar tādu pašu sirsnību.

—      Kur tad mana Pelīte tik ilgi bija palikusi? — vecais virs taujāja. — Nevarēju vien sagaidīt! Es redzu, ka nekādi nevaru iztikt bez Pelītes. Es… kur ir mans dēls Viljams? Es laikam biju aizsapņojies, Viljam.

—   Es saku taisni to pašu, tēv, — atsaucās viņa dēls. — Arī es laikam redzēju kaut kādu nelabu sapni… Kā tu jūties, tēv? Vai esi vesels?

—   Stiprs un dūšīgs, manu zēn, — atbildēja vecais vīrs.

Patīkami bija redzēt, kā misters Viljams paspiež tēvam

roku, paplikšķina tam pa plecu un ar delnu saudzīgi paberzē tā_ muguru, it kā nevarētu vien izdomāt, kā vēl lai izrāda tēvam uzmanību.

—   Kas tu esi par varenu vīru, tēv! Kā tu, tēv, jūties? Vai patiešām labi? — pārjautāja Viljams, vēlreiz paspiezdams vecā vīra roku, vēlreiz paplikšķinādams un saudzīgi paberzēdams tā muguru.

—   Esmu tik spirgts un vesels kā nekad, manu zēn!

—   Kas tu esi par varenu vīru, tēvi Bet to es vienmēr esmu teicis, — misters Viljams pacilāti paziņoja. — Kad es iedomājos, ko tikai mans tēvs nav pārcietis, kādus likteņa pavērsienus un untumus izbaudījis, kādas bēdas un raizes iepazinis savā garajā mūžā, tā ka galva pa tiem daudziem gadiem gluži nosirmojusi, — tad man šķiet, ka mēs nemaz nespējam viņu pietiekami godināt un'pienācīgi atvieglot viņam vecumdienas! Kā tu jūties, tēv? Vai patiešām pavisam labi?

Misters Viljams laikam nekad nerimtos atkārtot savu jautājumu, vēl un vēlreiz spiest tēvam roku, plikšķināt un berzēt, ja vecais vīrs nebūtu ieraudzījis zinātnieku, ko līdz šim nebija pamanījis.

—   Es izlūdzos jūsu piedošanu, mister Redlov, — sacīja Filips, — bet es nezināju, ka jūs esat te, ser, citādi nebūtu tik vaļīgi uzvedies. Kad es jūs tā redzu šeit Ziemsvētku rītā, mister Redlov, man prātā nāk tās dienas, kad jūs pats bijāt students un mācījāties tik centīgi, ka pat ap Ziemsvētku laiku to vien darījāt kā sēdējāt mūsu bibliotēkā. Ha, ha! Esmu pietiekami vecs, lai to atcerētos, un atceros pavisam labi, nudien, kaut arī man jau astoņdesmit septiņi. Taisni tad, kad jūs aizbraucāt no šejienes, nomira mana nabaga sieva. Vai jūs atceraties manu nabaga sievu, mister Redlov?

—  Jā, — atbildēja zinātnieks.

—   Jā, — vecais vīrs atkārtoja. — Lāga dvēsele bija. Atminos, vienreiz Ziemsvētku rītā jūs atnācāt šurp kopā ar kādu jaunu dāmu… lūdzu piedošanu, rfiister Redlov,

bet vai tā nebija jūsu māsa, kam jūs bijāt sirsnīgi pieķēries?

Zinātnieks paskatījās uz Filipu un papurināja galvu.

—  Masa rnan bija, — viņš izklaidīgi noteica. Vairāk neko viņš neatcerējās.

—   Kādā Ziemsvētku rītā, — vecais vīrs turpināja,

—  kad jūs kopā ar viņu atnācāt šurp … toreiz sāka snigt, un mana sieva aicināja jauno dāmu ienākt un pasēdēt pie kamīna — tas Ziemsvētku dienā vienmēr tika iekurts lielajā zālē, kas agrāk, pirms mūsu desmit krietnie kungi ieveda citu kārtību, kalpoja mums par ēdamistabu. Es arī biju tur, un es atceros, kā sabikstīju uguni, lai jaunā dāma varētu apsildīt savas jaukās kājiņas; un tad viņa skaļi izlasīja uzrakstu uz rakstu ruļļa zem tā portreta: «Kungs, uzturi man atmiņu!». Abas ar manu sievu viņas sāka to pārspriest, un tagad, rau, interesanti atcerēties, ka abas teica vienu un to pašu: tā esot ļoti laba lūgšana, un, ja viņām būtu lemts mirt agri (bet tak tobrīd ne domāt nevarēja, ka tā patiešām notiks), tad viņas šādi lūgtos par visiem tiem, kuri viņām mīļi. «Par savu brāli,» saka tā jaunā dāma. «Par savu vīru,» saka mana nabaga sieva. «Kungs, uzturi viņam atmiņu un neļauj mani aizmirst!»

