Dikenss Čārlzs

Runas

Čārlzs Dikenss

Runas

RUNA BANKETĀ PAR GODU DIKENSAM

Edinburgā 1841. g. 25. jūnijā.

Ja jūsu siltā un mīļā uzņemšana mani nebūtu tik ļoti aizkustinājusi, es, šķiet, labāk mācētu jums pateikties. Ja būtu spējis noklausīties godājamā priekšsēdētāja spožo runu tā, kā to darījāt jūs, un varētu uztvert viņa «domas, kas pulsē, un vārdus, kas dedzina», tā, kā to darījāt jus, arī tad man būtu ļoti grūti, bet mani kaut daļēji iespaidotu viņa pacilātība un es varētu sekot šim piemēram. Katrs no viņa lūpām nākušais vārds un katrs piekrišanas un atzīšanas apliecinājums, ko jūs izrādījāt viņa daiļrunīgajiem izteikumiem, laupa man prasmi atbildēt uz šo laipnību; man atliek tikai sirds — un mēmas lūpas. (Ska(i piekrišanas saucieni.) Es centīšos atbildēt uz jūsu sirsnīgajiem apsveikumiem, un Dievs zina, ka es to gribu, bet nezinu, vai to spēšu.

Ceļš, kas mani novedis līdz jūsu atzinībai, labvēlībai un atbalstam, ir bijis ļoti patīkams — ziediem klāts un saules apspīdēts. Es jūtos kā starp veciem draugiem, kurus labi pazīstu un augsti vērtēju. Es jūtu, ka izdomāto tēlu nāve, par kuru jūs aiz savas labsirdības esat ieinteresējušies, ir mūs tuvinājusi, kā to dzīvē parasti izdara likstas; es jūtu, ka arī jums tie ir bijuši dzīvi cilvēki, kuru likteņiem mēs esam sekojuši nešķirami un kopīgi, un ka es nekad neesmu tos pazinis atsevišķi no jums.

Ir grūti runāt par sevi vai par savu darbu. Taču šoreiz, šķiet, nebūs nevietā, ja mēģināšu pateikt kādu vārdu par to, kā šie darbi radās. Mani vadīja nopietna un pieticīga vēlēšanās — un tā pavadīs mani līdz pat nāves stundai — darīt tā, lai pasaulē vairotos nevainīga jautrība. Mani vadīja sajūta, ka pasaule nav tikai jāienīst, ka ir vērts dzīvot vairāku iemeslu dēļ. Es ļoti vēlētos atrast, kā teica profesors, ļaunumā tā labā sēklu, ko tur ielicis Radītājs. Es ļoti vēlētos parādīt, ka krietnums mājo arī nomalēs, ka tas nav nesavienojams ar nabadzību un skrandām, un vēlētos dzīvē nešaubīgi sekot devīzei, kuru kaismīgos vārdos ir izteicis jūsu Ziemeļu dzejnieks:

Kārta ir tik graša vērta,

Cilvēks — zelta vērts.

(Skaļi piekrišanas saucieni.) Un — turpinot šo domu — kad gan es varētu saņemt skaidrāku pierādījumu savai taisnībai un kad gan es varētu saņemt lielāku uzmundrinājumu, ja ne jūsu labvēlībā šodien man tik nozīmīgajā vakarā? (Skaļi piekrišanas saucieni.)

Esmu laimīgs, ka ir radusies iespēja pateikt dažus vārdus par notikumu, kas, man par prieku, ir jūs ieinteresējis un, man par vēl lielāku prieku, lai arī tas skanētu paradoksāli, ir jūs apbēdinājis, — man prātā ir mazās varones nāve. Kad man sākumā radās doma par to, kā nobeigt šo vienkāršo stāstu, es stingri nolēmu pie tās turēties un nemainīt iecerēto finālu. Tā kā pats esmu pārdzīvojis ciešanas un sev mīļu cilvēku nāvi, tad likās — cik labi gan būtu, ja savā patīkamai izklaidei rakstītajā mazajā darbiņā varētu ar ziedu vijām aizstāt tās briesmīgās skulptūras, kas izkropļo kapu. Ja man ir izdevies ar savu grāmatu jauniem prātiem iedvest labākas domas par nāvi vai mazināt veco siržu sāpes, ja man ir izdevies kaut vienu vārdu uzrakstīt tā, lai sniegtu prieku vai mierinājumu jaunam vai vecam viņa nestundā, es uzskatu, ka esmu ko paveicis — kaut ko tādu, par ko man būs gandarījums vēlākajā dzīvē. Tāpēc es turējos pie sava nodoma, lai gan, stāstam tuvojoties beigām, katru dienu saņēmu vēstules ar iebildumiem, it sevišķi no dāmām. Lai Dievs svētī viņu jūtīgās sirdis! Profesoram bija taisnība, kad viņš teica, ka neprotu pilnībā atsegt viņu tikumus; baidos, ka arī turpmāk nāksies bojāt viņu reputāciju, līdz aprakstā sasniegšu to ideālu, kas mīt manā prātā. (Piekrišanas saucieni.) Tomēr bija arī citas vēstules — no stiprā dzimuma, un dažu autori nevairījās no personiskiem uzbrukumiem. Tomēr es turējos pie sava nodoma, un man ir prieks dzirdēt, ka daudzi no tiem, kuri sākumā mani nosodīja, tagad ir pirmie pie atzīšanas.

Ja, to stāstot, lieki esmu aizkavējis jūsu uzmanību, tad nenožēloju, ka to izdarīju; tā ir jūsu kļūda, ne manējā, jo jūsu laipnība ir atraisījusi manī šādu uzticēšanos. Es vēlreiz pateicos jums — un vēlreiz nonāku grūtībās. Jūs esat parādījuši man tik lielu ievērību, par kādu nekad nevarēju ne sapņot, ne arī uz to cerēt. Es nekad to nevarēšu aiz-

rnirst un, kamēr vien dzīvošu, atcerēšos to ar lepnumu — tas jums ir jāzina. Esmu pārliecināts, ka, dzirdot izrunājam Skotijas galvaspilsētas vārdu, manī uzbangos pateicības un prieka vilnis. Kamēr vien dzīvošu, es mīlēšu tās cilvēkus, tās kalnus un tās mājas un pat akmeņus tās ielās. Un, ja turpmākajos darbos, ko man lemts uzrakstīt, jūs atklāsiet — lai Dievs dod, ka tā būtu, — dziļākas jūtas un asāku prātu, es lūdzu jūs uz mūžīgiem laikiem saistīt to ar šo vakaru un Skotijas ietekmi. (Skaļi piekrišanas saucieni.) Es vēlreiz un vēlreiz jums pateicos un vienā pateicības vārdā ielieku tūkstoš vārdu svaru, un mana sirds ir tik pilna kā šī glāze, bet, ticiet man, to daudz ātrāk var darīt vieglu ar šo tostu. (Skaļi smiekli un piekrišanas saucieni.)

481

Man ir tas gods uzsaukt tostu, zinot, ka tas izraisīs jūsos ne tikai parasto piekrišanu un atzīšanu; tā uzsaukšana ir tikpat lielā saskaņā ar manām vēlmēm un sajūtām kā jūsu pievienošanās tam. Es uzsaucu tostu par mūsu priekšsēdētāja veselību (skaļi piekrišanas saucieni) un vienlaicīgi gribu dzert par Skotijas literatūru, par literatūru, kurai viņš palīdzējis kļūt slavenai visā pasaulē un daudz gadu ir bijis — un ceru, ka būs vēl ilgi (skaļi piekrišanas saucieni) — tās visizcilākā un spožākā rota. Vai kāds gan spēj domāt par Skota un Bērnsa zemes literatūru, tūdaļ nesaistot to ar šo veco, vareno vīru ar lauvas sirdi un scepterim līdzīgo kūju — Kristoferu Nortu? (Skaļi piekrišanas saucieni.) Ar prieku atceros tos laikus, kad ticēju, ka tiešām ir tāds vecs džentlmenis, kurš katru dienu pieklibodams aiziet pa Haistrītu, kuram ir mirdzošs skatiens un vissirmākie mati pasaulē, kurš raksta nevis tāpēc, ka gribētu rakstīt, nevis tāpēc, ka viņu interesētu līdzcilvēku apbrīns un slavināšana, bet gan tāpēc, ka nevar nerakstīt (skaļi piekrišanas saucieni), tāpēc, ka viņa prātā nepārtraukti rodas skaidras un plūstošas dzejas straume, kam vajadzīga izeja un no kuras, tāpat kā no dzirkstošā pasaku strauta, var smelt, cik vien tīk, — tas paliks tikpat pilns un no tā nezudīs ne pilīte, ne burbulītis. (Skaļi piekrišanas saucieni.) Es tādu viņu biju iztēlojies un, kad pirms divām dienām redzēju profesoru ejot garām Parlamenta ēkai, jutos gandrīz personiski aizvainots, jo mani kaitināja tas, ka viņš izskatās tik spēcīgs, man pagura sirds, ieraugot divdesmit Kristoferus iemiesotus vienā. Es sāku domāt, ka Skotijā dzīve ir tikai

1« _ 734

«Gaisma bez ēnām» (skaļi piekrišanas saucieni), sāku šaubītfes par to brīnišķo grāmatu, pie kuras atkal un atkal esmu atgriezies, lai ikreiz atrastu tajā jaunu skaistumu un jaunu interešu avotu. (Piekrišanas saucieni.)

