Dikenss Čarlzs

Dombijs un dēls 1. grāmata

Čarlzs Dikenss

Dombijs un dēls

I grāmata

..

1.NODAĻA DOMBIJS UN DĒLS

Dombijs sēdēja apkrēšļotas istabas kaktā lielā atzveltnes krēslā pie gultas, bet Dēls, silti ietīņāts, gulēja mazā, uz zemas kušetes rūpīgi novietotā aiju grozā tieši pretī kamīnam un pavisam klāt pie tā, it kā viņš būtu gatavs rausītis un nu tikai atliktu apgrauzdēt viņu brūnu, kamēr vēl gluži svaigs.

Dombijs varēja būt gadus četrdesmit astoņus vecs. Dēls — minūtes četrdesmit astoņas. Dombijs bija papliku galvvidu, iesarkanu seju un, kaut gan brašs stalta auguma vīrs, taču pārlieku bargs un lielkundzisks pēc izskata, lai būtu pievilcīgs. Dēls bija gluži pliku paurīti, gluži sarkans un, kaut gan (nav šaubām vietas) nenoliedzami jauks bērniņš, taču visā visumā tāds sačervelējies un plankumains pagaidām. Dombija vaigā Laiks un tā māsa Rūpe bija ievilkuši jau dažu labu rievu kā kokā, kam jākrīt, kad laiks pienācis, — žēlastības nepazīst šie dvīņi: apgaitodami savus cilvēku mežus, tie ik uz soļa iecērt pa robam, — kamēr Dēla sejiņa bija krustu šķērsu savilkta tūkstoš sīkās krunciņās, kuras tas pats mānīgais Laiks sava prieka dēļ ņemsies gludināt un izlīdzināt ar izkapts neaso malu, tā sagatavodams virsmu savām dziļākajām operācijām.

Dombijs, nezinādams, kā prieku valdīt par sengaidīto, nu beidzot sagaidīto notikumu, zvadzināja un zvadzināja

smago zelta pulksteņa važu, kas nokarājās zem smalkajiem, zilajiem svārkiem, uz kuriem mirgoja pogas attālās uguns blāvajā atblāzmā. Dēls paceltām, samiegtām dūrītēm likās piedraudam dzīvei ar saviem vājajiem spēciņiem par to, ka tā tik negaidīti viņu pārsteigusi.

—   Firma, misis Dombij, — misters Dombijs ierunājās, — nu atkal reiz ne vien sauksies, bet īstenībā arī būs Dombijs un Dēls; Dom-bijs un Dēls!

No šiem vārdiem strāvoja tāds maigums, ka tas ietekmēja viņu piemetināt misis Dombijas vārdam mīlināmo epitetu (gan ne gluži bez stomīšanās, jo šis bija no tiem vīriem, kas nemēdz sievas tādā veidā uzrunāt), un viņš nu teica: — Misis Dombij, mana . . . mana mīļā.

Tikko jaušams viegla izbrīna sārtums pārlija slimās lēdijas vaigiem, kad viņa pacēla acis uz vīru.

—   Viņu, protams, kristīsim par Polu, mana .. . misis Dombij.

Viņa gurdi atsaucās: — Protams, — vai drīzāk gan pateica to tikai ar lūpu kustību un atkal aizvēra acis.

—   Viņa tēva vārdā, misis Dombij, un viņa vectēva! Vēlētos, kaut vectēvs šo dienu piedzīvojis!

Un atkal viņš atkārtoja: — Dom-bijs un Dēls! — gluži tai pašā balss noskaņā kā pirmāk.

Šie trīs vārdi izteica visu mistera Dombija dzīves jēgu. Zeme bija radīta Dombijam un Dēlam, kur viņiem izvērst savu tirdzniecība; saule un mēness bija likti pie debesīm) lai dotu viņiem gaismu. Upēm un jūrām bija ierādītas gultnes, lai būtu viņu kuģiem kur peldēt; varavīksnes vēstīja viņiem labu laiku; vēji pūta vai nu veicinādami, vai kavēdami viņu pasākumus; zvaigznes un planētas riņķoja pa savām orbītām, lai nesatricināmu saglabātu sistēmu, kuras centrs bija viņi. Parastie saīsinājumi mistera Dombija acīs ieguva jaunu nozīmi un attiecās vienīgi uz viņiem. A. D. nekādā ziņā neaizstāja Anno Domini, bet gan Anno Dombijs — un Dēls.

Viņš dzīvības un nāves mijās bija pacēlies — tāpat kā tēvs pirms viņa — no Dēla līdz Dombijam un tepat vai gadus divdesmit sabijis par firmas vienīgo pārstāvi. No šī gadu skaita desmit viņš nodzīvojis laulībā — laulībā, kā viens otrs pačaloja, ar lēdiju, kas savu sirdi viņam nebija atdevusi, kas laimes dienas atstājusi pagātnē un, savā garā salauzta, apņēmusies pacietīgi un lēnprātīgi panest, ko tagadne dos. Grūti ticams, ka šādas nevalodas varēja aizsniegt mistera Dombija ausis, kaut viņu tās arīdzan skāra, un iespējams, ka neviens tajās nebūtu noklausījies ar lielāku neticību kā viņš pats, ja arī tās būtu līdz viņam aizskanējušas. Dombijam un Dēlam gan bieži iznāca darīšanas ar ādām, bet nekad ar sirdīm. Šo fantāzijas preci viņi atstāja zēniem un meitenēm, pansijām un grāmatām. Misters Dombijs būtu spriedis: ka laulībā ar viņu pēc pašas dabas nolikuma ir jābūt aplaimotai un pagodinātai jebkurai sievietei ar gaišu saprātu; ka cerība dot dzīvību šādas firmas jaunam līdzdalībniekam nemaz nevar nemodināt žilbinošu un pacilājošu godkāri vēl pat mazāk godkāru viņas dzimuma pārstāvju krūtīs; ka misis Dombija ir noslēgusi šo sociālo līgumu, — gandrīz neizbēgams solis smalkās un bagātās ģimenēs, pat ja nedomā par ģimenes vārda nodrošināšanu firmām, — vaļā acīm, skaidri apzinādamās šīs priekšrocības; ka misis Dombija diendienā ir vērojusi un redzējusi, kādu stāvokli viņš ieņem sabiedrībā; ka misis Dombija vienmēr ir sēdējusi goda galā pie viņa galda un godam arī pildījusi savus namamātes pienākumus; ka misis Dombija ir bijusi laimīga; ka viņai nav bijis pamata būt nelaimīgai.

Vai vismaz ar vienu iebildi. Jā. To viņš varētu atļauties. Tikai ar vienu; bet tā pati viena izteica ļoti daudz. Viņi jau desmit gadu kā bija precējušies, bet līdz pat šai dienai, kur misters Dombijs sēdēja dziļajā atzveltnī pie gultas, nemitēdamies zvadzināt pulksteņa smago zelta važu, viņiem nebija neviena pēcnācēja. Tā sakot, neviena, ko būtu vērts pieminēt. Piedzimusi jau bija gan pirms gadiem sešiem meitene, un šī pati meitene, kas nemanot klusām bija ienākusi istabā, stāvēja tagad, bikli ierāvusies kaktā, no kurienes tā varēja redzēt savas māmuļas seju. Bet kas gan bija meitene Dombijam un Dēlam! Kapitālam, kas ceļ firmas vārdu un slavu, šāds bērns nozīmēja tikpat daudz kā sīknaudas ripiņa, kas nekur nav ieguldāma, — penijs, nekas vairāk.

Mistera Dombija prieka kauss patlaban tomēr bija tik pilns, ka sirds viņam atļāva pāra pilītes no tā nopilināt pat uz mazās meitiņas putekļiem klātā sānceliņa.

—   Florens, — viņš tad nu teica, — manis dēļ, ja gribi, vari pieiet un paraudzīties uz savu jauko brālīti. Tikai neaiztiec viņu!

Meitenīte pameta ašu skatienu uz zilajiem svārkiem un stīvo, balto kravati, kas kopā ar čīkstošo zābaku pāri un skaļi tikšķošo pulksteni deva viņai priekšstatu par tēvu; bet tūdaļ viņas acis atkal aizvērsās pie mātes sejas, un viņa ne pakustējās, ne arī atbildēja ko.

Mirkli vēlāk lēdija bija pavērusi acis un ieraudzījusi bērnu; un meitiņa jau bija pieskrējusi pie viņas un, pacēlusies pirkstgalos, lai vieglāk varētu paslēpt seju māmuļas skavās, pieplakusi viņai ar izmisīgu mīlas degsmi, tik neiedomājamu viņas vecumā.

—   Nu tu die's! — misters Dombijs izsaucās, īgni pieceldamies. — Tā nu ir neapdomīga nesavaldība, patiešām. Labāk būs, ja palūgšu doktoru Pepsu, lai ir tik laipns un varbūt uznāk vēlreiz augšā. Iešu lejā. Iešu lejā. Un nevajadzēs taču man vēl lūgt, — viņš piebilda, apstājies uz brīdi pie kušetes kamīna priekšā, — lai jūs ar sevišķu rūpību uzraudzītu šo jauno džentlmeni, misis . . .

—   Blokita, ser? — pateica priekšā aukle, novītis labāko aprindu muļķīgi smaidīgs ziediņš, kas kautrējās skaidri un noteikti pateikt savu vārdu, bet izmeta to tikai kā mulsu minējumu.

—   Šo jauno džentlmeni, misis Blokita.

—   Ko nu, ser, tak jau. Atceros vēl, kad mis Florense piedzima…

—   Jā, jā, jā, — attrauca misters Dombijs, noliekdamies pār aiju grozu un tai pašā laikā maķenīt saraukdams uzacis. Ar mis Florensi viss bija ļoti labi, bet šoreiz ir pavisam kas cits. Šim jaunajam džentlmenim ir pildāma dzīvē misija. Misija, mazo ķipar!

Bērnu šādi uzbildis, viņš pacēla tā rociņu pie lūpām un noskūpstīja; tad it kā satrūcies, ka ar šādu izdarību ir zināmā mērā kompromitējis savu cieņu, viņš tīri apmulsis izgāja ārā.

Doktors Pārķers Pepss, viens no galma ārstiem, par slavenību kļuvis, palīdzot kuplināt dižciltīgo ģimeņu pieaugumu, šai brīdī, rokas uz muguras salicis, viesistabā pastaigājās uz priekšu un atpakaļ, iedvesdams neizsakāmu apbrīnu mājas ārstam, kas pēdējās sešas nedēļas neapnikdams bija bazūnējis visiem saviem pacientiem, draugiem un paziņām par šīm gaidībām, uz kurām viņš ik mīļu stundu dienu un nakti gaidot uzaicinājumu ierasties kopā ar doktoru Pārķeru Pepsu.

—   Nu, ser, — doktors apvaicājās mīkstā, dziļā, sonorā balsī, pašreizējo apstākļu dēļ gan pieklusinātā, tāpat kā durvju klabeklis, — kā šķiet, vai jūsu apmeklējums mazliet uzmundrināja jūsu dārgo kundzi?

—   Deva impulsu, tā sacīt? — mājas ārsts tikko dzirdami piebilda, tai pašā reizē palocīdamies pret doktoru, ar to tikpat kā teikdams: «Piedodiet, ka iemetu vārdu starpā, bet tas bija vārds vietā.»

Misters Dombijs no šāda jautājuma pilnīgi sadulba. Tik maz viņš bija domājis par slimnieci, ka nespēja nemaz atgūties atbildēt. Viņš tikai pateica, ka justos mierīgāks, ja doktors Pārķers Pepss uzietu vēlreiz augšā.

—   Čabi! Mēs nedrīkstam jums noklusēt, ser, — doktors Pārķers Pepss sacīja, — ka viņas gaišībai hercogienei . . . piedodiet, lūdzu, es samainu vārdus. .. gribēju teikt — jūsu mīļajai kundzei spēki sāk apsīkt. Ka zināmā mērā iestājies pagurums un vispār elastīguma trūkums, kaut mums labāk būtu paticis, ja tāds . . . nebūtu …

—   Novērojams, — mājas ārsts iemetās starpā un atkal palocīja galvu.

—   Gluži pareizi, — doktors Pārķers Pepss runāja tālāk, — kaut mums labāk būtu paticis, ja tāds nebūtu novērojams. Tā rādās, ka lēdijas Kenkebijas… atvainojiet mani, gribēju teikt — misis Dombijas, es sajaucu pacientu vārdus …

—        Kuri nav saskaitāmi, — nomurmināja mājas ārsts,

—   nevar taču sagaidīt, tiešām … būtu jau tīrais brīnums, ja bijis otrādi… doktora Pārķēra prakse Vestendā …

—   Pateicos, — doktors sacīja, — gluži pareizi. Tā rādās, kā jau ieminējos, mūsu pacientes organisms ir pārcietis satricinājumu, no kura var cerēt atlabt tikai ar lielu un stipru …

—   Un spriegu, — nomurdēja mājas ārsts.

—   Gluži pareizi, — doktors atzinīgi atsaucās, — un spriegu piepūli. Lūk, misters Pilkinss, būdams šās ģimenes ārsts konsultants — neviens gan nebūtu spējīgs labāk pildīt šo pienākumu, tā mana pārliecība .. .

—  O, — mājas ārsts nodūca. — Sera Hjūberta Stenlija uzslava! *

—   Tādi vārdi, — doktors Pārķers Pepss atsaucās, ir liela laipnība no jūsu puses. Misters Pilkinss kā

jūsu ģimenes ārsts labi pazīst pacientes organismu ta normālajā stāvoklī (tas ļoti svarīgi, lai mēs varētu savas domas saskaņot pašreizējos apstākļos) un ir vienis prātis ar mani, ka šinī gadījumā tikai no Dabas varam gaidīt, ka tā dos spēku saņemties. Un, ja mūsu valdzinošā draudzene grāfiene Dombija … lūdzami neņemiet ļaunā! — misis Dombija nebūs . ..

—   Spējīga, — mājas ārsts atkal pameta vārdu.

—   Spējīga piespiest sevi kaut cik saņemties, — doktors Pārķers Pepss turpināja, — tad var iestāties krīze, kas mūs abus dziļi apbēdinātu.

Kādu mirkli viņi stāvēja, acis zemē nodūruši; tad, paklausot aicinājumam — doktora Pārķēra Pepsa klusam mājienam, devās augšā, pie tam mājas ārsts pasteidzās atvērt durvis šī slavenā speciālista priekšā, bet pats, izrādīdams pārlieku pazemīgu goddevību, sekoja tam nopakaļis.

Ja apgalvotu, ka misters Dombijs dzirdēto sev īpatnējā veidā nepārdzīvoja, tad nodarītu viņam netaisnību. Viņš gan nebija tas vīrs, atklāti runājot, kas lēti satraucams vai satriecams, tomēr ar kādu jutekli viņš jauta, ka gadījumā, ja sieva pagalam savārgtu un nomirtu, viņam būtu tās ļoti žēl un tā vien liktos, ka pazudis kāds priekšmets no galda sudraba, mēbelēm vai citiem mājsaimniecības piederumiem, kuru iegūt bijis vērts un kura zaudējumu nevarētu pieciest bez nozēlām. Lai gan, bez šaubām, tās būtu vēsas, veikaliskas, vīrišķīgi apvaldītas nožēlas.

Viņa aizdomāšanos šinī virzienā drīz vien iztraucēja vispirms drēbju čaukstoņa kāpnēs un tūliņ pēc tam kā ar vēju istabā iebrāzusies lēdija — gados drīzāk pāri pusmūžam nekā otrādi, tomēr pēc ģērba, it sevišķi pēc cieši savilktā ņiebura, gluži kā meitene; aiz apvaldītu jūtu sastrēguma saspringtu seju tā melās viņam klāt kā bulta, apsvieda rokas viņam ap kaklu un aizelsusies izsaucās:

—   Manu mīļo Pol! Viņš taču ir īsts Dombijs!

—   Jā gan, jā! — brālis atteica (misters Dombijs tiešām bija tās brālis), — nenoliedzami, viņš ir atsities ģimenē. Rāmāk, rāmāk, Luiza.

—   Es jau uzvedos gan kā neprāte, — Luiza sacīja, nosēzdamās un izņemdama kabatas lakatiņu, — bet. viņš ir… viņš taču ir .. , nu mats matā Dombijs kas Dombijs! Man vēl neko līdzīgu nav gadījies pieredzēt!

—   Bet kā tad ar Fanniju pašu? — misters Dombijs vaicāja. — Kā jūtas Fannija?

—   Mīļo Pol, — Luiza attrauca. — Tas nu nav itin nekas. Tici man, itin nekas. Spēku apsīkums, protams, bet ne tuvu tas, ko es pati pārcietu kā ar Džordžu, tā Frederiku. Vajag tikai saņemties. Tas ir viss. Bijusi mīļā Fannija no Dombijiem! . . . Bet gan jau viņa sasparosies; nemaz’nešaubos, viņa pacentīsies. Zinādama, ka šo piepūli no viņas prasa kā pienākumu, protams, viņa saņemsies. Mīļo Pol, ir jau gļēvi un muļķīgi no manas puses, es zinu, tā trīcēt un drebēt no galvas līdz papēžiem, bet jūtos tik nelāgi, ka gribot negribot jālūdz glāze vīna un gabaliņš no šīs tortes. Domāju jau, ka izgāzīšos kāpnēs pa logu laukā, kad nācu lejā, apraudzījusi Fanniju un mīļmīļo kunkulīti. — Šie pēdējie vārdi norita pār lūpām, pēkšņi it dzīvi atceroties mazulīti.

Tūlīt pēc tiem atskanēja viegls klauvējiens pie durvīm.

—   Misis Čika, — jau ārpusē ierunājās salda sievietes balss, — nu, kā jūs tagad jūtaties, mana dārgā draudzene?

— Mīļo Pol, — Luiza paklusām teica, pieceldamās no krēsla, — tā ir mis Toksa. Brīnum jauks radījums! Bez viņas es nemaz nebūtu spējusi šeit nokļūt. Mis Toksa — mans brālis misters Dombijs. Pol, manu mīļo, — miss Toksa, mana vissirsnīgākā draudzene.

Šī tik sevišķā kārtā priekšā stādītā lēdija bija kalsna, garumā izstīdzējusi sieviete un pēc ārējā izskata tik izbalējusi, it kā, domāt, daba jau pašā sākumā, viņu veidodama, nebūtu lietojusi to, ko baltpreču tirgotāji sauc par «izturīgām krāsām», un viņa pamazām noplukusi. Ja tas nedūries acīs, viņu varētu uzskatīt par pieklājības un laipnības visspilgtāko paraugu.

No ilga pieraduma alkani ieklausīties visā, kas, viņai dzirdot, tika runāts, un ielūkoties pašos runātājos, it kā domās nopūloties katra tēlu ieslēgt savā sirdī, lai no tā nešķirtos līdz nāves stundai, galva viņai bija pilnīgi nošķiebusies uz vienu pusi. Rokas bija iedabājušās bez kāda pamudinoša cēloņa drudžaini pasviesties augšup it kā nevilšā sajūsmas uzplūdā. Acīm piemita tāda pati jūtu izpausmes spēja. Viņai bija maigākā balss, kāda jebkad dzirdēta, un deguns, varenākais no ērgļa deguniem, pašā vidū bija uzmetis nelielu kumpumiņu kā centrālo akmeni tilta velvē, no kurienes tas sliecās lejup uz sejas pamatni, it kā stingri apņēmies nekad un nekādā gadījumā uz augšu neslieties.

Mis Toksas tērps, neko teikt, diezgan jau smalks un pieklājīgs, kaut kā tomēr izskatījās tāds papluncīgs un palēts. Savas cepures un aubes viņa bija paradusi izgreznot dīvainiem, sīkiem it kā nezāļu ziediņiem. Arī matos pa reizei parādījās neredzēti augu valsts rotājumi, un ziņkāri ļaudis bija novērojuši, ka visām viņas apkaklītēm, aprocītēm, aplocītēm, kruzulītēm un citiem gaisīgiem tērpa rotājumiem — vārdu sakot, visiem tiem tualetes piederumiem, kuru diviem galiem pienāktos saiet kopā, — šie abi gali nekad labi nesatiek un ir nedomā viens otram tuvoties bez cīņas. Pie ziemas ģērbiem viņa valkāja kažokādas izstrādājumus — plecu apmetņus, šalles un uzročus ar tādu vien spurainu, sabozušos un pavisam nespožu spalvu. īpaša patika viņai bija uz mazām rokassomiņām ar slēdžiem, kas aizspiežot noskanēja kā mazu pistoļu šāvieni; un, kad uz viesībām bija uzcirtusies, tad kaklu vēl rotāja medaljons, lētākais no lētākajiem, ar blāvas, galīgi neizteiksmīgas acs attēlu uz tā. Šīs un citas līdzīga rakstura ārējās pazīmes radīja ļaudīs pārliecību, ka mis Toksa ir, kā mēdz teikt, lēdija ar šauru rocību, bet prot ar to izrīkoties

itin plaši. Iespējams, ka viņas sīksolīšu gaita vēl pastiprināja šāda sprieduma ticamību un lika secināt, ka parastā soļa sadalīšana divos trijos izskaidrojama ar viņas iemaņu no visa kā izdabūt, cik daudz vien iespējams.

—   Es saprotu, — mis Toksa sacīja, brīnum eleganti pakniksēdama, — ka tāds pagodinājums — tikt priekšā stādītai misteram Dombijam — ir sevišķas cieņas apliecinājums, pēc kā jau sen esmu ilgojusies, bet šobrīd gan vismazāk to gaidījusi. Mana dārgā misis Čika … vai drīkstu teikt — Luiza?

Misis Cika saņēma mis Toksas roku savējā, nostatīja uz tās vīna glāzi, izspieda asaru un atteica vārgā balsī:

—   Lai dievs jūs svētī!

—       Mana dārgā Luiza, tātad, — mis Toksa vaicāja,

-     mīļā draudzene, nu kā pašlaik jūtaties?

—   Labāk, — misis Čika atbildēja. — Iebaudiet mazliet vīna. Jūs jau bijāt gandrīz tikpat sabudusi kā es, arī jums tas noderēs, ticiet man.

Misters Dombijs, protams, uzņēmās namatēva pienākumus.

Mis Toksa, Pol, — turpināja misis Čika, joprojām turēdama tās roku, — mis Toksa, zinādama, ar kādu prieku un sirdsdrebām es gaidīju šodienējo notikumu, pagatavojusi Fannijai mazu dāvanu, kuru es apsolījos nodot. Tas ir tikai kniepadatu spilventiņš tualetes galdiņam *, Pol, bet zini, es gribu to pateikt un man tas jāpasaka — mis Toksa izdomājusi gadījumam tik ļoti piedienīgu un skaistu izteicienu. «Līksmi sveicam mazo Dombiju!» — es saku, tā ir poēzija!

—   Vai tā skan devīze? — brālis noprasīja.

—   Jā, tāda ir devīze, — Luiza atteica.

Bet saudziet mani un neaizmirstiet, dārgā Luiza, — mis Toksa ierunājās lēnā, lūdzošā balsī, — ka tikai. . . neprotu visai veikli izteikties… ka tikai šaubās par rezultātu uzdrīkstējos atļauties sev tādu vaļību. «Līksmi sveicam māsteru Dombiju!» — kā labi zināt, gan daudz vairāk būtu atbildis manām izjūtām. Tomēr neziņa, ar kādu sagaidām šos eņģeļiem līdzīgos pasaulē nācējus, ceru, attaisnos manu rīcību, ko citādi varētu izlulkot par nepieļaujamu familiaritāti.

Mis Toksa pie beidzamajiem vārdiem graciozi palocījās pret misteru Dombiju, un šis džentlmenis visžēlīgi atbildēja ar to pašu. Pat tāda veida cieņas parādīšana Dombijam un Dēlam, kāda izskanēja iepriekšējā sarunā, viņam bija tik tīkama, ka māsa misis Čika, lai gan viņš savā prātā turēja to par vāja rakstura labsirdīgu sievišķi, spēja viņu ietekmēt dziļāk nekā jebkurš cits.

—   Jā, — noteica misis Čika ar saldu smaidu uz lūpām, — tagad, kur tas nolicis, es Fannijai piedodu visu.

Šie vārdi jau skanēja īsti kristīgā garā, un misis Čika, tos pateikusi, tūdaļ juta, ka sirds kļūst vieglāka. Ne jau tāpēc, ka viņai būtu bijis kas sevišķs svainei piedodams vai, patiesību sakot, vispār jebkas, ja neskaita to, ka tā apprecējusies ar viņas brāli, — ko, viens kas tiesa, varēja uzskatīt savā ziņā par nekaunību, — un kopdzīves laikā devusi dzīvību meitenei, nevis zēnam, kas, kā misis Čika jau nezin cikkārt teikusi, nebija gluži tas, ko viņa sagaidījusi, un nepavisam ne laipna pateicība par uzmanību un godu, ko svaine saņēmusi.

Tā kā misteru Dombiju šai brīdī steidzīgi izsauca ārā no istabas, abas lēdijas tur palika vienas pašas. Mis Toksa tūdaļ sāka krampjaini žestikulēt.

—   Es zināj-u, ka jūs apbrīnosit manu brāli. Es jau to teicu tūlīt, mana dārgā, — Luiza sacīja.

Mis Toksas rokas un acis izteica, cik ļoti viņa apbrīno.

—   Un kur tad vēl viņa bagātība, mana mīļā!

—   Ak! — mis Toksa izdvesa, dziļi aizgrābta.

—   Ne-ap-tve-ra-ma!

—   Bet. viņa iznesība, mana dārgā Luiza! — mis Toksa jūsminājās. — Viņa stāja! Viņa cēlsirdība! Nav gadījies vēl redzēt portretu, kas jel pusi šo cēlo īpašību būtu ietvēris sevī. Kaut kas tik dižens, zināt, tik nesatricināms! Tik varenām, platām krūtīm, tik staltu stāvu! Jorkas hercogs komercpasaulē, mīļā, ne ko pielikt, ne ko atņemt! — noteica mis Toksa. — Tā, lūk, es viņu titulētu.

—   Kas tad nu, mīļo Pol! — iesaucās māsa, viņam atpakaļ ienākot. — Tu jau gluži bāls! Nekas tak nebūs noticis?

—   Bēdīgi, Luiza, viņi domā, ka Fannija …

—   Nu jau, nu, mīļo Pol, — māsa pieceldamās attrauca, — netici tam. Ja tu kaut cik paļaujies uz manu pieredzi, Pol, vari būt pilnīgi mierīgs — Fannijai tikai jāsasparojas no savas puses, neko vairāk. Un,-lai viņa uzņemtos šo piepūli, — Luiza turpināja, noņemdama cepuri, tad izlīdzinādama savu aubi un cimdus — kā cilvēks, kas visur ievēro kārtību, — viņa jāuzmundrina un, nudien, ja vajadzīgs, jāpiespiež saņemties. Bet nu, mīļo Pol, iesim abi augšā.

Misters Dombijs, kas ne vien kā pakļāvās māsas ietekmei aiz jau zināmajiem iemesliem, bet patiesi arī uzticējās viņai kā daždien pieredzējušai un izmanīgai sievai, nomierinājās un gāja tūlīt līdzi uz slimnieces istabu.

Sieva gulēja, kā viņš to bija atstājis, — piespiedusi mazo meitiņu pie krūtīm. Meitenīte bija piekļāvusies viņai cieši jo cieši, ar tādu pašu kaismi kā pirmāk, un kaut jel reizi būtu pacēlusi galviņu vai atvilkusi maigo vaidziņu no mātes vaiga, vai palūkojusies uz tiem, kas stāvēja apkārt, vai vārdiņu pateikusi, vai pakustējusies, vai asariņu nometusi!

—   Nemierīga bez meitenītes, — doktors čukstēja misteram Dombijam. — Mēs atzinām, ka labāk to atkal ielaist pie viņas.

Tāds svinīgs klusums iestājās pie gultas, un abi mediķi šķita noraugāmies uz nekustīgo ķermeni ar tik lielu līdzjūtību un bezcerību, ka misis Čika vienu mirkli jau atmeta savu nodomu, bet, pēkšņi atkal saņēmusi dūšu jeb, kā pati teica, visus prātus kopā, viņa nosēdās gultas malā un sacīja klusā, brīdinošā balsī, kādā mēdz runāt, modinot aizmigušu:

—   Fannij! Fannij!

Ne skaņas par atbildi, tikai mistera Dombija un doktora Pārķēra Pepsa pulksteņi tikšķēja tik skaļi, it kā tie šajā klusumā sacenstos skriešanā.

—   Fannij, mīļā, — misis Čika runāja māksloti jautrā balsī, — misters Dombijs ir ienācis tevi apraudzīt. Vai negribi parunāt ar viņu? Mazo puisīti — tavu bērniņu, Fannij, grib nolikt pie tevis — tu jau viņu tā īsti vēl neesi nemaz redzējusi —, bet to jau nevar, iekām tu neesi mazliet možāka kļuvusi. Kā domā, vai nebūtu laiks maķenīt sevi uzmundrināt? Ko?

Viņa nolieca ausi pie gultas; tai pašā laikā, uzlūkodama blakusstāvētājus, pacēla pirkstu.

—  Ko? — viņa atkārtoja. — Ko tu teici, Fannij? Es nesadzirdēju.

Ne vārda, ne skaņas, nekādas atbildes. Mistera Dombija un doktora Pārķēra Pepsa pulksteņi šķita skrējām vēl raitāk.

—   Nudien, Fannij, mīļā, — svaine sacīja, mainīdama pozu un runādama, pati to negribot, jau ar mazāku paļāvību un lielāku nopietnību, — es sākšu vēl nopietni dusmoties uz tevi, ja tu nesaņemsies. Tev vajag uzņemties šo piepūli, varbūt pat grūtu un mokpilnu piepūli, ko tu labu prātu vis negribi darīt, bet, kā zini, Fannij, šai pasaulē nu reiz viss prasa smagu piepūli, un mēs nedrīkstam pagurt, kad uz mums gulst tik liela atbildība. Nu! Lūko taču saņemties! Patiešām, jāsāk būs bārties, ja neklausīsi!

Klusuma brīdī, kas atkal sekoja, skriešanās gaita kļuva karsta un mežonīga. Šķita, ka pulksteņi grūstos viens otram virsū, cenzdamies viens otram aiztiki priekšā.

—   Fannij! — Luiza atsāka, pamezdama jau baiļu pilnus mirkļus apkārt. .— Tikai paskaties uz mani! Paver tikai acis, lai es zirni, ka tu mani dzirdi un saproti — jā? Dievs augstais, džentlmeņi, ko nu lai dara!

Abi mediķi pārmija skatienus pāri gultai, un mājas ārsls pieliecies iečukstēja meitenei kaut ko ausī. Nesapratusi čuksta, mazā pavērsa pret viņu nobālušo sejiņu un dziļās, tumšās acis, bet rociņas no māmuļas neatlaidās.

Čukstu atkārtoja.

—   Mammiņ! — bērns teica.

Sīkā balstiņa — tik pazīstama, tik karsti mīļota — vēl iekvēlināja tepat jau apdzisušās apziņas dzirksti. Aizvērtie plaksti mirkli ietrīcējās, nāsis nodrebēja, un sejai pārslīdēja viegla smaida ēna.

—  Mammiņ! — bērns, balsī raudādams, sauca. — Ai, mīļo mammiņ! Mīļo, mīļo mammiņ!

Doktors maigi atglauda izklīdušās matu cirtas no mātes vaigiem un lūpām. Ak vai, cik mierīgi tās sakļāvušās, cik vārga elpa — tām nepavērties vairs!

Tā, turēdamās cieši pie trauslās niedrītes, kas bija viņai piekļāvusies, māte aizpeldēja tumšā, nezināmā jūrā, kas savus viļņus veļ ap visu pasauli.

2.NODAĻA, KURĀ JAU LAIKUS SPERTI PIESARDZĪBAS SOĻI ĀRKĀRTĒJAM GADĪJUMAM, KADS DAŽKĀRT PĀRSTEIDZ ARI ĢIMENES AR VISSTINGRĀKO DZĪVES KĀRTĪBU

Nekad es nemitēšos pati sevi apsveikt, — misis Cika sacīja, — par manu iedomu pateikt toreiz, kad vel ne domiņas nebija par to, kāds pārbaudījums mums tiek gatavots, — nudien, it kā pār mani kāda iedvesma būtu nākusi, — ka es nabaga mīļotajai Fannijai visu piedodu. Lai kas notiek, tas vienmēr būs manai sirdij veldzējums!

Misis Čika šos iespaidīgos vārdus izteica salonā, pēc tam kad augšā bija pārlūkojusi, kā strādā modistes, kas gatavoja ģimenei setu tērpus. Viņa lika tos dzirdēt un iegaumēt misteram Čikam, drukna auguma džentlmenim ar pliku galvvidu un ļoti platu seju, kurš vienmēr rokas turēja kabatās sabāztas un bija ieņēmies pastāvīgi svilpot vai trallināt kādu motīvu, ko aizliegt sev, apzinoties šādu skaņu nepiedienību sēru namā, viņam pašlaik nācās diezgan grūti.

—   Tu nenoņemies pārlieku, Lu, — misters Čiks brī-a dināja, — citādi krampju lēkme tevi noliks gultā, to jau manu. Tirlim tam tam, tirlim… Ka tevi, aizmirsu! Šodien mēs šai saulē, rītu jau aizsaulē.

Misis Čika apmierinājās šoreiz tikai ar pārmetuma pilnu skatienu un tad šķetināja tālāk aizsākto runas pavedienu.

—       Jā, — viņa teica, — šis sirdi satricinošais gadī

jums būs mums visiem par brīdinājumu — prasties allaž turēt možu garu un uzņemties visas pūles, kad tās no mums liek prasītas. No visa var smelties mācību, ja vien mēs to vēlētos. Būs mūsu pašu vaina, ja arī šoreiz to neliksim vērā.

Misters Čiks pārtrauca svinīgo klusumu, kas sekoja šai piezīmei, uzdungodams galīgi nepiedienīgo «Reiz kurpniekmeistars dzīvoja», un, apjukumā apraudamies, piebalsoja, ka tā, bez šaubām, būšot pašu vaina, ja nekā nemācīšoties no šādiem bēdīgiem notikumiem kā pašreiz.

—   Vairāk gan, mister Č., es domāju, mācītos, — viņa laulene pēc maza brīža asi atcirta, — ja nedungotu tādas skolnieku blēņu dziesmas vai netrallinātu šos tikpat bezjēdzīgos un neizteiksmīgos «raidai ridi ridi» (ko misters Čiks patiešām bija atļāvies klusībā un ko misis Čika nu atkārtoja ar nievājošu izsmieklu).

—   Ieradums, mīļā, nekas vairāk, — misters Čiks aizbildinājās.

—   Blēņas! Ieradums! — sieva atcirta. — Ja tev kaut cik saprāta, nesāc ar tādu smieklīgu taisnošanos. Ieradums! ļa es ieņemtos ieradumu (kā tu to sauc) staigāt kā muša pa griestiem, tad nu gan man būtu nenoklausīties, es domāju.

Šķita gaužām iespējami, ka šāds ieradums varētu gan izpelnīties zināmu ievērību, kāpēc misters Čiks neriskēja apstrīdēt sievas viedokli.

—   Kā klājas mazulim, Lu? — misters Čiks ievaicājās, lai izbeigtu šo sarunu.

—       Kādu mazuli tu domā? — atvaicāja misis Čika.

—  Ak, kas man tas par rītu bija šodien tur lejā ēdamistabā ar šo bērneļu spietu, neviens prātīgs cilvēks tam neticētu.

—   Bērneļu spietu! — misters Čiks atkārtoja, gluži iztrūcinātu seju raudzīdamies apkārt.

—   Tas nu vai ikvienam būtu ienācis prātā, ka tagad, kur mums vairs nav mīļās Fannijas, jāpadomā par zīdītāju.

—   Hm! Jā! — misters Čiks novilka. — Rai rā .. . tāda ir dzīve, gribēju teikt. Cerams taču, tu sameklēji sev pa prātam, mana dārgā.

—       Nekādu es nesameklēju, — misis Čika atsvieda,

—   un diēzi vai maz kādu atradīšu, kā tagad noredzu. Bet bērns, protams, pa to laiku var …

—   Aiziet pie visiem velniem, — misters Čiks dziļdomīgi nobeidza frāzi. — Skaidrs.

Taču, atskārzdams, ka izgāzies, jo redzēja misis Cikas seju savelkamies dusmās par tādu iedomu, ka no Dombijiem kāds varētu tur nokļūt, un gribēdams notušēt savu aplamo izrunāšanos ar spožu ierosinājumu, viņš piebilda:

—   Vai pagaidām nevarētu kaut kā izlīdzēties ar tējkannu?

Ja viņam bija prātā sarunu ātrāk pārtraukt, tad smalkāk viņš to nebūtu varējis izdarīt.

Uzmetusi viņam vēl pāris bezcerīgu mirkļu, misis Cika, ratu rīboņas iztraucēta, cēlā gaitā aizsoļoja pie loga un caur aizkaru paraudzījās ārā. Misters Ciks, nomanīdams, ka liktenis šimbrīžam pret viņu saspītējies, neteica vairāk neko un izgāja no istabas. Bet ne jau vienmēr misters Ciks tā paļāvās. Bieži vien virsroku dabūja viņš un tajās reizēs tad izdrebināja misis Ciku ne pa jokam. Vispār savos ģimenes ķīviņos viņi bija īsti saderīgs pāris, brīnum līdzsvarots sitienos un pretsitienos. Patiesibā diezgan riskanti būtu bijis slēgt derības par uzvarētāju. Cik bieži, kad misters Ciks šķita jau sakauts, tas pēkšņi metās pretuzbrukumā, laida cīniņā tos pašus pretinieka ieročus, zvadzināja tos misis Cikai gar ausīm un guva pilnīgu uzvaru. Tā kā viņam pašam varēja draudēt tikpat neparedzēti pretsitieni no misis Cikas puses, viņu mazo sadursmju gala iznākumu nekad nevarēja skaidri paredzēt, un tas bija ļoti uzjautrinoši. Ar nupat pieminētajiem ratiem bija atbraukusi mis Toksa un iedrāzās istabā gluži bez elpas.

—   Dārgā Luiza, vai vieta vēl ir brīva? — mis Toksā vaicāja.