Pār Redlova vaigiem noritēja asaras — tik rūgtas un mokošas, kādas viņš nekad mūžā nebija lējis. Filips, pilnībā nodevies atmiņām, to neievēroja un neredzēja arī Millijas raižpilnos mājienus, ka šo stāstu nevajadzētu turpināt.

—  Filip! — sacīja Redlovs, uzlikdams roku viņam uz pleca. — Es esmu nelaimes piemeklēts cilvēks, ko smagi, kaut arī pelnīti, skārusi likteņa roka. Es nespēju sekot jūsu stāstam — mana atmiņa ir zudusi.

—   Žēlīgā debess! — vecais vīrs iesaucās.

—  Esmu zaudējis jebkādas atmiņas par bēdām, pārestībām un raizēm, — teica zinātnieks, — un reizē ar tām zaudējis visu, ko cilvēks var atcerēties!

Redzot, kāds žēlums par dzirdēto pārņēma veco Filipu, cik saudzīgi tas piebīdija Redlovam savu lielo krēslu un apsēdināja viņu tajā, un ar kādu sāpīgu līdzcietību no, raudzījās viņā, uzzinājis par lielo zaudējumu, kaut vai daļēji kļuva nojaušams, cik dārgas šādas atmiņas ir sirmā vecumā.

Piepeši istabā iemetās noskrandušais zēns un pieskrēja pie Millijas.

—       Tur ir tas vīrs, — viņš iesaucās, — tur, otrā istabā. Es viņu negribu!

—   Par ko viņš runā? — jautāja misters Viljams.

—  Cst! — Millija pačukstēja.

Paklausīdami viņas mājienam, misters Viljams kopā ar tēvu neuzkrītoši izgāja no istabas. Redlovs, to pat nepamanījis, ar žestu aicināja zēnu pienākt tuvāk.

—       Man labāk patīk šitā sieviete, — zēns atbildēja, ieķerdamies Millijas svārkos.

—        Protams, kā tad citādi, — teica Redlovs ar tikko jaušamu smaidu. — Bet tev nav jābaidās nākt man tuvāk. Es esmu labsirdīgāks nekā agrāk. It sevišķi pret tevi, nabaga bērns!

Zēns vēl brīdi vilcinājās, taču pamazām padevās Millijas skubinājumiem un, piegājis Redlovam klāt, pat apsēdās pie viņa kājām. Raudzīdamies mazajā klaidonī ar līdzcietības pilnu, saprotošu skatienu, Redlovs uzlika vienu roku tam uz pleca un otru izstiepa pretī Millijai. Sieviete noliecās, lai varētu ieskatīties viņam sejā, un pēc neilgā klusuma brīža vaicāja:

—  Mister Redlov, vai es drīkstu ar jums parunāt?

—       Jā, — zinātnieks atbildēja, nenovērsdams skatienu no viņas. — Jūsu balss manās ausīs ir mūzika.

—  Vai drīkstu jums kaut ko vaicāt?

—   Ko vien vēlaties.

—       Vai jūs atceraties, ko es teicu, kad vakarvakarā klauvēju pie jūsu durvīm? Es runāju par kādu cilvēku, kas reiz bijis jūsu draugs un tagad atrodas par matu no bojāejas.

—       Jā. To es atceros, — zinātnieks, mazliet vilcinādamies, teica.

—  Vai jūs saprotat, par kādu cilvēku bija runa?

Cieši lūkodamies viņā, Redlovs noglauda zēna matus

un papurināja galvu.