Skotijai ir tas laimīgais liktenis, ka tās lielie rakstnieki labprāt ir atklājuši to dažādos veidos, atainojot gan tās vientulīgās dabas varenību, gan vienkāršo zemnieku sadzīvi. Dižais ģēnijs, kas nesen šķīrās no jums, vienlīdz labi jutās kā neskartajā Ziemeļskotijas kalnu ainavā, tā dedzinošajās Sīrijas smiltīs un Londonas dzīves padibenēs; tāpat nav neviena zemnieka, ne gana, kura būtība netiktu iemūžināta tā dzejā, kura roka bija uz arkla, bet sirds — kopā ar mūzām. Vientuļajā Skotijas kalnienē nav tādas ielejas, ko nebūtu apmeklējis Kristofers Norts, ģērbies savā medību jakā, ar sirdi tik brīvu un strauju kā vēji, kas brāžas viņam pāri. Viņa balss ir skanējusi no vientulīgiem tīreļiem un sniegā ieputinātiem kalniem, no Edinburgas ielām un prezbiterāņu slēptuvēm. Pateicoties viņa ģēnijam, ikviena Skotijas zemes pēda ir tā aprakstīta, ka citur dzīvojošie to uzskata par brīnumzemi. (Piekrišanas saucieni.) Ir grūti izsekot profesoram līdzi visās viņa bagātās un mutuļojošās fantāzijas radītajās, ārkārtīga skaistuma apdvestajās ainavās; tādējādi var attiecināt arī uz viņu Goldsmita epitāfijas vārdus — «kam viņš pieskārās, to izdaiļoja». (Piekrišanas saucieni.)

Skotijas literatūrā ir arī citi jums tikpat pazīstami vārdi; tie ir augstas klases dzejnieki, vēsturnieki, kritiķi. Par šo cēlo lordu, kuru man ir gods saukt par savu draugu (piekrišanas saucieni), kura smalkā gaume un lieliskā katra autora izjūta ir ļoti daudz devusi literatūrai; pateicoties viņa augstsirdībai, arī viņa pretinieki ir saņēmuši labu novērtējumu; par «Metjū Volda» un «Ādama Blēra» autoru — tikko šis autors ļoti izteiksmīgi aprakstījis pēdējās dienas tā ģēnija dzīvē, kurš atrada mieru upē, ko tik ļoti mīlēja; par džentlmeni, kurš ir mūsu vidū un kurš, parakstīdamies «Delta» (skaļi piekrišanas saucieni), ir pieteicis pasaulei dzejnieku un izpelnījies mūsu apbrīnu, ko mēs labprāt vairotu, tikdamies ar viņu biežāk; par šiem un citiem dižiem vārdiem ir šis tosts, un mēs dzersim, lai parādītu godu ne tikai viņiem, bet arī paši sev.

Man tā neveicas kā diviem iepriekšējiem džentlmeņiem, kas uzsauca tostus pirms manis, jo man ir jāpiemin vārds, ko zina visi klātesošie, bet ko nevaru izrunāt bez dzijām skumjām, vārds, ar ko Skotija pamatoti un mīlot lepojas, ko Anglija labprāt tur cieņā un ko dziļi sirdī glabā ikviens uz pārdomām nosliecies cilvēks visā civilizētajā pasaulē. No mūsu laikmeta apdāvināto garu vidus ir šķīrusies cēla, godīga, augstsirdīga un patiesa dvēsele, un tas, šķiet, noticis tikai vakar. No dzīves ir šķīries cilvēks, kas bija uzticīgs visam skaistajam, patiesajam un pacilājošam kā dzīvē, tā mākslā. Es atsaukšu jums atmiņā Vilkiju. Es šovakar nedomāju par viņu kā par cilvēku, kuru daudzi no mums pazina un mīlēja; kā par cilvēku, kura vienkāršo dabu ne izmainīja, ne sabojāja viņa lielā slava un bagātība; kā pār cilvēku, kurš rīkojās atbilstoši tam, ko mācīja, un kurš ikdienas darbībā vadījās no tikumības un pienākuma. Es domāju par viņu — un lūdzu arī jūs to darīt — kā par cilvēku, kurš atstājis aiz sevis neizdzēstu uguni, nemirstīgu un nepazudināmu vārdu, kurš izvēlējās mājas pavardu par sava mūža tēmu un kurš nabadzīgo dzīves raizes un ikdienas rūpes apdvesa ar cieņu un skaistumu; kurš tik tiešām atrada «savu tēmu strautā, lūgšanu zem akmens un labestību it visur» un kurš ir atstājis visos savos darbos «to veselīgo elpu, kas dveš no viņa dzimtās zemes viršiem». (Piekrišanas saucieni.)

Lai arī kā es vēlētos, pašlaik nav Iespējams nošķirt atmiņas no skumjām noskaņām, tās ir īpatnā veidā neatšķetināmi saistītas: gleznotāja darbnīca ar tukšo molbertu, otas un palete, ko viņš grasījās lietot un kas tagad guļ nevajadzīgas; nepabeigtās gleznas, kas pagrieztas pret sienu, un sērojošais un sirsnīgais cienītājs, kuru viņš savulaik mīlēja un kurš vairs neredzēs viņu. Viņš ir šķīries no mums un atstājis saviem tautiešiem un visiem, kas viņu pazina, savu godīgo vārdu tik tīru un šķīstu kā skaidrās debesis pār gleznotāja kapu. Mūsu sirdis ir pielijušas ar atmiņām — skumjām, taču tik veldzējošām kā zilā ūdens vāli pār viņa godāto galvu. Domājot par viņa vienīgo māsu, es nevaru noturēties, neizteicis cerību, ka drīz pienāks laiks, kad viņa, tāpat kā mēs, ar svinīgu pacilātību runās par viņa labestību un lielumu un ar pateicību apzināsies, ka viņš nomira spēku plaukumā, pirms vecums vai slimības bija aizmiglojuši skatienu vai saliekuši muguru.

RUNA BANKETĀ, KAS SARĪKOTS DIKENSA GODINĀŠANAI UN VELTĪTS LITERATŪRAI UN MĀKSLAI

Birmingemā 1853. g. 6. janvāri.

Džentlmeņi, tik tiešām ir ļoti grūti izsacīt, cik pateicīgs esmu jums un visiem tiem daudzajiem draugiem, kurus jūs pārstāvat, par man izrādīto godu un uzmanību. No visas sirds varu apliecināt, ka neviens tautu pārstāvošs augstu aprindu cilvēks nespēj manī radīt laimes apjausmu, kāda pārņem, izjūtot pašas tautas tieši un neviltoti parādīto labo gribu un atzinību. (Piekrišanas saucieni.) Džentlmeņi, es pilnīgi apzinos, ka draugi man adresētajā veltījumā ir bijuši pārāk augstsirdīgi un labvēlīgi noskaņoti pret mani un manu darbu. Tomēr varu teikt, ka savā attieksmē pret vienu šķiru, kuras pārstāvji, ceru, ir šeit klāt, — pret strādniekiem — esmu tāds pats dzīvē, kādu viņi ir mani atklājuši manās grāmatās, un, ja man par to neizdosies pārliecināt ne viņus, ne citus šeit zālē sēdošos, tad es pats savās acīs kļūšu gan šīs dārgās dāvanas, gan parādītā goda necienīgs un šis sarīkojums nevis sniegs man prieku, bet sagādās tikai ciešanas. (Piekrišanas saucieni.) Džentlmeņi, kad vien esmu centies vispārējam apbrīnam atklāt viņu gara spēku, pacietību, maigumu, lokano prātu, kas atvērts katram pierādījumam, viņu neizmērojamo labsirdību citam pret citu, esmu to darījis tāpēc, ka pats to apbrīnoju un gribu rosināt citos tās jūtas, kuras ir pārņēmušas mani. (Piekrišanas saucieni.)