—  Ak, mīļā sirds, jā, — misis Cika atbildēja.

—   Nu tad, Luiza, mana dārgā, — mis Toksa trauca tālāk, — es ceru un esmu pārliecināta… bet vienu mirklīti, mana mīļā, es tūdaļ stādīšu priekšā ieinteresēto pusi.

Noskrējusi lejā ar tādu pašu steigu, kā bija uzšāvusies augšā, viņa izsēdināja ieinteresēto pusi no ormaņa i.iliem un tās pavadībā viens divi bija atkal atpakaļ.

Tagad nu izrādījās, ka viņa nebija šo vārdu «puse» lietojusi kā juridisku vai darījumu terminu, kad tas apzīmē tikai vienu indivīdu, bet gan kā kopības lietvārdu ar daudzuma nozīmi, jo mis Toksas pavadonība bija jauna sieva ar zīdaini klēpī — kupla, veselīga, no vaiga ražena un sārta kā rožābols; vēl otra sieviete, jaunāka par viņu, ne gluži tik kupla, bet arī rožābolu vaigiem, ar bērnu, tuklu ābolvaidzi, pie katras rokas, tad vēl viens tukls puišelis rožābolu vaigiem, kurš kātoja pats uz savu roku, un pēdīgi drukns vīrs ar rožābolu vaigiem, nesdams klēpī vēl vienu resnuli rožābolu vaigiem, kuru viņš nolika zemē un krekstošā čukstā pamācīja piekabināties pie brālīša Džonnija.

—   Mana dārgā Luiza, — mis Toksa sacīja, — zinādama par jūsu lielajām rūpēm un gribēdama tās atvieglot, es devos uz karalienes Šarlotes dibināto Karalisko patversmi precētām sievām, kas jums nebija ienācis prātā, un apvaicājos, vai tur būtu kāda, kura, pēc viņu domām, varētu noderēt. Nē, man atteica, neesot. Pēc tādas atbildes, ticiet, mana mīļā, es gandrīz kritu izmisumā jūsu dēļ. Bet izgadījās tā, ka viena no Karaliskās patversmes sievām, izdzirdējusi manu vajadzību, atgādināja pārzinei par kādu citu, kura pārgājusi dzīvot savās mājās un kura, viņa teica, droši vien būšot īsti piemērota. Tiklīdz to dzirdēju un vēl arī apstiprinājumu no pārzines — cildenas atsauksmes, nevainojams raksturs —, es paņēmu adresi, dārgā, un devos atkal ceļā.

—  To var tikai tāda mīļa, laba Toksa kā jūs, — nopriecājās Luiza.

—   Nemaz ari ne, — mis Toksa atteica. — Nesakiet tā. Iegājusi dzīvoklī (pārsteidzoša tīrība, mana mīļā! varat pusdienas ieturēt zemē uz grīdas), es sastapu visu ģimeni sēžam ap galdu, un, jūtot, ka apstāstīdama vien nespēšu jūs un misteru Dombiju ne tuvu tā apmierināt kā parādīdama visu ģimeni kopā, es atvedu to šurp. Šis džentlmenis, — mis Toksa teica, norādīdama uz vīru ar rožābolu vaigiem, — ir tēvs. Varbūt būsit tik laipni panākties mazliet vairāk uz priekšu, ser?

Abolvaidzis virs, mulsi paklausot aicinājumam, krekstēdams un irgodams nostājās pirmajā rindā.

—       Š7, protams, ir viņa sieva, — mis Toksa sacīja, norādīdama uz sievieti ar bērnu. — Kā jūtaties, Pollij?

—   Ļoti labi, paldies, kundze, — Pollija atteica.

Lai jo spilgtāk viņa izceltos starp pārējiem, mis Toksa tīši to uzrunāja kā vecu paziņu, ar kuru tikai pāris nedēļas nav redzējusies.

—        Prieks to dzirdēt, — sacīja mis Toksa. — Olra jaunā sieviete ir viņas neprecētā māsa, kas dzīvo pie viņiem un varētu parūpēties par māsas bērniem. Viņu sauc Džemaima. Kā jūtaties, Džemaima?

—   Ļoti labi, paldies, kundze, — atbildēja Džemaima.

—        Liels prieks to dzirdēt, patiešām, — mis Toksa turpināja sarunu. — Ceru, arī turpmāk jūs turēsities braši. Pieci bērni. Jaunākajam sešas nedēļas. Šis jaukais zēns ar čulgu uz deguna ir vecākais. Čulga, es domāju, — mis Toksa piebilda, pārlaizdama skatienu ģimenei,

—   nav taču viņam no dzimšanas, bet uzmetusies nejauši?

Abolvaidzis vīrs, kā likās, noņurdēja: — Gludeklis.

—       Piedodiet, ser, — mis Toksa sacīja, — jūs teicāt? . ..

—   Gludeklis, — viņš atkārtoja.

—       Ak jā, — mis Toksa attapās. — Kā tad, jā. Man aizmirsās. Puišelis, mammai prom esot, bija paošņājis karstu gludekli. Jums taisnība, ser. Kad piebraucām pie namdurvīm, jūs bijāt tik laipns un dzīrāties man pateikt, ka pēc nodarbošanās esat …

—   Katla kūrējs, — virs pateica.

—       Kakla dūrējs! — mis Toksa iesaucās gluži pārbijusies.

—   Katla kūrējs, — vīrs atkārtoja. — Tvaikmašīnā.

—       A-ā! Jā! — mis Toksa noteica, domīgi viņu uzlū-, kodama un acīmredzot vēl joprojām ne visai skaidii saprazdama, ko šie vārdi nozīmē.

—   Bet kā jums tas patīk, ser?

—   Kas, cienīgā? — vīrs atjautāja.

—   Tas pats, — mis Toksa atteica. — Jūsu darbs.

— Ojā! Tīri labi, cienīgā. Pelni reizēm gan salien šiten te, — viņš teica, pieskardamies krūtīm, — un no

t&gt;i tev, cilvēkam, balss sāk čērkstēt — kā nupatās. Tur ir pelni vainīgi, ne jau mans skarbums.

Mis Toksa acīmredzot tik maz jēgas bija izlobījusi no šīs atbildes, ka nesamanīja vairs, kā šo jautājumu tālāk risināt. Bet misis Cika viņu paglāba, uzsākdama sīki izprašņāt Polliju par viņu pašu, par bērniem, laulības apliecību, rekomendācijām un tā tālāk. Ta kā Pol1 ija bija neskarta izgājusi caur šo uguns un ūdens pārbaudi, misis Cika devās ar ziņojumu uz brāļa istabu un par gaišu pierādījumu un apstiprinājumu paķēra divus pašus rožainākos Tādlēnus līdzi — ābolvaidžu ģimenes uzvārds bija Tūdls.

Kopš sievas nāves misters Dombijs visu laiku bija uzturējies savā istabā, gremdēdamies sapņos par sava mazā dēla jaunību, audzināšanu un dzīves sātību. Kaut kas nospieda viņa ledaino sirdi, kaut kas aukstāks un smagāks nekā diendienas nasta, taču drīzāk tā bija apziņa par zaudējumu, kas jācieš bērnam, ne viņam pašam, un tas viņa skumjas vērsa dusmās. Ka dzīvību un attīstību, uz ko viņš bija licis tādas cerības, jau pašā sākumā var apdraudēt tāds nieka trūkums, — ka Dombijs un Dēls var sagrīļoties zīdītājas dēļ, tas bija neciešams pazemojums. Un tomēr, savā augstprātībā un greizsirdībā iedomādamies, ka tieši pie pirmajiem soļiem pretī sava lolota sapņa piepildījumam jābūt atkarīgam no algota sievišķa, kas uz laiku bērnam dos visu to, ko būtu devusi viņa precētā sieva, viņš jutās tik bezgala sarūgtināts, ka, noraidot ik jaunu kandidāti, izbaudīja slepenu prieku. Taču beidzot nu bija pienācis laiks, kur viņš vairs ilgāk nevarēja svārstīties starp šīm divām jutoņām. Kaut vai tāpēc, ka Pollija Tūdla šķita esam persona bez vainas, pēc tam kad māsa bija viņu tā saslavējusi, nevarēdama vien diezgan nocildināt mis Toksas nepagurstošo draudzību.

—   Šie bērni izskatās veselīgi, — teica misters Dombijs. — Bet iedomāties, ka tie kādā jaukā dienā varētu pretendēt uz kaut kādu radniecību ar Polu! Ved tos projām, Luiza! Gribu redzēt to sievu un viņas vīru.

Misis Čika aiznesa mīksto, tuklo Tūdlu pārīti un tūliņ bija atpakaļ ar otru pāri, stingrāku miesās, kurus brālis bija licis pasaukt.

— Krietnā sieva, — misters Dombijs teica, pagriezdamies apkārt savā atzveltņa krēslā kā tāds viengabala stumbēns, nevis kā cilvēks ar locekļiem un locītavām,

—   kā dzirdu, jūs spiežot trūkums un jūs gribētu nopelnīt naudu, uzņemoties zīdīt mazo puisēnu, manu dēlu, kuram tik agri laupīts tas, kas nekad vairs atpakaļ nav iegūstams. Man nav iebildumu, ka jūs tādā veidā uzlabojat savas ģimenes labklājību. Pēc manām domām, jūs esat cilvēks, kas pelna visu atzinību. Tikai, pirms jūs ieņemat šo vietu manā namā, man jāuzstāda jums vēl pāris noteikumu. Kamēr jūs dzīvojat šeit, mana prasība ir, lai visi jūs sauktu par … nu, teiksim, par Ričardsi. . . parasts vārds un arī piemērots. Vai jums būtu kādi iebildumi, ja jūs dēvētu par Ričardsi? Aprunājieties labāk vēl ar vīru.

Tā kā vīrs neko vairāk nepratās kā ķiķināt un irgot, un labo roku nemitīgi bružāt gar lūpām, noslienājot delnu, misis Tūdla, veltīgi pabukņījusi viņu reizes divi trīs, pakniksēja un atbildēja, ka varbūt, ja jau šai liekot pamest pašas vārdu, to atcerēšoties pie algas izmaksas.

—   O, saprotams, — misters Dombijs atteica, — es likšu, lai katrā ziņā to ievēro algas aprēķinā. Un tad, Ričardse, ja nu jūs auklējat manu bez mātes palikušo bērnu, es vēlos, lai jūs paturētu prātā, lūk, ko: jūs saņemsit pieklājīgu atalgojumu par tiem zināmajiem pienākumiem, ko uzņematies, bet, kamēr jūs tos pildāt, es vēlos, lai ar savu 'ģimeni jūs satiktos, cik iespējams, reti. Bet, kad jūsu pakalpojumi būs kļuvuši lieki, kad to no jums vairs neprasīs un pārstās maksāt algu, tad ziniet, ka ar to mūsu pazīšanās arī izbeigsies. Jūs saprotat mani?

Misis Tūdla, kā likās, šaubījās par to, bet Tūdlam pašam acīmredzot nebija ne mazāko šaubu, ka viņš ar savu saprašanu to nevar aptvert.

—   Jums ir pašai savi bērni, — misters Dombijs sacīja. — Mūsu nolīgumā nebūt netiek paredzēts, lai jus pieķertos manam bērnam vai mans bērns jums. Neko tamlīdzīgu es ne gaidu, ne prasu. Gluži pretējo. Kad jūs no šejienes aiziesit, jūs būsit tikusi galā ar darījumu, kas nav nekas vairāk kā pirkšana un pārdošana, nomāšana un uzteikšana, un dzīvosit savu dzīvi. Bērns ar

laiku aizmirsis jus, un jūs būsit tik laipna aizmirst bērnu.

Misis Tūdla mazliet vēl vairāk piesārtušiem vaigiem nekā pirmāk atteica, ka šī gan domājoties zinot savu vietu.

—       Cerams, ka zināt, — misters Dombijs sacīja.

—   Nemaz nešaubos, ka jūs to ļoti labi apzināties. Patiešām, tas taču ir tik skaidri un saprotami, ka citādi gandrīz nevar iedomāties. Luiza, mīļā, nokārto ar Ričardsi naudas lietas un izmaksā viņai algu, kad un kā viņa vēlas. Mister, kā jūs tur sauc, vienu vārdu ar jums, lūdzu!

Tādā veidā aizturēts uz sliekšņa, ejot sievai pa pēdām ārā no istabas, Tūdls atgriezās atpakaļ un palika divatā ar misteru Dombiju. Viņš bija spēcīgs, plecos sakumpis, ļengans, lācīgs, lempīgs tūļa, apģērbā nolaidīgs un nevīžīgs, ar diezgan kuplu vaigubārdu un bagātu matu audzi, kuras dabiskā krāsa bija iemelnējusi, jādomā, no dūmiem un ogļu putekļiem; ar cietām, mezglotām rokām un četrstūrainu pieri, tik grubuļainu kā ozola miza. Visā un visā pilnīgs pretstats misteram Dombijam, kas bija viens no tiem gludi skūtiem, smalki frizētiem, naudīgiem džentlmeņiem, kuri spīd un gurkst kā jaunas banknotes un kurus, tā vien šķiet, mākslīgi atsvaidzina un atjauno zelta dušas kairinošā iedarbe.

—  Jums, man liekas, ir dēls, — misters Dombijs sacīja.

—  Veseli četri, ser. Četras vira galvas, viens skuķis. Visi dzīvi.

—   0, tas jau tāds skaits, ka jums, jādomā, grūti nākas tos uzturēt?

—  Ir pasaulē viena lietiņa, kas man būtu vēl grūtāka, ser.

—   Kas tad?

—  Tos zaudēt, ser.

—  Vai lasīt jūs protat? — misters Dombijs jautāja.

—  Ne visai tekoši, ser.

—  Rakstīt?

—  Vai ar krītu, ser?

—  Vienalga, ar ko.

—   Ar kritu kaut kā varbūt drusciņ varētu, ja nu taisni vajadzība spiestu, — mazliet padomājis, Tūdls atbildēja.

—       Un jums, es domāju, — teica misters Dombijs,

—  nav vairāk gadu kā trīsdesmit divi vai trīs?

—   Apmēram tā būs, ser, — atkal labi pārdomājis, atbildēja Tūdls.

—   Kāpēc tad jūs nemācāties? — misters Dombijs vaicāja.

—   Es jau taisos gan, ser. Viens no maniem zeņķiem paskolos mani, kad nāks tais gados, kur pats sāks skola iet.

—   Hm, jā! — misters Dombijs noteica, vērīgi un ne visai labvēlīgi noraudzīdamies Tūdlā, kamēr tas stāvēja, blisinādams acis apkārt '(galvenokārt ap griestiem) un joprojām bružādams lūpas ar plaukstu. — Jūs dzirdējāt, ko es nupat sacīju jūsu sievai?

—   Pollija dzirdēja, — Tudls atteica, pavēcinot cepuri pār plecu durvju virzienā, ar to it kā teikdams, ka pilnīgi paļaujas uz savu stiprāko pusi. — Viss kārtībā.

—   Tā kā acīmredzot jūs visu atstājat sievas ziņā, — misters Dombijs sacīja, atmezdams vēlēšanos apgaismot vīram kā stingrāka rakstura cilvēkam savu viedokli vēl iespaidīgāk, — tad, man šķiet, nav nozīmes ar jums vispār ko pārrunāt.

—  Nav gan, — Tīidls atbildēja. — Pollija dzirdēja. Viņa neguļ uz ausīm, ser.

—   Tādā gadījumā es jūs ilgāk negribu aizkavēt, — misters Dombijs vīlies atteica. — Kur jūs strādājat visu laiku?

—   Lielākoties pa zemes apakšu, ser, kamēr nebiju apsievojies. Bet tad izrausos virspusē. Un nu, kopš tas suta kumeļš sācis skriet, es braukāju pa vienu no šiem dzelzceļiem.

Kā dažkārt pēdējais salmiņš salauž apkrauta kamieļa muguru, tā zemes apakšas pieminēšana šai ziņojumā galīgi satrieca mistera Dombija jau tā nomākto prātu. Viņš pamāja sava bērna zīdītājas vīram uz durvīm, pa kurām tas izgāja katrā ziņā ne jau nelabprāt; tad, apgriezis atslēgu, soļoja pa istabu uz priekšu atpakaļ — viens savā nelaimē. Ar visu savu sastīvināto un nepiei'j.imo lielkundzību un aukstasinību viņš pie tam slau&lt; ija asarām aizmiglotās acis un bieži vien jūtu saviļņojumā izdvesa: «Nabaga mazais puisis,» — ko viņš nemūžam nebūtu atļāvies parādīt svešām acīm.

Varbūt tas raksturo mistera Dombija augstprātību, ka viņš sevi nožēloja caur bērnu. Nevis: nabaga Dombijs. Nevis: nabaga atraitnis, kas spiests uzticēties kaut kādai tur sievai, kuras virs strādājis «lielāko tiesu pa zemes apakšu», un tomēr pie tā durvīm Nāve ne reizi nav pieklauvējusi un pie tā galda katru dienu sēž četri dēli; bet: nabaga mazais puisis!

Vēl šie vārdi bija uz lūpām, kad viņam iešāvās prātā — kas pierāda, cik liels pievilkšanas spēks šim vienīgajam centram, jo visas viņa cerības, bailes, visas viņa domas tiecās uz to, — ka šai sievietei stāv priekšā liels kārdinājums. Viņas mazulis arī bija zēns. Vai būtu iespējams, ka viņa tos apmainītu?

Kaut gan viņš drīz vien nomierinājās, atmezdams šādu domu kā romantisku un neticamu — tomēr iespējamu, ķas nav noliedzams, — taču viņš negribot risināja to tālāk un mēģināja iztēloties, kāds gan būtu viņa stāvoklis, ja viņš šādu krāpšanu atklātu sirmā vecumā. Vai cilvēks, nonācis šādā situācijā, būtu spējīgs atraut viltvārdim visu to, ko tik daudzu gadu ieradums audzējis, — mīlestību un uzticību — un atdot to svešam?

Kad viņa cietajā sirdī neparastais saviļņojums norima, arī šīs bažas pamazām pārgāja, bet tik daudz ēnas vēl pameta, ka viņš stingri sevī noņēmās pats Ričardsi uzmanīt, neatklājot citiem, ka dara to. Atguvis tagad jau mierīgāku prātu, viņš atzina sievietes sabiedrisko stāvokli drīzāk par labvēlīgu apstākli nekā otrādi, jo tas pats par sevi jau noteic lielo atstatumu starp viņu un bērnu un padarīs šķiršanos vieglu un dabisku.

Pa to laiku misis Čika, arī mis Toksai piedaloties ar savu padomu, vienojusies ar Ričardsi, apstiprināja darba līgumu; un Ričardse, apbalvota ar mazo Dombiju kā ar kādu ordeni, pati savu maziņo ar daudziem skūpstiem un asarām nodeva Džemaimai. Tad tika pildītas vīna glāzes, lai pacilātu Tūdlu sērīgo omu.

—   Jūs taču ari izdzersit glāzi vīna, ser, vai ne? — mis Toksa sacīja Tūdlam, kad tas ienāca.

—   Pateikšanu, cienītā, — Tūdls atteica, — kad jau nu jums patikšana piedāvāt.

—   Jums gan laikam liels prieks, ka varat savu krietno sievu atstāt tik jaukā mājā, vai ne, ser? — mis Toksa sacīja, mezdama paslepus viņam ar galvu un acu mirkšiem.

—   Nava vis, cienītā, — Tūdls atbildēja. — Lai tad iet priekā uz viņas drīzu atpakaļnākšanu!

Pollija nu sāka vēl gaužāk raudāt. Misis Čika, kā jau ģimenes māte, baidījās, ka tikai šī pārliecīgā sažēlošanās nekaitētu mazajam Dombijam («Tik tiešām, sagandēs pienu,» viņa čukstēja mis Toksai), un steidzās glābt stāvokli.

—   Jūsu mazais, Ričardse, augs un pieņemsies, ka prieks redzēt, pie jūsu māsas Džemaimas, — misis Cika teica, — un pašai jums tikai jāpapūlas saņemties, — šai pasaulē, Ričardse, kā zināt, nekas nav panākams bez smagām pūlēm, — lai justos patiesi laimīga. Jums taču mēru jau noņēma sēru tērpam, Ričardse, jā?

—   Jā-ā, kundzīt, — Pollija elsodama atteica.

—   Un piestāvēs tas jums skaisti, es zinu, — misis Čika priecināja, — jo tā pati jaunā meiča arī man ir šuvusi daudz kleitu. Un būs no vislabākās drānas turklāt! 'J

—   Nudien, jūs būsit tik grezna, — mis Toksa papildināja, — ka vīrs jus vairs nepazīs; kā domājat, vai pazīsit, ser?

—   Es viņu pazīšu, lai vai kāda un lai vai kur, — Tūdls skarbi attrauca.

Tūdls acīmredzot nebija uzpērkams.

—   Un, ja par uzturu runājam, tad ziniet, Ričardse,— misis Čika turpināja, — kas vien tas labākais, viss jūsu rīcībā. Pusdienu maltīti sev katru dienu pasūtīsit pati, un, lai ko jūs iekārosit, tas tūdaļ tiks pagatavots, es galvoju, gluži kā lēdijai kādai.

—   Jā, bez šaubām, — uztvērusi, uz kuru pusi vējš pūš, izdabādama iekrita valodā mis Toksa. — Un kur tad porters! Cik sirds ņem pretī, vai ne, Luiza?

—       Nu, protams! — tai pašā toni atteica misis Cika.

—  Tikai no dārzeņiem, mana dārgā, vajadzēs mazliet atturēties.

—  No marinējumiem ari varbūt, — mis Toksa vēl aizrādīja.

—  Vienīgi šie izņēmumi, — Luiza turpināja, — visā pārējā viņai pilnīga izvēles brīvība, bez jebkādiem ierobežojumiem, mana mīļā.

—   Un tad — jūs, bez šaubām, zināt, cik loti viņa mīl savu pašas lolojumu, — es domāju, Luiza, jūs taču ļaunā neņemat, ka viņa to mīl?

—   O, nē! — augstsirdīgi izsaucās misis Cika.

—   Protams, — mis Toksa risināja tālāk aizsākto domu, — gluži dabiski, ka viņai ar paliku jāuzņemas rūpes par savu jauno auklējamo un jājūtas pagodinātai, ja savām acīm var skatīt, kā tāds mazs ķerubs no pašām augstākajām aprindām pakāpeniski attīstās, diendienā uzsūkdams sevī spēku no visai cilvēcei kopēja avota. Vai nav tā, Luiza?

—   Neapstrīdami! — misis Cika atteica. — Redziet, mīļā, viņa jau ir pilnīgi apmierinājusies un jūtas labi; viņa grasās pašlaik vieglu sirdi un ar smaidu teikt sveikas māsai Džemaimai, saviem mazajiem mīluļiem un labajam, krietnajam vīram, vai ne tā, mana dārgā?

—  O, jā! — mis Toksa atbalstīja Luizu. — Protams, protams.

Nelīdzēja tomēr šie uzmundrinājumi; nabaga Poliija, dziļi satriekta, spieda visus pa kārtai pie sirds un pēdīgi aizskrēja, lai izvairītos no tālākas atvadīšanās ar bērniem. Bet šai viltībai nebija vēlamo panākumu, jo viens no mazākajiem zēniem, nojauzdams viņas nodomu, metas uz visām četrām un rāpačoja — ja atļauts lietot šo apšaubāmās etimoloģijas vārdu — pa kāpnēm augšā mātei pakaļ, kamēr vecākais (mājās iesaukāts par Baileru [1] par godu tvaika mašīnai) ņēmās neganti bungāt ar zābakiem pa grīdu, tā izteikdams savas bēdas, kurās ar viņu dalījās visi pārējie ģimenes locekļi.

Daudzie apelsīni un puspensi, kas bira pār mazajiem Tūdlēniem un aplaimoja visus bez izņēmuma, apslāpēja pirmos žēlabu uzplūdus, un ģimene steigšus tika nogādāta atpakaļ mājās ar ormaņa ratiem, kas tam nolūkam bija aizturēti. Bērni Džemaimas uzraudzībā spiedās pie loga un visu ceļu bārstīja apelsīnu mizas un puspensus. Misteram Tūdlam pašam labāk patika sēdēt aizmugurē starp dzelzs stieņiem, jo tāda veida braukšana viņam bija pati ierastākā.

3.NODAĻA, KURĀ MISTERS DOMBIJS IR PARĀDĪTS KĀ CILVĒKS UN TĒVS SAVA MĀJAS DEPARTAMENTA PRIEKŠGALĀ

Kad mirušās lēdijas apbedīšana bija «nodarīta», pilnīgi apmierinot tiklab apbedīšanas biroja turētāju, kā daudzos tuvākās apkaimes pavadītājus, kas šādos gadījumos parasti mēdz būt sīkumaini un izrāda sašutumu par niecīgāko misēkli vai paviršību ceremonijā, mistera Dombija kuplās mājkalpotāju saimes locekļi atkal ieņēma katrs savu attiecīgo vietu mājas dzīves sistēmā.

Šī mazā pasaulīte, līdzīgi tai lielajai ārpus namdurvīm, bija apveltīta ar spējām ātri aizmirst savus mirušos, un, kad virēja bija noteikusi «lēdija bija klusas, lēnas dabas cilvēks» un saimniecības pārzine noteikusi «tāds visu liktenis», un nama pārzinis noteicis «kas to gan būtu domājis», un istabene noteikusi «es tam gandrīz ticēt nevaru», un sulainis noteicis «tas liekas gluži kā sapnis», — tad šis temats šķita jau galīgi nodeldēts, un visiem likās, ka arī viņu sēru tērpi jau apdiluši.

Ričardsei, uzturoties augšstāvā ierādītājā istabā kā tādā goda gūstā, viņas jaunās dzīves ausma šķita auksta un pelēka. Misteram Dombijam bija liels nams, kas atradās starp Portlandpleisu un Braienstonas skvēru * tumšas, garas, briesmīgi lepnas ielas ēnas pusē. Tas bija stūra nams ar lielu un plašu padziļinātu laukumu apkārt pamatam, no kura restotie pagrabu logi sabozušies

vērās pasaulē un greizacainās durvis šķielēja uz atkritumu kastēm. Tas bija impozants, bet drūms nams ar pusapa)u izbūvi sētas pusē, un no tās vesela rinda istabu raudzījās uz grantēto pagalmu, kur divi panīkuši koki nomelnējušiem stumbriem un zariem drīzāk grabēja nekā šalkoja, — tik sažuvušas dūmos bija to lapas. Vasarā saule šai ielā tikpat kā neiespīdēja, vienīgi no rītiem ap brokasta laiku tā parādījās reizē ar ūdens vedējiem, vecu lietu tirgotājiem, ģerāniju pārdevējiem, reizē ar lietussargu labotāju un vīru, kas iedams skandināja holandiešu pulksteņa zvaniņu. Drīz tā atkal nozuda, lai tanī dienā vairs neparādītos, un tūlīt pēc tam nozuda ari ielas muzikanti un klejojošais Pančs *, atstājot ielu visgaudulīgākajām leijerkastēm un baltajām pelēm, vienu otru reizi arī dzeloņcūkai, kas dažādoja priekšnesumu programmu; bet beidzot mijkrēslī namu pārziņi, kuru kungi ēda pusdienas ārpus mājas, iznāca pastāvēt pie savu namu durvīm un parādījās laternu iededzinātājs, kas ik vakarus cieta neveiksmi mēģinājumā ar gāzes palīdzību vērst ielu gaišāku un līksmāku.

Cik drūms šis nams bija no ārpuses, tikpat drūms tas bija arī iekšpusē. Pēc bērēm misters Dombija lika mēbeles pārklāt, — varbūt lai saglabātu tās dēlam, ar kuru tagad asociējās visi viņa plāni, — un piekopt visu istabu garnitūru, aļstājot neskartas tās, kuras viņš apakšslavā paturēja sev. Tad nu istabu vidū no galdiem un krēsliem, sastumjot tos kopā un sakraujot citu citam virsū, tika izveidoti brīnumaini kalni, kurus beidzot vēl pārsedza lieliem, baltiem palagiem. Zvanu turekļi, žalūzijas un spoguļi, apvīstīti ar dienas laikrakstu un nedēļas žurnālu lapām, uzbāzīgi meta acīs fragmentārus ziņojumus par nāves gadījumiem un drausmīgām slepkavībām. Lustras un kandelabri nebalināta audekla pārvalkos izskatījās pēc milzīgām asarām, kas vēl turas griestu acu skropstās. No kamīniem plūda dvaka kā no kapeņu velvēm un drēgniem pagrabiem. Mirušās un apbedītās lēdijas portrets sēru lentēm apvītajā rāmī izskatījās baismīgs. Katrs vēja grūdiens, cirzdamies ap stūri, atsvieda no tuvējiem zirgu staļļiem pa kumšķim salmu, ar kuriem pa viņas slimības laiku bija noklāts

bruģis mājas priekšā * un kuru sapelējušās atliekas apkaimē vēl šur tur mētājās, un tās, kā neredzama spēka pievilktas, vienmēr atmetās otrpus ielas pie netīra, steidzami izīrējama nama sliekšņa un ar nepārspējamu daiļrunību brēca pret mistera Dombija logiem.

Dzīvokļa daļā, ko misters Dombijs bija rezervējis savam mājoklim, varēja iekļūt no priekšnama, un tajā ietilpa viesistaba, bibliotēka, kas īstenībā bija garderobes istaba, tā ka spodrpapīra, pergamenta, safjāna un juhtādas izgarojumi te sacentās ar dažādo apavu smaku, — un maza oranžērija jeb stiklota brokastistaba, no kuras skatienam pavērās jau minētie koki un parasti vēl kāds pāris klaiņojošu kaķu. Sīs tris istabas bija caurstaigājamas. No rītiem, kad misters Dombijs ieturēja brokastu vienā vai otrā no pirmajām divām, tāpat pievakarē, kad viņš pārnāca mājās uz pusdienām, misis Ričardse tika brīdināta ar zvanu nākt lejā uz šo stikloto istabu un tur panēsāt mazo auklējamo. Pēc tā, cik viņa šajās reizēs, ātrus mirkļus uzmezdama, paguva novērot misteru Dombiju, kas, pa gabalu sēdēdams tumsā aiz tumšajām, masīvajām mēbelēm, — māju senāk bija apdzīvojis viņa tēvs, un tās iekārtā vēl daudz kas bija saglabajies vecmodīgs un nospiedošs, — noraudzījās uz bērnu, viņas iztēlē tas savā savrupībā atgādināja cietumnieku vieninieka kamerā vai dīvainu rēgu, kas nav ne uzrunājams, ne izprotams.

Mazā Pola Dombija zīdītāja arī pati jau vairākas nedēļas bija aizvadījusi tādā pašā savrupībā un izvadījusi tai cauri arī mazo Polu, bet tad kādu dienu, kad viņa no vienmuļās pastaigas pa drūmajām goda istabām bija uznākusi atkal augšā (nekad viņa neizgāja no mājas bez misis Cikas, kas jaukos rītos — parasti kopā ar mis Toksu — ieradās, lai izvestu viņu un maziņo paelpot svaigu gaisu jeb, citiem vārdiem sakot, lai svinīgi tos pavadātu pa ielu kā bēru procesijā), lēni un klusi atvērās durvis un tajās parādījās tumšacaina meitene.

«Droši vien tā ir mis Florense, pārradusies mājās no savas tantes,» nodomāja Ričardse, kas meiteni vēl nebija redzējusi. — Ceru, ka redzu jūs pie labas veselības, mis.

—       Vai tas mans brālītis? — meitene vaicāja, radīdama uz mazulīti.

—       Jā, manu drostaliņ, — Ričardse atbildēja. — Nāciet vie' un iedodiet viņam mutes.

Meitene palika uz vietas un, nopietni uzlūkodama Ričardsi, noprasīja:

—   Ko jūs izdarījāt ar manu mammu?

—       Die's tu pas' šo mazo dzīvībiņu! — Ričardse izsaucās. — Kas par bēdīgu prasīšanu! Es — ko izdarījusi? Neko, mis.

—       Ko viņi izdarīja ar manu mammu? — meitene pārvaicāja.

—       Savu mūžu neesmu redzējusi tik sirdi aizgrābjošu bērnu! — noteica Ričardse, saprotams, tūliņ šī bērna vietā iedomādamās kādu no savējiem noprasām tā par viņu pašu līdzīgos apstākļos. — Nāciet vie‘ tuvāk, mīļa mis! Nebaidieties no manis.

—       Es nebaidos no jums, — meitene atteica, pieiedama tuvāk. — Bet es gribu zināt, ko viņi izdarījuši ar manu mammu.

—       Mīlulīt, — Ričardse teica, — jūs valkājat šo skaisto, melno, kleitiņu savai mammiņai par piemiņām.

—       Savu mammiņu es pieminēšu, — meitene atteica, asarām saskrienot acīs, — kaut kurā kleitā.

—       Bet ļaudis valkā melnas drēbes, pieminot tos, kas aizgājuši.

—   Kur aizgājuši? — bērns jautāja.

—       Panāciet šu’ un nosēdieties man līdzās, — Ričardse teica, — un es jums paslāstīšu vienu stāstu.

Nojautusi uzreiz, ka stāstam bus kāds sakars ar viņas jautājumu, mazā Florense nolika cepuri, ko visu laiku bija turējusi rokā, nosēdās uz soliņa auklei pie kājām un, pacēlusi galvu, raudzījās tai acīs.

—       Dzīvoja reiz kāda lēdija, — Ričardse iesāka,

—  ļoti laba lēdija, un viņas mazā meitiņa to gauži mīlēja.

—       Ļoti laba lēdija, un viņas mazā meitiņa to gauži mīlēja, — bērns atkārtoja.

—       Un, kad pēc dieva padoma vajdzēja tam notikt, viņai uznāca slimība un viņa nomira.

Bērns nodrebēja.

—   Nomira, — šai saulē viņu nekad nevienam vairs neredzēt, — un viņu guldīja zemē, kuru pušķo koki.

—  Aukstā zemē? — meitene vaicāja un alkal notrīsēja.

—   Nī jau! Zeme silta, — Pollija, uztvērusi izdevību nomierināt, teica, — tur neskaistās, sīkās sēkliņas pārvēršas par skaistām puķēm, par zāli, par labību un ej sazini par ko visu vēl ne. Tur labie cilvēki pārvēršas par baltiem eņģeļiem un tad aizlido uz debesīm.

Meitene, kas bija noliekusi galvu, tagad alkal lo pacēla un jaulājoši uzlūkoja aukli.

—   Tā; klausieties nu tālāk, — atsāka Pollija, kuru viss kopā — šis pētījošais skatiens, vēlēšanās nomierināt bērnu, necerētie panākumi, pašas nevarības apziņa — bija ne mazumu satraucis. — Un tad, kad šī lēdija bija nomirusi, lai viņu aizveda kurp aizvezdami, lai lika kur likdami, viņa tomēr nokļuva pie dieva! Un lūdza, lēdija lūdza dievu, — Pollija bija bezgala saviļņota, jo pati to ņēma tuvu pie sirds, — lai tas iedēsta viņas meitiņas sirdī ticību un pārliecību, ka mammiņa ir tur [aimīga un mīl savu meitiņu kā mīlējusi, lai dod viņas meitiņai lādu prātu, ka tā dzīvotu visu savu mūžu ar ticību un cerību reiz satikties ar savu mammiņu tur, lai nekad, nekad vairs nešķirtos.

—  Tā mana mamma! — Florense izsaucās, pietrūkdamās kājās un krizdama auklei ap kaklu.

—   Un meitenīte, — Pollija sacīja, spiezdama to pie krūtīm, — viņas mazā meitiņa tam ticēja no visas sirds, tik stipri ticēja, ka pat tas, ko viņa dzirdēja no svešas aukles, kas ne pastāstīt labi neprata un kas pati ir tikai nabaga māte, nekas vairāk, pat tas jau bija viņai mierinājums… vairs viņa nejutās tik vientuļa… raudāja, gauži raudāja pie svešās aukles krūts .. . apmīļoja mazulīti, kas gulēja aukles klēpī . .. nu, nu … nu neraudi, neraudi nu tik stipri! — Pollija klusināja, glaudīdama meitenes cirtas un nomezdama pa asarai uz tām. — Rimsties nu, bēdulīt, rimsties!

—   Ak vai, mis Floja! Kā tur nu paps lai nedusmojas! — no durvīm atskanēja skadra balss, kuras īpašniece bija neliela auguma melnīgsnēja, gadus četrpadsmit veca meitene ar mazu, strupu degunteli un acīm

melnām kā ahāta zīlītes, kura atgādināja jau pieaugušu . sievieti. — Jums tak uz to stingrāko bija piekodināts, ka nedrīkstat iet pie zīdītājas un viņu apgrūtināt.

—   Viņa mani neapgrūtina,.— sekoja izbrīna pilna Pollijas atbilde. — Man ļoti patīk bērni.

—   Ak, piedošanu, par lugšanu, misis Ričardse, tas, ziniet, neko vēl nenozīmē, — atcirta melnace meiča, kas bija tik nežēlīgi asa un dzēlīga, ka, likās, tā varēja cilvēkam valgumu sadzīt acīs. — Man varbūt ļoti patīk ēdamie gliemeži, misis Ričardse, bet vai man tādēļ tos tūlīt cels galdā?

—   Ko tur nu niekus runāt! — Pollija noteica.

—   O, pateikšan', misis Ričardse! Ak niekus! — atcirta atskabargainā skuķe. — Tomēr to gan jūs varētu aizlikt aiz auss — būtu tik laipnīga, ka mis Floja ir manā zināšanā, bet māsters Pols — jūsējā.

—  Bet tādēļ tak mums nav jānaidojas, — Pollija teica.

—        O, nē, misis Ričardse, — Atskabarga atbildēja.

—  Nepavisam, prātā nenāk, mums nav ko karus celt, jo pie mis Flojas vieta ir pastāvīga, bet pie māstera Pola — tikai pagaidu.

Atskabarga runāja bez pauzēm, labi ja kādam komatam atlika vietas, un izverda visu sakāmo vienā teikumā un vienā elpas vilcienā, ja varēja.

—   Mis Florense laikam nupat vie’ kā pārradusies mājās? — Pollija apvaicājās. &lt;

—   Jā, misis Ričardse, nupat tik atbrauca, un paskat, mis Floja, vēl jūs neesat mājās pabijusi ne ceturtdaļstundas, kad jau trinaties ar savu slapjo vaigu gar misis Ričardses dārgo sēru tērpu, ko viņa valkā jusu mammas piemiņai!