—       Es drīz pēc tam uzmeklēju viņu, — Millija teica savā dzidrajā, maigajā balsī, ko vēl dzidrāku un maigāku šķita darām viņam pievērstais laipno acu skatiens. — Devos vēlreiz uz to pašu māju un ar Dieva palīgu atradu viņu. Atradu pēdējā brīdī. Mazliet vēlāk viņam neviens vairs nebūtu varējis palīdzēt.

Redlovs atvilka roku no zēna galvas un, uzlicis plaukstu uz Millijas rokas, kuras biklais, bet izjustais satvēriens atstāja uz viņu tikpat dziļu iespaidu kā balss un skatiens, lūkojās viņā vēl ciešāk.

—   Viņš ir mistera Edmunda tēvs, tā jaunā cilvēka tēvs, ko mēs nupat te redzējām. Viņa īstais vārds ir Longfords. Vai jūs atceraties šo vārdu?

—   Es atceros šo vārdu.

—   Un pašu cilvēku?

—   Nē, cilvēku neatceros. Vai viņš kādreiz nodarījis man pāri?

—  Jāl

—  Ak tā! Tad tas ir bezcerīgi… bezcerīgi.

Redlovs papurināja galvu un ar pirkstu galiem saudzīgi pabungoja viņai pa roku, itin kā mēmi lūgdamies līdzcietību.

—   Es vakarvakarā neaizgaju pie mistera Edmunda, — Millija teica. — Vai esat ar mieru uzklausīt mani tā, it kā visu atcerētos?

—  Es uzklausīšu ikvienu vārdu.

—   Neaizgāju gan tāpēc, ka tad vēl droši nezināju, vai tas cilvēks tiešām ir viņa tēvs, gan tāpēc, ka baidījos, vai šāda ziņa viņam pēc slimības neradīs nevēlamas sekas, ja tā izrādītos taisnība. Arī pēc tam, kad visu uzzināju, es tomēr negāju pie viņa, taču tam bija citi iemesli. Sis cilvēks krietni sen atstājis sievu un dēlu un savās mājās kļuvis svešinieks jau tolaik, kad dēls bija pavisam maziņš (viņš pats man to izstāstīja); viņš pametis un atstājis likteņa ziņā tos, kurus vajadzēja mīlēt un sargāt vairāk par visu pasaulē. Visus šos gadus viņš slīdējis arvien zemāk, līdz beidzot… — Millija aši piecēlās un izsteidzās pa durvīm, bet jau nākamajā brīdī atgriezās kopā ar nožēlojama izskata vīrieti, ko Redlovs bija redzējis iepriekšējā vakarā.

—  Vai jūs mani pazīstat? — vaicāja zinātnieks.

—   Es būtu priecīgs, ja varētu sacīt — nē, — svešais atbildēja, — kaut gan prieks ir tāds vārds, ko esmu atradinājies lietot.

Zinātnieks lūkojās ienācējā, kas nožēlojams un padevīgs stāvēja viņa priekšā, un veltīgi pūlējās atsaukt sevī kādu atmiņu dzirksti, līdz Millija atkal nostājās viņam blakām un noliekusies ieskatījās viņam acīs, piesaistīdama uzmanīgo skatienu sev.

—   Paskatieties, cik zemu viņš kritis, cik bezpalīdzīgs kļuvis! — viņa čukstus teica, pamādama ar roku uz ienācēju un nenovērsdama skatienu no zinātnieka sejas. — Ja jūs spētu atcerēties visu, kas saistās ar šo cilvēku, jūs taču noteikti pārņemtu žēlums, domājot, ka draugs, ko jūs kādreiz mīlējāt (šobrīd nav svarīgi, cik sen tas bija un kādas jūsu cerības viņš pievīla), nonācis līdz šādam stāvoklim.

—   Ceru, ka jā, — Redlovs atbildēja. — Droši vien tā būtu.

Viņa skatiens brīdi pakavējās pie durvīs stāvošā cilvēka, taču tūdaļ atgriezās pie Millijas, un viņš cieši lūkojās sievietē, kā gribēdams apgūt kādu nopietnu dzīves mācību, ko pauda katra viņas balss skaņa, katra dzirksts viņas acīs.

—   Es neesmu skolota kā jūs, — Millija teica. — Neesmu radusi domāt tā, kā to pastāvīgi darāt jūs. Tomēr vai drīkstu jums pateikt, kāpēc, manuprāt, ir labi atcerēties mums nodarītās pārestības?