Džentlmeņi, ticiet man, ka dziļā saviļņojumā un lielā pateicībā pieņemu šīs man tik dārgās lielas — paplāti un gredzenu, kas arī paši par sevi ir vērtīgi kā brīnišķīgi jūsu lieliskās pilsētas mākslas darinājumi. Jūs droši vien atceraties senos, romantiskos nostāstus par brīnumgredzeniem, kas zaudē mirdzumu, kad to valkātājam draud briesmas, vai arī sāk brīdinoši spiest pirkstu, kad viņš grasās izdarīt ko ļaunu. Esmu pārliecināts, ka tai maz iespējamā gadījumā, ja es atkāptos no principiem, kuru dēļ esmu saņēmis šos jūsu cieņas apliecinājumus, briljants (norādot uz dāvināto gredzenu) kļūs blāvs manu neticīgo acu priekšā un liks sāpēs sažņaugties manai nodevīgajai sirdij. Taču mar. nav bažu par to, un tāpēc dziļā pateicībā noņemu no kreisās rokas savu veco briljanta gredzenu un turpmāk uz labās rokas nēsāšu Birmingemas gredzenu, kura klātiene man vienmēr atgādinās manus šejienes jaukos draugus un uzturēs dzīvas atmiņas par šo laimīgo brīdi. (Piekrišanas saucieni.)

Džentlmeņi, nobeigumā atļaujiet pateikties jums un biedrībai, kam pieder šīs telpas, par man patīkamo svinību gaisotni un par zāles rotājumu — tik daudziem skaistiem mākslas darbiem; daži to autori ir arī mani draugi, kuru centieni un veiksmes man nekad nebūs vienaldzīgi. Es pateicos šiem džentlmeņiem par iespēju satikties ar viņiem reizē, kas saistīta arī ar viņu pašu panākumiem; vispēdīgi es izsaku pateicību daiļajām dāmām, bez kurām nekas jauks nevar būt pilnīgs un kuru klātbūtne saistās ar vienkāršākas formas gredzeniem (smiekli), un, jāatzīstas, nožēloju, ka pašlaik man nav iespējams to citādi apstiprināt. (Atkal smiekli.) Es lūdzu, džentlmeņi, nodot pateicības pilnu sveicienu tiem draugiem, kuri pašreiz nepiedalās, un apliecināt arī viņiem manu visdziļāko un izjustāko cieņu.

Mēra kungs, džentlmeņil Esmu laimīgs, ka daudzo dižās literatūras censoņu vārdā varu pateikties par uzsaukto tostu un parādīto cieņu. Tik vienprātīga goda parādīšana tādā vietā kā šī man šķiet — ja drīkstu turpināt tādā garā, kādā iesāka cienījamais arhidiakons, kas tikko runāja un radīja manī neizdzēšamu gandarījuma sajūtu (piekrišanas saucieni), — tāds gods, džentlmeņi, kāds ir parādīts šeit, man šķiet kā divu veidu ilustrācija stāvoklim, ko Literatūra ieņem šajā laikā — protams, mūsu «pagrimušajā» laikā. (Piekrišanas saucieni un smiekli.) Pie šāda stingra ļaužu grupējuma, kura centība, neatlaidība un gudrība un to sekas — augošā bagātība — ļāva rasties tādai pilsētai kā Birmingema un daudzām tai līdzīgām, — pie šā svarīgā atbalsta punkta, šo cilvēku plašās pieredzes un dzīvās sirds tagad atviegloti vēršas Literatūra, jo var atteikties no atsevišķiem individuāliem labvēļiem — dažkārt devīgiem, bieži negodīgiem, vienmēr ļoti nelielā skaitā —, un šeit nekavējoties rast tās cēlāko mērķi, īsto darbības lauku un vislabāko atalgojumu. (Skaļi piekrišanas saucieni.) Tādēļ, man šķiet, arī būs pareizi, ja Literatūra šeit ne vien tiks godināta, bet arī pati parādīs godu, atceroties, ka tikpat neapšaubāmi, kā tā ir darījusi labu Birmingemai, Birmingema ir darījusi labu tai. (Piekrišanas saucieni.) No apkaunojošiem apmaksātiem veltījumiem, no piedauzīgiem un nepieklājīgiem skribentu rakstiem, no atkarības, kas sakņojas viņa gaišības hercoga iecietībā šodien un pārvēršas parādnieku cietumā rīt, no tās pērkamības, kura ar jauku morālu atmaksu ir degradējusi valstsvīrus vēl vairāk nekā autorus, jo valstsvīri nevēlējās ticēt korupcijas visizplatībai, bet autorus uz korupciju pavedināja galēja nepieciešamība, — no visiem šiem ļaunumiem Literatūru ir atbrīvojusi tauta. Un, kalpojot šai profesijai, esmu pārliecināts, ka Literatūra savukārt nevar būt par daudz uzticama savai tautai, nekad nevar par daudz iestāties par tās attīstību, laimi un uzplaukumu. (Skaļi aplausi.) Džentlmeņi, esmu dzirdējis sakām, un kas vēl ļaunāk — ne tikai aukstasinīgi sakām, bet esmu redzējis to arī uzrakstītu, ka Literatūra ir cietusi šo pārmaiņu dēļ, ka tā ir deģenerējusies, jo kļuvusi lēta. Es tam nepiekrītu. (Saucieni «Bravo, bravot».) Un arī neticu, ka jūs būtu nonākuši pie šāda secinājuma. Ja laba grāmata šajos «sliktajos laikos» kļūs pieejama — galvoju, ka pat grāmatas par sarežģītām un grūtām tēmām izpirks, lasīs un novērtēs. (Piekrišanas saucieni.)

Kāpēc es to saku? Tāpēc, ka ticu — šodien Birmingemā ir daudz strādnieku, kas iepazinuši Šekspīru un Miltonu nesalīdzināmi labāk nekā vidusmēra džentlmenis tais laikos, kad pirka un pārdeva veltījumus un grāmatas bija dārgas. Es lūdzu katru padomāt, kurš šodien visvairāk rūpējas, lai izplatītos tādas vērtīgas grāmatas kā Makoleja «Vēsture», Lejarda «Pētījumi» par Nīnivi, Tenisona dzeja, Velingtonas hercoga izdotie «Ziņojumi» vai ari tās sīkās patiesības (ja kāda patiesība vispār var būt sīka), ko atklājuši tādi ģēniji kā Heršels un Faradejs. (Lieli aplausi.) Tā tas ir ar visu, arī ar Mendelsona lielisko mūziku vai ar lekciju par mākslu, ko rīt nolasīs mans izcilais draugs Karaliskās Akadēmijas prezidents — un cik laimīgi mēs būsim, ja tas tā notiks! (Skaļi piekrišanas saucieni.) Lai cik arī maz būs klausītāju, lai cik arī mazs ir pirmais aplis ūdens virspusē, tālākos apļus tagad veidos tauta; visas mākslas, kamēr vien tās izglīto, pašas gūst sev dzīvīgu labumu un bagātinās no šīs sirsnīgās atsaucības un atbalsta. (Aplausi.) Kā piemēru varu minēt sava drauga mistera Vorda lielisko gleznu (piekrišanas saucieni); attieksme pret gleznu ir paraugs tam, ka glezniecībai šodien nav jābūt ieslēgtai klostera vientulībā, ka tā nevar cerēt sava lielā tempļa balstam izmantot tikai ierobežotu pamatu — figūras klasisko pozu vai tērpa ieloces —, tai jābūt piesātinātai ar cilvēciskām kaislībām un darbībām, jāstāsta par labo un ļauno, un, ja tā būs, tad tā bezbailīgi varēs stāties tiesas priekšā gluži kā seno laiku noziedznieks, ko tiesāja Dievs un tauta. (Piekrišanas saucieni.)

Džentlmeņi, atgriežoties pie sacītā un šoreiz nobeidzot (skaļi saucieni: «Turpiniet!»), es vēlreiz gribu atkārtot, ko jau esmu teicis. Tā kā es sāku ar Literatūru, tad arī ar to nobeigšu. Atkārtoju, ka nevienam cilvēkam, ja vien viņam ir ko teikt, daudzu klausītāju priekšā nevajadzētu mulst ne pašam par sevi, ne par saviem uzskatiem — ja tikai viņu nav apsēdusi ģeķīgā doma, ka viņam jānolaižas līdz tautas izpratnes līmenim, nevis jāpaceļ šis līmenis, ja pašam tas būtu augstāks, — un vēl ar nosacījumu, ka viņš vienmēr skaidri izklāsta savas domas; tas nebūt nav nesvarīgs noteikums, jo bieži nez kādēļ uzskata, ka gan jau tāpat sapratīs. (Piekrišanas saucieni un smiekli.) Atļaujiet man sirsnīgi pateikties tās Literatūras vārdā, kurai jūs šodien parādāt godu, un manis paša vārdā par aizkustinošo uzņemšanu — tāda cilvēka aizkustinošo uzņemšanu, kura nopelns tik vien ir, ka viņš izvēlējies literatūru par savu profesiju. (Piekrišanas saucieni.)