Pēc šī brīdinošā rājiena jauniņā Atskabarga, īstā vārdā Sjūzena Nipere, raušus izrāva meiteni no jauniegūtās draudzenes skavām — kā zobu no mutes. Bet šķita, ka viņa to darīja vairāk aiz pārmērīgas cenšanās turēties sava pienākuma augstumos nekā aiz tīšas nelaipnības.

—   Nu jau, kad atkal savās mājās, viņai sirsniņa drīzi vie' nomierināsies, — Pollija teica, apveltīdama meiteni ar uzmundrinošu smaidu, kas laistījās pār visu viņas

labsirdīgo seju, — un kas tie būs par priekiem, kad vakarā satiksies ar savu mīļo papiņu!

—   Ak tētīt, misis Ričardse! — mis Nipere izsaucās, uz rāviena uztvērusi tās vārdus. — Velti prieki! Satiksies ar mīļo papiņu! Gribētu redzēt, kā šī satiksies!

—   Kā, va' ta ne? — Pollija jautāja.

—   Apžēliņ, misis Ričardse, nē, viņas papus pārlieku pieķēries kādam citam, bet arī tad, kad vēl nebija šā cita, viņa nekad nav bijusi mīlmeitiņa, meitenes šai mājā bijušas nebijušas, misis Ričardse, man jūs varat ticēt.

Meitene aši pavērsa acis no vienas aukles uz otru, it kā sapratusi, par ko tika runāts.

—   Brīnumus gan dzirdu! — Pollija izsaucās. — Vait' misters Dombijs nebūtu viņu redzējis kopš …

—   Nav, — Sjūzena Nipere pārtrauca, — ne reizi pēc tam, un arī pirms tam mēneši pagāja, kur viņš tai par lāgu acu neuzmeta, un es neticu, ka viņš to būtu par savu bērnu pazinis, ja saticis uz ielas, un diez vai pazītu vēl rīt, ja satiktu, un, par mani runājot, misis Ričardse, —«Atskabarga irgoja, — neticu, vai viņš maz ģiež, ka tāds cilvēks ir pasaulē.

—   Mīlā drostaliņa! — Ričardse nopūtās, domādama nevis mis Niperi, bet mazo Florensi.

—   O, es jums saku, necilvēks nav par pasauli no šenes, kur mēs pašlaik runājam, misis Ričardse, klātesošie vienmēr izņēmums, — sacīja Sjūzena Nipere,

—  nu tad ar labu rītu, misis Ričardse, un jūs, mis Floja, nāciet tūlītās man līdzi un nedomājiet rauties atpaķaļ kā tāds negants bērns, kas neko labu negrib ieņemties no nelabiem piemēriem.

Nelīdzēja ne šī nobrīdināšana, ne Sjūzenas Niperes vilkšana, kas draudēja meitenei izmežģīt labo plecu, Florense tomēr izrāvās un sirsnīgi vēl noskūpstīja savu jauno draudzeni.

—   Ardievu! — bērns teica. — Die's lai jūs svētī! Es drīz atkal atnākšu, un jūs taču atnāksit ari pie manis. Sjūzena jau jums atjaus. Vai ne, Sjūzen?

Atskabarga acīmredzot būtībā bija tīri lāga meitēns, lai gan bija mācekle no tās skolas, kas cīnījās par jaunu ideju ieviešanu audzināšanā, pēc kurām bērni, tāpat kā nauda, ir krietni kratāmi, bīdāmi un grūstami, lai tie spīdētu. Jo, kad bērns, tik mīļi, glāsīgi smaidīdams, viņu lūdza, viņa sakrustoja savas mazās rokas, pašūpoja galvu, un melnās, plati ieplestās acis raudzījās jau siltāk.

—   Nav labi, mis Floja, ka jūs man to lūdzat, jo zināt taču, ka es nespēju jums neko atteikt, bet mēs ar misis Ričardsi padomāsim, kas te būtu līdzams, ja misis Ričardse gribēs, man, redziet misis Ričardse, var gan uznākt palikšana aizlaist līdz Ķīnai, bet man var pietrūkt saprašanas, kā tikt ārā no Londonas dokiem.

Ričardsei te nebija ko iebilst.

—   Šī māja jau nu nava tik visai skanošas jautrības pilna, — sacīja mis Nipere, — lai kāds vēl gribētu meklēties lielāku vientulību par to, kurā tam jau gribot negribot jādzīvo. Jusu Toksas un jūsu Čikas, misis Ričardse, var izraut man divus priekšzobus, bet tas vēl nedod iemeslu man piedāvāt tām visu žokli.

Arī pret šo acīm redzamo patiesību misis Ričardsei nebija ko iebilst.

—   Tātad esmu ar mieru, ticiet man, — Sjūzena Nipere teica, — sadzīvot draudzīgi, misis Ričardse, kamēr jūs paliekat pie māstera Pola, ja vien mums izdodas izdomāt tādus ceļus, kā satikties, kas tieši nav ar pavēli aizliegti lietot, bet vai manu dieniņ, mis Floj, jūs tak neesat vēl novilkusi savas, virsdrēbes, neklausīgā meitene, ejam!

Reizē ar šo uzaicinājumu Sjūzena Nipere, netaupot spaidu līdzekļus, taisīja uzbrukumu mazajai audzēknei un iztramdīja to no istabas ārā.

Meitenīte savās bēdās un pamestībā bija tik lēnīga, tik klusa un pacietīga, tik daudz viņā bija siltas sirsnības, kurā neviens, šķita, nevēlējās sildīties; tik daudz vāras smalkjūtības, ko neviens ne likās redzam, ne arī vairījās aizvainot, ka Pollijai sāpēja sirds, domājot par viņu, kad bija palikusi atkal viena. Vienkāršā saruna ar meitenīti bārīti bija aizkustinājusi viņas pašas mātes sirdi ne mazāk kā meitenes sirdi, un viņa tāpat kā šis bērns sajuta, ka viņu starpā kopš šī brīža radusies zināma tuvība un uzticība.

Lai arī misters Tūdls visās lietās pilnīgi paļāvās uz

Polliju, diezin vai mācīšanās ceļā iegūtās zināšanās Pollija bija jelmaz parāka par viņu. Viņa gan bija spilgts paraugs tāda rakstura sievietei, kas visumā spēj dziļāk, patiesāk, augstsirdīgāk, cildenāk visu izjust un savās jūtas — sirsnībā, līdzjūtībā, pašaizliedzībā un padevībā — būt pastāvīgāka nekā vīrieši. Un varbūt neizglītota, kāda viņa bija, Pollija jau šinīs dienās būtu varējusi dot misteram Dombijam kādu mazumiņu zināšanu, kas tādā gadījumā to vēlāk nebūtu satriekušas kā zibens.

Bet mēs esam novirzījušies no galvenā ceļa. Šobrīd Pollijai bija tikai viena doma prātā: kā uzturēt iegūto mis Niperes vēlību un kā panākt, lai mazā Florense varētu nākt pie viņas brīvi un atklāti. Izredzes uz laimīgu atrisinājumu pavērās jau to pašu vakaru.

Ar zvanu, kā parasti, nosaukta lejā, viņa jau krietnu brīdi ar mazuli klēpī bija izstaigājusies pa stikloto istabu, kad pēkšņi par lielu izbrīnu un izbīli viņai tur ienāca misters Dombijs un apstājās viņas priekšā.

—   Labvakar, Ričardse!

Tas pats nīgrais, nepieejamais džentlmenis, kāds viņš Pollijai. bija licies jau pirmajā dienā. Tik ciets bija džentlmeņa skatiens, ka viņa neviļus nodūra acis, to pašu brīdi pakniksēdama.

—   Kā klājas māsleram Polam, Ričardse?

—   Pieņemas brangi, ser, un vesels ar.

—  Tāds viņš arī izskatās, — misters Dombijs teica, ar dzīvu interesi ielūkodamies tā sejiņā, ko Ričardse atsedza, lai labāk var redzēt, un tomēr cenzdamies izlikties puslīdz vienaldzīgs.

—   Jums taču, es ceru, tiek dots viss, ko jūs vēlaties?

—   Vai nu ne, paldies, ser.

Viņas atbildē tomēr tik nepārprotami izskanēja kaut kas neizteikts, ka misters Dombijs, kas bija pagriezies uz aiziešanu, apstājās un jautājoši paskatījās atpakaļ.

—   Man rādās, ka nekas nevar bērnus labāk uzmundrināt un ielīksmot, ser, kā noskatīšanās citu bērnu parotāšanā, — Pollija piebilda, saņēmusi dūšu.

—  Es domājos jums aizrādījis, Ričardse, toreiz, kad pieņēmu jūs, — misters Dombijs sacīja, saraukdams pieri, — ka vēlos, lai jūs pēc iespējas retāk redzētos ar savu ģimeni. Lūdzu, varat turpināt savu pastaigu!

Šos vārdus izmetis, viņš nozuda dibenistabā, un Pollija nu atskārta, ka noticis liels pārpratums un viņa kritusi nežēlastībā, ne par soli tuvāk nelikusi savam mērķim.

Nākamajā vakarā, nonākusi lejā, viņa ieraudzīja misteru Dombiju jau soļojam pa oranžēriju. Šī neparastā skata pārsteigta, Pollija apstājās pie durvīm un nesamanīja, ko darīt, — iet uz priekšu vai atkāpties; viņš aicināja to iekšā.

—   Ja jūs nopietni domājat, ka bērnam tāda sabiedrība būtu vēlama, — viņš sacīja strupi, it kā nemaz starplaika nebūtu bijis, kad viņa to ierosināja, — kur tad paliek mis Florense?

—   Ko vēl labaku par mis Florensi varētu gribēt, ser, — Pollija dzīvi attrauca, — bet es no mazās kalponītes nopratu, ka viņām nav …

Misters Dombijs parāva zvanu un soļoja, kamēr ieradās sulainis.

—   Pasakiet, lai mis Florensei vienmēr ļauj nākt pie Ričardses, kad viņa aicina, lai iet kopā pastaigāties un tā tālāk. Pasakiet, lai ļauj bērniem būt kopā, kad vien Ričardse to vēlas.

Dzelzs pašlaik bija karsta, un Ričardse, kā sākusi drošu sirdi to kalt, — tas bija svētīgs darbs, un drosmes viņai pielika, kaut instinktīvi baiļojās no mistera Dombija, — tā kala tālāk, palūgdama, lai mis Florensi jau šo pašu brīdi sūta lejā sadraudzēties ar brālīti.

Sulainim aizejot nodot rīkojumu, viņa izlikās noņemamies ar bērna ucināšanu, bet tai pašā laikā domājās redzējusi, ka misters Dombijs nobāl, pilnīgi pārvēršas sejā, ka viņš pagriežas, it kā gribēdams savus vārdus vai viņas vārdus, vai kā vienus, tā otrus ņemt atpakaļ un ka viņu no tā attur vienīgi kauns.

Un viņa nebija maldījusies. Pēdējo reizi savu novārtā pamesto bērnu viņš bija redzējis pie mirstošās mātes krūtīm, un tas bija vienlaikus ir atklājums, ir pārmetums viņam. Kaut arī gandrīz visas viņa domas un prātus bija aizņēmis dēls, uz kuru viņš lika tik lielas cerības, tomēr viņš nevarēja aizmirst šo beigu ainu. Viņš nevarēja aizmirst, ka nebija tajā piedalījies, ka mai

guma un patiesības dzidrajās dzīlēs dusēja apskāvušās tās divi būtnes, kamēr viņš stāvēja krastā, noraudzīdamies uz tām kā vienkāršs skalltajs, — ne līdzdalībnieks, bet izstumtais.

Tā kā viņa spēkos nebija to visu izdzēst no atmiņas, nedz pavēlēt prātam nepiešķirt nozīmi šādām neskaidrām vīzijām, — kas tomēr bijušas nozīmīgas, ja kļuvušas redzamas cauri viņa augstprātības miglai, — viņa līdzšinējā vienaldzība pret Florensi izvērtās neizprotamā neveiklības sajūtā. Viņam tā vien likās, it kā meitene izvairīgi viņu novērotu un neuzticētos viņam; it kā tā būtu atminējusi kādu noslēpumu, kas noglabāts viņa krūtīs un kas pašam vēl atrisinama mīkla; it kā tā jau pasaulē būtu nākusi ar jausmu, ka tēvā ir kāda šķindoša, nenoskaņota stīga, kura no tās dvašas vien jau sāktu skanēt.

Viņa attieksme pret meiteni bija noraidoša jau kopš tās dzimšanas. Riebumu tieši viņš nejuta pret meitu — neatļāva ne laiks, ne viņa raksturs. Galīgi nepaciešama tā nebija bijusi. Bet pašlaik tā viņu mulsināja. Tā traucēja viņa mieru. Vislabprātāk viņš būtu meiteni pavisam izmetis no savām domām, ja zinājis, kā tas izdarāms. Varbūt — kas lai izdibina tādus noslēpumus! — viņš baidījās, ka sāks to ienīst.

Kad mazā Florense ieradās bikla un nedroša, viņš mitējās soļot un raudzījās tai pretī. Būtu viņš raudzījies ar dziļāku interesi, ar tēva acīm, viņš būtu izlasījis tās vērīgajā skatienā saviļņojumu un baiļošanos, kas lika viņai svārstīties; karstu vēlēšanos pieskriet klāt un mesties viņam ap kaklu un, paslēpjot vaigu pie viņa, izsaukties: «Ai, papa, esi labs un mīļo mani! Man nav neviena vairāk!»; bailes Likt atgrūstai; bailes kļūt pārāk uzbāzīgai un sadusmot viņu; alkas pēc iedrošinājuma un uzmudrinājuma un to, kā bērna nomāktā sirsniņa meklēja dabisku patvērumu ir savām skumjām, ir mīlai.

Bet nekā viņš no tā neredzēja. Viņš redzēja tikai to, ka meitene kā vilcinādamās stāvēja pie durvīm un raudzījās uz viņu. Vairāk nekā viņš neredzēja.

—  Nāc iekšā, — viņš teica, — nāc iekšā! Ko tas bērns baidās?

Viņa ienāca un nedroši pavērās apkārt, tad, rociņas cieši sažņaugusi, palika stāvam turpat pie durvīm.

—       Panāc šurp, Florens, — tēvs vēsi viņu aicināja.

—   Vai tu zini, kas es esmu?

—   Jā, papu.

—   Vai tad tu neko negribi man pateikt?

Asaras, kas sariesās viņai acīs, paceļot tās uz tēvu, sasala no viņa ledainā skatiena. Viņa atkal nodūra acis un pastiepa trīcošo rociņu.

Misters Dombijs to gļēvi saņēma savējā un stāvēja brīdi, nolūkodamies meitenē, it kā neko daudz vairāk nesaprazdams kā šis bērns, kas tagad būtu sakāms vai darāms.

—   Tā! Esi nu laba meitene, — viņš teica, paglaudīdams tai galvu un pazagšus vērodams to mulsām, nemierīgām acīm. — Ej nu pie Ričardses.

Viņa mazā meita kādu mirkli vilcinājās, it kā tomēr vēl gribēdama viņam pieglausties vai vēl kādu nieku cerēdama, ka viņš to pacels savās rokās un noskūpstīs. Vēlreiz viņa pacēla acis un uzlūkoja tēvu. Viņam atausa atmiņā, ka gluži ar tādu pašu izteiksmi tā bija uzlūkojusi doktoru — tanī vakarā, — un instinktīvi viņš palaida vaļā tās roku un novērsās.

To nebija grūti noredzēt, ka Florense daudz zaudēja tēva klātbūtnē. Tā stindzināja ne tikvien bērna domas, bet arī visu viņas dabisko grāciju un kustību brīvību. Tomēr Pollija, to redzēdama, ar jo lielāku sirsnību turējās pie saviem nodomiem un, spriezdama par misteru Dombiju pēc sevis, lika lielas cerības uz mēmo līdzjūtības lūdzēju — nabaga mazās Florenses sēru kleitiņu. «Jāndie', tā ir apgrēcība,» Pollija domāja, «ja viņš mīļo tikai vienu bārainīti, kad viņa acu priekšā ir arī otrs, turklāt vēl meitenīte.»

Tad nu Pollija arī lūkoja meitenīti noturēt, cik ilgi vien iespējams, viņa acu priekšā un ar tādu gudru izmaņu ucināja mazo Polu, lai taču cilvēks skaidri redz, kā tas atdzīvojas māsiņas sabiedrībā. Kad pienāca laiks doties atkal augšā, viņa raidīja Florensi dibenistabā novēlēt tēvam labu nakti, bet meitene apmulsa un kāpās atpakaļ, un, kad Pollija no jauna skubināja iet, meitene, aizsegusi ar plaukstām seju, kā pati savas mazvērtības kautrēdamās, izsaucās:

—   Ai nē, nē! Viņš mani negrib! Viņš mani negrib!

Šis mazais strīds saistīja arī mistera Dombija uzmanību, un viņš no savas istabas, kur sēdēja pie vīna glāzes, apvaicājās, kas tad noticis.

—   Mis Florense baidās, ka traucēšot jūs, ser, ja iešot labu nakti pateikt, — Ričardse atbildēja.

—  Tas nav svarīgi, — misters Dombijs teica. — Ļaujiet viņai nākt un iet, mani neņemot vērā.

Meitene sarāvas, to dzirdēdama, un aizskrēja, iekām vēlīgā draudzene bija paguvusi atskatīties atpakaļ.

Pollija tomēr nopriecāties vien nevarēja par savu gudri izdomāto plānu un atjautību, ar kādu to izdevās realizēt, par ko nodeva sīku jo sīku pārskatu Atskabargai, kad atkal atradās savā augšistabas drošā patvērumā. Mis Nipere šo viņas uzticības pierādījumu, kā arī izredzes turpmāk brīvi satikties uzņēma diezgan pavēsi, un viņas prieka apliecinājumā nebija ne vēsts no prieka.

—  Es ’domāju, ka jūs tas arī iepriecinās, — Pollija teica.

—   O, jā, misis Ričardse, es ļoti priecājos, pateicos, — Sjūzena atteica, pēkšņi sasliedamās tik taisna, ka, domāt, būtu iespraudusi savā korsetē kādu papildu ribiņu.

—  Tas gan nav redzams, — Pollija teica.

—   O, kur es te esmu tikai pastavīgā, nevar taču sagaidīt, lai es izrādu tikpat lielu prieku kā pagaidām pieņemtā, — Sjūzena Nipere atteica. — Pagaidām pieņemtie te, kā redzu, ņem virsroku, un, kaut arī starp šo un blakus namu ir lieliska siena, man tomēr varbūt nav sevišķas patikas tikt piespiestai pie tās, misis Ričardse!

4.NODAĻA, KURA UZ MŪSU SKATUVES, TĒLOJOT TĀLĀKOS NOTIKUMUS, PARĀDĀS DAŽAS JAUNAS PERSONAS

Lai gan Dombija un Dēla kantori atradās Londonas Sitijas privilēģiju robežās, kur bija sadzirdami Sentmerilebau baznīcas zvani *, ja vien ielu troksnis nenoslāpēja to dobjo dunu, tomēr turpat netālā apkaimē vēl varēja nomanīt senās, dēkainās un romantiskās dzīves pēdas. Gogs un Magogs * visā greznībā lepni staltojās tikai desmit minūšu gājienā; karaliska birža bija ar roku aizsniedzama; Anglijas banka ar savām apakšzemes zelta un sudraba glabātavām bija to varenā kaimiņiene. Turpa-t aiz stūra atradās arī bagātās Austrumindijas Kompānijas nams *, kas uzbūra iztēlē krāšņus audumus un dārgakmeņus, tīģerus, ziloņus ar baldahīniem uz muguras, ūdenspīpes, saulessargus, palmas, palankīnus un greznus prinčus melnīgsnējām sejām, kuri tupelītēs ar augsti uzliektiem purngaliem sēž zemē uz paklājiem. Tuvākajā apkārtnē vai ik uz soļa dūrās acīs reklāmu plakāti, kuros kuģi pilnās burās traucās uz visām pasaules malām; tirgotavas, kas jebkuru ceļotāju uz jebkuru zemi apņēmās sapost pusstundas laikā; tad vēl mazi koka mičmaņi, kas senaizmirstos jūrnieku formas tērpos diendienā stāvēja pie navigācijas instrumentu meistaru veikalu durvīm, acīm pavadīdami īrētās karietes.

Viens vienīgs veikalnieks, kuram piederēja viens no

šādiem koka tēliem, — tāds, ko bez kautrēšanās varēja saukt par viskokaināko, kas stāvēja izslējies uz ietves, labo kāju uz priekšu izspēris ar tik uzbāzīgu laipnību, kura pilnīgi neciešama; kam kurpes ar tādām sprādzēm, veste ar tādiem atlokiem, ka cilvēka saprātam to priekšā pilnīgi jāatkāpjas, un kas vēl turēja pie labās acs neiedomājami nesamērīgu instrumentu, — viens vienīgs šāda mičmaņa īpašnieks, kurš turklāt vēl lepojās ar to, — vecīgs džentlmenis ar adītu mici, ta saukto velsiešu parūku, galvā, — bija maksājis nomu, nodokļus un nodevas jau tik daudz gadu, cik dažs labs solīda vecuma mičmanis ar miesu un asinīm savā dzīvē nevarēja saskaitīt, bet mičmaņu, kas aizdzīvojuši līdz diezgan kuplam gadu skaitam, angļu flotē nebija trūkums.

Šī vecā džentlmeņa preču krājumā bija hronometri, barometri, teleskopi, kompasi, jūras kartes, ģeogrāfijas kartes, sekstanti, kvadranti un dažnedažādi instrumenti, kādus lieto kuģa kursa noteikšanai un dažādiem aprēķiniem vai kuģa ģeogrāfiskās atrašanās vietas noteikšanai U2T jūras. Misiņa un stikla priekšmeti viņam glabājās atvilktnēs un uz plauktiem, un neviens, izņemot īstu zinātāju un sapratēju, nebūtu varējis pateikt, kurš šiem daiktiem augšgals, kurš apakšgals, ne uzminēt, kā tie lietojami, ne arī pēc apskatīšanas pats ar savu saprašanu atlikt tos atpakaļ sarkankoka kārbās. Katra lietiņa bija iespiesta visstingrākajā futrālī, noguldīta visšaurakajā nodalījumā, apsegta ar vissmieklīgākajiem spilventiņiem, pieskrūvēta visšaurākajā leņķī, lai jūras šūpas netraucētu tās filozofisko mieru. Šada ārkārtēja piesardzība bija ievērota it visur, lai ietaupītu telpu un sakārtotu priekšmetus blīvāk; un tik daudz praktiskās navigācijas te bija pielāgots, aplikts ar spilventiņiem, sabāzts kastēs (vai nu parastajās dēļu kastēs, kādas bija viena otra, vai tādās, kas atgādināja kaut ko vidēju starp trīsstūreni un jūras zvaigzni, kādu arī netrūka, vai vēl tādas pavisam vienkāršās, pieticīgās salīdzinājumā ar citām), ka arī veikals pats, nevarēdams izsargāties no šīs sērgas, šķita pārvērties mājīgā, jūras ceļam pilnīgi sagatavotā kuģī, kuram gadījumā, ja to negaidot nolaiž ūdenī, vajadzīgi tikai juras plašumi, lai uzņemtu ceļu uz jebkuru vientuļu salu pasaules tālēs.

Vēl dažādi sīkumi navigācijas instrumentu meistara mājas dzīvē, kurš lepojās ar savu mazo Koka Mičmani, papildināja un uzturēja šo ilūziju. Tā kā pazīšanās viņam galvenokārt bija ar kuģu sagādniekiem un tamlīdzīgiem ļaudīm, tad uz viņa galda nekad netrūka īstu kuģa sausiņu, arī kaltētas gaļas un kaltētu mēļu, kas oda mazliet pēc kaņepajiem. Marinēti dārzeņi tika likti galdā liela apjoma vairumtirdzniecības kārbās, uz kuru etiķetēm bija rakstīts: «Visāda veida kuģu provianta piegādātājs»; degvīns — appītās blašķēs bez kakla. Vecas gravīras ar kuģu attēliem un alfabētiskiem rādītājiem, kas paskaidroja to noslēpumus, karājās ietvaros pie sienas; tatāru fregate ar uzvilktām burām staltojās uz šķīvjiem; svešzemju gliemežnīcas, jūras aļģes un sūnas rotāja kamīnu; mazajā, ar paneli apšūtajā viesistabā gaisma ieplūda no augšas, pa griestu logu — kā kajītē.

Te viņš arī dzīvoja kā tāds škiperis, viens ar savu māsasdēlu Volteru, četrpadsmit gadus vecu zēnu, kas pietiekami atgādināja mičmani, lai uzturētu kopiespaidu. Viņš ari bija pēdējais šī iespaida pastiprinātājs, jo pats Solomons Džilss (visbiežāk saukts — vecais Sols) nu nepavisam un ne ar ko neatgādināja jūrnieku. Nemaz jau nerunājot par velsiešu parūku, kas bija visneizskatīgākā un spītīgākā velsiešu parūka, kādas jelkad valkātas, un kurā viņš izskatījās lai nu pēc kā, tikai ne pēc pirāta, — mēs redzam lēnu, klusu, allaž domās nogrimušu večuku tik sarkanām acīm, ka, domāt, tās būtu divi saulītes, kas noraugās uz mums caur miglu, un ar tādu izteiksmi kā nule no miega pavērušās; šāda izteiksme būtu varējusi rasties, ja viņš trīs četras dienas nepārtraukti būtu raudzījies pa kārtai caur visiem saviem optiskajiem instrumentiem un tad pēkšņi atgriezies atpakaļ šajā pasaulē un atradis to zili zaļu. Vienīgā pārmaiņa, kādu varēja vērot viņa ārienē, bija tā, ka kafijas krāsas uzvalku, — ļoti ērta piegriezuma, ar spožām pogām, — reizēm nomainīja cita tāda pati kafijas krāsas kārta, tikai vārdā nesaucamais apģērba gabals tai bija no gaišbrūna nankina.

Kreklu viņš valkāja vienmēr ar ļoti kārtīgi sakruzuļotu priekšu, uz pieres nēsāja pirmklasīgas acenes, bet pulksteņa kabatiņā — hronometru, īstu milzeni, un drīzāk viņš būtu noticējis, ka visi Sitijas lielie un mazie pulksteņi un pat saule sazvērējušies pret to, nekā apšaubījis savu dārgo īpašumu. Kāds viņš bija tagad, tāds pats viņš bija nodzīvojis gadiem ilgi savā veikalā un viesistabā — mazā Mičmaņa aizmugurē; katru vakaru noteiktā stundā gāja gulēt augšā uz gaudojošo jumta pažobeli, kas bija nošķirta no pārējās pasaules un kur bieži auroja vētras brāzmas, kamēr angļu džentlmeņiem, kas omulīgi dzīvoja pa leju, nebija jausmas par to, kāds ārā laiks.

Ir rudens novakare, un pulkstenis pusseši, kad lasītājs iepazīstas ar Solomonu Džilsu. Solomons Džilss pašlaik skatās, cik rāda vipa nevainojamais hronometrs. Parastā diendienīgā steigšanās mājup — ārā no Sitijas — ilgusi jau kādu stundu vai vairāk, bet ļaužu straume joprojām vēl tek pret vakariem. «Ielas kļuvušas jau stipri vien retākas,» kā misters Džilss mēdz teikt. Šovakar saģaidāms slapjums no gaisa. Visiem barometriem veikalā nolaidusies dūša, un lietus piles jau mirgo uz Koka Mičmaņa trīssturenes.

—   Kur tas Volters paliek, nevaru saprast, — Solomons Džilss sacīja, rūpīgi noglabājis atkal savu hronometru. — Pusdienas pusstundu jau kā gatavas, bet Voltera ne jutin.

Pagriezies savā krēslā aiz letes, misters Džilss pa kādu spraugu starp sablīvētajiem instrumentiem pavērās logā, vai varbūt neieraudzīs krustdēlu nākam pāri ielai. Nekā. Neredzēja viņu lēkājošo lietussargu vidū un, protams, par viņu nevarēja noturēt arī to avīžu puiku vaska drānas kapucē, kurš, lēnā solī šļūkdams gar veikala durvīm, uz misiņa tāfelītes pāri mistera Džilsa vārdam vilka ar rādāmo pirkstu savējo.

—   Nezinājis es, ka viņš mani pārlieku stipri mīl, lai laistos lapās un uz savu roku pret manu gribu mēģinātu uztikt uz kāda kuģa, es sāktu jau bažīties, — misters Džilss runāja savā nodabā, paklabinādams ar pirkstu skrimšļiem pa divi trim barometriem. — No tiesas gan, es kļūtu nemierīgs. Visi nokritusies, ko? Būs branga rasa! Nu nekas, vajag jau ar.

—   Man liekas, — misters Džilss sacīja, nopūzdams putekļus no kompasa kārbiņas stikla vāka, — ka tev nav nemaz lielāka tieksme griezt rādītāju taisni un noteikti uz dibenistabu kā manam zēnam. Bet par šo kambari precīzāka debess puses norādītāja nav. Tas rāda tieši uz ziemeļiem. Ne par divdesmito daļu nenovirzās sānis ne uz vienu, ne otru pusi.

—   Hallo, tēvoci Sol!

—   Hallo, manu zēn! — instrumentu meistars atsaucās, spēji pagriezdamies atpakaļ. — Skat, mājā gan, ko!

Mundrs, jautrs zēns, svaigs un spirgts pēc ātrās skriešanas pa lietu, spulgām acīm, gaišu, atklātu seju, viļņainiem matiem.

—   Nu, tēvoci, kā tad labi klājās bez manis visu dienu? Vai pusdienas gatavas? Trakoti gribas ēst.

—   Par to klāšanos runājot, jāsaka, — Solomons labsirdīgi atjokoja, — būtu gan dīvaini, ja man bez tāda draišķa kā tu neklātos labāk nekā kopā ar tevi. Par pusdienām jāteic — tās jau pusstundu gaida uz tevi. Un par ēstgribu — man tās arī netrūkst.

—   Nu tad ejam, tēvoci! — zēns izsaucās. — Urā admirālim!

—   Pie joda admirāli! — attrauca Solomons Džilss.

—   Tev gan prātā lordmērs.

—   Nav vis! — zēns attrauca. — Urā admirālim! Urā admirālim! Uz priek-šu!

Pēc šīs komandas velsiešu parūka un tās valkātājs bez pretošanās tika aizvadīti uz blakus istabu — tādā solī, it kā jūras kaujā tiktu vadīta piecsimt vīru vienība; un tēvocis Sols ar savu krustdēlu sāka tiesāt ceptu buti, pēc kuras vēl bija paredzams vērša gaļas sitenis.

—   Lordmērs, Vollij, — Solomons teica, — uz laiku laikiem! Nekādu admirāļu vairs! Lordmērs ir tavs admirālis.

—   Nu-u, diezin vai? — zēns teica, kratīdams galvu.

—   Zin', pat zobena nesējs jau pārāks par lordmēru. Tas savu zobenu kādreiz arī izvelk.

—       Un izskatās pēc plātīga lielībnieka ar visu savu

centību, — tēvocis atsmēja. — Paklau, Vollij, paklau, ko es tev teikšu! Paveries uz kamīna plauktu.

—  E, kas tad manu sudraba krūzīti tur pakarinājis uz naglas? — zēns izsaucās.

—   Es pats, —tēvocis atbildēja. — Nekādu krūzīšu vairs! Ar šodienu mums jāsāk dzert no glāzēm, Volter. Mēs tagad esam biznesa vīri. Mēs piederam pie Sitijas. Šorīt mēs uzsākām jaunu dzīvi.

—   Zin', tēvoci, — zēns atteica, — es ar mieru dzert, no kāda trauka vien vēlaties, kamēr varu uzdzert jums. Uz jūsu veselību, tēvoci Sol, un urā …

—  Lordmēram, — vecais vīrs iekrita starpā.

—   Lordmēram, šerifiem, municipalitātei un livrejām * ilgus gadus! — zēns uzsauca.

Tēvocis Joti apmierināts palocīja galvu.

—   Bet tagad, — viņš teica, — paklausīsimies kaut ko par firmu.

—   E nu! Par firmu daudz nav ko stāstīt, tēvoci, — zēns atteica, rīkodamies ar nazi un dakšiņām. — Vesela rinda tumšu kantortelpu, un tajā istabā, kurā es sēžu, ir kamīns ar augstu aizsargrežģi, ugunsdrošs skapis, tlaži sludinājumi par kuģiem, kuriem jādodas jūrā, kalendārs, kantorgaldi un krēsli, tintes pudele, kāda grāmata, kāda kaste un lērums zirnekļa tīklu, un vienā no tiem, taisni man virs galvas, sačervelējusies gaļas muša, kas, liekas, tur karājas jau sendienām.

—   Un vairāk nekā? — tēvocis ieprasījās.

—   Nē, vairāk nekā, ja nepieskaita vecu putnu būri (nesaprotu, kā tas tur varēja nokļūt!) un ogļu kasti.

—   Nekādu bankas grāmatu vai čeku grāmatu, nekādu rēķinu vai citu kādu norādījumu uz bagātību, kas diendienā tur ieplūst? — vecais Sols vaicāja, ziņkārām acīm uzlūkodams krustdēlu caur miglu, kas vienmēr šķita dūmakojam ap viņu, un katru vārdu tā pieglaudīgi uzsvērdams.

—   O, jā, bezgala daudz, es domāju, — krustdēls bezrūpīgi atteica, — bet tādas lietas jau glabājas mistera Kārkera vai mistera Morfina istabās, vai pie paša mistera Dombija.

—  Vai misters Dombijs arī bija tur šodien? — tēvocis apvaicājās.

— Kā ne! Ienāk un aiziet — tā visu dienu.

—   Tevi jau laikam nemaz neievēroja, ko?

—   Ievēroja gan. Viņš pienāca pie mana galda — man būtu paticis, ja_viņš nebijis tik svinīgs un stīvs, tēvoci, — un teica: «A, jūs esat mistera Džilsa — navigācijas instrumentu meistara dēls.» — «Krustdēls, ser,» es atteicu. «Es sacīju krustdēls, jauno cilvēk,» — tā viņš. Bet es varu vai apzvērēt, tēvoci, ka viņš sacīja: dēls.

—  Tu būsi pārklausījies, man liekas. Bet tas jau nekas.

—   Tas jau nav nekas, bet viņam nevajadzēja būt tik asam, es nodomāju. Vai tur nu kāda nelaime, ja arī viņš sacīja: dēls. Tad viņš vēl man pateica, ka jūs viņam par mani esot aizrunājuši un tāpēc viņš man esot paraudzījis darbu savā firmā un sagaidot, ka es būšot vērīgs un akurāts. Man tā likās, es viņam ne visai labi patiku.

—   Manuprāt, tev likās un tu gribēji teikt, — instrumentu meistars piebilda, — ka viņš tev ne visai labi patika.

—       Vai zin', tēvoci, — zēns atteica smiedamies,

—   varbūt ar. Man tas neienāca prātā.

Uz maltītes beigām Solomons kļuva tāds svinīgi nopietns un laiku pa laikam cieši ielūkojās zēna gaišajā vaigā. Kad pusdienas bija paēstas un galds novākts (ēdieni bija atnesti no tuvējā restorāna), viņš aizdedzināja sveci un nokāpa lējā mazajā pagrabā, bet krustdēls, stāvēdams uz apsūbējušajām kāpnēm, cītīgi rādīja viņam gaismu. Mazu brīdi pačamdījies tur, viņš tūlīt nāca atpakaļ ar ilgi gulējušu, putekļiem un zemēm apķepušu pudeli rokā.

—   Vai, tēvoci Sol, — zēns izsaucās, — ko jūs ar to darīsit? Tas taču ir lieliskais madeira! Tur paliek vairs tikai viena pudele!

Tēvocis Sols palocīja galvu, likdams saprast, ka viņš tīri labi zina, ko ar to darīs; tad, svinīgā klusumā izvilcis korķi, piepildīja divi glāzes un nolika pudeli un vēl trešu glāzi tukšu uz galda.

—  Otru pudeli, Vollij, tu tukšosi, kad būsi ticis savai laimei uz pēdām, kad sāksi kāpt kalnup visu cienīts un

sirdī laimīgs, kad pirmie soli dzīvē, kurus tu šodien iemēģināji, būs izveduši tevi — ko es izlūdzos no visaugstākā — uz gluda ceļa, kas tev dzīves gaitā nostaigājams, mans bērns. Uz tavu laimi!

Šķita, ka vecais Sols būtu ierāvis kaklā strūkliņu miglas, kas mūžīgi plāvoja ap viņu, jo runājot viņam aizkrita balss. Roka arī trīcēja, saskandinot glāzes ar krustdēlu. Bet, kad nu reiz bija pacēlis savējo pie lūpām, tad izmeta to kā daždien vīrs un vēl nočāpstināja lūpas pēc tam.

—   Mīļo tēvoci, — zēns teica, cenzdamies piešķirt saviem vārdiem gaisīgu pieskaņu, kaut arī asaras sariesās acīs, — par godu, kādu jūs man parādāt, un tā tālāk un tā tālāk, es atļaujos uzsaukt trīsreiz trīs reizes un vēl vienreiz: «Lai dzīvo sveiks misters Solomons Džilss! Urrā!» Bet jūs pateiksities par tostu, kad tukšosim abi kopā pēdējo pudeli, — jā, tēvoci?

Vēlreiz viņi saskandināja, un Volters, iesūcis tikai malciņu no savas glāzes, kā nezin kāds lielais vīnu pazinējs pacēla to pret acīm.

Tēvocis sēdēja, kādu brīdi noraudzīdamies krustdēlā klusēdams. Kad pēdīgi viņu skatieni satikās, viņš risināja savu domu balsī, it kā nemaz nebūtu pārstājis runāt.