—   Sakietl

—   Lai mēs varētu tās piedot.

—   Zēlo mani, augstā debess, — iesaucās Redlovs, paceldams acis augšup, — piedod, ka esmu atteicies no tās cēlās spējas, kas mums kopīga ar tevi!

—   Un, ja kādu dienu jūs atgūsiet atmiņu, kā mēs visi ceram un lūdzam, — sacīja Millija, — vai tā nebūs liela laime — atcerēties gan pārestību, gan piedošanu?

Redlovs atkal paskatījās uz cilvēku pie durvīm un atkal pievērsa savu uzmanīgo skatienu Millijai. Viņam šķita, ka no sievietes apskaidrotās sejas arī viņa dvēseles tumsā iespīdējis kāds gaismas stars.

—   Viņš nevar doties uz mājām, ko reiz pametis. Viņš arī nevēlas to darīt. Viņš zina, ka sagādātu tikai kaunu un raizes tiem, kurus tik cietsirdīgi reiz atstājis, un ka vislabāk viņš savu grēku izpirks, nekad vairs tiem nerādīdamies acīs. Ja viņam kaut kā uzmanīgi un neuzkrītoši iedotu pavisam nedaudz naudas, viņš varētu pārcelties uz citu, tālāku vietu, kur dzīvotu, nevienam nekaitēdams, un cik iespējams izpirktu to ļaunumu, ko darījis citiem. Viņa nelaimīgajai sievai un dēlam tas būtu vislielākais pakalpojums, ko var izdarīt viņu labākais draugs — turklāt viņiem nezinot —, un šim cilvēkam, kurš zaudējis savu labo vārdu, veselību un sirdsmieru, tas būtu pēdējais glābiņš.

Redlovs saņēma viņas seju plaukstās, noskūpstīja viņu uz pieres un teica: — Tas tiks izdarīts. Es uzticu to jums — rīkojieties bez kavēšanās un paturiet to noslēpumā, un šim cilvēkam pasakiet, ka es viņam piedotu, ja man būtu lemta laime zināt, kas jāpiedod.

Kad Millija piecēlās un pievērsa starojošo seju svešajam, jaudama saprast, ka viņas starpniecība bijusi veiksmīga, nožēlojamais panācās soli uz priekšu un, acis nepaceldams, uzrunāja Redlovu.

—   Jūs esat cēlsirdīgs cilvēks, — viņš teica, — tāds jūs vienmēr esat bijis … pat tagad, redzot, kāds esmu kļuvis, jūs cenšaties atvairīt domu, ka esmu saņēmis savu algu. Bet es to necenšos atvairīt, Redlov. Ticiet man, ja varat.

Zinātnieks ar rokas mājienu paaicināja Milliju tuvāk un, klausīdamies svešajā, raudzījās viņas sejā, it kā meklēdams tur kādu izskaidrojumu dzirdētajiem vārdiem.

—   Esmu kritis pārāk zemu, lai sacītu cildenas runas; pārāk labi atceros savu ceļu, lai lepotos jūsu priekšā ar vārdiem. Taču pirmo soli pretī bezdibenim es spēru todien, kad pievīlu jūs, un kopš tā laika esmu slīdējis lejup nemitīgi un nepārtraukti. Tas man jums jāpasaka.

Neatlaizdams Millijas roku, Redlovs pievērsa seju runātājam, un tajā atplaiksnījās skumjas. Turklāt arī tāda kā smeldzīgas pagātnes apjauta.

—   Ja es nebūtu spēris šo liktenīgo soli, mana dzīve, iespējams, būtu ievirzījusies pavisam citādi un varbūt es būtu pavisam cits cilvēks. Droši apgalvot es to nevaru. Iespējām un minējumiem vairs nav nozīmes. Jūsu māsa dus mūžīgā mierā, laimīgāka, nekā būtu kopā ar mani — pat tad, ja es būtu palicis tāds, kādu jūs mani iedomājāties un kādu es pats sevi kādreiz iztēlojos.

Redlovs steigšus atmeta ar roku, it kā nevēlēdamies par to runāt.

—   Es esmu tikpat kā piecēlies no kapa, — nožēlnieks turpināja. — Vakarvakarā es būtu izracis pats sev kapu, ja mani nebūtu apturējusi šī svētītā roka.