Mani lūdz uzsaukt tostu — vai, kā izsakās mans draugs misters Ovens, es esmu uz laiku kļuvis par staigājošu reklāmu, kas reklamē jums Birmingemas izglītojošas iestādes (smiekli), bet tā ir reklamēšana, ko daru ar vis lielāko prieku. Džentlmeņi, būs pareizi, ja pieminēšu visizcilākās no tām, bet ne jau tāpēc, ka būtu vajadzība tās atsaukt vietējo ļaužu atmiņā, bet gan tāpēc, ka, uzskaitot tās, kļūs skaidrāk redzams, ko jūs esat padarījuši, ko jūs darāt un ko jūs vēl darīsit. Uzskatu, ka pirmā starp tām ir Karaļa Edvarda klasiskā ģimnāzija ar tās daudzajām nodaļām un visizcilākās — tās, kas izglīto strādnieku sievas, lai viņas būtu labas sievas un labas strādnieces, mājas rota un laimes avots apkārtējiem; es runāju par dažādās pilsētas daļās izvietotajām, prasmīgi vadītajām, lieliskajām meiteņu skolām — tādas es patiesi vēlētos redzēt ikvienā Anglijas pilsētā. (Piekrišanas saucieni.) Nākamā, šķiet, ir Springhilas koledža, mācību iestāde, kas pieder independentiem; no tās pasniedzējiem Literatūra ar lepnumu sveic misteru Henriju Rodžersu, vienu no gudrākajiem un spējīgākajiem «Edinburgas Apskata» līdzstrādniekiem. Tad nāk Karalienes koledža, kura, ja drīkst teikt, ir jaundzimušais, bet atrodas tik apbrīnojama Doktora rokās, ka mēs ceram — tā sasniegs veselīgu briedumu. (Piekrišanas saucieni.) Tad ir vēl zīmēšanas skola, un mans draugs sers Čārlzs īstleiks ir pamatoti norādījis, ka tā ir neatsverama tādai pilsētai kā šī; un, beidzot, ir politehniskais institūts, un savu pārliecību par tā neizmērojamo nozīmi jūsu pilsētai es izsacīju jau tad, kad man bija gods piedalīties sanāksmē, kas notika jūsu brīnišķīgā pārstāvja mistera Solfīlda aizbildniecībā. (Piekrišanas saucieni.) Katra no šīm mācību iestādēm savā veidā ir apbrīnojama, bet man vēl lielāku prieku sagādā tas, kas vēl top. Pirms dažām dienām es saņēmu Birmingemas avīzi, kurā bija ļoti interesants ziņojums par sa pulci, kas apspriedusi priekšdarbus, kā izveidot labošanas iestādi mazgadīgiem noziedzniekiem. Jūs nevarat atstāt novārtā šo godpilno uzdevumu — glābt nabaga pamestos un nelaimīgos bezpajumtniekus. Es lasīju par kādu sešgadīgu zēnu, kurš divreiz vairāk nekā viņa gadu skaits jau ir bijis policijas rokās. No šādām olām šķiļas nelaimes putni, kas mīt mūsu cietumos; ja jūs gribat ierobežot šādus perējumus, jums ir jāsāk ar jauniem un vēl nevainīgiem un jāaudzina tos kristīgā garā. (Lieli aplausi.)

Turklāt es nopriecājos, uzzinot, ka top plāns par jauna literatūras un zinātņu institūta izveidošanu, kas darītu godu šai pilsētai, pat ja te iepriekš nebūtu nekā līdzīga; institūtam, kā noprotu, būs sveši tādi vārdi kā «privileģēts» un «privilēģija» (skaļi piekrišanas saucieni); tur varēs sapulcēties visas šķiras, baudot savstarpēju saskaņu, cieņu un uzticību; tur būs plaša gleznu un skulptūru galerija, atvērta visiem, kas vēlēsies to apskatīt un apbrīnot; tur būs modeļu muzejs — rūpnieks varēs aplūkot savā ražošanas nozarē izmantojamo, mehāniķis varēs izgudrot jaunas kombinācijas un sasniegt jaunus rezultātus; tur nebūs aizmirstas ne zemes, ne jūras dzīles, tās miniatūrā atklāsies vērīgam skatienam; īsi sakot, tas būs institūts, kura pastāvēšana novāks no ceļa tos daudzos šķēršļus, kas tagad stāv priekšā nabadzīgam izgudrotājam, un kurā, ja vien viņam būs spējas, viņš atradīs cerību un uzmundrinājumu. (Ilgi aplausi.)

Ar lielu interesi un prieku es uzzināju, ka vairāki džentlmeņi ir nolēmuši uz brīdi atteikties no savām individuālajām nodarbēm citās jomās un kā kārtīgi pilsoņi iesaistīties šādā patriotiskā pasākumā. Viņiem ir nodoms pēc dažām dienām satikties, lai sāktu spriest par to, kā sasniegt šo lielo mērķi, un es aicinu jūs pievienoties manam tostam, novēlot veiksmi šais centienos, un solīties visiem spēkiem viņiem palīdzēt. (Skaļi piekrišanas saucieni.)

Lai uzskaitītu pilnīgi visas mācību iestādes Birmingemā, man vēl ilgi būtu jāturpina, bet es gribētu beigt, pieminot, ka pavisam netālu no šīs vietas redzēju vienu no visinteresantākajām un praktiskākajām iestādēm kurlmēmajiem, kādu vien man nācies ieraudzīt. (Piekrišanas saucieni.) Birmingemas fabrikās un darbnīcās es vēroju tik lielu kārtību un sistēmu un tādas rūpes par strādniekiem, ka to visu pamatoti var saukt par audzinošu. Tāpat par audzinošiem var saukt visiem pieejamos koncertus jūsu brīnišķīgajā valdes namā. Es esmu manījis tā visa rezultātus jūsu strādnieku uzvedībā, kura lieliski līdzsvaro iedzimto intuīciju, — tā ir brīva no jebkuras pazemības, no vienas puses, un iedomības — no otras puses. (Piekrišanas saucieni.) Ir patiesa bauda kaut ko pajautāt kaut vai tāpēc, lai dzirdētu, kā jums atbild, — šo atbilžu toni nevarēs nepamanīt neviens vērīgs svešinieks. Sasieniet kopā visus atsevišķos pavedienus un vēl tos daudzos, kuriem nepieskāros, un, satinuši vienā kamolā, atcerieties, cik daudz ir ietverts šajā nosaukumā — Birmingemas Izglītojošās iestādes. (Ovācijas.)

RUNA BIRMINGEMĀ GADSKĀRTĒJĀ BIRMINGEMAS UN MIDLENDAS INSTITŪTA SVINĪGAJĀ ATKLĀSANAS CEREMONIJĀ

Birmingemā 1869. g. 27. septembri.

Lēdijas un džentlmeņi, mēs bieži dzirdam, ka mūsu zeme ir pārāk apdzīvota, ka tajā ir pārāk daudz nabagu un ka tajā ir pārāk daudz nodokļu. Tagad, it sevišķi pēdējā laikā, man ir radusies ķecerīga doma, ka tajā arī pārāk daudz runā (smiekli) un ka dažnedažādās vietās notiek daudzas publiskas uzstāšanās, bez kurām gluži labi varētu iztikt. Ja man būtu ļauts rīkoties saskaņā ar šo pārliecību, tad kā pašreizējais prezidents lielajam, šeit plaši pārstāvētajam institūtam es uzreiz iegrimtu klusēšanā, kas ir zelta vērta un būtu ļoti pamācoša, jo derētu kā labs paraugs. (Piekrišanas saucieni un smiekli.) Taču es esmu ši institūta labprātīgs kaips, nevis tā valdonīgs kungs, un tas uzliek pienākumu teikt runu — sudraba vai vara, atkarībā no tā, kā iedvesmo šis augstais stāvoklis, taču nenolaižoties līdz misiņa vērtībai (smiekli). Tā dažas Āfrikas ciltis — es negribu nevienu no klātesošajiem apvainot —, dažas Āfrikas mežonīgās ciltis, izvēloties vadoni, liek viņam piedalīties aizraujošās skriešanās sacīkstēs un visu laiku viņu mudina un skubina, vai arī viņa padomnieks bez ceremonijām un neizvēlīgi iebelž viņam pa galvu vai arī viņu iegremdē upē, kurā mīt krokodili, vai arī no ķirbja gatavota trauka liek izdzert lielu daudzumu kaut kā pretīga — katrā gadījumā viņam ir jāpakļaujas kādam šķīstīšanas pārbaudījumam viņu apbrīnojošo padoto priekšā.