—   Redzi, Volter, — viņš teica, — šī veikala turēšana, patiesību sakot, ir man tikai tāds ieradums, un ar šo ieradumu esmu tiktāl apradinājies, ka, atmetis to, laikam nevarētu nemaz padzīvot; bet tā tak ir niekošanās, tīrā niekošanās. Kad vēl valkāja tādas uniformas, — viņš norādīja uz mazo Mičmani, — tad jā, tad patiešām varēja iedzīvoties par turīgu vīru, un iedzīvojās arī. Bet konkurence, konkurence. .. jauni izgudrojumi, jauni izgudrojumi.. . pārmaiņas .. . pārmaiņas … pasaule ir pagājusi man garām. Man gandrīz vairs nav aptveršanas, kur pats atrodos, vēl mazāk, — kur mani pircēji.

—   Neliecieties zinis par tiem, tēvoci!

—   Kopš tavas pārbraukšanas mājās no Pekemas internātskolas, piemēram, — un tas ir jau desmit dienas, — Solomons teica, — es neatminos vairāk kā vienu cilvēku, kas pavēris mana veikala durvis.

—  Divi, tēvoci, vai tad neatceraties? Viens vīrs, kas lūdza samainīt sovrinu …

—  Tas pats jau ir tas viens, — Solomons atteica.

—   Kā, tēvoci! Vai tad jūs to sievieti, kas prasīja ceļu uz Mailenda aizkārtni, neliekat cilvēku skaitā?

—  A! Pareizi, pareizi, — Solomons sacīja. — Biju to piemirsis. Divi personas.

—  Protams, pirkt tie nekā nenopirka, — zēns piebilda.

—   Nē. Tie neko nenopirka, — Solomons mierīgi noteica.

—  Tiem nekā arī nevajadzēja! — zēns izsaucās.

—  Nē. Ja arī būtu kā vajadzējis, būtu gājuši uz citu veikalu, — Solomons tikpat mierīgi atteica.

—   Un tomēr bija divi, tēvoci! — zēns pacēla balsi, it kā par nezin kādu uzvaru jūsmodams. — Jūs teicāt — viens tikai.

—       Saproti, Volter, — večuks pēc brītiņa turpināja,

—  tā kā mēs neesam nekādi mežoņi, kas apmetušies uz Robinsona Kruzo salas, mēs nevaram dzīvot no tā, ka viens prasa samainīt sovrinu, otrs — ceļu uz Mailenda aizkārtni. Kā jau nupat teicu, pasaule man pagājusi garām. Es nenosodu to, bet es to vairs nesaprotu. Tirgotāji nav vairs tie ļaudis, kādi tie bija senāk; pārdevēji nav tie, tirdzniecība nav tā, prece nav tā. Septiņas astotdaļas manu preču ir vecmodīgas. Esmu viens vecmodīgs vecis vecmodīgā veikalā; un pat šī iela nav vairs tāda pati, kādu to atceros. Esmu palicis laika garam iepakaļ un esmu par vecu, lai to vēl panāktu. Tā saceltais troksnis vien jau, ko iztālēm dzirdu, mani mulsina.

Volters gribēja ko iebilst, bet tēvocis pacēla roku.

—   Lūk, tāpēc, Vollij, tāpēc es tik karsti vēlos, lai tu jo laikus iepazītos ar šo tirgotāju pasauli un izkultos uz dižceļa. Es esmu tikai rēgs šai tirdzniecības uzņēmumā, būtiskas nozīmes tam sen vairs nav. Un, kad es nomiršu, tad arī šis rēgs būs pazudis uz mūžiem. Tā kā ir skaidrs, ka mantojumā tev no tā nekas nekritīs, tad es atzinu par labāku izmantot tavās interesēs bezmaz vai vienīgo seno pazīšanos, kas saglabājusies vēl aiz ilga ieraduma. Ir ļaudis, kas tur mani par bagātu vīru.

Tevis dēļ vēlētos, kaut viņiem bijusi taisnība. Bet, lai kas arī paliktu pāri pēc manis, lai ko es arī atstātu, Dombija firma ir tā, kur tev var pavērties izdevība laist to apgrozībā un pavairot. Esi centīgs, manu mīļo zēn, lūko iemīļot savu darbu, lai varētu reiz stingri nostāties uz savām kājām, un esi laimīgs!

—   Es darīšu, cik vien spēšu, tēvoci, lai būtu jūsu mīlestības un gādības cienīgs. Es centīšos, — zēns apņēmīgi atteica.

—   Es zinu, — Soloinons sacīja. — Es par to nešaubos. — Un otro vecās madeiras glāzi viņš cēla pie lūpām ar sevišķu baudu. — Un jūra, — viņš vēl turpināja,

—   tā ir gan jauka iedomās, Vollij, bet īstenībā tāda nav, nē, nemaz tāda nav. Nav nekāds brīnums, ka viss, ko te redzi apkārt, tavas domas aizvilināja pie tās. Bet šīs domas atmetamas, atmetamas.

Un tomēr, runājot par jūru, Solomons Džilss berzēja rokas, it kā tās kņudētu slepenā priekā, un noraudzījās savā navigācijas instrumentu klāstā bezgala apmierinātu seju.

—   Padomā, piemēra pēc, par šo pašu vīnu, — vecais Sols teica, — kas ceļojis uz Austrumindiju un atpakaļ, — kas to lai vairs pasaka, cik reizes, — un vienu reizi visai zemeslodei apceļojis apkārt! Padomā par piķa melnajām naktīm, par vētras auriem un rēcošām bangām .. .

—   Pērkonu, zibeni, lietu, krusu un visādiem viesuļu negaisiem, — zēns metās starpā.

—   Jā, jā, jā, — Solomons teica, — ko visu šis vīns ir taisījis cauri. Padomā vien, kā lokās un krakst brangas un masti, kā kauc un gaudo vētra, brāzdamās caur takelāžu . . .

—   Kā vīri saklūp vantīs, cils par citu traukdamies, kurš pirmais uzrāpsies rājās un satīs apledojušās buras, bet kuģis pa to laiku zvalstās un šūpojas kā prātu zaudējis! — krustdēls ņēmās iztēloties.

—   Uz mata to visu, — Solomons teica, — ir nācies pieredzēt vecajai vātij, kas bija pildīta ar šo vīnu. Ak, kad «Burvīgā Sellija» nogāja dibenā …

—   Baltijas jūrā, dziļā naktī; divdesmit piecas minūtes pēc divpadsmitiem bija apstājies pulkstenis kapteiņa kabatā; pats gulēja bez dzīvības pie grotmasta, — tūkstoš septiņi simti četrdesmit devītā gada četrpadsmitajā februārī! — Volters trieca lielā aizrautībā.

—   Jā, uz mata tā! — Sols izsaucās. — Pilnīgi pareizi! Toreiz uz kuģa bija pieci simti vāšu šāda vīna, un visi kuģa ļaudis (izņemot pirmo stūrmani, vecāko palīgu, divi matrožus un kādu lēdiju, kas sēdēja caurā glābšanas laivā) metās pie tām: sita tām dibenus laukā, piedzērās un aizgāja nāvē piedzērušies, dziedādami, kuģim grimstot: «Valdi, Britānija!» — kas pēdīgi izskanēja mežonīgā, daudzbalsīgā brēkoņā.

—   Bet, kad «Džordžs Otrais» uzskrēja sēklī, tēvoci, Kornvolas piekrastē briesmīgā vētrā, divi stundas pirms rītausmas, septiņdesmit pirmā gada ceturtajā martā, — uz tā atradās ap divi simti zirgu, un līdz ar pirmajiem vētras brāzieniem zirgi krāvās telpās bija norāvušies un nu, triekdamies uz priekšu atpaka|, trakā jūklī cits citam virsū brāzdamies, cits citu samīdami, sacēla tik šausmīgu troksni, cilvēku izmisuma vaimanām līdzīgu zviegoņu, ka komanda iedomājās kuģi velnu apsēstu, pat paši drosmīgākie zaudēja dūšu un galvu un, šausmu pārņemti, metās pāri bortam; un tikai divi bija palikuši dzīvi, kas tad arī šo notikumu atstāstīja.

—   Un, kad, — vecais Sols atkal iesāka, — kad «Polifems» …

—   Privāts Rietumindijas tirdzniecības kuģis, kravnesība — trīssimt piecdesmit tonnu, kapteinis — Džons Brauns no Detfordas. īpašnieki — Vigs un biedri, — Volters rāva vaļā kā no grāmatas.

—   Tas pats, — turpināja Sols. — Kad tas nakts vidū aizdegās, jau četras dienas labā ceļa vējā braucis pēc iziešanas no Jamaikas ostas …

—   Uz klāja bija divi brāļi, — krustdēls pārtrauca, skaļā balsī bērdams vārdus kā pupas, — un, tā kā abiem neiznāca vietas vienīgajā laivā, kurā nesūcās ūdens iekšā, ne viens, ne otrs neparko labprātīgi tajā nesēdās, līdz pēdīgi vecākais brālis sagrāba jaunāko ap vidukli un sviešus iesvieda laivā. Bet tad jaunākais, pietrausies kājās, sauca brālim: «Mīļo Edvard, padomā par savu saderēto līgavu, kas palika mājās! Es esmu tikai zēns.

Mani mājās negaida neviens. Lec šurp manā vietā! — un pats iemetās jūrā.

Zēna liesmainās acis un sasarkušie vaigi, kad sava drūmā stāsta saviļņots, viņš bija pielēcis kājās, šķita atgādinām vecajam Solam kaut ko aizmirstu vai līdz šim caur mūžīgās miglas dūmaku nesaredzētu. Kur bija sagaidāms, ka turpinās pārcilāt vēl citus šādus pārsteidzošus notikumus, kas vēl pirms mirkļa viņam nenoliedzami bija padomā, viņš tagad sausi nokrekstējās un ieteicās: «Vai zin', uzņemsim labāk citas valodas.»

Visa nelaime bija tā, ka vientiesīgais, lādzīgais tēvocis, pats klusībā aizraudamies ar visu brīnumaino un dēkaino, — uz to viņu savā ziņā pavedināja arī paša veikals, — bija ar savu aizrautību saindējis ari krustdēlu; un visam, kas šad vai tad tika stāstīts zēnam nolūkā atbaidīt to no dēkainas dzīves, bija parastās, neizskaidrojamās sekas: šī dzīve zēnu vilināja vēl vairāk. Tas ir nenovēršami. Laikam gan nav vēl uzrakstīta neviena grāmata, nav izstāstīts neviens dēkains notikums, kura nolūks bijis noturēt zēnus uz sauszemes, bet kurš patiesībā tos nesavaldzinājis un nevilinājis uz jūru.

Bet »ai brīdī mazajai sabiedrībai ieradās papildinājums, proti, džentlmenis platā, zilā uzvalkā un ar kuplām, melnām uzacīm, kuram pie labās rokas dilba plaukstas vietā bija piestiprināts kāsītis; kreisajā rokā viņš turēja nūju, visgarām pumpainu (tāpat kā deguns). Ap kaklu džentlmenis valkāja vaļīgi apmestu melnu zīda lakatu un tik milzīgi augstu rupja auduma krekla apkakli, ka tā izskatījās pēc nelielas zēģeles. Šis džentlmenis acīmredzot bija tā persona, kurai domāta liekā glāze, un acīmredzot viņš to arī zināja, jo, novilcis rupjā auduma mēteli un uz īpaša vadža aizdurvē pakāris savu cepuri, tik ārkārtīgi cietu, spīdīgu, ka līdzjūtīgam cilvēkam, to uzskatot vien, jau varēja galva apsāpēt, un kas viņam pašam uz pieres bija atstājusi sarkanu svītru, it kā galvā būtu valkājis pārāk cieši uzspīlētu kastroli, — viņš piestūma krēslu un nosēdās iepretī tukšajai glāzei. Viņu parasti visi godāja par kapteini, šo viesi; esot bijis locis vai škiperis, vai kaperkuģa matrozis, vai ir viens, ir otrs, ir trešs, bet pēc īsta jūras vilka viņš patiešām arī izskatījās.

Viņa seja, īpatna, ar brūnu iedegumu un stingru izteiksmi, atmaiga, kad viņš sarokojās ar tēvoci un tā krustdēlu, bet viņš šķita esam vārdos skops un pateica tikai:

—  Nu, kā?

—  Viss kārtībā, — atteica Džilss, piebīdīdams viņam pudeli.

Viņš pacēla to un izgrozījis, apskatījis un paostījis ar sevišķu uzsvaru ievaicājās:

—   Tā pati?

—   Tā pati, — instrumentu meistars atbildēja.

Pēc tam, pildīdams savu glāzi, viesis iesvilpās, nodomādams laikam, ka notiks īsta svētku svinēšana.

—   Volr, — viņš teica, sakārtodams matus (kas bija loti plāni) ar kāsīti un tad ar to norādīdams uz instrumentu meistaru: — Raugies uz viņu: Mīli! Turi godā! Un paklausi! * Pāršķirsti savu katķismu, līdz atrodi šo vietu, un, kad esi atradis, ieloki lappusi. Uz panākumiem, manu zēn!

Viņš bija tik bezgala apmierināts kā ar savu citātu, tā ar norādījumu uz tā avotu, ka nevarēja nociesties, neatkārtojis vēl šos vārdus pats sev klusā balsī, un piebilda, ka būšot savi četrdesmit gadi, kopš tie neesot šim ienākuši prātā.

—   Nav vēl tā gadījies manā dzīvē, ka vajadzīgajā brīdī man nebūtu pāra vārdu pa tvērienam, Džils, — viņš sacīja. — Tas nāk no tam, ka es vārdus nešķiežu velti, kā dažs labs to dara.

Šis apsvērums varbūt atgādināja viņam, ka prātīgākais ir «vairot savus krājumus», kā jaunā Norvela * tēvs darījis. Lai nu bija tā vai citādi, bet apklust viņš apklusa un klusēja, līdz kamēr vecais Sols nebija izgājis uzdegt gaismu veikalā, pēc tam viņš tūdaļ pievērsās Volteram un teica bez kāda paskaidrojoša ievada:

—   Man liekas, viņš varētu uztaisīt sienas pulksteni, ja tikai papūlētos.

—   Es par to nebrīnītos, kapteini Kati, — zēns atteica.

—   Un tas ietu! — kapteinis Katls sacīja, vilkdams ar savu kāsīti čūskveidīgus līkločus gaisā. — Ak debestiņ, kā tas pulkstenis ietu!

Pāris mirkļus viņš šķita pilnīgi nogremdējies šī ideālā

Idikrāža gaitas pētīšanā un sēdēja, noraudzīdamies zēnā, it kā tā seja bijusi ciparnīca.

—   Viņš jau ir bāztin piebāzts ar zinātnēm, — kapteinis piebilda, apvilkdams ar kāsīti loku, norādot uz veikala krājumiem. — Paveries šeku! Te jau to vesela kolekcija. Zeme, gaiss, ūdens. Ko vien gribi. Pasaki tik, kur un kas tev vajadzīgs. Augšā, gaisa balonā? Lūgtu! Ūdenslīdēju zvanā? Lūgtu! Varbūt vēlies Ziemeļzvaigzni uz svariem nosvērt? Lūgtu, viņš tev to izdarīs.

No šim piezīmēm varēja secināt, ka kapteinis Katls sajuta dziju godbijību pret instrumentu krājumiem un ka viņš ar savu saprātu tikpat kā neredzēja vai pat nemaz neredzēja starpības starp tirgošanos ar instrumentiem un to izgudrošanu.

—   Eh! — viņš nopūtās. — Tā ir viena smalka padarīšana tos saprast, bet tikpat smalka padarīšana ir arī nekā no tiem nesajēgt. Nudie, nemaz nezinu, kas labāk. Ir tik jauki te pasēdēt ar tādu sajušanu, ka tevi var nosvērt, izmērīt, palielināt, elektrizēt, polarizēt un velns zin ko ar tevi izdarīt, ne vilka nesaprotot, kā tas notiek.

Nekas gan cits kā brīnišķīgais madeira, turklāt vēl šādā gadījumā (kas mudināt mudina padziļināt Voltera prātu un piešķirt tam vērienu), nebūtu varējis atraisīt viņa mēli un padarīt tik lokanu, ka var teikt tik pārsteidzošu runu. Likās, ari pats viņš bija gaužām izbrīnījies, kā tas gadījies, ka tā atvērusi tos klusuma baudas avotus, no kuriem viņš tepat jau desmit gadus veldzējies ik svētdienas pie pusdienu galda šai viesistabā. Tad, «kļuvis prātīgāks un gudrāks vīrs» *, viņš aizsapņojās un klusēja.

—   Paklau! — iesaucās viņa apbrīnas objekts, ienākdams atpakaļ. — Pirms tu dabū savu groka glāzi, Ned, mums jāiztukšo šī pudele.

—  Saturies tik! — Neds atteica, pieliedams savu glāzi. — Iešļāc zēnam arī vēl.

—   Paldies, vairāk ne, tēvoci!

—   Var, var, — Sols teica, — mazdrusciņ vēl var. Pēdējo glāzi uzdzersim firmai, Ned, — Voltera firmai. Jā, jā, var pienākt diena, kad viņš būs tās īpašnieks, vismaz līdzīpašnieks. Ko var zināt? Sers Ričards Vitingtons taču apprecēja sava principāla meitu.*

—   «Griezies atpakaļ, Vitington, Londonas lordmēr, un, kad tu kļūsi vecs, tu vairs nešķirsies no tās,» — kapteinis piebalsoja. — Volr! Pāršķirsti grāmatu, manu zēn.

—   Un, lai arī misteram Dombijam nav meitas, — Sols iesāka.

—   Ir, ir, viņam ir meita, tēvoci, — zēns sarkdams un smiedamies tēvoci pārtrauca.

—   Meita, viņam? — vecais vīrs brīnījās. — Jā, jā, man ar tā kā sāk ataust, ka ir gan laikam.

—   Es zinu, ka ir, — zēns sacīja. — Tur kantorī dzirdēju šodien par to runājam. Un vēl, tēvoci un kapteini Kati, es dzirdēju, — zēns turpināja klusākā balsī,

—   viņš to labi neieredzot, neliekoties par to nemaz zinis, un meitene uzturoties pie kalpotājiem, un viņš esot tā aizņemts ar domām par dēlu, savu nākamo firmas līdzīpašnieku, lai gan zēns vēl tikai zīdainis, ka prasot noslēgt bilances biežāk nekā agrāk un gramatas vest akurātāk nekā līdz šim; esot pat redzēts (kad domājis, ka netiek novērots) staigājam gar dokiem, noraugāmies uz saviem kuģiem, noliktavām — uz visu savu bagātību, it kā jau līksmodams, ka pār visu to reiz valdīs abi ar dēlu. Tā tur runāja. Es pats, protams, nekā nezinu.

—   Skaties, zēns jau visu par viņu izdibinājis, — sacīja instrumentu meistars.

—   Blēņas, tēvoci! — zēns izsaucās smiedamies un vēl stiprāk pietvīkdami — Kā tad lai es nedzirdu, ko man stāsta?

—   Bīstos, Ned, ka dēls mazliet stājas ceļā mūsu nodomiem, — vecais vīrs jokodams piemetināja.

—   Pat ļoti, — atteica kapteinis.

—   Lai nu būtu kā būdams, uzdzersim tomēr uz viņa veselību, — Sols ierosināja. — Tātad — lai dzīvo Dombijs un Dēls!

—   O, pagaidiet, tēvoci! — zēns jautri attrauca. — Ja jau jūs viņu pieminējāt, vēl mani piepīdams klāt un teikdams, ka es par viņu visu zinot, tad arī es ņemšos pārdrošību grozīt tostu. Tātad — lai dzīvo Dombijs — un Dēls — un Meita!

5.NODAĻA POLA ATTĪSTĪBA UN VIŅA KRISTĪBAS

Mazais Pols, nebūt nesagandēdamies ar Tūdlu asinīm, jo dienas jo kļuva apaļāks un spēcīgāks. Un ar katru dienu vairāk un karstāk viņu iemīļoja un lutināja mis Toksa, kuras sirsnīgo pieķeršanos zēnam misters Dombijs bija tik augstu novērtējis, ka sāka jau viņu ieskatīt par sievieti ar gaišu prātu, kurai pienākas gods un atzinība par tādām jūtām. Viņš savā augstprātīgajā labvēlībā bija tik izšķērdīgs, ka ne tikvien kā vienu otru reizi sevišķi laipni viņai palocījās, bet dažkārt pat lūdza māsu izteikt viņai tik cēlus atzinības vārdus kā: «Pasaki, lūdzu, savai draudzenei, Luiza, ka viņa ir ļoti jauka,» — vai: «Ieminies mis Toksai, Luiza, ka esmu viņai ļoti pateicīgs,» — un lēdija, kas šādā kārtā tika pagodināta, jutās dziļi aizkustināta.

Mis Toksai bija iegājies paradumā bieži vien apgalvot misis Cikai, ka «nekam viņa tā nevarot nodoties ar sirdi un dvēseli kā rūpēm par šo mīļo, jauko bērnu»; un, ja kāds pavēroja mis Toksas izturēšanos no malas, tam tas bija skaidrs bez jebkādiem svinīgiem apliecinājumiem. Ar neizsakāmu patiku viņa varēja noraudzīties jaunā mantinieka nevainīgo maltīšu norisē, gandrīz vai sajuzdamās vienādās tiesībās ar misis Ričardsi šai pacienāšanā. Ar lielu jūsmu viņa piepalīdzēja sīkajās vannošanas un ģērbšanas ceremonijās. Zīdainim

nepieciešamo ārstniecisko līdzekļu pielietošana modināja viņas maigajā sievietes sirdī sāpīgu līdzjūtību; un reiz, paslēpusies skapī (kur bija ielīdusi aiz kautrības), kad misteru Dombiju māsa bija ievedusi bērnistabā paraudzīties, kā dēls īsā, vieglā linu krekliņā pirms gulētiešanas vēl izdara mazu pastaigu, ķepurodamies kalnup pa misis Ričardses kleitu, mis Toksa tā sajūsminājās, ka, pilnīgi aizmirsdama, kur atrodas, nespēja noturēties neizsaukusies: «Vai viņš nav skaists, mister Dombij? Vai viņš nav īsts Kupidons, ser?» — pēc tam aiz skapja durvīm vai zemē ielīzdama aiz kauna.

—   Luiza, — misters Dombijs kādu dienu uzbilda māsu, — es tā domāju, ka man nāktos kādu mazu dāvanu pasniegt tavai draudzenei uz mazā Pola kristībām. Viņa jau no pirmajām dienām izrādījusi tik laipnu gādību par bērnu un, šķiet, tik pilnīgi saprot savu īsto stāvokli (diemžēl tikai par reto to var teikt mūsu pasaulē), ka man labprāt gribētos parādīt viņai šo uzmanību.

Nenoliedzot mis Toksas nopelnus, jāpiebilst, ka mistera Dombija acīs, tāpat kā dažu citu acīs, kuri nejauši kļuvuši redzīgi, — tikai tie ir apguvuši šo augsto gudrību — saprast, savu stāvokli, kuri protas pienācīgu godu parādīt viņam. Ne tāpēc tie cildināmi, ka pazīst paši sevi, bet gan tāpēc, ka pazīst viņu un zemu lokās viņa priekšā.

—   Manu dārgo Pol, : — māsa atbildēja, — tu pienācīgi esi novērtējis mis Toksu, un es no cilvēka ar tavu aptvērīgo prātu nekā cita arī negaidīju. Man liekas, ja angļu valodā ir trīs vārdi, pret kuriem viņa sajūt cienību, gandrīz vai godbijību, šie vārdi ir: Dombijs un Dēls.

—  Jā gan, — misters Dombijs sacīja, — tam es ticu. Tas dara mis Toksai godu.

—   Un par to, ko varētu dāvināt, dārgo Pol, — māsa turpināja, varu teikt tikai vienu: vienalga ko tu mis Toksai pasniegsi, viņa to augsti vērtēs un glabās kā relikviju, to nu es zinu. Bet ir iespēja, dārgo Pol, arī citāda, vēl patīkamākā, glaimojošākā veidā parādīt mis Toksai uzmanību, ja tev tas būtu pa prātam.

—   Kādā tad veidā? — misters Dombijs vaicāja.

—   Par krusttēviem, protams, — misis Čika turpināja, — svarīgi ir izvēlēties personas ar autoritāti un plašiem sakariem.

—  Nezinu, kāpēc būtu svarīgi manam dēlam tādus izvēlēties, — misters Dombijs vēsi iebilda.

—   Patiesi gan, dārgo Pol, — misis Cika attrauca, izrādīdama neparasti dedzīgu iejūsmu, lai maskētu tik pēkšņu atteikšanos no saviem uzskatiem, — kāds vīrs, tāda valoda. Vai gan ko citu varēju no tevis sagaidīt! Man vajadzēja to zināt, ka tāds būs tavs spriedums. Varbūt, — te misis Čika atkal kļuva nedroša, it kā vēl nejuzdama stingru pamatu zem kājām, — varbūt tādā gadījumā tev nebūtu nekādu iebildumu, ja mis Toksu aicinātu par krustmāti mazajam dārgumiņam, kaut vai tikai kā citas personas aizstājēju? Ka to uzņemtu par sevišķi lielu pagodinājumu, tur nevar būt divu domu, Pol.

—  Luiza, — īsu brīdi klusējis, misters Dombijs teica,

— nevar pieļaut tādu domu …

—   Protams, nevar, — misis Čika iesaucās, aizsteigdamās noraidījumam priekšā, — es arī nedomāju, ka var. *

Misters Dombijs nepacietīgi paskatījās uz viņu.

—   Nesatrauc mani, dārgo Pol, — māsa teica, — jo es tad pavisam apjūku. Neesmu nekāda stiprā. Mani visu laiku vēl nospiež mūsu mīļās Fannijas zaudējums.

Misters Dombijs uzmeta skatienu mutautiņam, ko māsa turēja pie acīm, un atsāka:

—   Nevar pieļaut domu, es saku …

—   Un es saku, — misis Čika šņukstēdama pārtrauca,

—  ka neesmu arī domājusi, ka var.

—  Ak die's, Luiza! — misters Dombijs sāka skaisties.

—   Nē, dārgo Pol, — viņa raudulīgā cieņas apziņā centās pārliecināt brāli, — tev jāļauj man izteikties. Es neesmu ne tik gudra, ne tik saprātīga, ne tik daiļrunīga, ne citādi tik spējīga kā tu. To es itin labi zinu. Jo ļaunāk man. Un, ja tie arī būtu pēdējie vārdi, ko lemts man izrunāt, — bet pēdējiem vārdiem jābūt svētiem kā man, tā tev, Pol, pēc nabaga mīļās Fannijas nāves, — es tomēr teiktu: neesmu domājusi, ka tas iespējams. Teikšu vēl vairāk, — misis Čika piebilda ar vēl lielāku pašcieņu, it kā savu graujošo argumentu būtu pataupījusi beigām, — man nekad prātā nav ienākusi tāda doma.

Misters Dombijs piegāja pie loga un atnāca atkal atpakaļ.

—   Nevar pieļaut domu, Luiza, — viņš teica (misis Čika vēl mala savu «Es zinu, ka nevar», bet viņš nelikās vairs dzirdis), — ka nebūtu daudz tādu personu, kuras — pieņemot, ka man šinī gadījumā būtu kādas sevišķas prasības — ar lielākām tiesībām nekā mis Toksa varētu pretendēt uz šo godu. Bet man nav tādu prasību. Es neatzīstu tādas lietas. Pols un es, mēs pratīsim, kad pienāks laiks, noturēt, — ciliem vārdiem, — firma pratīs noturēt, saglabāt savus īpašumus un nodot tos tālāk pēcnācējiem bez kādas tur banālas palīdzības. Tāda veida palīdzību no malas, kādu ļaudis parasti meklē saviem bērniem, es varu atļauties nicināt, jo stāvu tam pāri, tā es domāju. Un tātad, kad Pols autiņiem un bērnībai būs laimīgi ticis cauri un kad es redzēšu, ka viņš, laiku veltīgi neizniekodams, gatavojas tai karjerai, kas viņam nolemta, es būšu apmierināts. Vēlākā dzīvē, kad, rosīgi darbodamies, uzturēs un palielinās, ja tas vēl iespējams, firmas godu un kredītu, lai tad draudzējas ar cik iespaidīgiem draugiem gribēdams. Līdz tam laikam viņam varbūt pieliks ar mani vienu pašu. Es nebūt nevēlos, ka starp mums nostātos vēl citi. Tad drīzāk jau es parādu laipnību un atzinību tādai cienījamai personai kā tava draudzene. Tāpēc lai tā arī notiek; tavs vīrs un es pats, manuprāt, gluži labi aizstāsim pārējos kūmas.

Ar šiem paskaidrojumiem, tik valdonīgi un augstprātīgi izteiktiem, misters Dombijs patiešām atklāja savas sirds apslēptākās jūtas. Neizsakāma neuzticība pret ikvienu, kas varētu iestāties starp viņu un dēlu, augstprātīgas bailes iegūt sāncensi vai partneru, kas atrautu viņam daļu dēla mīlestības un cienības; skaudras bažas, nesen tikai radušās, par to, ka viņa varenība nav tik visvarena, lai locītu un virzītu cilvēka gribu un prātu, kā patīk; ne mazak skaudras bailes no jaunām likstām un nelaimēm — lūk, tas viss šimbrīžam tirdīja viņa dvēseli. Visā savā dzīvē viņš nebija ne ar vienu

draudzējies. Viņa saltā, noslēgtā daba nebija drauga nedz meklējusi, nedz atradusi. Un tagad, kad šī daba visus savus spēkus koncentrēja uz vienu atsevišķu punktu tēvišķo rūpju un godkāres radītajos plānos, varēja domāt, ka tās apledojusī straume atbrīvosies no ledus vāka un plūdīs tālāk dzidra un brīva, bet patiesībā atkusa tikai uz mirkli, lai tad atkal uzņemtu savu slogu un sasaltu ar to vienā neizkausējamā ledus blāķī.

Šādā kārtā tieši sava nenozīmīguma dēļ paaugstināta mazā Pola krustmātes godā, mis Toksa ar šo brīdi bija izvēlēta un pieņemta šim pienākumam; un tālāk misters Dombijs izteica vēlēšanos, lai šī ceremonija, kas par ilgu jau novilcināta, tiktu jo drīzāk izpildīta. Viņa māsa, kas nepavisam nebija cerējusi uz tik spožiem panākumiem, steidzās, ko mācēja, par tiem paziņot savai labākajai draudzenei, un misters Dombijs palika viens savā bibliotēkā.

Bērnistabā dzīvības netrūka, jo misis Cika ar mis Toksu tur jautri pavadīja vakaru, tik ļoti aizkaitinādamas mis Sjūzenu Niperi, ka šī jaunā lēdija tvēra ik izdevīgu brīdi, lai visādi izvaibstītos aiz durvīm. Viņas jūtas bija tik ļoti sabangotas, ka gribot negribot bija tām jāļauj šāda remdināšanās, ja ievēro vēl to, ka viņai nebija neviena, no kā gaidīt mierinājumu vai līdzjūtību. Kā ceļojošie bruņinieki senus laikus remdēja sirdi, iegriezdami savu sirdsdamu vārdus kaut kur tuksnešos, mežu biezokņos un citās no pasaules nošķirtās vietās, kur diezin vai jelkad kāds iemaldījās, lai tos izlasītu, tāpat mis Sjūzena Nipere rauca savu strupo degunteli, pavērdama skapjus un atvilktnes, nicīgos mirkšus ieslēpdama bufetēs, greizos, zobgalīgos skatienus iemezdama māla krūzēs un strīdēdamās un šķendēdamās ārā koridorā.

Abas uzplijušās viešņas tomēr svētlaimīgā neziņā par jaunās lēdijas jutoņām noskatījās no sākuma līdz beigām, kā mazo Polu izģērbj, kā ar viņu jautri parotājas, kā paēdina un apgulda, pēc tam pašas nosēdās kamīna priekšā pie tējas galda. Abi bērni tagad ar Pollijas gudru gādību gulēja vienā istabā, un tikai tad, kad lēdijas, tēju dzerdamas, nejauši paskatījās uz gultiņām, tās atcerējās arī Florensi.

—     Cik viņa saldi guļ! — ieminējās mis Toksa.

—            Nu, vai zināt, mīļā, pa visu garo dienu viņa ir gana noskraidījusies, — misis Cika atteica, — spēlēdamās un noņemdamās tik daudz ar mazo Polu.

—     Dīvains bērns viņa ir, — mis Toksa sacīja.

—            Mīļā, — misis Cika attrauca klusākā balsī, — izlieta māte.

—     Tiešām? — mis Toksa brīnījās. — Ak die's!

Mis Toksa lika savai balsij paust bezgala sāpīgu nožēlu, pati nebūdama īstā skaidrībā, kāpēc to dara, zinādama vienīgi, ka no viņas to sagaida.

—            No Florenses nekad, nekad, nekad neiznāks Dombija, — teica misis Cika, — ja pat tūkstoš gadu viņa dzīvotu.

Mis Toksa uzrāva uzacis, un atkal viņu pārņēma līdzjūtība.

—            Esmu gluži izmisusi un noraizējusies par viņu, — misis Cika sacīja, cildenu jūtu uzplūdā kautri nopūzdamās. — Patiešām, neparedzu, kas no viņas izveidosies, kad paaugsies, un kādu stāvokli viņa dzīvē ieņems. Sava papas labvēlību iekarot viņa neprot nemaz. Kā lai viņa arī to varētu, ja viņā nekā nav no Dombijiem?

Mis Toksa rādīja tādu seju, it ka viņa nevarētu iedomāties, ka pret lik pārliecinošu argumentu vēl būtu kas iebilstams.

—            Un meitenei, redziet, — misis Cika sacīja, kā diezin kādu noslēpumu uzticēdama, — ir nabaga Fannijas daba. Uzdrošinos apgalvot, ka nekad viņai vēlākā dzīvē nebūs vajadzīgā spara. Nekad! Nekad viņas rokas neapskausies, neapvīsies papam ap kaklu kā …

—     Kā efejas stīgas? — mis Toksa ieteica.

—            Kā efejas stīgas. — Misis Cikai salīdzinājums patika. — Nekad! Nekad viņa nemeklēs siltuma un patvēruma pie papas krūtīm kā .. . kā …

—     Kā bikla stirniņa? — mis Toksa atkal izlīdzēja.

—            Kā bikla stirniņa, — misis Cika atkārtoja. — Nekad! Nabaga Fannija! Kā es viņu tomēr mīlēju!

—            Jums nevajag uztraukties, mana mīļa, — misis Toksa teica glāstošā balsī. — Patiešām ne. Jums pārlieku jūtīga sirds.

—     Visiem mums ir savi trūkumi, — raudādama un

galvu šūpodama sacīja misis Čika. — Katrā ziņā ir. 12s nebiju akla pret viņas trūkumiem. Nekad neesmu apgalvojusi pretējo. Prātā nav nācis. Un tomēr — kā es viņu mīlēju!

Kādu tīksmu apmierinājumu izjuta misis Čika, — parasts, diezgan aprobežots sievišķis, salīdzinājumā ar kuru viņas svaine bija bijusi gaiša prāta un maigas lēnības iemiesojums, — aizbildinādama svaini un pieminēdama šo lēdiju ar saudzīgu laipnību (gluži tāpat viņa izturējās, tai vēl dzīvai esot) un pie tam tik stipri ticēdama pati sev, pati sevi apmānīdama un no sirds priecādamās par savu iecietību! Cik bezgala pacilājošam gan jābūt iecietības tikumam, kad mums ir taisnība, ja tas tik ļoti pievilcīgs, kad mēs alojamies un nekādi nevaram pierādīt, kas mums piešķīris tiesības ar to dižoties!

Misis Čika vēl joprojām slaucīja asaras un šūpoja galvu, kad Ričardse, saņēmusies drosmi, brīdināja viņu, ka mis Florense pamodusies un sēž savā gultā. Viņa piecēlusies, kā aukle stāstīja, un skropstas bijušas pilnas asaru. Bet neviens neredzēja tās mirgojam kā vien Pollijčt. Neviens cits nenoliecās pār viņu un mīļiem vārdiem neremdināja viņas sāpes, neviens cits nebija tik tuvu, ka dzirdētu viņas satrauktās sirds pukstus.

—    Mīļo auklīt, — meitene sacīja, sirsnīgi raudzīdamās tai acīs, — atļaujiet man gulēt pie brālīša!

—      Kāpēc, manu dūdiņ? — Ričardse vaicāja.

—     Ak, man liekas, viņš mani mīļo! — meitene dedzīgi izsaucās. — Ļaujiet man gulēt pie viņa. Lūdzu, lūdzu!

Misis Cika iemeta starpā pāris mātišķīgu vārdu, — lai ejot vien gulēt, lai esot prātīga, laba meita, bet Florense iztrūcinātu skatienu, elsodama un asaras rīdama, nemitējās atkārtot savu lūgumu.

—     Es viņu neuzmodināšu, — meitene teica, aizklājusi seju un nokārusi galviņu. — Es tikai pieduršos viņam ar roku un aizmigšu. Ai, lūdzu, lūdzu, Jaujiet man šo nakti pārgulēt pie brālīša, jo es ticu, ka viņš mīļo mani!

Ričardse, nebildusi ne vārda, paņēma meiteni klēpī, aiznesa uz brāļa gultu un noguldīja tam blakus. Viņa pierausās, cik vien tuvu varēja, tam klāt, neiztraucēdama to no miega; tad, pastiepusi roku un bikli aplikusi to mazajam ap kaklu un aizklājusi sev seju ar otru, pār kuru izrisa viņas miklie mati, gulēja nepakustēdamās.

—     Nabaga meitenīte, — mis Toksa ierunājās, — sasapņojusies laikam.

Šis niecīgais starpgadījums bija apstādinājis sarunu plūsmu, un nu jau grūti nāktos to iekustināt no jauna; turklāt misis Čika, pati savu iecietīgo dabu apcerēdama, bija tā sabudinājusies, ka nejutās vairs labā omā. Abas draudzenes tāpēc ātri padzēra tēju, un sulainis tika aizsūtīts sameklēt mis Toksai kabrioletu. Mis Toksai bija bagāta pieredze ormaņu salīgšanā, un, līdz kamēr viņa varēja sēsties ratos, pagāja ne mazais laiks, jo allaž bija daudz kas iepriekš nokārtojams.

—     Esiet tik laipni, Taulinson, — mis Toksa sacīja,

—    vispirms, lūdzu, paņemiet tinti un spalvu un skaidri, salasāmi pierakstiet tā numuru.

—     Labi, mis, — Taulinsons atteica.