—   Ak tētīt, arī viņš mani slavē! — Millija ieelsojās. — Vēl viens tāds pats!

—   Vakar es vēl nebūtu varējis griezties pie jums pat pēc maizes gabala. Taču šodien — pats nezinu, kāpēc, — manas atmiņas par visu, kas bijis starp mums, pēkšņi tā atdzīvojušās un pagātne tik spilgti nostājusies acu priekšā, ka es paklausīju viņai un atnācu šurp, lai pieņemtu jūsu augstsirdīgo dāvanu un lai lūgtu jūs, Redlovs savā mirstamā stundā esiet pret mani tikpat žēlsirdīgs domās, cik šobrīd darbos.

Viņš pagriezās uz durvju pusi un pirms iziešanas vēl brīdi apstājās.

—      Varbūt jūsos radīsies kāda interese par manu dēlu — viņa mātes dēļ. Es ceru, ka viņš to būs pelnījis. Es pats viņu nekad vairs neredzēšu — varbūt vienīgi tādā gadījumā, ja man būs lemts dzīvot vēl ilgus gadus un es skaidri zināšu, ka neesmu tos iztērējis necienīgi.

ledains ārā, viņš pirmoreiz ieskatījās Redlovam acīs. Zinātnieks, cieši lūkodamies viņā, kā pa sapņiem izstiepa roku. Vīrietis atgriezās un pavisam viegli satvēra to abās plaukstās, tad, noliecis galvu, lēni izgāja ārā.

Millija klusēdama izgāja pavadīt viņu līdz vārtiem, un zinātnieks, smagi atkritis krēslā, aizsedza seju ar abām rokām. Kad Millija kopā ar vīru un vīratēvu (kuri ļoti raizējās par Redlovu) atgriezās istabā, viņš joprojām sēdēja tāpat, tādēļ krietnā sieviete centās viņu netraucēt un neļāva traucēt arī citiem; noliekusies pār zēnu, viņa uzklāja tam siltāku pārsegu.

—   Taisni tā tas ir. Es to vienmēr esmu teicis, tēvi — ar apbrīnu izsaucās viņas vīrs. — Misis Viljamas krūtīs mīt mātes jūtas, un tās vienmēr lauzīsies uz āru!

—  Jā, jā, — piekrita vecais vīrs. — Tev taisnība. Manam dēlam Viljamam ir taisnība!

—   Laikam jau labi vien ir, mīļā Millij, ka mums pašiem nav bērnu, — maigi sacīja misters Viljams, — tomēr man reizēm ļoti gribas, kaut tev būtu pašai savējais, ko mīlēt un aprūpēt. Mūsu mazais, mirušais bērniņš, ar kuru tu saistīji tādas cerības un kuram nebija lemts dzīvot… tas tevi padarījis tādu paklusu, Millij.

—   Es jūtos laimīga, atcerēdamās viņu, Viljam, mīļais, — Millija atbildēja. — Es par viņu domāju katru dienu.

—   Es jau tā baidījos, ka tu par viņu ļoti daudz domā.

—   Nesaki — baidījos, jo šīs domas man dod mierinājumu, tās man nozīmē bezgala daudz. Nevainīgais bērniņš, kam nebija lemts dzīvot, man ir tikpat kā eņģelis, Viljam.

—   Tu pati esi kā eņģelis gan man, gan tēvam, — maigi sacīja Viljams. — To es labi zinu.

—   Kad es domāju par visām tām cerībām, kuras saistīju ar viņu, un atceros tās daudzās reizes, kad sēdēju un iztēlojos, kā mazā, smaidošā sejiņa dusēs man pie krūtīm, kur tai nebija lemts dusēt, un kā manī lūkosies mīļās actiņas, kam nebija lemts skatīt dienas gaismu, — Millija sacīja, — es jūtu dziļu maigumu, kas man dara labu, par spīti pieviltajām cerībām. Kad redzu skaistu bērniņu guļam mīlošas mātes rokās, man tas šķiet lielākais dārgums, jo tad es domāju, ka arī mans bērns varēja būt tāds un darīt mani lepnu un laimīgu.

Redlovs pacēla galvu un paskatījās uz Milliju.