Man jāatzīstas, ka diezgan satraucos, saņemot jūsu pilnvaroto pārstāvju brīdinājumu, ka, lai ko es ari šodien teiktu, to uzskatīs par svinīgu runu, ievadot jaunu semestri visās jūsu dažādajās specialitātēs; lai gan tas, manuprāt, skan skaļi, piebildīšu, ka ceru sagaidīt to laimīgo bridi, kad katrs cilvēks pats svinīgi pieteiks savu darbu un arī ķersies pie tā. Es ticu, ka tad mēs patiešām iezvanīsim jaunu ēru, tādu, kurā Tā Kunga lūgšana būs uz šīs zemes piepildījies pareģojums. Tomēr, atceroties, ka jebko var nosaukt jebkādā vārdā, neko tādējādi neizmainot pēc būtības, — iedomājoties, ka var nosaukt tauriņu par tauru, nekādā veidā tāpēc netuvinot vienu otram, es koncentrējos un nolēmu turēties pie sākotnējās vienkāršās ieceres. Es gribēju pateikt jums, Birmingemas un Midlendas institūta studentiem, locekļiem un draugiem, lūk, ko: pirmkārt, to, ko jūs droši vien negribat zināt (tā ir ļoti populāra oratoru tēma); otrkārt, to, ko jūsu institūts ir izdarījis; treškārt, to, ko, pēc pašreizējā prezidenta pieticīgajām domām, vajadzētu darīt un ko nevajadzētu.

Vispirms par to, ko jūs droši vien negribat zināt. Jums nav vajadzīgas manas oratora deklamācijas par zināšanu abstraktām priekšrocībām, par pašizglītošanās noderīgumu. Ja jums pēc tā būtu vajadzība, jūs neatrastos šeit. Es pieņemu, ka jūs esat šeit tāpēc, ka esat pilnīgi šo patiesību varā — vai nu jūs paši, vai ari kādi cilvēki, kurus jūs uzlūkojat ar interesi un simpātijām. Es pieņemu — jūs esat šeit tāpēc, ka uzskatāt — šāda galvenokārt pieaugušiem domāta izglītojoša iestāde, kuras durvis tik tiešām ir atvērtas visiem un ikvienam, uzplaukst tikai nesaraujamā saistībā ar jūsu pilsētas un tās apkārtnes uzplaukurnu. Nē, ja es skatos uz to daudz plašāk un salu, ka mēs visi, ikviens no mums pilnībā apzināmies, ka šāda institūta labdabīgajai ietekmei ir jāsniedzas tālāk par jūsu grāfistes uguņiem un dūmiem un savā ziņā ir jāaptver visa sabiedrība, es nebūt neizkropļoju patiesību. (Aplausi.) Misters Bebidžs savā «Devītajā Bridžvotera apcerējumā» norādīja, ka izteikts vārds — pat tikai izrunāta zilbe — var atkal un atkal atkārtoties neierobežotā telpā, ja tam nav šķēršļa, pret ko atdurties, nav robežu, kas to varētu apstādināt. Līdzīgā kārtā var atsaukties — nevis kā uz atjautīgu minējumu, bet kā uz drošu un neapšaubāmu faktu —, ka cilvēku aprēķins nepavisam nevar ierobežol to veselīgo zināšanu izplatīšanos, kas iegūtas pacietīgi, glabātas bijīgi un izmantotas godprātīgi. (Aplausi.)

Tāpat kā astrologi apgalvo, ka izplatījumā bez mūsējās, iespejams, eksistē neskaitāmas citas saules sistēmas un katrai no tām ir ne mazums savu pilnīgi nezināmu un neredzētu zvaigžņu, tā ir skaidrs, ka katrs cilvēks, lai cik neievērojams un cik tālu no vispārējas atzīšanas, tomēr pieder pie cilvēkiem, ko vienlīdz var ietekmēt kā uz labu, tā ļaunu, un lietu mūžīgā daba ir tāda, ka viņš nevar kļūt labāks pats, kaut kādā veidā neliekot kļūt labākiem saviem līdzcilvēkiem. (Piekrišanas saucieni.) Un ievērojiet: tas it sevišķi attiecināms uz gadījumiem, kad viņš, spītējot nelabvēlīgiem apstākļiem, kļuvis labāks brieduma gados, kas seko neizmantotam jaunības laikam, kad gūta vāja izglītība; tas notiek tajās dažās stundās, kas paliek pēc ikdienas desmit vai divpadsmit stundu darba, tajos dažos pārtraukumos, kas ir viņa darba dzīvē; tādējādi viņa biedriem un līdzcilvēkiem rodas pārliecība, ka viņam nav bijuši nekādi labvēlīgi apstākļi un ka viņi var paveikt to pašu, ko viņš, izcīnot izglītību un iegūstot pašcieņu; par to lords Litons ir skaisti pateicis;

Ir divi cietumsargi bezbailīgai sirdij:

Tas viens — dzimums zems, un otrs — liktens ciets.

Tā kā jūs esat pierādījuši šīs patiesības ar savu piemēru un tā kā var droši apgalvot, ka Birmingemā, no visām vietām zem saules, būs tikai nedaudz cilvēku, kas apstrīdēs viedokli — jo izglītotāki strādnieki, jo labāk darba devējam, un, jo izglītotāks darba devējs, jo labāk strādniekiem, — tad es beigšu par to, ko jūs negribat zināt. (Smiekli un aplausi.)

Tālāk, kas attiecas uz jūsu institūta padarīto: savā pārskatā, kurš būs tik īss un precīzs, cik vien manā rīcībā esošā informācija un manas atmiņas atjauj, es gribētu salikt uzsvarus. Jūsu institūtam, kurā darba devēji un strādnieki mācās kopīgi, sešpadsmit gados ir kļuvis par šauru plašajā ēkā, kurai jāuzņem 2500 vai 2600 biedru vai studentu. Pavisam iepriecinoša pazīmē tā dzīvīgumam ir fakts, ka gandrīz puse no rūpniecībā strādājošiem studentiem pārtiek no iknedēļas algas. Es ceru, ka man ir taisnība, sakot, ka te ir apmēram 400 ierēdņu mācekļu, tirgotāju vai viņu dēlu. Ar sevišķu prieku es atzīmēju, ka te arī mācās krietns pulks daiļā dzimuma pārstāvju, bez kurām neviena iestāde nevar tikt uzskatīta par kulturālu vai kultūru izplatošu. (Aplausi.) Jūsu izglītojošajām nodarbībām rodas aizvien vairāk apmeklētāju no amatnieku vidus, no šķiras, kas, pēc manas pieredzes, ir vismazāk pārstāvēta līdzīgos institūtos citur, lai gan tās vārdu bieži un atkārtoti bez vajadzības piemin. (Smiekli un aplausi.) Bet tā ir piesaistīta šeit varbūt tāpēc, ka tika speciāli audzināta — dibinot rūpniecības nodaļu, piešķirot tai virzību uz sabiedriskām vajadzībām, nodibinot tā saucamos «peniju kursus»; ar prieku paziņoju, ka tas bija drosmīgs un triumfējoši veiksmīgs eksperiments, kas dod amatniekam iespēju vakara stundās iegūt labu apmācību priekšmetos, kam ir tieša saskare ar viņa ikdienas darbu un labklājību: aritmētikā (elementārajā un augstākajā), ķīmijā, fizikā, ģeogrāfijā un dziedāšanā, un par pārsteidzoši zemu samaksu — viens penss par katru apmeklēto nodarbību. (Skali aplausi.) Es atkārtoti uzsveru, ka uzskatu to par visbrīnišķīgāko veidu amatnieku apmācībai, un, ja jūsu institūts savas pastāvēšanas laikā nebūtu paveicis neko citu, tad es aizstāvētu to par šo darbu vien. (Skaļi aplausi.)