—     Un tad, lūdzu, Taulinson, — mis Toksa rīkoja tālāk, — esiet tik laipni un apvērsiet sēdekļa spilvenu uz otru pusi. Tas, — mis Toksa paskaidroja misis Cikai,

—    parasti ir mitrs, mana dārgā.

—     Labi, mis, — Taulinsons atbildēja.

—     Vēl es jūs apgrūtināšu, — mis Toksa teica, — nododiet. viņam, lūdzu, šo kartīti un šiliņu. Lai viņš brauc pēc kartītē uzrādītās adreses, un lieciet viņam saprast, ka vairāk par šo šiliņu lai necer saņemt.

—     Nē, mis, — Taulinsons atbildēja.

—     Nudien .. . man gluži neērti, ka sagādāju jums tik daudz puļu, Taulinson, — mis Toksa sacīja, uzlūkodama to vainīgām acīm.

—     Tas nekas, mis, — Taulinsons teica.

—     Nu tad ieminieties vēl šim vīram, Taulinson, ka lēdijas tēvocis ir tiesnesis, lai nedomā būt nekaunīgs pret lēdiju, ja negrib tikt bargi sodīts. Jūs varētu izlikties, Taulinson, ka to pasakāt tāpat vien draudzīgā kārtā no sevis, jo jums zināms, ka tā iekritis kāds cits ormanis, kas tagad jau miris.

—     Saprotams, mis, — Taulinsons teica.

—     Bet tagad labu naksniņu manam mīļajam, mīļajam, mīļajam krustdēlam, — sacīja mis Toksa un pēc katra atkārtotā adjektīva nobirdināja maigu skūpstu krusu, — un jūs, Luiza, mans mīļais draugs, apsoliet man, ka ieņemsit pirms gulēt iešanas kaut ko, kas rada siltumu, un neļausities skumjām un raizēm.

Tikai ārkārtīgi piespiežoties, melnace Nipere, kas vēroja visu ar sasprindzinātu uzmanību, spēja apvaldīties šai kritiskajā momentā un vēl brīdi, līdz aizgāja arī misis Čika. Bet, kad beidzot bērnistaba bija atbrīvojusies no viešņām, viņa piešķīra sev mazu atalgojumu par līdzšinējo savaldību.

—     Jūs varat turēt mani sešas nedēļas trako kreklā,— Nipere teica, — bet, kad tikšu no tā ārā, es būšu vēl nevaldāmāka, — nu, sakiet, misis Ričardse, vai ir vēl kāds redzējis tādus divus cerberus kā šīs te?

—     Un tad vēl melšas, ka sasapņojusies nabaga drostaliņa, — Pollija piebalsoja.

—     Ak jūs, daiļavas tādas! — Sjūzena izsaucās, ākstīgi palocīdamās pret durvīm, pa kurām lēdijas bija izgājušas. — Viņa nekad nebūšot Dombija, ko domājies? Lai die's do', ka nebūtu; liela mums vajadzība pēc tiem, pietiek ar vienu.

—     Neuzmodiniet bērnus, mīļo Sjūzen, — Pollija brīdināja.

—     Esmu jums ļoti, ļoti pateicīga, misis Ričardse, — atcirta Sjūzena, kas dusmās nešķiroja pretiniekus, — es patiešām jūtos pagodināta, saņemdama no jums pavēles, jo es taču esmu melnā verdzene, mulate, misis Ričardse, ja vēl jums kādi rīkojumi padomā, es klausos.

—     Kas par niekiem! Kādi rīkojumi! — Pollija atmeta.

—      Ak manu dieniņ, misis Ričardse! — Sjūzena nerimās. — Pagaideņi šeit vienmēr izrīko pastāvīgos, vai jums tas kas svešs, kur ta jūs esat dzimusi, misis Ričardse? Bet lai nu jūs būtu dzimusi tur vai citur, misis Ričardse, — Atskabarga trieca tālāk, akcentēdama savus vārdus galvas mājieniem, — lai kad un kā (tas jums pašai vislabāk jāzina), iegaumējiet, lūdzama, ka viena lieta ir rīkojumus dot, bet pavisam cita lieta ir pildīt tos. Kāds var likt otram mesties uz galvas četrdesmit piecas pēdas dziļā upē iekšā, misis Ričardse, bet tam otram var ir prātā nenākt mesties.

—      Būs jau labi, — Pollija teica. — Jūs skaišaties, jo esat laba meitene un mīļojat mis Florensi, bet tagad ņematies ap mani tāpēc, ka cita te neviena nav.

—      Dažiem jau viegli savaldīt savu sirdi un runāt saldus vārdus, misis Ričardse, — Sjūzena atteica, mazliet pierimusi, — ja viņu bērns tiek izturēts kā nezin kāds princis, tiek paijāts un aijāts, līdz tas negrib vairs redzēt tādus čubinātājus, bet, ja viens jauks, mīļš, nevainīgs meitēniņš, kas neviena asa vārdiņa nav pelnījis, tiek nogrūsts pie malas, tas ir jau pavisam kas cits, to tik es saku. Ak tu tētīt žēlīgais, mis Floj, jūs nerātnā, nepaklausīgā meitene, ja jūs šo pašu mirkli netaisīsit acis ciet, es pasaukšu bubuļus no bēniņiem, lai nāk un aprij jūs dzīvu!

Te mis Nipere nikni iebaurojās, lai domātu, ka čakls bubulis no vēršu sugas steidzas izpildīt savu bargo pienākumu. Nomierinājusi atkal savu mazo aprūpējamo, apsedzot tai galvu ar segu, un iegrūdusi trīs četras niknas dunckas spilvenā, viņa sakrustoja rokas pār krūtīm, uzmeta lūpu un nosēdēja atlikušo vakara brīdi, raudzīdamās ugunī.

Lai gan par mazo Polu bērnistabas valodā tika runāts, ka «viņš varen jau vērīgs un saprātīgs bērns savam vecumam», taču no visa, kas te norisa, viņš saprata tikpat daudz kā no gatavošanās uz viņa kristībām, kas notiks parīt; bet gatavošanās jau gāja pilnā sparā turpat viņa acu priekšā: tika gādāts par viņa paša kristāmo rotu, viņa māsas un abu aukļu tērpiem. Pat pašas svinīgās dienas rītā viņš neizrādīja jausmas par tās nozīmīgumu, gluži otrādi: viņš bija neparasti miegains un neparasti īdzīgs pret savām aptecētājām, kas ģērba viņu iziešanai.

Iegadījās tēraudpelēka rudens diena, pūta ass rītenis, — diena, atbilstoša tās notikumiem. Pats misters Dombijs personificēja kristībās vēju, krēslainību un rudeni. Viņš, gaidīdams kristībniekus, stāvēja savā bibliotēkā tikpat drūms un auksts, kāds ārā bija laiks; un, kad viņš lūkojās no savas stiklotās istabas uz kokiem

mazajā dārzā, to rūsgandzeltenās lapas drebēdamas virpuļoja lejup, it kā viņa skatiena notrauktas.

Ū! Tās bija drūmas, aukstas istabas; tās šķita tērpušās sērās tāpat kā visi mājas iemītnieki. Grāmatas, kārtīgi saliktas pēc lieluma un sastatītas līdzenās rindās kā zaldāti aukstos, cietos, gludos mundieros, šķita paužam vienu vienīgu domu — domu par saldētāju. Grāmatu skapis, aizstiklots un aizslēgts, noraidīja jebkuru draudzīgu tuvošanos tam. Bronzā lietais misters Pits *, kurā vairs nevarēja saskatīt nekādu pazīmju par viņa augsto izcelšanos, sēdēdams uz skapja, sargāja savus dārgumus kā apburts moris. Abpus skapja uz augstiem postamentiem novietotās, putekļainās urnas, izraktas no kādām senatnīgām kapenēm, kā no divām kancelēm sludināja postā eju un iznīcību; un kamīna spogulis, kas vienlaikus atspoguļoja ir misteru Dombiju, ir viņa portretu, šķita nogrimis skumjās pārdomās.

No visiem priekšmetiem cietais, saltais kamīna urķējamais kruķis likās visvairāk pretendējam uz radniecību ar misteru Dombiju, kāds viņš tur stāvēja cieti nopogātā frakā ar baltu kravati, smagu zelta pulksteņa važu, Čīkstošām kurpēm kājās. Bet tā tas bija, iekām vēl nebija atnākuši misters un misis Ciki, viņa likumīgie radinieki, kuri drīz arī ieradās.

—     Manu dārgo Pol, — misis Čika svipstināja, viņu apkampdama, — šī diena, cerams, būs ievadījums daudzām laimīgām dienām!

—            Pateicos, Luiza, — misters Dombijs dzedri atteica.

—    Sveicināti, mister Džon!

—     Sveiki, ser, — Ciks atbildēja.

Viņš sniedza misteram Dombijam roku, it kā baidīdamies, ka tā varētu elektrizēt saņēmēju. Misters Dombijs saņēma to, it kā tā būtu bijusi zivs vai jūras aļģe, vai kaut kas cits glums un auksts, un tūliņ ar galantu laipnību palaida to vaļā.

—     Varbūt, Luiza, — misters Dombijs sacīja, uzmanīgi pagrozīdams galvu apkaklē kā spuldzi ligzdā, — tu gribētu, lai iekurina kamīnu?

—     Ai, mīļo Pol, nē, — attrauca misis Čika, tikai ar mokām noturēdamās, neklabinājusi zobus, — manis dēļ nevajag.

—     Mister Džon, — misters Dombijs teica, — vai jūs nebaidāties aukstuma?

Misters Džons, kas jau rokas līdz dilbam bija sabāzis kabatās un kam pašlaik mute vērās uztrallināt to pašu nejēdzīgo dziesmu, ar kuru kādreiz agrāk tik ļoti bija sakaitinājis misis Ciku, apgalvoja, ka jūtoties lieliski.

Klusā balsī viņš iedziedājās: «Es ar savu tram-tamtam,» — kad laimīgā kārtā viņu apstādināja Taulinsons, pieteikdams viešņu:

—     Mis Toksa!

Un ienāca šī daiļā siržu iekarotāja zilu degunu un briesmīgi nosalušu seju, jo par godu svinībām bija ģērbusies pavisam vieglā, no lentītēm un mežģinēm savārstītā, pludurainā tērpā.

—     Kā jūtaties, mis Toksa? — misters Dombijs apsveicinājās.

Mis Toksa savā caurspīdīgajā gāzes mākonī saplaka gluži kā saliekamais binoklis. Tik zemu viņa pakniksēja misteram Dombijam aiz pateicības, ka tas panācies pāris soļu viņai pretī.

—      Nekad es neaizmirsīšu šo dienu, ser, — mis Toksa teica saldā balsī. — Nav nemaz iespējams aizmirst. Dārgā Luiza, es gandrīz nespēju ticēt savu sajūtu tiešamībai.

Ja mis Toksa spējusi ticēt kaut vienas savas sajūtas tiešamībai, tad viņai būtu nācies atzīt, ka laiks ir ļoti auksts. Tas bija nenoliedzami. Viņa tvēra pirmo izdevību paveicināt asinscirkulāciju degungalā, paslepu paberzējot to ar kabatas drāniņu, lai tas ar pārlieku zemo temperatūru nepatīkami nepārsteigtu mazuli, kad viņa skūpstīs to.

Nebija ilgi jāgaida arī uz kristāmbērnu, kuru ar lielu pompu nesa Ričardse, bet Florense sava enerģiskā konstēbla Sjūzenas Niperes apsardzībā noslēdza gājienu. Lai gan bērnistabas tauta pašlaik nebija tērpusies tik dziļās sērās * kā līdz šim, taču bez mātes palikušie bērni ienesa līdzi vēl pietiekami daudz melnu skumju, lai diena nekļūtu gaišāka. Mazulis turklāt vēl — varbūt vainīgs bija mis Toksas deguns — sāka raudāt. Un tā nu iznāca, ka šis apstāklis aizkavēja misteru Čiku izpildīt grūtu, kaut gan ļoti cēlu nodomu, proti, apmīļot Florensi, jo šis džentlmenis, nejutīgs pret perfekto Dombiju augstajām pretenzijām (varbūt tāpēc, ka, ticis Dombiju ģimenes locekļu godā, bija apradis ar las augstmanību), patiesi mīlēja šo meiteni un neslēpa, ka mīl, un patlaban kā prazdams dzīrās tai parādīt savu pieķērību, kad Pols ieraudājās un viņa laulātā draudzene pasteidzās viņu aizkavēt.

—     Nu, Florense, bērns, — tēvamāsa mundri ierunājās, — ko tu vēl kavējies, mīlulīt? Parādies viņam! Raugi viņu uzmundrināt, dārgumiņ!

Atmosfēra kļuva vai varēja kļūt vēl vēsāka no mistera Dombija saltā skatiena, ar kādu viņš vēroja savu mazo meitu, kas, rokas plaukšķinādama un pacēlusies pirkstgalos viņa dēla un mantinieka troņa priekšā, vilināja princi nolaisties no saviem augstumiem un paraudzīties lejup uz māsiņu. Var jau būt, ka jāpateicas kaut cik arī Ričardses slavējamai centībai, bet viņš pavērās lejup un mitējās raudāt. Kad māsiņa paslēpās aiz aukles, viņš acīm tai sekoja, kad tā, priecīgi ieūjinādamās, pašķielēja uz viņu auklei gar sāniem, viņš sāka lēkāt un jautri vāvuļot, — pat īsti skaļi iesmējās, kad tā atkal patecējās priekšā, un, likās, glaudīja māsiņas cirtas, kamēr tā apbēra viņu skūpstiem.

Vai misteru Dombiju iepriecināja šis skals? Par viņa prieku neliecināja ne mazākais atslābums cietajā sejā, bet viņa dabā jau nebija nekādas jūtas ārēji izrādīt. Ja arī kāds saules stars iezagās istabā, lai uzsmaidītu bērniem viņu rotaļā, tas nekad neaizsniedza mistera Dombija seju. Viņš raudzījās tik stingi un salti, ka gaišā liesmiņa nodzisa pat mazās Florenses smaidīgajās acīs, kad tās beidzot nejauši sastapās ar viņējām.

Tā bija drūma, pelēka rudens diena, tik tiešām, un klusumā, kas uz brīdi iestājās istabā, dzirdama kļuva birstošo lapu skumja čakstoņa.

—     Mister Džon, — misters Dombijs teica, paskatījies pulkstenī un paņēmis cepuri un cimdus, — sniedziet roku manai māsai, lūdzu, mana roka šodien pieder mis Toksai. Jums ar māsteru Polu būtu labāk iet pa priekšu, Ričardse. Esiet uzmanīga!

Mistera Dombija karietē — Dombijs un Dēls, mis Toksa, misis Cika, Ričardse un Florense. Aiz viņiem mazā karietē — Sjūzena Nipere un karietes īpašnieks misters Ciks. Sjūzena kā pielipusi neatrāvās no lodziņa, lai nebūtu jāmulst, skatoties šī džentlmeņa platajā sejā, un, tiklīdz kas iečaukstējās, domāja, ka tas ietin papīrā pienācīgu naudas balvu, ko pasniegt viņai.

Vienubrīd ceļā uz baznīcu misters Dombijs sasita plaukstas par uzjautrinājumu savam dēlam. Šāda jūsmas izpausme no tēva puses mis Toksu apbūra. Ja ne šis starpgadijums, tad vienīgais, ar ko atšķīrās kristībnieki no bēriniekiem, bija kariešu un zirgu krāsa.

Pie baznīcas portāla tos sagaidīja visuvarenais bīdīs *. Misters Dombijs, kas izkāpa pirmais, lai palīdzētu izkāpt lēdijām, nostājies tam tuvumā pie baznīcas durvīm, izskatījās pēc otra bīdla. Šis otrs — ne tik ārišķīgi lepns, toties briesmīgāks — bīdīs privātā dzīvē, mūsu biznesa un mūsu dvēseļu bīdīs.

Mis Toksas roka drebēja, kad viņa ielika to mistera Dombija elkonī un sajuta, ka drošā pavadonībā iet augšup pa kāpnēm, sekojot trijstūrenei un apkaklei Bābeles torņa augstumā. Mirkli viņai šis gājiens atgādināja kādu citu ceremoniju: «Vai tu gribi doties svētā laulībā ar šo vīru, Lukrēcij?» — «Jā, es gribu.»

—     Nesiet, lūdzami, žiglāk bērnu iekšā, te neganti vējo, — pačukstēja bīdīs, pavērdams durvis uz baznīcu.

Mazais Pols būtu varējis jautāt līdz ar Hamletu: «Manā kapā?» * — tik auksta un kapenīgi drēgna bija šī telpa. Augstā kancele un pults ar baltiem pārsegiem; slēgto, tagad tukšo ģimenes solu drūmās rindas, kas aizstiepās tālu zem galerijām; tukšie, garie sēdekļi, kas rindojās pakāpjveidīgi līdz jumtam, izzuzdami lielo, drūmo ērģeļu ēnā; putekļainie grīdas celiņi un aukslās flīzes; atbaidošās bezmaksas sēdvietas ailēs un mitrais zvaniķa kakts, kur sakrauti melnie zārku pastatņi, samestas lāpstas, grozi un virvju rituļi; savādā, nepierastā, pretīgā dvaka un apslāpusī gaisma — tas viss saderēja kopā. Nepievilcīgs, bēdīgs skats!

—            Pašlaik te notiek laulības, ser, — bīdīs teica,

—      bet drīz beigsies; ja vēlaties, varat uzgaidīt ģērbkambarī.

Pirms vēl kristībniekus pavadīja turp, viņš palocījās misteram Dombijam kā pazīstamam, un smaidiņš uz lupām it kā teica, sak, atceros jums laipni pakalpojis &lt;iii jūsu sievas bērēs un ceru, ka jums klājies labi kopš l&lt;i laika.

Pat laulības izskatījās drūmas, cik bija paspējams novērot, ejot garām altārim. Līgava bija pārāk veca un līgavainis pārāk jauns; kāds nogājies švīts ar vienu aci, iespraudis monokli tukšās vietā, pildīja vedējtēva pienākumus, kamēr pārējie kāzinieki drebinājās no auksluma. Kamīns ģērbkambarī dūmoja, un advokāta rakstvedis ar lielu gadu nastu mugurā, smagu darba slodzi un bada algu, meties meklējumos, vilka ar rādāmo pirkstu no augšas uz leju pa pergamenta lapām milzīgā reģistrācijas grāmatā (vienā no veselas sērijas līdzīgu sējumu), ko pildīja apbedīšanas dati. Virs kamīna karājās zem baznīcas iemūrēto ģimeņu kapeņu plāns; un misters Čiks, lasīdams balsī tā literāro daļu par uzmundrinājumu pārējiem, apklusa tikai tad, kad bija izlasījis līdz galam attiecīgo paskaidrojumu par misis Dombijas kapu.

Pēc jauna stindzinoša starpbrīža sēcoša, sīka, ar aizdusu sirgstoša baznīcas apkopēja — kapsēta lai būtu piemērotāka vieta nekā baznīca — aicināja kristībniekus pie kristāmtrauka. Te viņi vēl labu brīdi dabūja gaidīt, kamēr laulībnieki parakstījās reģistrācijas grāmatā; pa to laiku sēcošā baznīcas apkopēja — pa daļai aiz savas kaites, pa da)ai atgādinādama kāziniekiem viņu neaizmirst — snāja apkārt, sprauslādama kā delfīns.

Pēdīgi tad nāca ķesteris (vienīgais, kas šeit rādīja jautru seju, bet viņš bija zārcinieks) ar krūzi silta ūdens un, liedams to kristāmtraukā, nomurdēja kaut ko par aukstuma aizdzīšanu, ko šinī gadījumā pat miljons galonu verdoša ūdens nebūtu varējuši aizdzīt. Tad garīdznieks — patīkams, laipnu vaigu palīgmācītājs, kas acīmredzot baidījās no bērna, — parādījās kā galvenais varonis spoku stāstos, kā «garš, balts rēgs», kuru ieraugot Pols satricināja gaisu skaļiem brēcieniem, kas nerimās, kamēr viņš nebija izvilkts no kristāmtrauka, zili melns vaigā.

Arī tad vēl, kad, visiem par lielu atvieglojumu, šī procedūra bija galā, visu dievkalpojuma laiku dzirdēja viņu zem portika raudam te klusāk, te skaļāk, te pierimstot, te izlaužoties nevaldāmā brēcienā par viņam nodarīto pārestību. Tas tik lielā mērā saistīja abu lēdiju uzmanību, ka misis Čika pastāvīgi spraucās ārā uz vidējo aili, lai ar apkopēju nosūtītu rīkojumus uz portiku, bet mis Toksa turēja lūgšanu grāmatu atvērtu pie Pulvera sazvērestības * un reizēm lasīja atbildes no šīs liturģijas.

Visu šīs procedūras laiku misters Dombijs saglabāja tikpat nesatricināmu mieru un džentlmenisku stāju kā vienmēr, un varbūt savu tiesu viņa ietekmē tā izvērsās tik auksta, ka jaunajam mācītājam kūpēja elpa lasot. Vienu reizi tikai viņa sejas panti mazliet noraustījās, proti, kad mācītājs, dodams (vienkāršos, sirsnīgos vārdos) pēdējos brīdinājumus kūmām par viņu pienākumiem bērna turpmākajā audzināšanā, nejauši pievērsa skatienu misteram Čikam; un, lūk, tajā brīdī mistera Dombija augstmanīgajā skatienā pavīdēja drauds: nu, tad viņš gan redzēs, ja es pieķeršu viņu šai nedarbā!

Varbūt misters Dombijs būtu tikai ieguvis, ja drusku mazāk domājis par savu cieņu un drusku vairāk par to, cik cilda izcelsme un mērķis šai ceremonijai, kurā viņš piedalījās tik formāli un piespiesti. Viņa augstprātība bija dīvainā pretrunā ar tās vēsturi.

Kad nu ar visu bija galā, viņš atkal piedāvāja elkoni mis Toksai un pavadīja to uz ģērbkambari, kur sarunā ar mācītāju izteicās, ka ar lielāko prieku būtu to lūdzis pie sevis uz pusdienām, bet diemžēl nelaimīgo ģimenes apstākļu dēl nevarot. Kad kristāmbērns bija reģistrēts, maksa nokārtota, solu slēdzēja (kas atkal nevarēja galēties aiz klepus) sadzirdēta, bīdīs atalgots un ķesteris (kam nejauši bija gadījies nostāties uz sliekšņa, kur tas ar lielu interesi vēroja laiku) arī neaizmirsts, atkal visi sasēdas karietēs un tādi paši sastinguši, nerunīgi brauca mājup.

Tur tos sagaidīja misters Pits, kurš, raukdams degunu, nolūkojās uz kristāla un sudraba aukstajā mirdzumā servēto auksto galdu, kas drīzāk atgādināja atvadu mielastu pie grezna zārka nekā jautrai sabiedrībai domātu cienastu.

Mis Toksa uzdāvināja savam krustdēlam krūzīti, misters Čiks — kārbiņu ar nazi, dakšiņu un karoti. Misters

Dombijs savukārt pasniedza mis Toksai rokassprādzi, un mis Toksu šī dāvana aizkustināja līdz sirds dziļumiem.

—     Mister Džon, — misters Dombijs sacīja, — sēdieties jūs, lūdzu, galda viņā galā. Kas labs jums tur ir, mister Džon?

—     Man ir auksts teļa filejs, ser, — atteica misters Čiks, dūšīgi berzēdams sastingušās rokas. — Un kas jums, ser?

—     Šis te, — misters Dombijs teica, — man liekas, ir kaut kāds recējums no teļa galvas. Tad es te redzu vēl aukstā veidā putnus … šķiņķi. .. pīrādziņus … salātus … omārus. Mis Toksa parādīs man godu un sadzers vīnu ar mani? Šampanieti mis Toksai!

No visa kā te varēja dabūt zobu sāpes. Vīns bija tik skaudri auksts, ka mis Toksai pat izlauzās mazs spiedziens, ko tai ar mokām izdevās pārvērst par «hm». Teļa gaļa bija nākusi no tik auksta pieliekamā, ka, pirmo kumosu nobaudot, misters Ciks jau sajuta aukstumu lienam pa visiem kauliem. Vienīgi misters Dombijs palika, kāds bijis. Viņu varētu izkārt pārdošanai krievu Јada tirgū — kā saldēta džentlmeņa paraugu.

Pat viņa māsai bija grūti atvairīt dominējošo ietekmi. Viņa nenopūlējās uzturēt glaimīgas valodas un vieglu pačalošanu, bet visus spēkus veltīja, lai cik vien varēdama izliktos, ka viņai ir silti.

—      Nu tad, ser, — pēc ilgas klusēšanas izmisīgi mezdamies ledainā atvarā, uzsauca misters Ciks, piepildījis glāzi ar heresu, — ar jūsu atļauju, ser, es tukšošu šo glāzi uz mazā Pola veselību.

—     Die's lai viņu svētī! — mis Toksa nomurmināja, iesūkusi malciņu vīna.

—     Mīļais, mazais Dombijs! — nodudināja misis Cika.

—      Mister Džon, — misters Dombijs atbildēja ar dzedru cienību, — mans dēls, es nešaubos, bulu jums pateicīgs un arī izteiktu jums savu pateicību, ja vien viņš spētu novērtēt pagodinājumu, ko viņam parādījāt. Bet, nāks laiks, es ceru, un viņš spēs uzņemties atbildību par visu, ko no viņa prasīs labvēlīgi noskaņotie radi un draugi privātā dzīvē vai tās aprindas, ar kurām mūs saistīs mūsu atbildīgais sabiedriskais stāvoklis.

Tā kā tonis, kādā tas tika pateikts, nepieļāva nekādu iebildumu, misters Čiks atkal sadrūma un apklusa. Ne tā mis Toksa, kas, noklausījusies Dombiju ar vēl saspringtāku uzmanību nekā parasti, ar vēl jaušamāku sliecību piešķiebt galvu, tagad pārliecās pār galdu un klusām uzbilda misis Ciku:

—     Luiza!

—     Jā, mīļā? — misis Čika atsaucās.

—      Spēs uzņemties atbildību par visu, ko no viņa prasīs tās aprindas, ar kurām… aizmirsu, kādi tieši bija tie vārdi.

—     Ar kurām mums vienāds sabiedriskais stāvoklis, — misis Čika teica.

—      Piedodiet, dārgā, — mis Toksa atteica, — liekas, ne tā. Tas skanēja noapaļotāk, plūstošāk. Labvēlīgi noskaņoti draugi un radi privātā dzīvē vai tās aprindas, ar kurām mūs saistīs mūsu atbildīgais sabiedriskais stāvoklis.

—     Atbildīgais stāvoklis, tā jā, — misis Čika noteica.

Mis Toksa triumfēdama sasita viegliņām savas maigās plaukstiņas un, acis pacēlusi, piebilda: «Daiļruna, nudien!»

Pa to laiku misters Dombijs bija licis pasaukt misis Ričardsi, kas tagad ienāca kniksēdama, bet bez bērna; Pols bija aizmidzis pēc nogurdinošā rīta cēliena. Misters Dombijs, pasniegdams glāzi vīna šim vasalim, uzrunāja lo šādiem vārdiem (mis Toksa jau laikus bija piešķiebusi galvu un veikusi vēl cilus sīkus priekšdarbus, lai varētu tos iekalt sirdī):

—      Šais sešos mēnešos, kas pagājuši jums šinī namā, Ričardse, jūs esat godam pildījusi savus pienākumus. Vēlēdamies sakarā ar to parādīt jums mazu atzinību, es pārdomāju, kā vislabāk būtu realizējams šis nodoms, un apspriedos arī ar savu māsu misis .. .

—     Čiku, — iespraucās vidū džentlmenis šai uzvārdā.

—     Ak, lūdzami, kļūsiet jel! — mis Toksa nervozēja.

—     Gribēju jums teikt, Ričardse, — misters Dombijs atsāka, uzmezdams biedinošu skatienu misteram Džonam, — ka galu galā izšķirties šinī jautājumā man palīdzēja atmiņā uzaususī saruna šinī pašā telpā ar jūsu vīru todien, kad jūs pieņēmu un kad viņš man atklāja to bēdīgo faktu, ka jūsu ģimene ar viņu pašu priekšgalā ir iestigusi pilnīgā gara tumsībā.

Ričardse saplaka maziņa zem šī pārmetuma varenības.

—     Es nebūt nejūtu simpātijās, — misters Dombijs turpināja, — pret to, ko vienlīdzības sludinātāji sauo par vispārīgo izglītību. Taču tas gan ir nepieciešami, ka zemākās šķiras tiktu mācītas apzināties savu sabiedrisko stāvokli un piedienīgi tam izturēties. Tiktāl es atzīstu skolu. Tā kā man ir tiesības izbīdīt viena bērna kandidatūru stipendijai kādā senlaikus nodibinātā mācības iestādē, sauktā (par godu cienījamai apvienībai) «Labdarīgie Slīpētāji»*, kur stipendiāti saņem ne tikvien kā krietnu izglītību, bet arī apģērbu un žetonu, es (iepriekš ar misis Cikas starpniecību sazinājies ar jūsu ģimenes galvu) uz brīvo vietu pieteicu jūsu vecāko dēlu, un šodien, kā man ziņoja, viņš jau uzģērbis formas tērpu. Viņas dēla numurs, man liekas, — misters Dombijs teica, pievērsdamies māsai un runādams par bērnu kā par kādu izīrējamu karieti, — ir simt četrdesmit septiņi. Luiza, tu vari pateikt to viņai.

—            Simt četrdesmit septiņi, — misis Cika atkārtoja.

—       Formas tērps, Ričardse, ir glīts: zila, silta vilnas fraciņa, cepure ar oranžkrāsas aploci, sarkanas vilnas zeķes un ļoti stipras ādas bikses. Par šo apģērba gabalu vien jau, — misis Čika jūsmoja, — valkātājs var būt pateicīgs.

—     Redziet nu, Ričardse! — mis Toksa piebilda. — Nu jūs tiešam varat būt lepna. Labdarīgie Slīpētāji!

—      Lai jau jums lielais paldies, ser, — Ričardse tikko dzirdami atteica, — gaužām jau liela laipnība no jūsu puses, ka esat atminējušies manus knēveļus.

To pašu brīdi viņai acu priekšā iznira Bailers kā Labdarīgais Slīpētājs, ar savām īsajām kājelēm ietūcīts tai nenovērtējamā apģērba gabalā, ko misis Cika tā saslavēja, un viņai apbira asaras.

—     Man prieks, Ričardse, ka jums tik jūtīga sirds, — mis Toksa sacīja.

—      Gandrīz jāsāk ticēt, patiešām, — sacīja misis Cika, kas uzskatīja sevi par lielu cilvēku pazinēju, — ka pasaulē tomēr var vēl atrast kaut dzirkstelīti pateicības un neviltotu jūtu.

Ričardse uzklausīja šos komplimentus, kniksēdama un murminādama savus paldiesus, taču jauzdama, ka neparko nespēs apvaldīt savu sirdi un prātu, ko bija saviļņojis viņas dēla tēls savam augumam tik nepiemērotās biksēs, viņa pamazītēm virzījās uz durvju pusi un, tikusi aiz tām, jutās kā atpestīta.

Šādi mirklīgi viegla atkušņa simptomi, kādi parādījās, viņai ienākot, reizē ar viņas iziešanu arī pagaisa, un iestājās atkal sals, bargs, stindzinošs kā pirms tam. Misteru Ciku divi reizes dzirdēja padungojam kādu melodiju savā galda galā, un abas reizes tie bija sēru marša fragmenti no «Zaula». Šķita, ka kristībnieki kļūst arvien vēsāki un vēsāki un pamazām sasalst tikpat stingi kā tie uzkožamie uz galda, ar kuriem viņi cienājās. Pēdīgi misis Cika paskatījās uz mis Toksu un mis Toksa uztvēra šo skatienu. Tad abas piecēlās un ieminējās, ka pēdējais laiks nu būtu posties mājup. Tā kā misters Dombijs lēdiju atgādinājumus uzņēma ar vislielāko vienaldzību, viņas atvadījās no šīs džentlmeņa un aizgāja mistera Cika drošā pavadonībā, kurš, tiklīdz bija namam uzgriezuši muguru, atstājot tā saimnieku viņam tik ierastajā vientulībā, sabāza rokas kabatās, atzvēlās ērti karietē un visu ceļu svilpoja kādu mednieku dziesmu, savilcis tik izaicinoši īgnu un bargu seju, ka misis Cika neiedrošinājās viņu ne apsaukt, ne citādi kā viņam sariebt.

Ričardse, lai gan auklēja klēpī mazo Polu, nevarēja tomēr aizmirst savu pašas pirmdzimto. Viņa atskārta, ka ir nepateicīga, taču šīs dienas ietekme sniedzās pat līdz Labdarīgajiem Slīpētājiem, un viņa gribēdama nevarēja atvairīt domu, ka alvas žetonam ar numuru simt četrdesmit septiņi ir un ir kas kopīgs ar šīs dienas pedantiskumu un dzedrumu. Viņa aizsāka valodu arī bērnistabā par puikas «mīļajām kājiņām», un atkal viņu sabudināja šis rēgs formas tērpā.

—             Es nezinu, ko visu es nedotu, — Pollija teica,

—      lai dabūtu redzēt savu nabaga puisīti, kamēr viņš vēl nav apradis to valkāt.

—           Nu tad es jums, lūk, ko teikšu, — Nipere, kas bija

iemantojusi viņas uzticību, nāca klajā ar padomu,

—   apciemojiet viņu, apmieriniet savu sirdi.

—     Misteram Dombijam tas nepatiktu, — Pollija teica.

—     Ak nepatiktu, misis Ričardse? — Nipere attrauca.

—     Man liekas, viņam briesmīgi patiktu, ja jūs viņam izprasītos.

—     Jūs jau laikam nemaz neprasītos, ko? — Pollija ieminējās.

—     Nē, misis Ričardse, ne domiņas no tā, — Sjūzena attrauca. — Un, tā ka tās abas uzraudzes Toksa ar Čiku nodomājušas rīt neierasties uz dežūru, kā dzirdēju viņas runājam, mēs ar mis Floju citrīt iesim kopā ar jums, un tad — lugtu, misis Ričardse, ja jums patikšana, jo mēs tikpat labi varam iet turp kā staigalēt uz priekšu atpakaļ, — un vēl labāk.

No sākuma Pollija diezgan stingri turējās pretī šai idejai, bet, jo vairāk viņa sadomājās par aizliegto bērnu sejiņām un savu pašas māju, jo pielaidīgāks kļuva viņas prāts. Pēdīgi, pārlikusi, ka nekāda nelaime jau nebūs, ja brītiņu pakavēsies pie namdurvīm, viņa pieņēma Nrperes priekšlikumu.

Kad jautājums šādā kārtā bija izlemts, mazais Pols sāka raudāt — žēli jo žēli, it ka paredzēdams, ka labi tas nebeigsies.

—     Kas ta bērnam vainas? — Sjūzena vaicāja.

— Laikam viņam salti, — Pollija sacīja, nēsādama to un kušinādama.

Tā tiešām bija auksta, īsti rudenīga pēcpusdiena; un, kamēr viņa tā staigāja un aijāja mazo un, raudzīdamās pelēcīgajos logos, spieda to ciešāk pie krūtīm, nodzeltējušās lapas nemitīgi virpuļoja lejup.

6.NODAĻA KUA OTRS ZAUDĒJUMS

No rīta Pollija nezināja kur tverties aiz ļaunām nojautām, un, ja vien melnacainā skuķe viņu nemitīgi negumdījusi, viņa būtu atmetusi visas domas par šo gājienu un pa godam, kā nākas, lūgusi atļauju satikties ar numuru simt četrdesmit septiņi tepat zem mistera Dombija jumta drausmās ēnas. Bet Sjūzena, kas pati bija noskaņota par labu ekskursijai un kas (tāpat kā Tonijs Lemkins *), ja arī varēja bez liela satricinājuma panest cilu cilvēku vilšanos, savu cerību sabrukumu nekādi nevarēja paciest un tāpēc cēla priekšā tik daudz gudri izdomātu iebildumu pret otro plānu un stimulēja pirmo ar tik daudz gudri izdomātiem argumentiem, ka, tiklīdz misters Dombijs bija uzgriezis namam stalto muguru un aizsoļojis savās ikdienas gaitās uz Siliju, viņa dēls, ne ko jauzdams, ne zinādams, arī jau atradās ceļā uz Stegsa Dārziem.

Šis apvidus ar labskanīgo nosaukumu atradās priekšpilsētā, kuru Stegsa Dārzu apdzīvotāji pazina ar vārdu Kemberlingtauna, bet šis nosaukums ārzemniekiem paredzētajā Londonas plānā, kas iespiests (nolūkā sniegt patīkamu un ērtu informāciju) uz kabatas drāniņām, saīsināts — zināmā mērā pamatoti — par Kemdentaunu. Uz turieni tad vērsa savus soļus abas aukles ar saviem lolojumiem: Ričardse, protams, nesa Polu, bet Sjūzena

veda pie rokas mazo Florensi, pa reizei paraustīdama un pabikstīdama to, — kad jau nu, pēc viņas domām, tas bija noderīgi.

Tieši tanī laikposmā lielās zemestrīces pats pirmais grūdiens bija satricinājis visu šo rajonu līdz pašam tā centram. Postījumu pēdas bija redzamas, kur vien acis met. Mājas sagrautas; ielas izārdītas un aizsprostotas; zemē izrautas dziļas bedres un grāvji; tiem apkārt izvirdušas milzīgas zemju un mālu grēdas; nestabilās ēkas ar iegruvušiem pamatiem balstīja resni koka baļķi. Te vesels lēvenis juku jukām uz mutes sagāztu ratu gulēja kāda krauja, mākslīgi radīta paugura pakājē; tur krustu šķērsu samestas dzelzs kaudzes mirka un rūsēja kādā ieplakā, kas nejauši bija izvērtusies dīķī. Visās malās tilti, kas nekur neveda; caurbrauktuves pilnīgi necaurejamas; dūmeņi kā Bābeles torņi, līdz pusei tik uzcelti; koka pagaidu celtnes un nožogojumi visnepiemērotākajās vietās; nabadzīgo iedzīvotāju īres namu karkasi un nepabeigto mūru un arku atlūžņi, sastatņu grēdas, milzums ķieģeļu, gigantiski ceļamkrāni un trijkāji, izpletuši kājas pār klaju vietu. Te bija simtiem tūkstošiem visa kā nepabeigta, dažāda veida un no dažāda materiāla, izsvaidīta, sakrituša, kā pagadījies: tas viss gulēja augšpēdu, urbās zemē, slējās gaisā, mirka ūdenī — viss bija neizprotams kā sapņa murgs. Karsti avoti, uguns izvirdumi, zemestrīču parastie pavadoņi, vēl savu tiesu papildināja šo haotisko ainu. Verdošs ūdens šņākdams strūkloja pussagruvušajos mūros, no kurienes tāpat rūkdamas šāvās ārā žilbinošas liesmu mēles, bet pelnu kalni aizsprostoja ceļus un pilnīgi pārgrozīja šīs apkaimes likumus un ieražas.