—   Visus šos gadus man licies, ka bērns man arvien kaut ko stāsta, — viņa turpināja. — Tas aizlūdz par trūcīgiem, novārtā pamestiem bērniem, it kā būtu dzīvs un es pazītu tā balsi. Kad dzirdu, ka jauns cilvēks kaut kur cieš postu vai kaunu, man jādomā, ka tas pats varēja notikt ar manu bērnu un Dievs to aiz žēlastības paņēma pie sevis. Pat raugoties uz sirmiem, veciem ļaudīm kā tavs tēvs, es jūtu sava bērniņa klātbūtni: viņš man atgādina, ka būtu varējis nodzīvot tikpat garu mūžu un dzīvot vēl ilgi pēc tam, kad mūsu abu vairs nebūtu pasaulē, un tad arī viņam būtu vajadzīga jaunāku cilvēku cieņa un mīlestība.

Viņas klusā balss šobrīd skanēja klusāk nekā jebkad, un, saņēmusi vīra roku, viņa piespieda galvu tā plecam.

—   Bērni mani tik ļoti mīl, ka reizēm es gandrīz vai iedomājos… tās ir muļķīgas iedomas, Viljam… man reizēm šķiet, ka viņi kaut kādā neizdibināmā veidā jūt līdzi man un manam bērnam un saprot, kāpēc man viņu mīlestība ir tik ļoti vajadzīga. Kaut arī esmu kopš tā laika tāda paklusa, Viljam, tomēr daudzējādā ziņā esmu kļuvusi laimīgāka. Un īpaši laimīgu mani dara doma, kas atausa manī jau neilgi pēc tam, kad mūsu bērniņš piedzima un neizdzīvoja; tolaik es jutos gluži nevarīga aiz bēdām un nespēju apspiest sēras pēc viņa, taču mani mierināja cerība: ja centīšos krietni nodzīvot savu mūžu, es debesīs reiz sastapšu kādu brīnišķu radībiņu, kas sauks mani par māti!

Ar piepešu kliedzienu Redlovs nokrita ceļos.

—   Visaugstais! — viņš iesaucās. — Tu, kas, mācīdams skaidras sirds mīlestību, esi atdevis man atmiņu — atmiņu par krustā sisto Jēzu un visiem krietnajiem cilvēkiem, kuri gājuši bojā ar viņa vārdu sirdī, saņem manu pateicību un svētī šo sievieti.

Piecēlies viņš piespieda Milliju sev klāt, un viņa, caur asarām smiedamās, iesaucās:

—   Viņš ir atguvies! Un arī viņš mani slavē un mīl! Ak tētīt, tētīt, vēl viens tāds pats!

Tad istabā ienāca students, vezdams pie rokas jauku meiteni, kas kautrēdamās vilcinājās uz sliekšņa. Un Redlovs, pilnīgi pārvērties un redzēdams jauneklī un viņa iemīļotajā pats savas skarbās dzīves veiksmīgāku atspulgu, kas gluži kā kupla lapotne sprosta vientulību ilgi cietušai dūjai solīja sirdsmieru un draugu tuvumu, krita ienācējam ap kaklu un lūdza abus būt viņam bērnu vietā.

Un pēc tam — jo Ziemsvētki ir laiks, kad vairāk nekā jebkad atdzīvojas atmiņas par visām bēdām, pārestībām un raizēm ap mums, kurās iespējams palīdzēt, un pašu pārdzīvotais mudina uz labiem darbiem, — viņš piegāja pie nabaga zēna, uzlika roku tam uz galvas un klusi lūdza, lai Viņš, kas reiz licis savu roku uz visu bērnu galvām un pareģojis nelaimi tiem, kuri nelaistu bērnus pie viņa, sargā, māca un pārveido šo nabaga zēnu.

Tad viņš jautri pastiepa roku Filipam un paziņoja, ka šodien visi ēdīšot Ziemsvētku pusdienas lielajā zālē, kas agrāk, pirms desmit krietnie kungi ieveda citu kārtību, kalpojusi par ēdamistabu, un ielūgšot tajās visus daudzos Svidžeru dzimtas pārstāvjus, par kuriem Filipa dēls bija teicis: ja tie sadotos rokās, iznāktu riņķis apkārt visai Anglijai, — vai vismaz tos, kurus tik īsā laikā iespējams sapulcināt.