Taču blakus rūpniecības nodaļai ir vispārīgā nodaļa, kas piedāvā visus pirmšķirīga literāra institūta labumus. Tai ir lasītavas, bibliotēka, ķīmijas laboratorija, muzejs, mākslas nodaļa, klausītavas un daudz lekciju — dažādos priekšmetos un dažādām interesēm —, ko lasa visaugstākās kvalifikācijas speciālisti. Ļoti labi. Taču var jautāt — kāds ir praktiskais rezultāts un pielietojums? Nu, tad pa domāsim par to. Iedomāsimies, ka jūsu institūts izaudzinājis tos, kuri pašlaik tur ir skolotāji. Tas būtu ievērības cienīgs fakts. Iedomāsimies, ka tas izplata izglītību visapkārt, sūtot daudz prasmīgu skolotāju uz dažnedažādām skolām. Iedomāsimies, k& jauns students, kas izglītojies

vienīgi šajā laboratorijā, tiek pēkšņi aicināts uz lielas un slavenas slimnīcas laboratoriju. Iedomāsimies, ka deviņu gadu laikā rūpniecības nodaļas studenti ir ieguvuši veselu duci daudzu kārotu balvu, ko piešķir Mākslu Savienība un Valdības departaments, turklāt arī divas vietējās balvas, kas radušās, pateicoties kāda Birmingemas vīra augstsirdībai. Iedomāsimies, ka pilsētas valde, kurai jāatrod Vitvorta balvas cienīgs saņēmējs, atrastu to šeit. Iedomāsimies, ka viens no jūsu rūpnieciskās nodaļas studentiem savās ķīmijas nodarbībās pievēršas praktiskam mērķim — kā atdalīt zeltu no notekūdeņiem — un aptur tūkstošiem mārciņu aizplūdināšanu pa pilsētas novadcaurulēm. Iedomāsimies kādu citu, kurš, centīgi pa vakariem mācoties, grāmatās atklāj to, kur slēpjas līdz tam neizdibināts bojājums viņa darba devēja kurtuvē, un ķeras pie tā klāt un salabo, tā dodot lielu ikgadēju peļņu savam saimniekam. Iedomāsimies vēl kādu, kurš izgudro līdz tam Anglijā nepazīstamu veidu, kā izgatavot krāsaino stiklu. Iedomāsimies kādu, kurš citu pēc citas pieveic visas sava ikdienas darba grūtības, kas saistītas ar galvanizēšanu, un pie kura viņa biedri darbnīcā tagad visos kļūmīgos gadījumos griežas kā pie enciklopēdijas. (Smiekli un aplausi.) Iedomāsimies garu šādu gadījumu virkni — un tad apjēgsim, ka tās nav iedomas, bet īsti, neuzspodrināti fakti (skaļi aplausi), kas sasniedz savu kulmināciju tai sevišķajā un nozīmīgajā apstāklī, ka, izņemot vienu, visi pārējie institūta rūpnieciskās nodaļas studenti, kas desmit gadu laikā ieguvuši balvas, ir sasnieguši savā dzīvē augstāku stāvokli. (Aplausi.)

Tas, kādā veidā institūts rosina amatnieku domāt un tādējādi, piemēram, pacelties pāri ierobežojošiem aizspriedumiem, kas, iespējams, pastāv viņa arodā un neiztur izzināšanas pārbaudi, var vienīgi tikt pielīdzināts veidam, kā viņu rosina izjust. Visos manis aplūkotajos faktos ir kāda īpaša pieticīga vīrišķība, kas man liekas it sevišķi iespaidīga. Rūpniecības nodaļas studentu noteiktie iebildumi pret ierašanos uz nodarbībām darba drēbēs nosaka šo toni, līdz ar to patīkami un pilnīgi neatkarīgi paužot attieksmi pret šo vietu un citam pret citu. Un šo attieksmi apbrīnojami pierāda gadījums ar kādu nabadzīgu mūrnieku, kura ģimeni piemeklēja slimība un tāpēc viņam bija jāšķiras no savām labākajām drānām; kad viņš neieradās uz nodarbībām, kurās bija izcēlies kā ļoti centīgs klausītājs, viņu lūdza tās apmeklēt darba drēbēs. Viņš atbildēja: «i\e, tas nav iespējams lada doma nav pieļaujama. Par to vispār nav vērts runāt.» Varētu šķist, ka viņš to darīja, iai piesaistītu sev uzmanību. Taču, kad šim cilvēkam viens no ierēdņiem piedāvāja aizdevumu, lai viņš varētu sapost savu ārieni, viņš to asi noraidīja, teikdams, ka ir nācis uz institūtu mācīties un uzzināt, kā pats sev varētu palīdzēt (aplausi), nevis lūgt vai saņemt palīdzibu no kāda cita. (Skali aplausi.) Es esmu tagad pierādījis, kāds ir institūta tonis, jo tas nav viens atsevišķs gadījums, bet gan gaišs un godājams šīs attieksmes paraugs, un šādi es gribētu nobeigt savu vērtējumu par to, ko institūts neapšaubāmi ir izdarījis.

Lēdijas un džentlmeņi, beidzot es nonācu pie tā, ko, pēc jūsu pazemīgā kalpa pieticīgām domām, institūtam vajadzētu darīt un ko nevajadzētu. Kā teicis misters Kārlails noslēguma lappusēs savai lieliskajai «Franču revolūcijas vēsturei»: «Ak, lasītāj, vēl drosmi pēc šī īsā izklāsta — es esmu pie mērķal» Es tik tiešām ceru un cieši ticu, ka jūsu institūts darīs turpmāk tāpat, kā ir darījis līdz šim — diez vai var izdarīt labāk. Es ceru un ticu, ka tas nešķiros savus klausītājus pēc stāvokļa (piekrišanas saucieni), ticības (piekrišanas saucieni) vai partijas piederības (piekrišanas saucieni), bet saglabās sevi kā pulcēšanās vietu uz cildeniem un tīriem pamatiem, kur visi šie apstākļi saplūdīs vienā universālā, cilvēkam Dieva dotā dvēseles tieksmē kļūt gudrākam un labākam. (Aplausi.) Es ceru un ticu, ka tas vienmēr paplašināsies un atjaunosies, vienmēr meklēs neierastus ceļus, kā palielināt savu klausītāju loku un piesaistīt sev aizvien pieaugošu uzticīgo pulku, un nekad neizrādīs lielāku slieksmi palikt uz vietas, nekā to dara laiks vai gadalaiki. Un vairāk par visu es ceru un ticu, raugoties uz iepriekš padarīto, ka nekādi apsvērumi uz šīs zemes nepiespiedīs to nokļūt aizbildniecībā vai kļūt par aizbildni (aplausi), jo es no visas tiesas domāju, ka aizbildniecības uztiepšana un pieņemšana ir Anglijas lāsts un ka tā ir izdarījusi vairāk ļauna, aizkavēdama patiešām labus centienus un sabojādama patiešām cēlus raksturus, nekā to divreiz ilgākā laikā, ārkārtīgi piepūloties, iespētu šaursirdīgs naids. (Aplausi.)

Es nebaidos, ka jebkad Birmingemas un Midlendas institūta sienas varētu notrīcēt no garīgā progresa vārgo pretinieku ķērkšanas (piekrišanas saucieni), taču šajā sakarībā es nevaru atturēties, neizteicis piezīmi, kas ir man prātā. Ir pieņemts, pat pārāk pieņemts uzskatīt, ka šis ir materiālisma laikmets, un materiālisma laikmets ir laikmets bez reliģijas. Man pēdējā laikā ir bijis sāpīgi, dzirdot, kā šo pieņēmumu atkārto ietekmīgi cilvēki, ko es cienu un gribētu cienīt vēl vairāk. Baidos, ka, nemitīgi un bez iebildēm atkārtojot šo pieņēmumu, kuru es atļaujos noliegt, to varētu uztvert kā neapšaubāmi patiesu mazāk domājošā sabiedrības daļa; tāpat daži karikatūristi un gleznotāji darina kāda sabiedriska darbinieka portretu, kurš īstenībā nemaz nav šim cilvēkam līdzīgs (smiekli), pēc tam to atkārto un atkārto, līdz publika sāk ticēt, ka tāds viņš tiešām ir — tikai tāpēc, ka šie darinājumi ir līdzīgi paši sev (smiekli), un beidzot laika gaitā gandrīz sāk ņemt viņam ļaunā savu gauso atskārsmi (smiekli), ka viņš nav tiem līdzīgs (atkal smiekli). Stāvot šeit šajā atbildīgajā brīdī, atzīstos, ka nesaprotu daudz lietoto un daudzreiz ļaunprātīgi izmantoto frāzi «materiālisma laikmets», es neaptveru — ja vispār kāds to var, par ko stipri šaubos, — tā loģisko jēgu. Piemēram, vai elektrība ir kļuvusi materiālāka jebkura saprātīga vai viegli nesaprātīga (smiekli) vīra, sievas vai bērna galvā līdz ar atklājumu, ka saskaņā ar Dieva gribu tā daudz lielākā mērā izmantojama cilvēkam par labu, nevis par ļaunu. Vai materiālāks ir mans ceļojums līdz manu mirstošo vecāku vai mirstošā bērna gultai, ja es pārvietojos nevis ar sešu, bet sešdesmit jūdžu ātrumu stundā? Drīzāk gan šajā gadījumā mana izmisusī sirds ir pārpilna pateicības tai Augstākajai Godībai, kura vienīgā spēja iedvest domu par brīnišķīgās satiksmes radīšanu, kas saīsina manu moku laiku. Kas ir kabeļa vai vada materialitāte salīdzinājumā ar dzirksteles nematerialitāti? Kas ir materialitāte dažādām ķīmiskām vielām, kuras varam nosvērt vai izmērīt, kaut kur ietilpināt vai iebērt salīdzinājumā ar to noteikto nemateriālo radnieciskumu vai nesaderību, kas tām piemīt no radīšanas brīža līdz pastardienai? Kad šis tā sauktais materiālisma laikmets sākās? Vai ar grāmatu iespiešanas sākumu? Protams, tas bija sen; un kas ir materiālāks — vai graša vērta tauku svece, kas man nedod gaismu, vai gāzes liesma, kas to dod? (Smiekli un aplausi.)