Vārdu sakot, tapa vēl nepabeigtais un neatklātais dzelzceļš, un no pašas šī drausmīgā jucekļa serdes tas gludi aizstīdzēja pa civilizācijas un progresa vareno stigu.

Taču pagaidām vēl apkārtējie iedzīvotāji baidījās atzīt dzelzceļu. Pāris drosmīgu spekulantu bija ieplānojuši ielas, viens pat bija sācis būvēties, bet apturējis darbus šai dubļu un pelnu dumbrā, lai vēl apdomātos. Tikko celta jauna taverna, kas vēl smaržoja pēc kaļķiem un līmes, bija fasādi vērsusi pret tukšu, neapbūvētu laukumu un savu izkārtni izdaiļojusi ar dzelzceļnieku emblēmu; varbūt tas bija pārsteidzīgs pasākums, taču tobrīd tas cerēja, ka dzelzceļa strādnieki būs lieli dzērienu patērētāji. Tādu pašu dabisku, visiem saprotamu iemeslu ietekmē no alus bodītes izveidojās «Zemes racēju mītne», bet vecvecā gaļas tirgotava izvērtās par «Dzelzceļnieku ēdnīcu», kur ik dienas varēja dabūt cūkas cepeti. Mēbelēto istabu turētāji loloja tās pašas cerības, un tieši tāpēc arī tiem nevarēja uzticēties. Ar vispārīgas uzticības iekarošanu gāja ļoti lēni. Gar pašu dzelzceļa stigu vēl bija palikuši nenokopti lūznāji, lopu kūtis, mēslu kaudzes, saslauku čupas, grāvji, dārzi, lapenes un laukumiņi paklāju un grīdsegu izdauzīšanai. Nelieli kapkalniņi, ko sameta no austeru čaulām austeru sezonā, jūras vēžu čaulām vēžu sezonā, no trauku lauskām un kāposllapām visās sezonās, nekautrīgi novietojās pat uz dzelzceļa uzbēruma. Stabi, treliņi, veci brīdinājuma uzraksti noteikumu neievērotājiem, nabadzīgo būdu pažobeles un nīkulīgas augu valsts ielāpiņi blenza uz jauno ceļu smīkņādami. Nekas neuzlabojās un arī neizrādīja tieksmi uzlaboties. Ja nožēlojamā, nopostītā klajotne gar stigu spējusi smieties, tā būtu izsmējusi to uz nebēdu tāpat kā citi nožēlojamie kaimiņi.

Stegsa Dārzi izrādīja sevišķi lielu neuzticību. To platībā ietilpa ne visai gara nameļu rinda ar mazu zemes gabaliņu pie katra, apžogotu vecām durvīm, mucu galdiņiem, brezenta stērbelēm un žagariem; caurumi bija aizbāzīti ar kastroļiem, kam izkrituši dibeni, un līdz beidzamam nolietotiem kamīna režģiem. Stegsa «dārznieki» te audzēja sarkanās kāršu pupas, turēja vistas un trušus, sacēla nejēdzīgas lapenes nezin no kā (vienu pat aizstāja veca laiva), žāvēja veļu un kūpināja savas pīpes. Daži atbalstīja domu, ka Stegsa Dārzi savu nosaukumu mantojuši no aizsaulē aizgājuša kapitālista, kāda mistera Stegsa, kas šo vietu apbūvējis sev par prieku un patikšanu. Citiem, kurus valdzināja lauki, bija savi ieskati, proti, ka nosaukums saglabājies no tiem idiliskajiem laikiem, kad te bariem klaiņojuši brieži, saukti tauta arī par stegsiem, meklēdami ēnainas ganības. Lai nu bija kā būdams, bet vietējie iedzīvotāji Stegsa Dārzus uzskatīja it kā par svēlu birzi, kuru nekādi dzelz

c('ļi neiznīcinās, un tik pārliecināti viņi bija par tās spējām pārdzīvot visus šādus smieklīgus jaunizgudrojurnus, ka skursteņslauķu meistars, ko uzskatīja par vietējās politiktis vadītaju, bija publiski nozvērējies dzelzceļa atklāšanas dienā, ja tāda vispār pienāktu, likt diviem saviem puikām uzrāpties pa viņa dzīvokļa dūmvadiem skursteņgalā un no turienes ņirdzīgām klaigām apsveikt izgāšanos.

Sajā dieva pamestajā nostūrī, kura vārdu pat mistera Dombija māsa bija rūpīgi slēpusi no brāļa, likteņa un Ričardses roku vadīts, bija nokļuvis mazais Pols.

—     Tā, vei, ir mana māja, Sjūzen, — Pollija teica, rādīdama ar roku.

—     Ak tā, tiešām, misis Ričardse? — Sjūzena augstsirdīgā laipnībā pārvaicāja.

—      Un tur jau arī mana māsa Džemaima pie durvīm, kā redzu! — Pollija vai gavilēja, — ar manu pašas mazo sirdsmīlulīti klēpī!

Šis skats piešķīra Pollijas nepacietībai vēja spārnus, viņa metās skriešus pa Dārziem un, piebrazusies pie Džemaimas, vienā mirklī apmainīja bērnus — par lielu izbrīnu šai jaunajai daiļavai, kurai Dombija mantinieks šķita no debesīm klēpī iekritis.

—      Vai, Pollij! — Džemaima iesaucās. — Tu! Kā tu mani pārbiedēji! Kas to varēja iedomāties! Nāc iekšā, Pollij! Cik smuka tu izskaties, ka tu zinātu! Nudien, bērni vai prātu zaudēs, levi ieraudzīdami, no tiesas gan.

Ta tas arī notika, ja spriež pēc trokšņa, ko tie sacēla, un straujuma, ar kadu tie saklupa ap Polliju un iestūma viņu zemajā atzveltnī pie kamīna, kur tūdaļ viņas skaidrā seja atmirdzēja kā nobriedis, sārts ābols sīkāku pepiņu vidū, kas visi glauda rožainos vaidziņus tam klāt un kas visi acīmredzot bija viena koka augļi. Jāteic, Pollija pati bija tikpat skaļa un priekā nevaldiga kā bērni, un lielā jezga pierimās kaut cik tikai tad, kad viņai pavisam jau elpas bija aptrūcis, mali izrisuši pār kvēlojošo seju un jaunais, kristībām šūdinātais tērps galīgi saņurcīts. Arī tad vēl priekšpēdējais Tūdls palika mammai klēpī, abām roķelēm cieši apķēries tai ap kaklu, kamēr nākamais pēc vecuma uzrāpās uz krēsla

atzveltnes un, vienu kāju pa gaisu mētādams, izmisīgi pūlējās, lai tiktu pie mammas vaiga no mugurpuses un noskūpstītu to.

—      Parau', vei ku' jauka maza lēdija atnākusi pie jums ciemā, — Pollija teica, — un redziet, cik viņa ir rātna. Vai nav skaista maza lēdija, ko?

Šis norādījums uz Florensi, kas stāvēja pie durvīm — ne jau gluži vienaldzīga pret to, kas te notika, — pievērsa viņai mazo atvasīšu uzmanību, un līdz ar to laimīgā kārtā tika pienācīga ievērība parādīta arī mis Niperei, kuru jau sāka mākt bažas, ka jāpaliek būs pavisam malā.

—     Vai, nāciet tak dziļāk, lūdzu, un piesēdiet uz brītiņu, Sjūzen, — Pollija teica. — Šī, rau, te ir mana māsa Džemaima. Nemaz nezinu, Džemaima, ko es būtu iesākusi, ja nebijis Sjūzenas Niperes. Paldies viņai, citādi manis te vis nebūtu.

—     Nu piesēstiet, mis Nipere, esiet tik laipna! — Džemaima aicināja.

Sjūzena piesēdās uz pašas krēsla maliņas un turējās cēli un svinīgi.

—     Savu mūžu ne par vienu ciemiņu neesmu tā priecājusies, no tiesas gan, mis Nipere, nekad, — Džemaima teica.

Sjūzena, kļūdama vēlīgāka, pasēdās dziļāk krēslā un laipni pasmaidīja.

—      Atraisiet cepures lentes un jūtieties, lūdzu, kā mājās, mis Nipere, — Džemaima sirsnīgi lūdza. — Jādomā gan, ka tik nabadzīgu mitekli jūs neesat redzējusi, bet ceru, ka būsit ar mums iecietīga.

Šāda cieņas pilna izturēšanās melnaces sirdi piestrāvoja tik siltām jūtām, ka viņa tūdaļ paķēra mazo mis Tūdlu, kas pašlaik skrēja garām, un izucināja uz ceļgala.

—      Bet kur ta mans mīļais dēliņš? — Pollija ievaicājās. — Mans nabaga puikiņš? Visu to ceļa gabalu tak mērīju, lai redzētu viņu tai jaunajā apģērbā.

—      Vai, cik žēl! — Džemaima nogaudās. — Kā viņam sāpēs sirds, kad dzirdēs, ka mamma bijusi te. Viņš ir skolā, Pollij.

—     Jau aizgājis?

—     Jā. Pirmoreiz jau aizgāja vakar, baidīdamies ko palaist garām mācībās. Bet šodien pēcpusdiena viņiem brīva, Pollij. Kaut tak tu varējusi pagaidīt, kamēr viņš pārnāk mājās… tu un mis Nipere tāpat, — Džemaima teica, vēl laikus attapdamās parādīt melnacei godu.

—     Un kāds viņš, dieviņ tētīt, izskatās, Džemaima? — Pollija nedroši apvaicājās.

—     Nu, nemaz tik bēdīgs skats viņam nav, kā tu varbūt iedomājies, — Džemaima atteica.

—     Ak vai! — Pollija saviļņota novaidējās. — Vai nu es nezinu, ka viņa kājām jābūt par īsām.

—      Kājas viņam ir īsas, — Džemaima teica, — sevišķi vēl, ja skatās no mugurpuses, — bet tās tak augs garākas, Pollij, ar katru dienu garākas.

Tas bija tāds vājš, uz nākotni attiecīgs mierinājums, bet možums un labsirdība, ar kādu tas tika pateikts, vērta to nozīmīgāku, nekā patiesībā bija. Brīdi klusējusi, Pollija jau daudz mundrāk uzprasīja:

—     Bet kur ta tēvs, Džemaima, mīļā? — jo šai patriarhālajā vārdā misteru Tūdlu mēdza saukt ģimenē.

—     Te^nu bij atkal! — Džemaima sūrojās. — Tīrā sodība! Pusdienas šorīt tēvs paņēma līdzi un mājās būs tikai vakarā. Bet viņš vienmēr tevi piemin, Pollij, un stāsta bērniem par tevi. Viņš ir pats lēnīgākais, pacietīgākais un labsirdīgākais cilvēkbērns pasaulē; tāds viņš vienmēr bijis un būs.

—      Paldies, Džemaima, — vaļsirdīgā Pollija jūsmīgi noteica, priecādamās par māsas vārdiem un skumdama par to, ka tēva nav mājās.

—      Nav ko pateikties man, Pollij, — māsa teica, skaļi noskūpstīdama to uz vaiga, un pēc tam ņēmās jautri ucināt mazo Polu. — To pašu jau es reizēm saku ij par tevi un domāju arī tāpat kā saku.

Ar visu to, ka piedzīvota divkārša vilšanās, nevarēja tomēr ciemos nācienu uzskatīt par neizdevušos, ja ciemiņi tika tik sirsnīgi uzņemti; un māsas nu sāka moži triekt par ģimenes būšanām un nebūšanām, par Baileru, par tā brāļiem un māsām, kamēr melnace, vairākkārt izucinājusi meitenīti uz ceļiem, ņēmās vērīgi aplūkot istabas iekārtu: holandiešu pulksteni, trauku skapi, uz kamīna dzegas novietoto pili sarkaniem un zaļiem

lodziņiem, kuros gaismu meta iekšpusē nolikts sveces galiņš, un divus melnus samta kaķēnus ar tiklveida dāmu somiņām zobos — tēlotājas mākslas šedevru Stegsa Dārzu iemītnieku izpratnē. Drīz tomēr uzsāka valodas par vispārīgām lietām, — citādi, kas zina, melnace varētu atkal uzmest lupu un kļūt dzēlīga, — un tad šī jaunā lēdija pārstāstīja Džemaimai visu, ko vien zināja par misteru Dombiju, — par viņa nākotnes plāniem, par ģimeni, nodarbošanos un raksturu. Smalki uzskaitīja arī visu savu garderobi un ko neko pastāstīja arī par saviem tuvākajiem radiem un draugiem. Atvieglojusi sirdi, izkratīdama visu, kas tajā sakrājies, viņa pamielojās vēl ar garneļvēžiem un porteru un tad atvilga tā, ka grasījās jau apzvērēt mūžīgu draudzību.

Mazā Florense arī neatpalika no citiem, lai tvertu, cik var, no šī gadījuma, jo, kad mazie Tūdlēni bija to izveduši apskatīt suņu sēnes un citus ievērojamus Dārzu retumus, viņa ar sirdi un dvēseli piebiedrojās tiem provizoriska dambja celšanā pār zaļganu peļķi, kas bija sakrājusies kādā stūrī. Vēl viņa bija cītīgi aizrāvusies šai darbā, kad viņu meklēja un sameklēja Sjūzena, kas — tāda bija Sjūzenas pienākuma apziņa pat vēl pēc garneļvēžu atmaidzinošās ietekmes — noskaitīja viņai morāles sprediķi (pastiprinādama ar dunckām) par viņas samaitāto raksturu un, mazgādama meitenei muti un rokas, pareģoja, ka tā visai savai ģimenei bez laika likšot nosirmot un no sirdēstiem kapā ielīst. Vēl labu brīdi iznāca pakavēties, jo Pollija ar Džemaimu, uz kāpnēm stāvēdamas, bija iegrimušas gargarā, slepenā sarunā par naudas lietām; to beigušas, tūliņ apmainījās bērniem, jo Pollija visu laiku bija turējusi klēpī pati savu mīluli, bet Džemaima — mazo Polu, — un ciemiņi atvadījās.

Iepriekš gan mazie Tūdlēni, svēto melu upuri, tika ar viltu saskubināti aiziet visi bariņā uz tuvējo veikalu, jo šiem tak vajagot iztērēt savu peniju; un, kad visi bija no acīm nost, Pollija skriešus metās projām; Džemaima vēl sauca nopakaļis, ka viņas, ja, mājup ejot, pamestu līkumu uz Sitijas pusi, droši vien satiktu ceļā mazo Baileru nākam no skolas.

—           Kā jūs domājat, Sjūzen, vai mēs varētu vēl pamest šo mazo likumu? — Pollija ievaicājās, kad bija apstājušās atvilkt elpu.

—     Kāpēc ne, misis Ričardse? — Sjūzena atteica.

—    Nāk jau tas laiks, kad mēs ēdam pusdienas, kā zināt, — Pollija iebilda.

Bet pēc ciema brokastīm viņas ceļa biedre izturējās vairāk nekā vienaldzīgi pret šo svarīgo iebildumu, un tātad viņas nolēma «pamest šo mazo likumu».

Izrādījās, ka nabaga Bailerarn kopš vakarrīta dzīve bija kļuvusi nepanesama šī Labdarīgo Slīpētāju tērpa dēļ. Ielas jaunatne to nevarēja ciest. Neviens no mazajiem blandoņām nebija spējīgs mirkli to uzlūkot, lai tūdaļ nemestos virsū tērpa rātnajam valkātājam un nenodarītu tam pārestību. Viņa dzīve šai sabiedrībā drīzāk atgādināja seno kristiešu, nevis nevainīga bērna dzīvi deviņpadsmitajā gadsimtā. Viņš tika uz ielas apmētāts ar akmeņiem, grūsts no ietves notekā, apšļākts dubļiem, mežonīgi triekts un spaidīts pret stabiem. Pilnīgi sveši knauķi rāva viņam dzelteno cepuri no galvas nost un palaida pa vējam. Viņa kājas tika ne vien vārdiem apstrādātas un apņirgātas, bet arī taustītās un knaibītai. Vēl šinī pašā rītā, iedams uz Slīpētāju iestādi, viņš pilnīgi nepelnīti bija dabūjis zilu aci un saņēmis par to kāvienu no audzinātāja, veca, darba nespējīga, bet neganta bijušā slīpētāja, kas bija pieņemts par skolotāju tāpēc, ka nekā nezināja, nekam nederēja, bet ar savu niedres spieķi lika drebēt visiem apaļvaidžiem.

Un tā nu izgadījās, ka Bailers šoreiz, mājup iedams, meklēja klusākas takas, slapstīdamies līkumoja pa šaurām šķērsieliņām un sānieliņām, lai izvairītos no saviem mocītājiem. Gribot negribot tomēr jāiziet bija uz galvenās ielas, un te nu ļaunais liktenis pēdīgi noveda viņu tur, kur bariņš puiku ar kauslīgu miesniekzelli priekšgalā slamstījas, gaidīdami, vai tad tīri nepagadīsies kas, ar ko sirdi iepriecēt. Ieraudzījuši savā vidū Labdarīgo Slīpētāju, — tā sacīt, kā no debesīm iekritušu tiem rokās, — tie, visā galvā bļaudami, metās viņam virsū.

Un tāpat izgadījās, ka tai pašā laikā Pollija, bezcerīgi raudzīdamās ielā uz priekšu tepat vai pēc stundas gajiena, ieminējās, ka neesot nozīmes vairs tālāk iet, bet tad pēkšņi viņa ieraudzīja šo skatu. Tikko to pamanījusi, viņa iekliedzās un, atdevusi māsteru Polu melnacei, metās glābt savu nelaimīgo mazo dēlu.

Pārsteigums, tāpat kā nelaime, nenāk viens. Izbrīna pārņemto Sjūzenu un viņas divi uzraugāmos ielas gājēji izrāva karietei gandrīz vai no riteņu apakšas, pirms vēl tie apjēdza, kas noticis; un tai pašā mirklī (bija tirgus diena) atskanēja apdullinoši kliedzieni: «Traks bullis! Traks bullis!»

Redzot briesmīgo jūkli, kur ļaudis šaudījās uz visām pusēm, kliedza, pakļūdami zem riteņiem, un puikas kāvās, un traki buļļi nāca virsū, un aukle pašā šī ņudzekļa vidū vai pušu rāvās, Florense sāka spalgi kliegt un metās bēgt. Viņa skrēja, līdz gandrīz vairs nejaudāja, saukdama, lai Sjūzena dara to pašu, bet tad, attapdamās, ka otru aukli pametušas turpat, viņa, rokas lauzīdama, apstājās un — kas var tās šausmas aprakstīt! — pārliecinājās, ka ir gluži viena.

—     Sjūzen! Sjūzen! — Florense sauca, briesmīgā izmisumā plaukšķinādama rokas. — Ai dieniņ, kur viņas ir? Kur viņas ir?

—     Kur viņās ir? — kāda vecene atkārtoja, steberēdama, cik ātri spēdama, pāri ceļam no pretējās puses.

—     Kāpēc tu no viņām aizskrēji?

—     Es sabijos, — Florense atbildēja. — Es nezināju, ko daru. Es domāju, ka viņas ir pie manis. Kur viņas ir?

Vecene saņēma viņu pie dilba un teica:

—     Es tevi pavadīšu.

Tā bija riebīga vecene ar sarkaniem lokiem ap acīm un tādu muti, kas murmulēja un čamstināja pati no sevis, kad viņa nemaz nerunāja. Viņa bija nabadzīgi ģērbusies un nesa pār roku pārmestas kaut kādas ādiņas. Acīmredzot vecene bija sekojusi Florensei — vismaz krietnu gabalu, jo nevarēja vairs atelsties. Un viņa kļuva vēl riebīgāka, kad apstājās, pūlēdamās atkal tikt pie elpas, jo viņas krunkainā, dzeltenā seja un kakls tad trīsēja un raustījās kā krampjos.

Florensei bija bail no šīs vecenes, un viņa nedroši pārlaida acis ielai, kuru paspējusi noskriet gandrīz līdz pašam tās galam. Šī bija klusa, nomaļa vieta — drīzāk

I&lt;iukl nekā pilsēta, un neviena vairāk te nebija kā vien viņa ar šo veceni.

—       Tagad tev vairs nav ko baidīties, — vecā sacīja, .irvien vēl turēdama meiteni stingri aiz rokas. — Nāc man līdzi!

— Es… es jūs nepazīstu. Kā jūs sauc? — Florense jautāja.

—       Esmu misis Brauna, — vecene atbildēja. — Labā misis Brauna.

—       Vai viņas nav tālu no šejienes? — Florense jautāja, kad viņu jau vilka projām.

—     Sjūzena nav tālu, — Labā misis Brauna atbildēja,

—     un citi arī tepat tivumā.

—     Vai kādam kas nodarīts? — Florense iesaucās.

—     Nī jau, iten nekas, — Labā misis Brauna atteica.

Meitene birdināja prieka asaras, to dzirdot, un paklausīgi gāja līdzi vecenei, kaul gan iedama neviļus šad un tad pameta vērīgu aci uz to — it sevišķi uz tās darbīgo muti — un prātoja sevī, vai Nelabā misis Brauna — ja tāda persona vispār ir pasaulē — varētu izskatīties šai līdzīga.

Viņas nebija tālu gājušas, — bet ceļš gan veda gar dažām gaužām nepievilcīgām vietām, kā, piemēram, gar ķieģeļcepļiem un kārniņu grēdām, — kad vecene iegriezās netīrā šķērsieliņā, ko pa vidu vagoja dziļas, melnas, dubļu pilnas grambas. Viņa apstājās pie kādas bēdīga izskata būdeles, tik cieši noslēgtas, cik jau nu cieši var noslēgt tādu graustu, kas viss vienās plaisās un spraugās. Atslēgusi durvis ar atslēgu, ko izvilka no savas aubes, viņa iestūma meiteni sev pa priekšu dibenkambarī, kur uz grīdas bija samesta vesela kaudze skrandu visvisādās krāsas, čupa kaulu un čupa izsijātu izdedžu pelnu; istablietu nebija nekādu, sienas un griesti bija melnāki par melniem.

Meitene tik briesmīgi pārbijās, ka palika kā uz mutes sista un izskatījās, ka teju, teju zaudēs samaņu.

—       Nu jau, nu, neesi jau tāda liepša! — Labā misis Brauna sacīja un atžilbināja meiteni, sapurinadama to.

—     Es jau netaisos tevi žņaugt. Sēsties no' uz lupatām!

Florense paklausīja, paceldama mēmā lūgumā pret viņu rokas.

—      Es tevi neaizturēšu ij ne stundu, — misis Brauna teica. — Va' tu saprot', ko es saku?

Bērns ar mokām izdvesa: «Jā.»

—      Nu ta, — Labā misis Brauna sacīja, apsēzdamās uz kaulu čupas, — neaizdo' man dusmu. Ja būsi mierīga, es jau teicu, es tevi neaiztikšu. Bet, ja aušāsies, — nokaušu. Es tevi varu nokaut kauč kuro brīdi, arī tad, ja tu esi mājā, sava gultā. Bet tagadīt tu man pateiksi, kā tevi sauc un kas tu tāda īsti esi, un tā visu visgarām.

Vecenes draudi un solījumi, bailes sakaitināt to un paradums — tik neparasts bērniem, bet Florensei jau kļuvis par rakstura īpašību, — izturēties mierīgi, apslēpt savas jūtas, bailes un cerības palīdzēja viņai izpildīt šo pavēli, un viņa izstāstīja savu īso dzīves stāstu vai, pareizāk, to, ko zināja no ta. Misis Brauna uzmanīgi klausījās, līdz viņa bija beigusi.

—     Tātad tevi sauc par Dombiju, ko? — misis Brauna vaicāja.

—     Jā, kundze.

—      Man vajag dabūt šito smuko kleitiņu, mis Dombij, — Labā misis Brauna teica, — un šiteno mazo micīti, un apakšbruncīšus vienējus vai divējus, un visu citu, bez ka tu vari iztikt. Nu, velc tik visu no'.

Florense paklausīja un rīkojās tik knaši, cik viņas trīcošās rociņas spēja, visu laiku baiļu pilnām acīm vērodama misis Braunu. Kad visi šīs lēdijas pieprasītie apģērba gabali bija novilkti, misis Brauna tos lēnā garā apcilāja, apskatīja un, likās, bija apmierināta ar guvuma kvalitāti un vērtību.

—      Hm, jā, — viņa nomurdēja, pārslidinādama acis meitenes trauslajam augumiņam, — es nu vairāk nekā neredzu kā tās kurpes. Kurpes ar man vajdzīgas, mis Dombij.

Nabaga mazā Florense novilka tās tikpat labprātīgi, ļoti priecādamās, ka atradies vēl kas, ar ko pielabināt Labo misis Braunu.

Vecene, izvandījusi lupatu kaudzi, izvilka no pašas apakšas nožēlojamas izavas, ko vietā iedot, bez tam vēl bērnu apmetni, galīgi vecu, līdz pēdējam novalkātu un saņurcītu mičeles palieku, ko droši vien bija izkacējusi no kāda grāvja vai saslauku kaudzes. Šai elegantajā tērpā nu vina lika Florensei uzcirsties, un, tā kā šāda sapošanās šķita solām atbrīvošanu, meitene, ka likās, vēl ātrāk steidzās izpildīt šo beidzamo pavēli.

Steigā liekot cepuri galvā, — ja to vispār varēja saukt par cepuri, jo tā vairāk atgādināja plecu spilventiņu, ko lielo ekspreši, — viņas krāšņo, kuplo matu cirtas sacilpojās ap to, ka ātrumā ne vaļā dabūt. Labā misis Brauna paķēra lielas dzirkles un pēkšņi tā sabudinājās, ka grūti bija atminēt, kas viņai padomā.

—     Va' tu nevarēji likt mani miera, — misis Brauna šķendējās, — kad redzēji, ka biju apmierināta. Tu mazā auša!

—     Piedodiet, lūdzu. Es nezinu, ko esmu nodarījusi, — Florense izdvesa. — Es tur neko nevarēju līdzēt.

—     Nevarēji līdzēt! — misis Brauna izsaucās. — Un tu domā, es tur ko varu līdzēt? Ak mūžs, — vecene teica, niknā priekā bužinādama meitenes matus, — kurš kairs, manā vietā būdams, visupirms tos būtu nošņāpis.

Florensei tik viegli kļuva ap sirdi, aptverot, ka tie ir tikai m§ti, ne galva, pēc kā tīko misis Brauna, ka viņa ne lūgties sāka, ne izrādīt kādu pretestību, tikai pacēla savas biklās acis uz šo labo dvēseli.

—     Ja reiz man nebūtu bijuse pašai meita — tagadiņ viņa aiz tālām jūrām —, kas lepojās ar saviem matiem, — misis Brauna sacīja, — es nocirptu pēdējo šķipsniņu no tiem. Talu projām viņa ir, talu projām! Vai manu, vai! Vai manu, vai!

Misis Braunas gaudas nebija melodiskas, bet kopā ar pavadījumu — kalsno roku plosīgo mētāšanu — tās pauda skaudras sāpes, likdamas notrīcēt Florenses sirsniņai, un meitene no tām sabijās vēl vairāk. Varbūt šim gaudām pa daļai jāpateicas, ka viņas cirtas palika neskartas, jo misis Brauna, bridi izlidinājusies ap viņu ar grieznēm rokā kā tāds neredzētas sugas taurenis, pavēlēja tās paslēpt zem cepures, un tā, lai neviena sprodziņa nesprauktos ārā viņai (misis Braunai) par kārdinājumu. Izcīnījusi šo uzvaru pār sevi, misis Brauna atkal apsēdās uz kaulu čupas, aizkūpināja ļoti īsu, melnu kaļķīti un pīpēdama visu laiku kustināja un čāpstināja lūpas, it kā pīpeskāts bijis kas ēdams viņas mutē.

*

Kad pīpe bija izsmēķēta, viņa iedeva meitenei trušādiņu ko nest, lai abas vairāk izskatītos pēc saderīgām ceļabiedrēm, un sacīja, ka šī nu viņu pavadīšot līdz dzīvākai ielai, kur tad viņa varēšot paprasīt ceļu, kā tikt pie savējiem. Vecene nobrīdināja meiteni, piedraudēdama nepaklausības gadījumā aši un bargi izrēķināties, lai ne ar vienu nerunā un lai tūlīt neiet vis uz savu māju (tā varēja būt pārāk tuvu, kas nesaskanētu ar misis Braunas interesēm), bet pie tēva uz kantori Sitijā; tad vēl — lai pagaida uz ielas stūra, kur viņa to atstās, kamēr pulkstenis nosit trīs. Šos norādījumus misis Brauna vēl pastiprināja ar apgalvojumu, ka šīs kalpībā esot tik varenas acis un ausis, kas redzēšot un dzirdēšot visu, ko viņa darīšot. Florense svēti nosolījās šos norādījumus ievērot.

Beidzot misis Brauna devās ceļa, izvadīja savu pārvērsto, noskrandušo draudzenīti cauri veselam ieliņu, šķērsieliņu un gatvju labirintam un pēc krietni laba laika nokļuva kāda ormaņu sētā ar vārtiem pretējā galā, aiz kuriem jau bija dzirdama lielpilsētas dzīvās satiksmes rīboņa. Aizrādījusi Florensei, lai, tiklīdz pulkstenis nosit trīs, iziet pa šiem vārtiem un tad nogriežas pa kreisi, un uz šķiršanos vēl paraustījusi meiteni aiz matiem — kas šķita pilnīgi nejauša, neapzināta rīcība —, misis Brauna noteica, ka nu šī zinot, kas jādara, lai tikai ejot un darot un neaizmirstot, ka esot acis, kas viņai sekos.

Vieglāku sirdi, bet arvien vēl stipri nobijusies, Florense sajuta, ka ir atbrīvota, un aizsteidzās uz sētas stūri. Tur nokļuvusi, viņa atskatījās un ieraudzīja, ka Labā misis Brauna, pabāzusi galvu no koka nojumes, no tās pašas, kur šķiroties bija devusi viņai pēdējos norādījumus, novēro viņu un draudēdama vicina dūri. Pēc tam, lai gan itin bieži vēl atskatījās atpakaļ, — vismaz ik minūti, kad savā satraukumā iedomājās par ve* ceni, — meitene vairs to neredzēja.

Florense palika turpat un noraudzījās ielas drūzma, kas viņu vēl vairāk samulsināja; pa tam sāka jau likties, ka pulksteņi laikam ieņēmušies prātā nekad vairs nesist trešo stundu. Pēdīgi zvanu torņi noskandināja trīs; viens bija pavisam tuvu, tā ka pārklausīties

nevarēja; un tad, daudzreiz vēl pametusi acis pār plecu, daudzreiz paskrējusies gabaliņu uz priekšu un tikpatreiz atpakaļ, baidīdamās, ka tik neaizkaitinātu visvarenos misis Braunas spiegus, — viņa traucās projām, cik vien ātri varēja nošķiebtajās, nomītajās kurpēs, rokā cieši turēdama trušādiņu.

Par tēva kantoriem viņa zināja tikai tik daudz, ka tie piederēja Dombijam un Dēlam un ka to īpašniekiem bija liela vara Sitijā. Tātad viņa varēja vaicāt tikai pēc ceļa uz Dombiju un Dēlu Sitijā, bet, tā kā galvenokārt viņa apjautājās bērniem, pieaugušos baidīdamās traucēt, tad pie lielas gudrības vis netika. Vēlāk viņa aptvērās prasīt ceļu uz Sitiju, vaicājuma otru pusi pagaidām neminēdama, un tad arī pamazām, palēnām sāka tuvoties šīs lielās bargā lordmēra pārvaldītās pilsētas sirdij.

Nogurusi no iešanas, pastāvīgi stumdīta un grūstīta, apdullusi no trokšņa un burzmas, norūpējusies par brāli un abām auklēm, šausmās par pārdzīvoto un paredzamo satikšanos šādā pārvērstā izskatā ar bargo tēvu, apstulbusi un^pārbijusies no tā, kas jau garām, no tā, kas pašlaik noliek, un no tā, kas vēl stāv priekšā, Florense gāja savu grūto ceļu asaru pilnām acīm un, sirdij vai pušu trūkstot, pāris reižu apstājās, lai atvieglotu to skaļās raudās. Maz bija tādu, kas viņu šādā tērpā ievērotu, un, ja kāds ievēroja, tas nodomāja, ka viņa samācīta pamodināt šādā veidā ļaudīs līdzjūtību, un pagāja mierīgi garām. Taču Florense, saukdama palīgā visu savu rakstura stingrību un pašpaļāvību, ko jau tik agri bija izveidojuši un norūdījuši sāpīgie pārdzīvojumi, paturēdama prātā gala mērķi, neatlaidīgi traucās tam pretī.

Apaļas divi stundas bija pagājušas, kopš sācies šis dīvainais piedzīvojums, kad, vēlā pēcpusdienā izspraukusies caur ormaņu un vezumnieku rindām kādā šaurā ielā, viņa pēdīgi izkļuva ārā no negantās rīboņas un dārdoņas un atradās upes malā pie ostas vai kuģu piestātnes, kur krastmala bija nokrauta saiņiem, mucām un kastēm; turpat arī milzum lieli koka svari un maza koka mājiņa uz riteņiem, kuras priekšā, noraudzīdamies tuvējos mastos un laivās, stāvēja un svilpoja spēcīgs, plecīgs vīrs ar spalvu aiz auss, rokas kabatās sabāzis, it kā tam darba stundas pašlaik būtu beigušās.

—             Ko nu blenz! — nejauši pagriezies atpakaļ, šis vīrs teica. — Mums nav nekā tev ko iedot, meitēn. Ej vien projām!

—            Pasakiet, lūdzu, vai šī ir Sitija? — trīcēdama ievaicājās Dombija meita.

—            Ahā! Šī ir gan Sitija, ko tu pati, es tev teikšu, itin labi zini. Lasies prom! Nav mums nekā, ko dot.

—            Man nekā nevajag, paldies! — sekoja bikla atbilde. — Es tikai gribētu uzzināt ceļu uz Dombiju un Dēlu.

Vīrs, kas gausiem soļiem viņai tuvojās, likās izbrīnījies par šādu atbildi un, cieši ielūkodamies viņai sejā, vaicāja:

—     Ko gan tu varētu gribēt no Dombija un Dēla?

—     Gribu zināt ceļu uz turieni, lūdzu, tikai to.

Vīrs paskatījās uz viņu, vēl vairāk izbrīnījies, un aiz pārsteiguma sāka tik enerģiski kasīt pakausi, ka nogrūda pats savu cepuri no galvas.

—            Džo! — viņš sauca otru vīru — strādnieku, paceldams un atkal uzlikdams cepuri galvā.

—     Džo ir klāt! — Džo atsaucās.

—            Kur palika tas Dombija jaunais frantiņš, kas uzraudzīja viņēju mantu iekraušanu kuģī?

—            Tikko kā izlingoja pa otriem vārtiem, — Džo atteica.

—     Pasauc viņu atpakaļ uz brītiņu.

Džo saukdams skrēja uz vārtiem un drīz bija alpakaļ kopā ar jautru, mundru zēnu.

—            Tu esi Dombija izsūtāmais zēns, jā? — pirmais vīrs prasīja.

—            Es kalpoju Dombija firmā, mister Klārk, — zēns atteica.

—     Nu ta paraugies turp, — misters Klārks sacīja.

Paklausīdams mistera Klārka rokas mājienam, zēns virzījās uz to pusi, kur stāvēja Florense, un nekādi nesaprata — kas pilnīgi saprotami, — kāda gan viņam varētu būt daļa gar šo meiteni. Bet Florense, kas visu bija redzējusi un dzirdējusi, kas sajuta ne vien atvieglojumu, pēkšņi aptverdama, ka nu reiz visām raizēm

būs pienācis gals, bet turklāt vēl dziļu prieku par sava glābēja žirgto, jauneklīgo seju un viņa izturēšanos, vienu novalkato kurpi pamezdama, ar skubu metās viņam pretī un abām rokām satvēra viņa roku.

—     Piedodiet, lūdzu, es esmu pazudusi, — Florense teica.

—     Pazudusi! — zēns izsaucās.

—     Jā, es pazudu šorīt, tas bija tālu no šejienes… pēc tam man noģērba visas drēbes… šīs, kas man mugurā, nav manas… un mani sauc Florense Dombija … un es savam mazajam brālītim esmu vienīgā māsiņa .. . un … ak vai dieniņ, vai dieniņ! … palīdziet nu man, lūdzu, lūdzu! — Florense elsāja, ļaudama vaļu savām bērna jūtām, ko tik ilgi bija apspiedusi, un izplūda asarās. Viņas nožēlojamā mičele pa tam novēlās no galvas, un vaļā paklīdušās matu cirtas noslīdēja viņai pār seju, apstulbojot Volteru — Solomona Džilsa — navigācijas instrumentu meistara krustdēlu, kas kļuva mēms aiz sajūsmas un līdzjūtības.

Misters Klārks stāvēja vaļā muti aiz pārsteiguma un tikko dlirdami izdabūja pār lūpām: «Nu šitādu numuru es vēl nebiju redzējis šajā ostā.» Volters pacēla kurpi un uzvilka to mazajā kājiņā — tā princis pasakā laikam būs pielaikojis Pelnrušķītei dimanta kurpīti. Trušādiņu viņš parmeta sev pār kreiso roku, labo pasniedza Florensei un jutās, neteiksim ka Ričards Vitingtons, — tas pārāk nodrāzts salīdzinājums, — bet kā Anglijas Džordžs Svētais ar pieveikto un nonāvēto pūķi sev pie kājām.