Tā arī notika. Svidžeru — gan lielu, gan mazu — sa nāca tik daudz, ka mēģinājums nosaukt to precīzu skaitu varētu dažā šaubīgā lasītājā izraisīt šaubas par šī stāsta patiesīgumu. Tāpēc no tā mēs atturēsimies. Sā vai tā, viņu tur bija ne viens vien desmits, turklāt visi saņēma labas vēstis no Džordža, pie kura tēvs, brālis un Millija bija aizgājuši vēlreiz; viņa stāvoklis modinot cerības, un viņš palicis guļam mierīgā miegā. Pusdienās piedalījās arī visi Teterbiji, arī Ādolfs, jaunākais, kas, savā raibajā šallē satinies, ieradās taisni tai brīdī, kad galdā pasniedza vēršgaļu. Džonijs ar māšeli, protams, drusku nokavējās un ienāca, krietni salīcis uz vienu pusi; nesējs bija paguris, bet nesamais, kā sprieda lielie, nomocījies, jo tam auga divi jauni zobiņi uzreiz; taču tā bija ikdiena, un neviens par to īpaši neuztraucās.

Skumji bija noraudzīties uz vientuļo zēnu bez vārda un ģimenes saitēm, kas vēroja pārējos bērnus rotaļājamies, bet neprata ar tiem ne sarunāties, ne draiskoties un par bērnības paražām nezināja vairāk kā bezpajumtes suns. Skumji, kaut arī citādā nozīmē, bija redzēt, kā vismazākie bērni, instinktīvi juzdami zēna atšķirību no visiem citiem, bikli mēģināja viņam tuvoties ar laipniem vārdiem un pieskārieniem, un pat sīkām dāvaniņām, lai viņu iepriecinātu. Taču zēns neatkāpās ne soli no Millijas un jau sāka izturēties pret viņu ar tādu kā mīlestību — vēl viens tāds pats, viņa teica! — un, tā kā visi citi bērni arī ļoti mīlēja Milliju, tas viņus iepriecināja, un, redzot zēnu gar Millijas krēsla atzveltni slepus noraugāmies jautrajā bariņā, viņi priecājās, ka tas turas tik cieši pie šīs labās sievietes.

Visu to redzēja zinātnieks, sēdēdams pie galda kopā ar studentu, viņa nākamo līgavu, Filipu un visiem pārējiem viesiem.

Daži vēlāk ir teikuši, ka viņš visu še uzrakstīto pārdzīvojis tikai savās domās, citi apgalvojuši, ka viņš kādā krēslainā ziemas vakarā izlasījis to kamīna liesmās, vēl citi — ka rēgs bijis tikai viņa drūmo domu atspulgs, bet Millija — viņa patiesās gudrības iemiesojums. Es nesaku neko.

Varbūt vēl tikai dažus vārdus. Kad visi bija sapulcējušies lielajā zālē, kuru apgaismoja vienīgi prāvā kamīna uguns (jo pusdienas bija paēstas agri), no savām paslēptuvēm atkal izzagās ēnas un sāka dejot pa istabu, atveidodamas uz sienas dažnedažādas figūras un sejas un visu ierasto un labi pazīstamo pārvērzdamās burvju tēlos. Taču zālē bija viena vieta, kurai daudzkārt pievērsās Redlova, Millijas, viņas vīra, vecā Filipa, studenta un viņa līgavas acis, un tajā ēnas neko nepārvērta un negaisināja. No tumšā sienas paneļa, no portreta, ko apjoza sulīgi zaļa aslapu palmas vītne, viņos gluži kā dzīvs noraudzījās rāma izskata cilvēks ar bārdu un kruzuļotu apkakli, un viņa seja kamīna uguns gaismā izskatījās nopietnāka nekā citkārt; un zem portreta, tikpat skaidri un vienkārši kā balsī izrunāti, rindojās vārdi:

«Kungs, uzturi man atmiņu!».

SATURS

Apsēstais jeb ilgums ar rēgu

1 nodaļa. Velte piešķirta II nodaļa. Velte aizceļo tālāk III nodaļa. Velte zaudē spēku

Content

Dikenss Čārlzs Apsēstais jeb līgums ar rēgu

I NODAĻA

II NODAĻA

III NODAĻA

SATURS