Nē, lēdijas un džentlmeņi, neļausim, lai mūs apbēdina un pieviļ tukši vārdi. īstenais materiālisma laikmets ir muļķīgais ķīniešu laikmets (piekrišanas saucieni), kurā netika atklāts neviens liels dabas noslēpums, jo šādus atklājumus gara tumsības un nekaunības dēļ noraidīja, lai gan vajadzēja tos uzticībā un bijībā sekmēt. Senais stāsts par trako lielībnieku, kas izaicināja zibeni, un moderni vēsturiskais priekšstats par Franklinu, kurš piesaistīja zibeni pie sava pūķa, lai varētu labāk izpētīt to, kas viņam bija jāpēta (citādi viņš to nedarītu), manuprāt, laimīgā kārtā parāda atšķirību starp daudzreiz kaitējošiem materiālistiskajiem prātniekiem — un, šķiet, vismaz vienā nozīmē nemateriālistiskajiem prātniekiem, kas pārstāv Debesu impērijas skolu. (Smiekli.) Un padomājiet: vai tas ir ticami vai neticami, dabiski vai nedabiski, prātīgi vai neprātīgi, ka es, domātspējīga būtne, kuru no visām pusēm ielenc dažādi brīnumi, sev dažkārt uzdodu nopietno jautājumu, ka man gribas uzdot sev nopietno jautājumu — vai šīs lietas varētu būt starp tām, ko jau pirms gandrīz divtūkstoš gadiem varēja atklāt Dievišķās Lūpas, tiesa, tālaika cilvēki nevarēja tās saklausīt? Un — vai nu tā būtu, vai nebūtu — vai man, kurš atrodos visa tā ielenkts, milzīgi nepalielinās mana morālā atbildība un līdz ar to mana saprātīgā padevība kā Ādama dēlam un puteklim šī Mirdzošā Avota priekšā, kurš vienlīdz dod un vienlīdz attur, kurš glabā Savās varenajās rokās neizzināmo dzīvības un nāves noslēpumu?

Jūsu rūpniecības nodaļas studentiem es gribētu novēlēt vispirms kā īsu moto divus vārdus: «Drosmi, neatlaidību!» (Aplausi.) Sis ir drauga un strādnieka moto. Ne jau tāpēc, ka viņam ir pievērstas Eiropas acis, jo tam es neticu (smiekli)-, ne jau tāpēc, ka viņam ir pievērstas Anglijas acis, jo arī tam es neticu; ne jau tāpēc, ka par viņa darbiem ziņos ar tauru skaņām uz ielas stūriem, jo šādi muzikāli priekšnesumi nenotiks (skaļi smiekli)-, ne jau tāpēc, ka pašizglītošanās ved pretī panākumiem šajā pasaulē, bet tāpēc, ka tā ir laba un pareiza pati par sevi (piekrišanas saucieni), un tāpēc, ka tas tā ir, tā neapšaubāmi nes sev līdzi pati savas iespējas un savu atalgojumu. Tālāk es viņiem gribētu dot ļoti viedīgu un atjautīgu padomu par zināšanu dabu, ko vairāk nekā pirms pusgadsimta izteica cienījamais garīdznieks Sidnijs Smits — viedīgākais un atjautīgākais no manis zaudētajiem draugiem. Viņš saka — un, lūdzu, saprotiet, viņš to saka brīv, prātīgiem studentiem, tāpat kā to daru es:

«Ir tāda ģeķīga tieksme, no kuras ļoti jāsargās, — tieksme būt universālam, pārvaldīt visas zinātnes un izcelties visās mākslās: ķīmijā, aritmētikā, algebrā, dejošanā, vēsturē, loģikā, jāšanā, paukošanā, lejasvācu un augšvācu valodā, dabaszinātnēs. īsi sakot, bieži modernās izglītības sauklis skan tā: «Ņemiet par paraugu apbrīnojamo Kričtonu; es necietīšu, ka jūs kaut ko nezināt.» Turpretī mans padoms ir — būt pietiekami drosmīgiem, lai daudz ko nezinātu un tā izvairītos no nelaimes, ka nezināt neko.» (Smiekli.)

Seit es varētu piebilst kādu patiesību, kas ir vienlīdz pierādījusies kā manā, tā ikviena izcila man zināma vīra dzīvē. Katrā darbā un rīcībā noderīga, droša, pārliecinoša, izdevīga un iegūstama īpašība ir uzmanība. Es varu droši apgalvot, ka manis paša izdoma vai iztēle, lai kāda arī tā būtu, nekad man tā nekalpotu, ja man nepiemistu ikdienišķs paradums būt bijīgi, pacietīgi, neatslābstoši, nogurdinoši uzmanigam. (Aplausi.) Ģenialitāte, dzīvīgums, spēja iedziļināties, domas spožums — šādas prāta īpašības, tāpat kā rēga bruņotā galva «Makbetā», nepakļaujas mūsu gribai, bet uzmanība pēc pietiekami ilgas, padevīgas kalpošanas tai pakļaujas. Līdzīgi dažiem augiem, ko visnabadzīgākais zemnieks var audzēt visnabadzīgākajā zemē, to var attīstīt ikviens, un ir pilnīgi droši, ka noteiktā laikā tā ziedēs un nesīs augļus. Starp citu, es tik tiešām apliecinu, ka šajā slavas dziesmā uzmanībai es neesmu ieinteresētā puse, tāpat kā tai nav nekā kopēja ar to uzmanību, ar kuru jūs esat mani pagodinājuši. (Smiekli.)

Lēdijas un džentlmeņi, nu es beigšu. Es nevaru neatcerēties, cik bieži šajās dienās jūs esat dzirdējuši vienu no visizcilākajiem vīriem un noteikti vienu no vislabākajiem runātājiem Anglijā, ja ne pašu labāko. (Aplausi.) Iesākot runāt, es nevarēju sev piemērot Šekspīra rindu: «Es būšu spožs un mirdzēšu zeltā.» (Aplausi.) Taču es sev varēju teikt un teicu: «Es būšu tik dabisks un nemākslots, cik vien varu, jo mana sirds vienmēr ir bijusi pie mana darba un man ir veca mīlestība pret Birmingemu (piekrišanas saucieni) un tās iedzīvotājiem.» (Piekrišanas saucieni.) Es teicu, ka man ir veca mīlestība pret Birmingemu un tās iedzīvotājiem; atļaujiet man izlabot mazu kļūdu un piebilst: «Un tās iedzīvotājām.» (Piekrišanas saucieni un smiekli.) Gredzens, kas ir man pirkstā, ir sena Birmingemas dāvana (piekrišanas saucieni), un, ja, to pagrozot, es varētu izsaukt garu, kas klausīja Aladina gredzenam, es no visas sirds saku, ka ar savu pirmo pavēli liktu šim garam kalpot Biriningemai, cik labi vien tas spēj. (Skali aplausi.)