—      Neraudiet, mis Dombija, — Volters teica, jūsmas pārņemts. — Cik tas brīnišķīgi, ka es te gadījos! Tagad jūs varat justies tikpat droša kā tad, ja jūs apsargātu vesela komanda drošsirdīgāko matrožu no kara kuģiem. Nu neraudiet taču!

—     Es vairs neraudu, — Florense teica. — Man tikai no prieka birst asaras.

«No prieka birst asaras,» Volters nodomāja, «un es tā prieka cēlonis.» — Iesim, mis Dombija. Ak posts, atkal tā otra kurpe nomuka! Ņemiet manējās, mis Dombija.

—      Nē, nē, nē! — Florense iesaucās, apturēdama Volteru, kad tas jau ar skubu traucās savējās vilkt nost.

—     Man šīs pašas labas. Es ar šīm gluži labi varu iztikt.

—      Nu, protams, — Vollers sacīja, nolūkodamies uz viņas kājiņām, — manējās jau vēl jūdzi garākas par tām. Kā gan es to neaptvēru! Manējās jūs nemaz nevarētu paiet. Ejam, mis Dombija. Lai tik nu man parādītos kāds nelietis, kas uzdrīkstētos jus aiztikt!

Un tā nu Volters, savilcis briesmīgi bargu seju, pavadīja mājup Florensi, kas staroja laimē; viņi gāja roku rokā, pilnīgi vienaldzīgi pret to, kā uz šadu pārīti varēja raudzīties un raudzījās pretimnācēji.

Metās jau krēsla, migla savilkās aizvien biezāka, un beidzot sāka arī līt, bet viņi to pat nejuta, jo tik ļoti abu prātus aizņēma Florenses šīsdienas piedzīvojums, ko viņa atstāstīja ar naivu vaļsirdību un uzticību — kā daždien bērns viņas gados, bet Volters klausījās tā, ka varētu domāt — tie atrodas tālu projām no Temzas ielas lipīgajiem dubļiem un vieni paši klaiņā starp platlapainiem, augstiem kokiem uz kādas neapdzīvotas tropu zemes salas, — ļoti iespējams, ka bija mirkļi, kad viņš lādu arī iztēlojās īstenību.

—     Vai mums vēl tālu jāiel? — Florense beidzot ievaicājās, pacēlusi acis uz savu ceļabiedru.

—     Ai, no liesas, — Volters teica apstādamies,

—      kur tad mēs īsti atrodamies? A, zinu gan. Bet kantori tagad jau slēgti, anis Dombija. Tur neviena vairs nav. Misters Dombijs jau sen kā aizgājis uz mājām.

Es domāju, arī mums jāiet uz mājām, ne kantori. Bet paga! Varbūt man labāk aizvest jūs pie mana tēvoča, kur es dzīvoju… tas ir pavisam tuvu… un tad aizbraukt ormanī uz jusu māju pateikt, ka esat sveika un vesela, un atvest jums kādu apģērbu? Vai nebūs tā prātīgāk?

—     Būs gan, es domāju, — Florense atbildēja. — Un * jūs, kā jūs domājat?

Kamēr viņi apspriedās, apstājušies uz ielas, no mugurpuses tuvojās kāds vīrietis un, garām iedams, uzmeta ašu skatienu Volteram, it kā sazīmējis viņā pazīstamu, bet, laikam apšaubīdams pirmo iespaidu, neapstājās un gaja tālāk savu ceļu.

—      Man liekas, tas bija misters Kārkers, — Volters sacīja. — No mūsu firmas. Ne direktors Kārkers, mis Dombija … otrs Kārkers, juniors … Hallo, mister Kārker!

—      Vai tas būtu Volters Gejs? — tas teica, panākdamies atpakaļ. — Es tā kā šaubījos … un vēl ar tādu neredzētu ceļabiedri…

Ja paskatījās, kā viņš tur stāvēja netālu no laternas un izbrīna pārņemts klausījās Voltera steidzīgajā paskaidrojumā, — cik pārsteidzošs pretstats viņš bija šiem divi bērniem, kas, rokās saķērušies, stāvēja viņa priekšā. Viņš nebija vecs, bet mali viņam bija balti, augums sagumis, jādomā, zem kādas smagas, grūtas pārdzīvojumu naslas; un dziļas rievas vagoja viņa nogurušo, skumjo seju. Acu spožums, sejas vaibsti, pat balss, kādā viņš runāja, — viss bija apdzisis, nedzīvs, it kā viņa gars un spars būtu galīgi izdedzis un izplēnējis. Viņš bija ģērbies melnā — pieklājīgi, kaut arī visai vienkārši, un viņa apģērbs, veidots, it kā pielāgojoties viņa personības raksturīgākai iezīmei, šķita savilcies, sarāvies, pievienojies žēlam lūgumam, ko pauda viss šis cilvēks no galvas līdz papēžiem, — ļaut viņam paliki neievērotam un vienam savā pazemojumā.

Un tomēr interese par jaunību un jaunības sapņiem viņā vēl nebija apdzisusi, kā bija apdzisušas citas dzirkslis viņa dvēselē, jo, kamēr zēns stāstīja, viņš vēroja tā spridzīgo seju ar dziļām simpātijas jūtām, kaut gan tām cauri vīdēja neizprotamas bažas un līdzcietība, ko viņa acis, lai kā centās, nevarēja gluži apslēpi. Kad Volters beigās jautāja viņam to pašu, ko bija jautājis Florensei, viņš joprojām zēnā noraudzījās ar to pašu izteiksmi, it kā lasītu tā sejā kādu likteni, kas bija drūmā pretrunā ar lā pašreizējo jautrību.

—      Nu, ko jūs man ieteicat darīt, mister Kārker? — Volters vaicāja smaidīdams. — Jūs, ziniet, allaž man dodat gudrus padomus, kad jums pagadās ar mani sarunāties. Bet pagadās gan tas reti.

—      Man liekas, jūsu pašu ideja ir tā labākā, — misters Kārkers atbildēja, pārmaiņus uzlūkodams te Florensi, te Volteru.

—     Mister Kārker! — Volters iesaucās, augstsirdīgas domas ielīksmots. — Paklausieties! Pašlaik jums izdevīgs gadījums. Aizbrauciet jūs pie mistera Dombija un aiznesiet viņam šo priecīgo ziņu. Tas var nākt jums par labu, ser. Es palikšu mājās. Jums jābrauc!

—     Man? — otrs attrauca.

—     Jā. Kāpēc ne, mister Kārker? — zēns brīnījās.

Atbildes vieta viņš tikai paspieda zēnam roku; likās,

kaunēdamies un baidīdamies pat to vēl darīt, tad, novēlējis labu nakti un piekodinājis vairs nekavēties, aizgāja.

—     Nu, mis Dombija, — Volters teica, noraudzīdamies viņam nopakaļis, kad arī paši bija uzsākuši savu ceļu, — tagad steigsimies ko kājas nes pie mana tēvoča. Vai jūs, mis Florense, esat kādreiz dzirdējusi misteru Dombiju runājam par misteru Kārkeru, junioru?

—     Nē, — meitene bikli atteica, — es reti dzirdu papu runājam.

«Ak jā! Vēl apkaunojošāk viņam,» Volters nodomāja. Sarunu pārtraucis, īsu brīdi viņš noraudzījās savas mazās līdzgājējas maigajā, pacietīgaja sejiņā, bet tad ar zēnisku aizrautību steidza novadīt valodas uz citu pusi; un, kad atkal laimīgā kārtā nomuka viena no nelaimīgajām kurpēm, viņš piedāvājās aiznest Florensi nešūs līdz tēvoča mājai. Florense, lai cik arī piekususi, smiedamās tomēr noraidīja šo piedāvājumu, jo, kas zinot, viņš šo varot vēl nomest zemē. Koka Mičmanis vairs nebija tālu, kad Volters uzsāka gargaros stāstus par kuģu avārijām un citiem satraucošiem notikumiem, kur vēl jaunāki zēni nekā viņš varonīgi izglābuši un uz rokām iznesuši par Florensi lielākas meitenes. Sarunas vēl ritēja pilnā sparā, kad viņi jau atradās pie instrumentu meistara durvīm.

—     Hallo, tēvoci Sol! — Volters iesaucās, iebrāzdamies veikalā, runādams aizelsdamies, trauksmaini un nesakarīgi un, kā tagad sāka, tā visu vakaru. — Brīnumains piedzīvojums! Raugi! Mistera Dombija meita apmaldījusies pilsētā … kāda vecene, ragana īstā, viņai atņēmusi visas drēbes … un es viņu atradu … atvedu šurp, lai atpūšas mūsu kambarī… redzi nu!

—     Debess augstā! — tēvocis Sols izsaucās, atsprāgdams atpakaļ, un atsitās pret iemīļotā kompasa skapīti.

—     Vai tas var būt! Nudien, es …

—      Nē, ne arī kāds cits, — Vollers pārtrauca, tālāko uzminēdams. — Neviens ne sapnī, ne nomodā, ziniet. Bet nu palīdziet man pārcelt sofu pie kamīna, jā, tēvoci? .. . Salieciet šķīvjus … parūpējieties par pusdienām viņai, jā, tēvoci?… Tās kurpes, mis Florense, pasviediet zem kamīna restēm … kājas uzlieciet uz restēm, lai apžūst. .. vai, cik slapjas! … Vai tas nav piedzīvojums, tēvoci Sol, ko? Pasarg die's, cik man karsti!

Solomonam Džilsam bija tikpat karsti — ir aiz līdzjūtības, ir aiz pārsteiguma. Viņš glaudīja Florensei galvu, spieda viņu ēst, spieda dzert, rīvēja kāju pēdas ar savu kabatas lakatiņu, iepriekš sasildītu, un sekoja ar acīm un ausīm savam krustdēlam, kam, likās, zeme zem kājām dega, un tomēr īstenībā neko no visa skaidri neaptvēra, izņemot to, ka šis uzbudinātais jaunais džentlmenis pastāvīgi viņu grūstīja un stumdīja, šaudīdamies pa istabu, gribēdams paveikt divdesmit darbus reizē ua galu galā nepadarīdams nekā.

—      Mirklīti pagaidiet, tēvoci, — Volters teica, paķerdams sveci, — kamēr es uzskrienu augšā un pārvelku citus svārkus … tad tūlīt braukšu! Saki nu, vai tas nav piedzīvojums, tēvoci!

—      Mīļo puikiņ, — Solomons atsaucās, kas ar acenēm uz pieres un lielo hronometru kabatā arī nevarēja uz vietas dēties — te skrēja pie Florenses, kas atpūtās uz sofas, te pie Voltera, kas brīžam bija vienā, brīžam otrā istabas kaktā, — tas ir visneiedomājamākais …

—     Jā, tēvoci… bet pasteidzieties, lūdzu … mis Florensei, ziniet. .. pusdienas, tēvocīti. ..

—     Jā jau, jā, — Solomons attrauca un tūlīt arī sāka atgriezt šķēles no jēra ciskas, domāt, milzi viņš grasās pabarot. — Gan es parūpēšos par viņu, Vollij. Saprotu jau. Mazā dūdiņa. Izsalkusi, protams. Ej vien tu, sataisies! Ak die's, ak die's! Sers Ričards Vitingtons, trīs lāgi Londonas lordmērs!

Cik nu ilga laika Volleram vajadzēja, lai uzkāptu savā jumtistabiņā un būtu atpakaļ lejā, un tomēr pa to

brītiņu Florense, noguruma pārmākta, siltumā pie kamīna bija iesnaudusies. Sis īsais klusuma brīdis, kaut arī tas ilga tikai dažas minūtes, palīdzēja Solomonam Džilsam tiktāl atgūties, ka viņš varēja mazliet parūpēties par ērtībām meitenei: apkrēšļoja istabu, aizvilka kamīnam aizsargu priekšā, lai gaisma nespīd acīs. Un tā nu, kad zēns nonāca lejā, meitene saldi gulēja.

—            Nu tas ir lieliski! — viņš čukstēja, Solomonu tik cieši apskaudams, ka tas gluži pārvērtās sejā. — Tūlīt braucu. Paķeršu tikai doniņu maizes, esmu neganti izsalcis … un … nepamodiniet viņu, tēvoci Sol.

—     Nē, nē, — Solomons atteica. — Burvīgs bērns.

—            Tiešām burvīgs! — Volters jūsmoja. — Es tik brīnišķīgas sejiņas vēl nebiju redzējis, tēvoci Sol. Nu es skrēju.

—     Labi, labi, — Solomons noteica atvieglotu sirdi.

—           Paklau, tēvoci Sol! — Volters iesaucās, pabāzis galvu iekšā pa durvju spraugu.

—     Vēl viņš tepat, — Solomons nopūtās.

—     Kā viņa jūtas pašlaik?

—     Itin laimīga, — Solomons atmeta.

—     Brīnišķīgi! Es aizeju.

—     Cerēsim, — Solomons norūca sevī.

—            Paklau, tēvoci Sol! — Volters sauca, atkal parādīdamies durvīs.

—     Vēl viņš tepat! — Solomons novaidējās.

—            Mēs satikām misteru Kārkeru, junioru, uz ielas; bija tik savāds kā vēl nekad. Viņš novēlēja man labu nakti, bet sekoja nopakaļis — cik dīvaini! — jo, kad bijām jau pie veikala durvīm, es atskatījos atpakaļ un redzēju, ka viņš lēni aiziet — kā kalps, kas pavadījis mani līdz mājām, kā uzticīgs suns… Kā viņa tagad jūtas, tēvoci?

—            Nu tāpat kā jau līdz šim, Vollij, — tēvocis Sols atteica.

—     Tad ir labi. Nu gan es aizeju.

Šoreiz viņš patiešām aizgāja, bet Solomons Džilss, kam pusdienas vairs prātā nenāca, nosēdās kamīna otrā malā un, vērodams aizmigušo meiteni, iedomās cēla visfantastiskākās arhitektūras gaisa pilis; krēslainajā gaismā, visu šo instrumentu vidū, viņš ar savu adīto mici un kafijas krāsas uzvalku izskatījās pēc burvja, kas iemidzinājis meiteni apburtā miegā.

Pa to laiku Volters traucās uz mistera Dombija namu ar tādu ātrumu, kādu reti sasniedz īrētu kariešu zirgi, un tomēr vēl Volters ik pēc pāris minūtēm izbāza galvu pa lodziņu un nepacietībā skubināja važoni. Nokļuvis galā, viņš zibenīgi izlēca no karietes un aizelsdamies paziņojis sulainim savas ierašanās iemeslu, tūliņ uz pēdām devās tam līdzi uz bibliotēku, kur dzirdēja skaļas, satrauktas balsis un kur jau atradās misters Dombijs, viņa māsa, mis Toksa, Ričardse un Nipere — visi pilnā sastāvā.

—     O, piedodiet, lūdzu, ser, — Volters sacīja, steigdamies pie mistera Dombija, — bet es nāku ar priecīgu ziņu: viss kārtībā. Mis Dombija ir atradusies!

Zēns ar savu atklāto seju, plandošiem matiem, dzirkstošām acīm, aizelsies aiz prieka un uzbudinājuma, — kāds pārsteidzošs kontrasts viņš bija misteram Dombijam, kad tas sēdēja viņam iepretim savā bibliotēkas istabas krēslā!

—      Es jau tev teicu, Luiza, ka viņu droši vien atradīs, — misters Dombijs sacīja, nevērīgi pār plecu pavērdamies uz šo lēdiju, kas ar mis Toksu abas raudāja.

—     Aizsūti kalpotājiem ziņu, lai meklēšanu pārtrauc. Šis zēns, kas atnācis paziņot, ir jaunais Gejs no kantora. Kādā kārtā manu meitu atrada, ser? Man zināms tikai tas, kā viņu pazaudēja, — te viņš majestātiski paskatījās uz Ričardsi. — Bet kā viņu atrada? Kas viņu atrada?

—     Gandrīz tā iznāk, ka es viņu atradu, ser, — Volters kautri atbildēja, — tas ir, es nezinu, vai varu uzskatīt par savu nopelnu, ka būtu to tieši atradis, bet es biju laimīgs ierocis . ,.

—      Ko jūs ar to gribat teikt, ser, — misters Dombijs viņu pārtrauca, ar instinktīvu nepatiku vērodams zēna acīm redzamo prieku un lepnumu par savu līdzdalību šai notikumā, — ka neesat tieši atradis manu meitu, ka esat bijis laimīgs ierocis? Runājiet, ludzu, skaidri un sakarīgi.

Tas nu nepavisam nebija Voltera spēkos — runāt sakarīgi, taču viņš pacentās paskaidrot, cik skaidri spēdams savā uzbudinājumā, kā viss bija noticis un kāpēc viņš ieradies viens pats.

—      Skuķēn, vai jūs dzirdat? — misters Dombijs bargi vērsās pie melnaces. — Paņemiet, kas nepieciešams, tūlīt brauciet līdzi šim jauneklim un pārvediet mājās mis Florensi. Gej, jums par pūlēm samaksās rīt.

—     O, pateicos, ser, — Volters teica. — Jūs esat pārāk laipni. Paliesi, es ne par kādu samaksu neesmu domājis, ser.

—      Jūs esat puika vēl, — misters Dombijs strupi, gandrīz vai nikni atteica, — un tam, ko jūs domājat vai nedomājat, nav nozīmes. Jūsu rīcība ir teicama, ser. Nesabojājiet to. Luiza, ielej, ludzu, puisim glāzi vīna.

Mistera Dombija skatiens sekoja Volteram Gejam ar jūtamu nepatiku, kad tas misis Čikas pavadībā izgāja no istabas; un, jādomā, ar tikpat lielu nepatiku viņš gara acīm sekoja Volteram, kad tas kopā ar mis Sjūzenu Niperi devās atpakaļ pie tēvoča.

Tur Florense, izgulējusies un krietni atspirgusi, bija paēdusi pusdienas un tikusi jau lielos draugos ar Solomonu Džilsu, kam vaļsirdīgi bērna uzticībā izkratīja savu sirsniņu. Melnace, kas tik daudz bija raudājusi, ka tagad to varēja saukt par sarkanaci, bija pavisam klusa un nospiesta; bez neviena dusmīga vārda, bez pārmetumiem viņa dedzīgi apkampa Florensi, tā vērsdama šo satikšanos bezgala aizkustinošu. Tad, izmantodama šimbrīžam viesistabu par ģērbtuvi, viņa saposa meiteni piedienīgas drēbēs, kas piešķīra Florensei atkal Dombijas cienīgu izskatu, cik nu tās iedzimtā nepilnība pieļāva, un nekavejoties steidzas mājup.

—     Arlabvakar! — meitene teica, pietecēdama pie Solomona Džilsa. — Jūs bijāt ļoti labs pret mani.

Veco Solu tas gluži aizgrāba, un viņš noskūpstīja Florensi, kā būtu skūpstījis savu mazmeitiņu.

—     Arlabvakar, Volter! Uz redzēšanos! — Florense atvadījās.

—     Uz redzēšanos! — Volters sacīja un sniedza viņai abas rokas.

—     Es nekad jūs neaizmirsīšu, — Florense piebilda.

—     Nekad, nekad! Uz redzēšanos, Volter!

Savas pateicīgās sirds nevainībā meitene stiepa viņam vaidziņu pretī. Volters noliecās, un, kad atkal pacēla galvu, viņš, nosarcis līdz ausu galiem, kaunīgi uzlūkoja tēvoci Solu.

—     Kur ir Volters? Arlabunakt, Volter! Arlabvakar, Volter! Sniedziet vēlreiz man roku, Volter! — tā Florense sauca, jau sēdēdama ar jauniņo aukli karietē. Kad beidzot kariete sāka ripot, Volters no durvju sliekšņa jautri atvēcināja pretī Florenses plīvojošam mutautiņam, un Koka Mičmanis viņam blakām, tāpat kā viņš, šķita vērojam tikai šo vienu karieti, izslēdzot visas pārējās no sava redzes loka.

Paredzētajā laikā kariete atkal stāvēja pie mistera Dombija savrupnama, un atkal bibliotēkā balsis jaucās cita caur cilu. Atkal lika dols rīkojums, lai kariete gaida. «Misis Ričardses kārta,» kāda no kalpotājām draudīgi pačukstēja, kad Sjūzena ar Florensi gāja tai garām.

Pazudušā bērna parādīšanās radīja nelielu satraukumu, tikai nelielu. Misters Dombijs, kam meita palika joprojām neatrasta, pieskārās ar lūpām tās pierei un Ijrīdināja nekad vairs neskriet projām un vispār neklaiņot apkārt ar neuzticamiem ceļabiedriem. Misis Čika mitējās sūroties par cilvēku morālo pagrimšanu — pat tādos gadījumos, ja godīgus ceļus tos aicina iet Labdarīgais Slīpētājs; un apsveica Florensi ne gluži tā, kā būtu apsveikusi īstu Dombiju. Mis Toksa savas jūtas noskaņoja pēc paraugiem, kas tai bija acu priekšā. Tikai Ričardse, noziedzīgā Ričardse viena vienīgā atviegloja sirdi saraustītos apsveikuma vārdos un patiesā, neviltotā mīlā spieda mazo, nomaldījušos bērnu pie krūts.

—     Ak, Ričardse! — misis Čika teica nopūzdamās.

—     Būtu daudz patīkamāk tiem, kas grib labu domāt par saviem tuvākiem, un piedienīgāk jums, ja jūs īstā laikā īstas jūtas būtu parādījusi puisītim, kam tik maziņam nu tiek atraula viņa dabiskā barība.

—     Liegts, — mis Toksa raudulīgi nodudināja, — spirdzināties pie visiem kopīgā avota.

—     Ja es jūsu vietā būlu tā nepateicīgā, — misis Čika svinīgā balsī turpināja, — un ja es spriestu tā kā jūs, Ričardse, tad man jau būtu licies, ka Labdarīgo Slīpētāju ģērbs atnesīs tikai postu manam bērnam un izglītība to pazudinās.

Ja nu par to sākts runāt, tad jāteic, — bet misis Čika jau to nezināja, — ka ģērbs diezgan lielu postu jau bija atnesis zēnam, un izglītība — arī tā, iespējams, ar laiku atnesīs to pašu, jo viss guvums no tās ir pagaidām pļauku krusa un asaras.

—     Luiza! — misters Dombijs sacīja. — Nav nozīmes vilkt garumā šo izskaidrošanos. Sieviete ir atlaista, un alga tai izmaksāta. Jums jāatstāj šis nams tāpēc, Ričardse, ka jūs manu dēlu — manu dēlu, — misters Dombijs ar uzsvaru atkārtoja šos divi vārdus, — paņēmāt līdzi uz šo čūksnāju, ievedāt tādā sabiedrībā, kuru pieminot vien jau cilvēkam jānodrebinās. Bet Florenses šīrīta likstu es uzskatu savā ziņā par laimīgu un labvēlīgu apstākli, jo, nenotikusi ta, es nekad nebūtu uzzinājis par jūsu pārkāpumu — no jūsu mutes jau nu nekādā ziņā. Manuprāt, Luiza, otra aukle, tā nepieaugusī persona, — te mis Nipere sāka balsī šņukstēt,

—     kas vēl tik jauna un neapšaubāmi pakļāvusies Pola aukles ietekmei, var palikt. Parūpējies, lūdzu, lai samaksā važonim, kas aizvedīs šo sievieti uz … — misters Dombijs aprāvās un saviebās, — uz Stegsa Dārziem.

Pollija pagriezās uz durvīm, bet Florense, ieķērusies tai svārkos, raudādama izmisīgi lūdzās, lai neiet projām. Redzēt, ka viņa miesa un asinis — ko viņš nevarēja noliegt — līp pie šīs dievdotās, svešās sievietes, kamēr viņš sēž turpat līdzās, — tas iedūrās kā duncis augstprātīgā tēva krūtīs, kā bulta viņa smadzenēs. Patiesībā viņam neko daudz nerūpēja, pie kā līp un no kā atraujas viņa meita. Asu, sāpīgu dūrienu krūtīs viņš sajuta, iedomādamies, ko būtu darījis viņa dēls.

Tas gan ir nenoliedzami, ka tonakt viņa dēls raudāja visā galvā. Patiesību sakot, nabaga Polam bija vairāk

dibināts iemesls raudāt, nekā mēdz būt dēliem viņa vecumā, jo viņš bija zaudējis savu otro māti — savu pirmo, ciktāl sniedzās viņa paša zinašanas, — tik pēkšņi un negaidīti, kā bija nācis arī tas pirmais trieciens, kas aptumšoja viņa dzīves ausmu. Tapat arī viņa māsa, kas raudāja tik rūgti, līdz miegs to pārvarēja, bija zaudējusi mīļu, labu draugu. Bet tā jau ir novirzīšanās sānis. Nešķiedīsim velti vārdus.

7.NODAĻA SKATIENS NO PUTNA LIDOJUMA UZ MIS TOKSAS DZĪVES VIETU, KĀ ARI UZ VIŅAS JŪTU PASAULI

Mis Toksa apdzīvoja mazu, pelēku nameli, kas nezin kādā Anglijas senvēstures periodā bija iespraucies moderno celtņu rajonā pilsētas rietumu daļā, kur tas arī palicis lielās ielas aizstūrī un stāvēja, ierāvies ēnā, kā tāds nabagais rads, uz kuru nicīgi noraugās lepnie, staltie nami. Tas atradās ne lieši laukumā, ne tieši sētā, bet pavisam miegainā, aklā ieliņā, kuru attālie durvju klabekļu dubullpiesitieni vērta vēl biklāku un it kā šaurāku. So kluso nomali, kur ielu bruģakmeņu spraugas ar zāli aizaugušas, sauca par Princeses laukumu; un Princeses laukumā bija Princeses baznīciņa ar skanīgu zvanu, kas dažreiz svētdienās saaicināja uz dievkalpojumu tepat vai divdesmit piecus dievlūdzējus. Tur bija arī «Princeses ģerbonis» — krodziņš, kuru visbiežāk apmeklēja spožās livrejās tērpti sulaiņi. «Princeses ģerboņa» priekšā treliņu nožogojumā stāvēja šūpuļkrēsls, taču neviens neatcerējās redzējis to izdzenam kādreiz ārpusē; bet jaukos rītos treliņi tika izdekorēti alvas krūzītēm, sakarot katra spraišļa galā pa vienai (pavisam to bija četrdesmit astoņi, kā mis Toksa ne vienreiz vien bija pārskatījusi).

Bez mis Toksas nameļa Princeses laukumā atradās vēl viens privātnams, un kur tad vēl milzīgi lielie vārti ar milzīgi lieliem, lauvu galvām izrotātiem klabekļiem.

Šie vārti nekad netika virāti, un, pēc |aužu domām, tie bija pamesta iebrauktuve nezin kam piederošā zirgu staļļu sētā. Patiešām Princeses laukumā gaisā bija jūtamas vēsmas no staļļiem; bet no mis Toksas guļamistabas (tā atradās mājas aizmugurē) pavērās skats tieši uz šo staļļu sētu, kur zirgu puiši, lai kādu darbu darīdami, allaž bija jautri un trokšņaini un kur gar ēku sienām aizvien plivinājās kučieru, viņu sievu un bērnu paši ikdienišķākie, intīmākie apģērba gabali — izkārti kā Makbeta karogi uz pils vaļņiem.*

Tanī otrā privātmājā, kuru nomāja atvaļināts nama pārzinis, kas apprecējis kādu saimniecības vadītāju, bija izdots mēbelēts dzīvoklis vientuļam džentlmenim — vecpuisim, tiešāk izsakoties, — kādam majoram ar kokainu, zilu seju un briesmīgi izvalbītām acīm, kurā mis Toksa saskatīja, kā viņa pati izteicās, «kaut ko nu tiešām militāru» un ar kuru šad tad apmainījās laikrakstiem un pamfletiem vai citiem šāda veida platoniskiem uzmanības veltījumiem, starpnieka lomu uzticot majora melnīgsnējam sulainim, kuru mis Toksai labpatika iedēvēt par «iezemieti» nesaistot šo nosaukumu ne ar kādu ģeogrāfisku priekšstatu.

Varbūt nekad vēl nebija redzēts mazāks priekšnamiņš un šaurākas kāpnes kā mis Toksas priekšnamiņš un kāpnes. Varbūt, ņemot visu kopā, no pamatiem līdz jumta korei, tas bija pats neērtākais namelis visā Anglijā un pats neizskatīgākais, bet toties, kā mis Toksa mēdza teikt, kas par apkārtni! Ziemu tur dienas gaismu gandrīz nemaz neredzēja, sauli arī paša labākajā laikā ne, un gaisu labāk nemaz nepieminēt, tāpat ielu satiksmi. Un tomēr mis Toksa teica: bet padomājiet — kas par apkārtni! To pašu teica arī zilvaidzis majors, kam acis sprāga no pieres ārā, jo arī viņš lepojās ar Princeses laukumu un savā klubā, kad vien radās izdevība, viņš novirzīja sarunas uz kaut ko, kas saistījās ar dižajiem ļaudīm no lielās ielas aiz stūra, lai ar gandarījumu varētu iemest starpā, ka tie — viņa kaimiņi.

Nekošā mājele, kurā mitinājās mis Toksa, bija viņas īpašums, mantots no medaljonā ieslēgtas blāvās acs īpašnieka, kas mirdams to viņai novēlējis; viņa miniatūrģīmetne ar puderētu galvu un bizīti stāvēja viesistabā uz kamīna dzegas, simetriski novietota iepretī tējkannas paliktnim. Istablietu lielākā daļa bija vēl no pūderētās galvas un bizītes laikmeta, starp citu, arī šķīvju sildītājs, kas, tikko vairs kopā turēdamies uz savām četrām līkajām, izļodzītajām kājelēm, mūžīgi aizsprostoja kādam ceļu, un galīgi sagrabējis klavihords, kura meistara vārdu apmirdzēja koši uzgleznots puķuzirnīšu vainags.

Lai gan majors Begstoks bija sasniedzis, kā daiļliteratūrā mēdz izteikties, dzīves kulminācijas punktu un kāpa lejup tāds gandrīz bez balss, stīviem žokļiem, garām, noļukušām ziloņa ausīm un tādām acīm un sejas krāsu, kas liecināja par mākslīgu kairinātāju lietošanu, kā tas jau aizrādīts, — viņš bija lepns savā garā, ka spējis saistīt mis Toksas uzmanību, un priecēja savu godkāri, iztēlodamies, ka šī mis Toksa ir lieliska sieviete un turklāt metusi aci uz viņu. Aplinkus mājienus par to viņš dažkārt izmeta arī klubā, savos vieglajos jociņos, kuru mūžīgais temats bija vecais Džo Begstoks, vecais Džojs Begstoks, vecais Dž. Begstoks, vecais Džošs Begstoks un tā tālāk, jo majora gaišā humora balsts un satvars bija visfamiliārākā apiešanās pašam ar savu vārdu.

—      Džojs B., ser, — majors mēdza dižoties, cēli pavicinādams savu spieķi, — sver duci tādu kā jūs. Bijis jūsu vidū vairāk šādu vīru no Begstoku sugas, ser, jūs būtu tikai cēlušies. Vecajam Džo, ser, nenāktos tāli meklēties pēc sievas — pat tagad vēl, ja tik šim prāts nestos meklēties; bet viņam ir krama sirds, ser, šim Džo, viņš ir nelokāms un ve-elnišķi slīpēts!

Pēc šādas deklarācijas tad bija dzirdama gārdzoša šņākoņa, majora zilā seja kļuva zili sarkana un acis vai no pieres sprāga ārā.

Lai cik cildenas slavas dziesmas sev dziedāja, majors tomēr bija egoists. Jāšaubās, vai vispār kādam varēja būt vēl egoistiskāka sirds — pareizāk varbūt būtu teikt — vēders, ja ņem vērā, ka tas viņam nenoliedzami bija pirmā vietā. Viņam prātā neienāca, ka varētu kāds viņu arī neievērot vai ignorēt, un pilnīgi neaptverama doma viņa saprātam bija, ka viņu varētu neievērot vai ignorēt mis Toksa.

Un tomēr, kā izrādījās, mis Toksa aizmirsa viņu — pamazām vien aizmirsa. Viņa sāka aizmirst majoru drīz pēc tam, kad bija atklājusi Tūdlu ģimeni. Arvien biežāk aizmirsa, tuvojoties kristībām. Pēc tam jau viņa to aizmirsa ar tādu ātrumu, kā pieaug kapitāla augļu augļi. Kaut kas vai kāds acīmredzot bija stājies viņa vietā un tagad saistīja šīs lēdijas uzmanību.

—      Labrīt, cienītā, — majors sveicināja, saticis mis Toksu Princeses laukumā dažas nedēļas pēc iepriekšējā nodaļā minētajām pārmaiņām.

—     Labrīt, ser, — mis Toksa atbildēja ļoti vēsi.

—      Džo Begstokam, cienītā, — ar parasto galantumu majors teica, — nu jau kur tas laiks nav bijis lemts prieks pamest uz jūsu logu godbijīgu sveicienu. Pret Džo izturējušies pārāk bargi. Viņa saule ir paslēpusies aiz mākoņa.

Mis Toksa nolieca galvu, bet vēsā vienaldzībā, patiešām.

—     Džo spīdeklis varbūt bija izbraucis no pilsētas, cienītā? — majors painteresējās.

—     Es? Izbraukusi? O, nē! Nekur es nebiju izbraukusi, —* mis Toksa atteica. — Pēdējā laikā esmu ļoti aizņemta. Gandrīz visu savu laiku es ziedoju kādiem ļoti tuviem draugiem. Tagad pat, atvainojiet, es nevaru ilgāk uzkavēties. Sveiki, ser!

Majors, zilāks no vaiga kā jebkad, murminādams un rūkdams kaut ko ne visai glaimojošu, noskatījās, kā apburošā gaitā cēla un iznesīga mis Toksa aizsoļoja, pamezdama Princeses laukumu.

—      Sasodīts, ser, — majors teica, ripinādams savas vēža ačeles visapkārt Princeses laukumam un uzrunādams tā aromātisko gaisu, — pirms sešiem mēnešiem šī sieviete vēl mīlēja to zemi, pa kuru staigā Džošs Begstoks. Ko tas gan varētu nozīmēt?

Padomājis mazliet, majors nosprieda, ka tas nozīmē vīriešu ķeršanu, ka tas nozīmē intrigu un cilpas, ka mis Toksa izliek lamatas. «Bet Džo jūs, cienītā, nenoķersit,» majors teica. «Viņš ir nelokāms, cienītā, nelokāms ir šis Dž. B. Nelokāms un ve-einišķi slīpēts!» Todien līdz pat vakaram viņš varēja smīknēt un grudzināt par šo atklājumu.

Un tomēr, kad bija pagājusi šī diena un vēl daudzas dienas, likās, ka mis Toksa joprojām neveltī majoram ne mazākās uzmanības un vispār par viņu nemaz neiedomājas. Bija taču laiks, kad viņa šad un tad paskatījās pa kādu no saviem mazajiem, tumšajiem lodziņiem un sarkdama atņēma majora sveicienu, bet tagad viņa vairs nekad nesagādāja majoram šo prieku un nelikās zinis, vai viņš skalās pāri ielai vai neskatās. Bija notikušas arī citas pārvērtības. Majors, paslēpies pats savas istabas pakrēslī, bija novērojis, ka mis Toksas māja pēdējā laikā sākusi tā kā vairāk uzposties; ka vecajam kanārijputniņam uzradies jauns būris ar apzeltītām stieplēm; ka galdi un kamīns izrotāti dažnedažādiem no krāsainas papes un papīra izgrieztiem ornamentiem; ka logos pēkšņi sakuplojuši zaļi augi; ka mis Toksa pa reizei vingrinās pie klavihorda, kura puķuzirnīšu vainags vienmēr tika dižmanīgi izstādīts, un to savukārt kronēja nošu burtnīca ar Kopenhāgenas valsi un Putnu valsi, kurus mis Toksa pati ar savu roku bija tur ierakstījusi.

Lai nu vēl cits viss, bet galvenais, — mis Toksa jau labi sen kā ģērbās ar neparastu rūpību un eleganci pa pusei sērās. Bet tieši tas majoram palīdzēja tikt pie skaidrības: viņš nolēma savā prātā, ka mis Toksa ir saņēmusi nelielu mantojumu un varen salepojusies.

Bet notika, ka tūlīt olrā dienā pēc tam, kad ar šādu atrisinājumu bija nomierinājis prātu, majors, sēdēdams pie brokastu galda, ieraudzīja mis Toksas mazajā viesistabā tik satricinošu un brīnumainu parādību, ka labu brīdi palika kā pieaudzis pie krēsla; tad metās uz olru istabu un, atgriezies ar teātra binokli, vēl dažas minūtes apskatīja šo parādību.

—     Tas ir zīdainis, ser, — majors sacīja, sabīdīdams binokli, — deru uz piecdesmittūkstoš mārciņām!

Majors to nevarēja aizmirst. Viņš neko citu vairs nespēja darīt kā vienīgi svilpot un urbīgi blenzt, tā ka acis, kādas tās bija pirms tam, salīdzinājumā ar pašreizējām būtu nācies atzīt par iekritušām, dziļi pierē iegrimušām. Dienu pēc dienas divi, trīs, četras reizes nedēļā šis zīdainis tur atkal parādījās. Majors joprojām valbīja acis un svilpoja. Tā nu tas noticis — viņš bija palicis viens Princeses laukumā. Mis Toksai vairs prātā nenāca interesēties, ko viņš dara. Viņš varēja melns kļūt zila vietā, viņai par to nebūtu ne silti, ne salti.

Neatlaidību, ar kādu viņa traucās projām no Princeses laukuma, lai atvestu šo zīdaini ar viņa aukli pie sevis, pavadīja tos atkal atpakaļ un nemitīgi turēja modru aci pār tiem, neatlaidību, ar kādu viņa pati auklēja mazuli, baroja to, rotaļājās ar to un stindzināja tā jaunās asinis *, muzicēdama uz klavihorda, — varēja tiešām apbrīnot. Ap to pašu laiku apmēram viņu bija pārņēmusi tieksme allaž vien aplūkot kādu rokassprādzi, tieksme raudzīties mēnesī, ko stundām ilgi neapnika vērot no sava kambarīša loga. Bet, lai nu viņas acis kavējās vienalga pie kā — saules, mēness, zvaigznēm vai rokassprādzes, uz majoru tās nepavērās. Un majors svilpoja, valbīja acis, brīnījās, šaudījās kā apsvilis pa savu istabu un netika ne pie kādas skaidrības.