Lēdijas un džentlmeņi, tā kā es ceru, ka man atkal būs iespēja un prieks (aplausi) jūs satikt Ziemassvētku laikā, lai ar interesi palūkotos sejās un paspiestu rokas tiem, kuri sarakstos ieņems pirmās vietas (skaļi aplausi), es neaptumšošu gaidāmās tikšanās prieku ar briesmām, kādas neizbēgami varētu radīt vēl viena runa. Es jums sirsnīgi pateicos un saku jums patiesi un kvēli: ar labu nakti! un lai Dievs jūs svētī! Sakarā ar mistera Diksona izteiktajām lietderīgajām un jaukajām piebildēm es atvieglošu savu dvēseli, pasakot savu politisko pārliecibu, kas izklāstīta divos rakstos un kas nav saistīta ne ar kādu partiju vai cilvēku Mana ticība cilvēkiem, kuri pārvalda, būtībā ir niecīga; mana ticība cilvēkiem, kurus parvalda, būtībā ir neierobežota. (Skaļi aplausi.)

Č. DIKENSA RUNAS

Priekšstats par C. Dikensa radošās personības daudzveidību būtu nepilnīgs, ja mēs nepieminētu to viņa darbīgās dzīves daļu, kura visvairāk pakļauta aizmirstībai un tādēļ īpaši atgādināma. Tā ir viņa sabiedriskā darbība, kuras rezultātā tapušas daudzas runas un priekšlasījumi dažādās vietās un dažnedažādos gadījumos, neskaitāmi raksti un apraksti periodiskajā presē. Dikenss savu rakstnieka karjeru uzsāk ar reportāžām no Anglijas parlamenta; arī vēlāk žurnālistika viņam paliek tuva un svarīga darba joma. Viņš izdod žurnālus «Mājas Pavarda Vārdi» (Household Words) un «Visu Cauru Gadu» (All Year Round). Nav precīzi nosakāms, cik isti rakstu šajos (un arī citos) žurnālos ir paša Dikensa sarakstiti, To skaitu pētnieki lēš simtos. Tematikas loks plašs; vadlīniju varētu definēt kā tiekšanos pēc sabiedrības cilvēciskošanas ne tikai materiālā un organizatoriskā ziņā, bet garīgā, morālā ziņā it īpaši.

Gan rakstos, gan runās un vēstulēs atrodam C. Dikensam raksturīgo stilu ar asprātīgiem domu formulējumiem, kas .izcel lietu un parādību neparasto, paradoksālo pusi. Draugu un laikabiedru atmiņu stāstos izcelta Dikensa spēja uzstāšanās reizēs elektrizēt auditoriju, likt tai gaidīt un Jaut sagaidīt brīnumu. Viņa kontakts ar zāli ir bijis līdzīgs magnētiskā lauka iedarbībai. Kā burvis vai kā aktieris Dikenss spējis sava priekšnesuma valdzinājumā turēt jebkuru auditoriju; nostāsti par viņa runātāja spējām bija labi zināmi un guva arvien apstiprinājumu tad, kad Dikenss uzstājās.

Rakstniekam patika uzstāties. Ne tikai ar runām vai priekšlasījumiem, bet arī teātra izrādēs, kurās viņš aktīvi pats piedalījās gan kā uzvedumu iniciators, organizators, dramatizējumu autors, gan aP kā aktieris, gūstot atzīstamus panākumus.

Savā sabiedriskajā darbībā, ipaši publiskajās runās, Dikenss acīm redzot izmantoja savu aktiera mākslu un personības valdzinājumu kuru viņš pats mēdza saukt par «magnētisma spēju». To papildināja viņa humorista talants, neizsmeļamās improvizatora spējas un māka izteikties.

šajā sējumā ietvertās runas dod tikai nelielu ieskatu šai Dikensa darbības jomā. Hronoloģiski tās aptver praktiski visu autora sabiedriski aktīvās dzīves laiku. Izvēle krita uz runām, kas skar literatūras, izglītības, kultūras, zinību un mākslu sfēru, uz kuru pats Dikenss lika visas cerības sabiedrības cilvēciskošanas darbā.

1841. gada 25. jūnijā C. Dikenss viesojās Edinburgā un turēja runu banketā, kas bija organizēts viņam par godu. Sī ir viena no pirmajām viņa publiskās uzstāšanās reizēm. Sai laikā Skotijā Dikensam jau bija prāvs apbrīnotāju pulks. Valtera Skota vēsturisko romānu garā sarakstītais «Bārnebijs Radžs» bija īpaši aizrāvis skotu lasītājus. Arī romāns «Senlietu tirgotava» ieguva daudzus jaunā rakstnieka talanta apbrīnotājus. Edinburgas literārais žurnāls Blackwood Magazine bija augstu novērtējis jaunā autora darbu un neparasto stāstnieka talantu.

Klausītāju priekšā nostājies «neliela auguma slaids, zēniska izskata cilvēks, kuru nezinātājs diezin vai būtu gatavs noturēt par Pikvika autoru». Tā to kādā vēstulē vēlāk attēlojis viens no klātesošajiem klausītājiem. C. Dikenss runājis par skotu literatūru, par tās slavenībām un tagad jau aizmirstām personībām: Valteru Skotu, Robertu Bērnsu, Kristoferu Nortu, Deividu Vilkiju u. c.

Svarīgākais tomēr šai runā ir Dikensa atzinums, ka viņa mākslas mērķis ir, bija un būs vairot un spēcināt dzīvesprieka impulsus, ra dīt cilvēkos to priecīgo noskaņojumu, kas viņiem ļautu saskatīt, ka šajā pasaulē ne gluži viss ir nicināms un nīdējams.

Pārējās runas saistītas ar Birmingemu. 1853. gada 6. janvārī tur notika svinīgs sarīkojums 6akarā ar balvas pasniegšanu Dikensam kā atzinību par ieguldījumu Mākslinieku biedrības radīšanā un mākslu popularizēšanā viņš saņēma briljanta gredzenu un sudraba paplāti.

Arī 1869. gada 27. septembrī Birmitigemā notika svinības sakarā ar to, ka Dikenss bija ievēlēts par Birmingemas un Midlendas institūta prezidentu 1869. gadam,

Abos gadījumos Dikensa runas veltītas vienai galvenai tēinai — mākslas un dzīves tuvināšanai. Si ir būtiska problēma angļu 19. gadsimta kultūras vēsturē. Sajā gadsimtā ražošanas apjomi un tempi palielinājās daudzkārtīgi, taču dzīves kvalitāte tiem, kas šajā — rūpnieciskajā izaugsmē tika iesaistīti, neuzlabojās. Par mākslu, daiļamatniecības, zinību kopšanu un gara daiļošanu ikdiena kā tautas garīgās veselības un labklājības ķīlu gadsimta otrajā pusē daudz rūpējās tā saucamie prerafaelīti — estēti un mākslas primārās lomas sludinātāji Anglijā. Interesanti atzīmēt, ka Dikenss bija viens no pirmajiem, kas šajā utilitārā materiālisma, prakticisma un merkantilisma laikā iestājās par mākslu, kas pacilā cilvēka garu un Izdaiļo viņa apkārtni.

Laikabiedru atsauksmēs uzsvērta Dikensa izteiksmes dabiskā vienkāršība, kas sevišķi sajūsminājusi viņa klausītājus un lasītājus. 20. gadsimta priekšstats par dabisku vienkāršību ir stipri mainījies, un, iespejams, mūsdienu lasītājs šajās runās atradīs pietiekami augsti koptu runas kultūru, kurā brīva izteiksme nenozīmē aptuvenību, neprecizitāti vai retorikas pamatprincipu ignorēšanu. Dikenss maksā nodevas ari zināmam 19. gadsimta manierismam. Taču svarīgākais — pamatdomas formulējums, izvērsums un pamatojums — ir skaidrs un noteikts.

Salīdzinot agrīno runu ar 1869. gadā teikto, skaidri saskatām C. Dikensa publicista briedumu. Ja pirmajā runā vispārinājumi ir īsi un samērā bikli, pēdējā runā problēma tverta plašā vispārinošā un drošā vērtējumā. Rakstnieks vērtē citu un ari sava darba augļus, tāpat kā jaunibā paturēdams prātā vienu mērķi — dzīves un cilvēka pilnveidošanu.

SATURS

C. Dikensa runas

Runa banketā par godu Dikensam………………………

Runa banketā, kas sarīkots Dikensa godināšanai un veltīts literatūrai un mākslai

Runa Birmingemā gadskārtējā Birmingemas un Midlendas institūta svinīgajā atklāšanas ceremonijā , ,

Content

Dikenss Čārlzs Runas

RUNA BANKETĀ PAR GODU DIKENSAM

RUNA BANKETĀ, KAS SARĪKOTS DIKENSA GODINĀŠANAI UN VELTĪTS LITERATŪRAI UN MĀKSLAI

RUNA BIRMINGEMĀ GADSKĀRTĒJĀ BIRMINGEMAS UN MIDLENDAS INSTITŪTA SVINĪGAJĀ ATKLĀSANAS CEREMONIJĀ

Č. DIKENSA RUNAS