—     Jūs pilnīgi iekarosit mana brāļa Pola sirdi, es runāju skaidru patiesību, dārgā, — misis Cika kādu dienu ieminējās.

Mis Tqksa nobāla.

— Ar katru dienu viņš sāk vairāk līdzināties Polam, — misis Cika teica.

Atbildes vietā mis Toksa paņēma mazo Polu klēpī un ar saviem glāstiem saburnīja un saspieda pavisam plakanu kruzuļoto lenšu pušķīti pie viņa cepurītes.

—      Bet ar māti, — mis Toksa sacīja, — ko man nācies iepazīt tikai pēc jūsu nostāstiem, — vai kāda maza līdzība viņam ir arī ar māti?

—     Bet nu nekādas, — Luiza atteica.

—     Viņa bija . . . viņa bija skaista, man liekas? — mis Toksa nedroši ieminējās.

—      Kā to teikt, — misis Cika atbildēja, brīdi objektīvi apsvērusi, — nabaga mīļā Fannija bija interesanta. Neapšaubāmi interesanta. Bet viņai trūka tā diženuma, tās cēlās iznesības, kas it kā nedrīkstētu trūkt mana brāļa sievai; trūka viņai arī enerģijas un gribas spēka, kādu no sievas varētu prasīt šāds vīrs.

Mis Toksa dziļi nopūtās.

—     Bet viņa bija pievilcīga, — misis Cika sacīja,

—     ļoti, ļoti pievilcīga. Un kur labsirdīga, mīļā, cik labsirdīga bija nabaga Fannija!

—     Eņģelīt, tu! — mis Toksa jūsmīgi uzrunāja mazo Polu. — Tu sava papa mazais portretiņš!

Ja majors zinājis, cik daudz cerību un sapņu, cik daudz plānu un aprēķinu tika likts uz šī bērna galvu; ja varējis redzēt tos visus nekārtīgā jūklī lidināmies ap mazā Pola kruzuļaino cepurīti, kuram par to nebija ne jausmiņas, tad viņš patiešām būtu varējis acis ieplest. Tad viņš šai jūklī būtu pamanījis arī dažus mis Toksas godkāres puteklīšus un stariņus; tad varbūt viņš būtu atskārtis, kādas kautras cerības mis Toksa liek uz Dombija firmu.

Ja mazulis pats varējis pamosties naktī un ieraudzīt ēnojamies ap sava šūpuļa aizkariem visu to fantastisko cerību blāvus atspulgus, kādas citi savos sapņos lika uz viņu, viņš būtu sabijies — un ne bez iemesla. Bet viņš saldi gulēja un nekā nejauda ne par mis Toksas jaukajiem nodomiem, ne par majora neizpratni, ne par savas māsas agrajām skumjām, ne tēva nesatricināmajām vīzijām, nejauda, ka zemes virsū kaut kur atrodas kāds Dombijs vai Dēls.

8.NODAĻA POLA TURPMĀKĀ ATTĪSTĪBA UN RAKSTURS

Laika — tā sacīt, otra majora, — modro, vērīgo acu uzraudzībā Pola snauda pamazām pārvērtās. Arvien vairāk un vairāk gaismas ielauzās tajā, arvien skaidrāki sapņi traucēja to; arvien vairāk saradās priekšmetu un iespaidu, kas nedeva viņa prātam miera; un tā pamazām viņš izkūņojās no autiņiem un iesoļoja bērnībā, sāka runāt, staigāt, par daudz ko interesēties — izvērtās Dombijā.

Pēc Ričardses grēkā krišanas un izraidīšanas bērnistaba, varētu sacīt, lika nodola komisijas pārziņā, kā tas dažkārt notiek arī ar sabiedriskām iestādēm, ja nevar atrast atsevišķu Atlantu, kas visu to tur savos plecos. Komisijas locekles, protams, bija misis Cika ar mis Toksu, kuras nodevās savam pienākumam ar tik pārsteidzošu aizrautību, ka majors Begstoks katru dienu no jauna pārliecinājās par savu krišanu nežēlastībā, bet misters Čiks, nejuzdams vairs mājas uzraudzības, metās jautrā sabiedrībā, pusdienas ēda klubos un kafejnīcās, trijos gadījumos noteikti oda pēc tabakas un uz teātri gāja viens pats, vārdu sakot, atkratījās, kā misis Čika kādreiz pārmeta viņam, no visām sabiedriskām saistībām un morāliem pienākumiem.

Lai arī pirmajos dzīvības mēnešos mazais Pols modināja lielas cerības, tomēr visa lielā uzmanība un

rūpība nespēja panākt, lai viņš izaugtu par veselīgu, ņipru zēnu. Trausls veselībā jau varbūt no dzimšanas, viņš, palicis bez zīdītājas, sāka vārgt un nīkt, un ilgu laiku tā vien likās, ka viņš gaida tikai izdevību, lai izslīdētu kopējām no rokām un dotos meklēt savu pazudušo māti. Ticis pāri šai bīstamajai vietai savā sacīkšu skrējienā pretī briedumam, viņš tomēr vēl sadūrās ar grūtībām, daudz moku viņam vēl sagādāja turpmākie šķēršļi dzīves skrejceļā. Katrs zobs viņam bija bīstama barjera un katra pūtīte masalās — akmens valnis. Katra garā klepus lēkme viņu nolika gultā, tad nāca ar joni citpakaļ citai visādas vieglākas kaites, neļaudamas nemaz aLlabt un tikt uz kājām. Pat cūciņa — ja tai bija sakars ar bērnu slimību, kurai aizdevusi savu vārdu, — plosīja viņu kā nezin kāds meža zvērs, bet vēja bakas izrādījās postošākas par orkānu.

Varbūt aukstums Pola kristībās bija bargi ķēris kādu jutīgu vietu viņa organismā, kas nespēja atžirgt viņa tēva stindzinošajā pavēnī; lai nu kā, bet kopš šīs dienas sākās viņa likstas. Misis Vikema cik reižu novaidējās, šī neesot vēl redzējusi, kur kādam mazulim klājies tik grūti.

Misis Vikema bija viesmīļa sieva — kas būtībā bija tikpat daudz kā būt kaut kura vīra atraitnei —, kuras lūgumu pieņemt viņu darbā mistera Dombija namā apsvēra viņai labvēlīgi, jo bija nešaubīgi pārliecināti, ka viņai nebūs pielūdzēju un arī viņa ne pēc viena netvīks; un tātad pēc pāris dienām, kad mazais Pols bija tik pēkšņi atšķirts no krūts, viņu pieņēma tam par aukli. Misis Vikema bija lēnas dabas sieviete bālganu seju, vienmēr uzrauktām uzacīm, vienmēr nokārtu galvu; vienmēr gatava sevi pažēlot vai būt žēlojama, vai kādu citu pažēlot; daba viņu bija apveltījusi ar apbrīnojamu tieksmi redzēt itin visu vistumšākās, visdrūmākās krāsās, minēt salīdzinājumam un pierādījumam visšausmīgākos precedentus un gūt vislielāko apmierinājumu šī sava talanta vingrināšanā.

Gandrīz lieki piebilst, ka ne mazākais mājiens par šo īpašību nenokļuva varenā mistera Dombija bagātajā zināšanu krājumā. Būtu jau tīrais brīnums, ja tas noticis, kad mājās ne viens — pat ne misis Cika vai mis

Toksa — neuzdrošinājās viņam pat ar pušplēstu vārdiņu ieminēties, ka varētu būt jel mazākais iemesls kaut kādām bažām par mazo Polu. Viņš bija nodomājis savā prātā, ka bērnībā jāizguļ sava zināma tiesa vieglāku slimību, ka tas citādi nemaz nevar būt, un, jo ātrāk tas notiek, jo labāk. Ja viņš būtu varējis atpirkties vai atrast kādu vietnieku, kā dažkārt atrod nelaimīgam zemessargu lo^cs izvilcējam, viņš labprāt to būtu darījis un maksājis, ko prasa. Bet, tā kā tas nebija iespējams, viņš tikai pabrīnījās dažbrīd savā augstmanībā, ko Daba ar to īsti grib parādīt, un atrada mierinājumu apcerē, ka vienam jūdžu stabam atkal laimīgi paiets garām un par šo gabalu jau tikts tuvāk ceļojuma mērķim. Jo nepacietība tagad pārspēja visas viņa jūtas, un, augot Polam lielākam, auga arī nepacietība. Ar nepacietību gaidīja viņš brīdi, kad sapnis par viņu abu apvienoto varenību ar triumfu piepildīsies.

Daži filozofi apgalvo, ka mūsu karstāko mīlas un pieķērības jūtu pamatā esot egoisms. Ka misteram Dombijam dēls jau no sākuma galvenokārt nozīmēja daļu viņa paša varenības vai (kas ir tikpat daudz) Dombija un Dēla varenības, tas bija tik skaidri nomanāms, ka bez grūtībām varēja atsegt visdziļākos pamatus, uz kā balstījās viņa mīlestība un pieķērība dēlam — tāpat kā daža laba skaista, par slavenu atzīta celtne. Viņš tomēr mīlēja dēlu ar visu mīlas spēku, cik viņā bija. Ja viņa ledainajā sirdī bija kāds stūrītis silts, tajā mitinājās viņa dēls; ja tās cietajā virsmā varēja iespiesties kāds tēls, tad tas bija dēla tēls; gan ne zīdaiņa, ne zēna tēls, bet pieauguša vīra — firmas «Dēla» tēls. Tāpēc viņš dega nepacietībā pietuvināt nākotni un steigā aiztraukties pāri zēna dzīves pārējiem etapiem. Tāpēc arī tie viņam maz rūpēja — vai pat nemaz, — kaut arī viņš mīlēja dēlu, viņam šķita, ka zēns dzīvo apburtu dzīvi un tam jākļūst par to vīru, ar kuru viņš domās pastāvīgi ir kopā un kuram kaļ plānus — kā jau īstenībā esošai personai.

Polam daudz vairs netrūka no pieci gadi. Viņš bija jauks, ņiprs puišelis, gan tādu pabālu, skumīgi domīgu sejiņu, kas deva iemeslu misis Vikemai itin bieži zīmīgi pašūpot galvu un gari un dziļi nopūsties. Viņa temperaments modināja paļāvīgu ticību, ka vēlākajā dzīvē viņš būs vīrs ar valdonīgu raksturu; pats viņš jau tagad apjauda savas personas svarīgumu un likumīgās tiesības visu un visus verdziski pakļaut sev pēc sirds patikas. Brīžiem viņš tiešām varēja būt kā jau bērns, jautrs un bezbēdīgs, — ka ne ēnas no domīguma un nospiestības, bet citubrīd viņam uznāca dīvaina patika kā vecam vīram pasēdēt savā mazajā alpūtas krēsliņā un nogremdēties domās; tad viņš atgādināja (arī valodā) kādu no tām baismajām pasaku būtnēm, kas, simt piecdesmit vai divi simti gadu vecas, fantastiskā kārtā parādās apmainīto bērnu izskatā. Parasti šāda nebērnišķīga oma viņam uznāca augšā, bērnistabā, taču reizēm viņš sadrūma pēkšņi un negaidot, izsaukdamies, ka jūtas noguris, — pat tajos brīžos, kad abi ar Florensi jautri rotaļājās vai ar mis Toksu spēlēja zirgu un braucēju. Bet nekad viņš neiegrima tādā melanholijā kā pēc pusdienām, kad viņa krēsliņš bija nonests lejā un zēns sēdēja ar Lēvu kabinetā pie kamīna. Tas bija šai brīdī dīvainākais pāris, kādu jebkad kamīna liesmas apgaismojušas. Misters Dombijs, tik taisns un svinīgs, raugās ugunī; viņa mazā kopija vecum vecu sejiņu koncentrētā uzmanībā kā prātnieks gremdē acis sarkanajās tālēs. Misters' Dombijs apcer komplicētus plānus un projektus pasaules mērogā; mazajai kopijai galvā sazin kādas gaisīgas fantāzijas, neizveidotas domas, murgaini prātojumi. Misters Dombijs ir stings no stērķeles un augstmanības; mazā kopija — no iedzimtības un neapzinīgas atdarināšanas. Abi tik līdzīgi viens otram un tomēr tik ārkārtīgi atšķirīgi.

Kādreiz, kad viņi tā ilgu laiku bija nosēdējuši pilnīgā klusēšanā un misters Dombijs tikai tādēļ zināja bērnu esam nomodā, ka, laiku pa laikam pavērdamies uz to, bija redzējis liesmu dimantiņus zaigojam tā acīs, mazais Pols pārtrauca klusumu, ievaicādamies:

—     Papa, — kas ir nauda?

Pēkšņajam jautājumam bija tik tiešs sakars ar mistera Dombija pašreizējām pārdomām, ka tas galīgi apmulsināja misteru Dombiju.

—     Kas ir nauda, Pol? — viņš pārjautāja. — Nauda?

—           Jā, — bērns teica, uzlikdams rokas uz sava mazā krēsliņa atbalstņiem un savu veco sejiņu pavērsdams pret misteru Dombiju. — Kas ir nauda?

Misters Dombijs bija grūtā stāvokli. Viņam būtu bijis viegli dot dažus paskaidrojumus, kas ietvertu tādus terminus kā apgrozības līdzeklis, valūta, valūtas devalvācija, vekseji, vērtspapīri, zelta nodrošinājums, valūtas kurss, dārgmetālu tirgus cena un tā tālāk, bet, paskatīdamies lejup uz mazo krēsliņu un redzēdams, cik tas zemu un tālu no viņa, viņš atbildēja:

—     Zelts, sudrabs un kapars. Ginejas, šiliņi, puspensi. Tu zini, kas tie ir?

—      O, jā, es zinu, kas tie ir, — Pols atteica. — Bet es nedomāju to, papa. Es gribēju zināt — kas tā nauda pati ir?

Ak mūžs, cik veca bija viņam sejiņa, kad viņš atkal pavērās augšup uz tēvu!

—      Kas nauda pati ir? — misters Dombijs atkārtoja, atstumdamies mazliet nostāk ar savu krēslu, lai labāk varētu nopētīt iedomīgo knisli, kas uzdevis tādu jautājumu.

—      Es.domāju, papa, — ko tā var izdarīt? — Pols teica, sakrustodams rokas pār krūtīm (īsās roķeles tik tikko sniedzās tām pāri) un raudzīdamies te ugunī, te uz tēvu, te ugunī, te atkal uz tēvu.

Misters Dombijs pastūma krēslu atpakaļ vecajā vietā un noglaudīja zēnam galvu.

—      Drīz vien tu to sapratīsi labāk, manu lielo puisi, — viņš sacīja. — Nauda var izdarīt visu ko. — To teikdams, viņš saņēma zēna rociņu savējā un papliķēja to ar savu otru roku.

Bet Pols, cik ātri varēdams, atbrīvoja savējo un, viegli bružādams to pa krēsla elkoņa balstu — it kā delnā viņam atradies prāts un viņš nu paņēmies to uzasināt, — un atkal raudzīdamies ugunī, — it kā uguns bijusi viņa padomdevēja un priekšā pateicēja, — pēc brītiņa atkārtoja:

—     Visu ko, papa?

—     Jā, visu ko. Gandrīz, — misters Dombijs atbildēja.

—      Visu ko nozīmē itin visu, jā, papa? — dēls vaicāja, neievērojis vai varbūt nesapratis piemetinājumu.

—     Tas ir viens un tas pats, jā, — misters Dombijs sacīja.

—     Kāpēc nauda nepaglāba manu mammu? — bērns iebilda. — Tā ir nežēlīga, ko?

—     Nežēlīga? — misters Dombijs atvaicāja, sakārtodams savu kaklautu un it kā īgņādamies par tādu iedomu. — Nē. Kas labs, tas nevar būt nežēlīgs.

—     Ja tā ir laba un visu ko var izdarīt, — mazais vīrelis domīgi prātoja, atkal vērdamies ugunī, — es nesaprotu, kāpēc tad tā nepaglāba manu mammu.

Šis jautājums nebija domāts tēvam. Varbūt viņš ar bērna gaišredzību bija nomanījis, ka tēvu jautājums jau samulsinājis. Viņš balsī atkārtoja domu, it kā tā nebūtu radusies pēkšņi, bet sen jau tirdījusi viņa prātu, un, zodu plaukstā atbalstījis, sēdēja, joprojām prātodams un raudzīdamies ugunī, vai neradīs tur paskaidrojumu.

Misters Dombijs, atguvies no pārsteiguma, lai neteiktu — satraukuma (jo šī bija pirmā reize, kur bērns viņam ieminējās par savu māti, lai gan tas gluži tāpat kā šovakar bija sēdējis pie viņa vakaru pēc vakara), lūkoja ieskaidrot dēlam, ka nauda, kaut arī tai milzīga vara un tā vienmēr un visos gadījumos ir respektējama, nespēj tomēr cilvēku pasargāt no nāves, kad tam pienācis laiks mjrt; ka diemžēl jāmirst mums visiem, arī te, Sitijā, lai cik liela būtu mūsu bagātība, bet ka nauda tomēr ir tā, kas lieķ visiem sajust pret mums cieņu, godbijību un respektu, parādīt mums uzmanību un apbrīnot mūs, tā padara mūs slavenus un varenus visu ļaužu acīs; ka tā diezgan bieži var krietni paildzināt mūsu dzīvi; ka nauda, piemēram, nodrošināja viņa mammai mistera Pilkinsa pakalpojumus, kurus izmanto arī viņš pats, Pols, tāpat slavenā doktora Pārķēra Pepsa palīdzību, kura Pols vēl nepazīst; ka nauda izdara visu, kas vien ir izdarāms. Ar šīm un līdzīgām gudrībām mis-« ters Dombijs ņēmās apgaismot mazā Pola prātu; zēns klausījās uzmanīgi un, likās, lielāko daļu no dzirdētā arī saprata.

—      Nauda tad arī nevar mani padarīt stipru un veselu, papa, ko? — Pols pēc laba brīža ievaicājās, berzēdams savas mazās rociņas.

—     Bet tu taču esi stiprs un vesels, — misters Dombijs atbildēja. — Tu domā, neesi?

Ak, šo vecīša seju, kas atkal bija pavērsta uz augšu, savilkta pa pusei skumīgos, pa pusei šķelmīgos vaibstos!

—     Cik jau parasti stipri un dūšīgi šādi mazi vīri ir, tāds tu arī esi, vai ne? — misters Dombijs teica.

—      Florense ir vecāka par mani, bet es neesmu tik stiprs un dūšīgs kā viņa, es zinu, — bērns teica, — un man liekas, ka Florense, kad bija tik maza kā es, varēja daudz ilgāk spēlēties bez atpūšanās. Es reizēm tik stipri piekūstu, — mazais Pols sacīja, sildīdams rokas un raudzīdamies caur kamīna režģiem, it kā aiz tiem notiktu spokaina marionešu izrāde, — un man tā sāp kauli (Vikema saka, tie esot kauli), ka es nezinu, ko iesākt.

—     Nu, tas tikai vakaros, — misters Dombijs sacīja, piebīdīdams savu krēslu tuvāk dēlam un viegliņām uzlikdams roku viņam uz pleca, — vakaros bērniem jābūt nogurušiem, tad tiem labi nāk miegs.

—            Ai, nē, tas nav vakaros, papa, — bērns attrauca,

—    tas ir dienā; es tad nogulstos Florensei klēpī, un viņa man padzied. Naktī man sapnī rādās tādas jo-o-cīgas lietas!

Viņš sāka atkal sildīt rokas un domāt par tām jocīgajām lietām — kā tāds vecs vīriņš vai mazs rūķītis.

Misters Dombijs bija tik pārsteigts, tik satraukts un tik ļoti samulsis, ka neatmanīja vairs, kā sarunu turpināt; viņš sēdēja klusēdams un noņēmies vēroja savu dēlu kamīna apgaismojumā, bet roka — kā uzlikta, tā arī palika uz zēna pleca, it kā to turētu kāds magnētisks pievilkšanas spēks. Vienu brīdi viņš pastiepa otru roku un pacēla uz mirkli zēna domīgo sejiņu pretī savējai. Bet, tiklīdz viņš to palaida vaļā, tā atkal pievērsās kamīnam un vairs neatrāvās no šaudīgajām liesmiņām, līdz kamēr nāca aukle aicināt uz guļu.

—     Es gribu, lai Florense nāk man pakaļ, — Pols sacīja.

—     Un negribat nākt ar savu nabaga auklīti Vikemu, māster Pol? — ar lielu patosu vaicāja viņa kopēja.

—      Nē, negribu, — Pols atteica, ērti atzvildams savā krēslā kā daždien mājas valdnieks;

Novēlēdama dieva svētību bērna nevainībai, misis Vikema izgāja, un pēc maza brītiņa viņas vietā ienāca Florense. Bērns tūdaļ priecīgs un rosīgs pietrūkās kājās un, novēlēdams tēvam labunakti, rādīja tik gaišu, tik jaunu, tik bērnišķi jauku sejiņu, ka misters Dombijs, gan nopriecājies par šo pārvērtību, kļuva tomēr gaužām nemierīgs.

Kad abi bērni bija izgājuši no istabas, viņš šķitās dzirdam klusu, maigu melodiju; un, atceroties Pola vārdus, ka māsa tam dziedot, viņam uznāca vēlēšanās atvērt durvis, paklausīties un pavērot tos! Florense smagi kāpa pa lielajām, platajām kāpnēm ar brālīti klēpī. Zēns galviņu bija uzlicis māsai uz pleca un vienu roku tā nevīžīgi apsviedis tai ap kaklu. Tā viņi lēnītiņām kumurojās augšup; Florense visu laiku dziedāja, un Pols pa reizei, klusi iedungodamies, piebalsoja.

Misters Dombijs pavadīja tos acīm, līdz tie sasniedza kāpņu augšējo laukumiņu — ne jau bez apstāšanās un atpūšanās — un pazuda no redzes loka; vēl pēc tam viņš stāvēja turpat un raudzījās augšup, līdz bālie mēnesstari, ieplūzdami caur nespodro jumta logu, iedzina viņu beidzot istabā.

Misis Čika . ar mis Toksu nākamajā dienā bija aicinātas pusdienlaikā uz apspriedi; kad galds bija novākts, misters Dombijs atklāja sēdi, prasīdams, lai viņam ziņo, nemēģinot neko mīkstināt, ne slēpt, kā īsti ir ar Pola veselību un ko par viņu saka misters Pilkinss.

—     Jo bērns nav tik spēcīgs, — misters Dombijs piebilda, — kādu es vēlētos viņu redzēt.

—     Tev apbrīnojamas novērošanas spējas, mīļo Pol, — misis Čika teica, — tu uzreiz uztver vārīgo punktu. Mūsu dārgumiņš nav gluži tik spēcīgs, kādu mēs vēlētos to redzēt. Patiesību sakot, prātā viņš ir par daudz pieņēmies. Garīgā būtne viņam daudz par lielu savam ietvaram. Bija jums dzirdēt, kā viņš runā, šis jaukais, bērns! — misis Čika stāstīja, galvu grozīdama. — Neviens to nevar iedomāties. Tie viņa izteicieni, Lukrēcij, vēl vakar, par bērēm pārspriežot! …

—     Acīmredzot, — misters Dombijs, īgnuma pārņemts, viņu pārtrauca, — tur augšā dažas personas pārspriež bērnam nepiedienīgus tematus. Vakarvakarā viņš

ar mani sāka runāt par saviem … saviem «kauliem», — misters Dombijs sašutumā akcentēja šo vārdu. — Kāda kuram, es gribētu zināt, daļa gar… gar mana dēla kauliem. Nav taču viņš dzīvs skelets, manuprāt.

—     Ne uz to pusi, — misis Cika piebilda ar neaprakstāmu izteiksmi.

—     Nu tāpēc, — brālis atteica. — Un tad — bērēsi Kas ar maziem bērniem runā par bērēm! Mēs taču neesam ne zārcinieki, ne sērotāji no apbedīšanas biroja, ne kaprači, es domāju.

—     Ne uz to pusi, — misis Čika iestarpināja ar to pašu neizdibināmo izteiksmi kā iepriekš.

—      Bet saki tad — kas viņam sapūš tādas lietas galvā? — misters Dombijs vaicāja. — Patiesi, mani tas vakar taisni sabiedēja un satrieca. Kas viņam sastāsta tādas lietas, Luiza?

—      Mīļo Pol, — misis Čika, mirkli padomājusi, atteica, — nav nozīmes to izmeklēt. Es nedomāju, teikšu tev atklāti, ka misis Vikema būtu sevišķi jautras dabas sieviete vai, teiksim, tāda, ko varētu dēvēt par …

—     Momusa meitu *, — mis Toksa pačukstēja priekšā.

—      Gluži pareizi, — misis Čika sacīja, — taču viņa ir bezgala rūpīga un izdarīga un nepavisam nav iedomīga un iecirtīga; patiešām, neesmu paklausīgāku sievieti redzējusi. Ja mīļais bērns, — misis Čika turpināja tādā tonī, it kā viņa rezumētu jau iepriekš pārspriesto un atzīto, kaut patiesībā runāja par to pirmo reizi, — ir mazliet novājējis pēc pēdējās niknās slimības un nav tik stiprs veselībā, kā mums būtu paticies; ja viņa organismā pagaidām vēl jūtams vārgums un ja pat uznāk brīži, kad viņam neklausa …

Misis Čika baidījās teikt «lieli», atcerēdamās, ar kādu nepatiku misters Dombijs nupat bija pieminējis kaulus, un tāpēc gaidīja atkal glābiņu no mis Toksas, kas, uzticīga savam pienākumam, uz labu laimi izgrūda: «locekļi».

—     Locekļi! — misters Dombijs atkārtoja.

—     Man liekas, ārsta kungs minēja šorīt kājas, mīļā Luiza, vai ne? — mis Toksa atgādināja.

—      Protams, jā, mana dārgā, — strupi, ar manāmu nepatiku attrauca misis Cika. — Kāpēc vēl jautāt? Jūs taču pati dzirdējāt. Es saku, ja mūsu mīļajam Polam arī dažbrīd kājas neklausa, ka šāda nelaime uzbrūk daudziem bērniem viņa vecumā un tā nav novēršama pat ar visrūpīgāko kopšanu un piesardzību. Jo ātrāk tu to saproti un atzīsti, mīļo Pol, jo labāk.

—      To gan tev nāktos zināt, Luiza, — misters Dombijs aizrādīja, — ka man prātā nenāk apšaubīt tavu gluži saprotamo pieķērību bērnam, tavu gluži saprotamo rūpību un gādību par manas firmas nākamo galvu. Misters Pilkinss, domājams, izmeklēja šorīt Polu? — misters Dombijs ievaicājās.

—      Jā, izmeklēja, — māsa atbildēja. — Mēs ar mis Toksu bijām klāt. Mēs abas ar mis Toksu vienmēr esam klāt pie izmeklēšanas. Mēs to ieskatām par nepieciešamu. Misters Pilkinss izmeklēja Polu pirms dažām dienām, — un es doktoru turu par ļoti gudru vīru. Viņš sacīja, neesot nekas nopietns; to es varu apliecināt, ja tas dod kādu apmierinājumu; bet šodien viņš ieteica jūras gaisu. Ļoti prātīgs padoms, Pol, es atzīstu.

—     Juras gaisu, — misters Dombijs atkartoja, uzlūkodams māsu.

—            Tas nedod iemesla uztraukties, — misis Cika teica.

—     Manējiem, Džordžam un Frederikam, abiem parakstīja juras gaisu, kad tie bija Pola vecumā, un man pašai to ieteikuši nez cik reižu. Es pilnīgi pievienojos tavām domām, Pol, ka tur augšā varbūt, viņam dzirdot, pieskaras tādām tēmām, gar kurām viņam nenāktos lauzīt mazo galviņu, bet es patiešām nezinu, ko tur var līdzēt, ja zēnam tik aptvērīgs prāts. Bijis viņš parasts bērns, tad no tam nekāda nelaime neceltos. Man jāsaka, es pievienojos mis Toksas domām, ka pavadīt kādu laiciņu projām no mājām, paelpot Braitonas gaisu, miesās un garā norūdīties, turklāt vēl tik saprātīgas personas uzraudzībā, kāda ir misis Pipčina, piemēram …

—      Kas tā par misis Pipčinu, Luiza? — misters Dombijs ievaicājās, satrūcies, dzirdot tik familiāri pieminam personu, par kuru viņš līdz šim nekā nav dzirdējis.

—      Misis Pipčina, mīļo Pol, — māsa paskaidroja, — ir padzīvojusi lēdija, — mis Toksa zina visu viņas dzīves stāstu, — kura kopš kāda laika ar sirdi un dvēseli nodevusies bērnu audzināšanai un kopšanai, turklāt ar teicamiem panākumiem, un kurai ir lieliski sakari. Viņas virs dabūja sirdstrieku … kā jūs teicāt, mana dārgā, kur un kā viņš dabūjis to sirdstrieku? Man aizmirsies, kādos īsti apstākļos tas noticis.

—     Sūknējot ūdeni ārā no Peru raktuvēm, — mis Toksa atbildēja.

—      Protams, ne jau tieši pašam sūknējot, — misis Čika sacīja, uzlūkodama brāli, un, patiešām, šis paskaidrojums bija vielā, jo, pēc mis Toksas vārdiem, varēja domāt, ka viņš miris ar sūkņa kloķi rokā, — bet viņam bijusi nauda ieguldīla uzņēmumā, kas bankrotējis. Manuprāt, misis Pipčinas prasme apieties ar bērniem ir taisni apbrīnojama. Tiku dzirdējusi cildinām viņu mūsu draugu sabiedrībā jau lad, kad es vēl biju … ak die's, cik liela tad? — misis Čikas skatiens aizklīda uz grāmatskapi un kavējās pie mistera Pita krūšutēla, kas atradās pēdu desmit no grīdas.

—      Varbūt man atļauts piebilst, godājamo ser, — mis Toksa ierunājas, kautri pietvīkdama, — ja nu uz mani tik noteikti atsaucas, ka tie cildinājumi, ko jūsu mīļā māsa veltī misis Pipčinai, ir tiešām pelnīti. Daudz lēdiju un džentlmeņu, kas tagad pieauguši un ieņem redzamu stāvokli sabiedrībā, var pateikties par to viņas gādībai. Pazemīgā persona, kas pašlaik ar jums runā, arī kādu laiku ir bijusi viņas audzēkne. Domāju, arī muižnieku jaunatnei nav sveša viņas iestāde.

—     Vai es pareizi saprotu, šī cienījamā matrona tātad vada kādu mācību iestādi, mis Toksa? — misters Dombijs itin laipnīgi painteresējās.

—      Ak, es tiešām nezinu, — šī lēdija atbildēja, — vai esmu pareizi izteikusies. So iestādi nekādā ziņā nevar saukt par skolu. Varbūt savu domu pareizāk izteikšu, — mis Toksa medussaldā balsī pabeidza, — ja nosaukšu to par pansionātu sevišķi izredzētiem bērniem.

—     Atlase uzņemot ir stingra un rūpīga, — misis Čika piebilda, uzmezdama ašu skatienu brālim.

—     O, ārkārtīgi, — mis Toksa apstiprināja.

Tas ko neko tomēr nozīmēja. Misis Pipčinas vīrs miris ar sirdstrieku Peru raktuvju dēļ — tas svarīgi. Tas vēdīja pēc bagātības. Turklāt misteru Dombiju gandrīz līdz neprātam uztrauca doma, ka Polam kaut vai tikai stundu vēl jāpaliek mājās pēc tam, kad ārsts ieteicis gaisa pārmaiņu. ŠI bija apstāšanās un uzkavēšanās ceļā, kas bērnam lēnā gaitā nostaigājams, pirms mērķis būs sasniegts. Māsas un mis Toksas atsauksmei par misis Pipčinu misters Dombijs piešķīra lielu svaru, jo viņš zināja, ka šīs lēdijas sajuta greizsirdību pret ikvienu, kas iejaucās viņu pienākumos; un ne mirkli viņam prātā neienāca, ka viņas tīkotu dalīties atbildībā, par ko, kā tikko aizrādīts, viņam bija savi noteikti ieskati. Miris ar sirdstrieku Peru raktuvju dēļ, — misters Dombijs prātoja savā nodabā. Nu, ļoti respektabli viņš to izdarījis.

—      Ja nu mēs, kad rītu būsim ievākuši informāciju, nolemjam sūtīt Polu uz Braitonu pie tās lēdijas, kas brauks viņam līdzi? — misters Dombijs padomājis ievaicājās.

—      Es, mīļo Pol, domāju tā, ka pašlaik tu viņu nekur nevari sūtīt vienu bez Florenses, — māsa vilcinādamās atbildēja. — Viņš jau gluži kā uzburts uz to. Zēns taču vēl dikti maziņš, kā pats zini, un viņam ir savas iedomas.

Misters Dombijs uzgrieza māsai muguru, lēnām piegāja pie grāmatu skapja un, atslēdzis to, izņēma kādu sējumu lasīšanai.

—      Un kas vēl brauks, Luiza? — viņš, galvu nepacēlis, jautāja, lapas šķirstīdams.

— Vikema, protamst Ar Vikemu pilnīgi pietiek, manuprāt, — māsa atteica. — Ja Pols nokļūst tādas personas rokās kā misis Pipčina, diezin vai tev vajadzētu sūtīt vēl kādu, kas viņu pārrauga. Pats taču arī tu aizbrauksi, protams, vismaz reizi nedēļā?

—      Bez šaubām, — misters Dombijs sacīja un sēdēja pēc tam vai stundu, raudzīdamies vienā un tai pašā lappusē un neizlasīdams ne vārda.

Šī cildinātā misis Pipčina bija apbrīnojami neglīta, apbrīnojami nejauka veca lēdija — sakumpušu muguru, vasaras raibumiem nosētu seju, plankumainu kā slikts marmors, kuprainu degunu un cietām, pelēkām acīm, kas izskatījās tādas, ka dauzi, ja gribi, ar āmuru pa tām kā pa laktu, nekāds ļaunums tām nenotiks. Četrdesmit gadu vismaz bija aiztecējis, kopš Peru raktuves bija atnesušas nāvi misteram Pipčinam, bet viņa atraitne joprojām vēl valkāja tik nespodras, dūmakainas nokrāsas melnu flaneli, ka pat gāze nespēja viņu apgaismot, tumsai iestājoties, un, kur viņa parādījās, tur apslāpa gaisma, lai nezin cik sveču dega. Viņu daudzināja par «izcilu audzinātāju», un viņas audzināšanas noslēpums bija dot bērniem visu to, kas tiem nepatīk, un nedot nekā, kas tiem paliktu, — kas pierādījies par ļoti ietekmīgu līdzekli padarīt tos rātnus un paklausīgus. Viņa bija neganti spīva veca lēdija, tā ka negribot varēja uzmākties doma, ka, laižot tos Peru sūkņus darbā, notikusi kāda kļūda un tie nevis no raktuvēm, bet no viņas pašas izsūknējuši pēdējo prieka un jautrības strūkliņu, pēdējo līdzjūtības un cēlsirdības lāsīti.

Sīs cilvēkēdājas un bērnu dīdītājas pils atradās Brailonā, kraujā nomales ieliņā, kur zeme bija neparasti kaļķaina, zvirgzdaina un neauglīga; kur nami bija neparasti viegli celti un galīgi nolaisti, kur puķu dārziņiem māju priekšā piemita dīvaina īpatnība — uzziedināt vienīgi kliņģerītes, lai ko lur iesēja; kur ārdurvis pastāvīgi bija nolipušas gliemežiem, — tāpat vēl citas vietas, kur neviens nebūtu cerējis ieraudzīt tādu dekorējumu, — kas piesūkušies kokam tik cieši klāt kā bankas ķermenim. Ziemu gaisu no pils nevarēja dabūt ārā, vasaru nevarēja dabūt iekšā. Telpās nemitīgi atbalsojās vēja gaudas, un pils dunēja ka milzu gliemežnīca, ko pils iemītnieki spiesti turēt pie auss dienam un naktīm, vai nu tas tiem patika, vai nepatika. Dabiski, ka ar svaigu aromātu šī māja nevarēja lepoties, bet viesistabā uz loga, kas nekad netika vērts vaļā, misis Pipčina bija novietojusi veselu kolekciju dažādu augu podos, un tie vēl savukārt pievēdīja iestādes gaisu ar trūdainas zemes smaku. Šie augi, savā ziņā izlases eksemplāri, arī bija pagadījušies tādas sugas, kas brīnišķīgi iederējās misis Pipčinas mājoklī. Tur bija kāds pusducis kaktusu, savijušies kā spalvainas čūskas ap iespraustajām maikstītēm, viens eksemplārs kā zaļš jūras omārs izplestām spīlēm; daži vīteņaugi durstīgām, lipīgām lapām un neērti pie griestiem piekarināts puķu pods, kas šķita kūsājam pāri un, kutinādams staigātājus ar nostīdzējušiem dzinumiem, atgādināja tiem zirnekļus, kuru misis Pipčinas dzīvokli bija pasakaina bagātība, kaut varbūt zināmā gadalaikā ar tiem varēja sacensties arī ausurbji.

Tā kā misis Pipčina ņēma augstu maksu no visiem, kas varēja atļauties tādu maksāt, un, tā kā misis Pipčina reti kad un reti pret kādu mēdza atmaidzināt savu žultaino dabu, viņu uzskatīja par ļoti stingra rakstura vecu lēdiju ar lielu pieredzi un zināšanām bērnu audzināšanā. Balstīdamās uz šādu reputāciju un mistera Pipčina sirdstrieku, viņa bija iemanījusies pēc vīra nāves no gads gadā saraust sev gluži pieklājīgus eksistences līdzekļus. Trīs dienas pēc tam, kad misis Čika par viņu pirmoreiz bija ieminējusies, šai cildenajai lēdijai bija lemts prieks pievienot saviem tekošajiem ieņēmumiem skaistu summiņu no mistera Dombija kabatas un uzņemt Florensi ar viņas mazo brālīti Polu savas pils iemītnieku skaitā.

Misis Čika un mis Toksa, kas iepriekšējā vakarā tos bija atvedušas (nakti visi atbraucēji bija pārgulējuši kādā viesnīcā), nupat kā bija nobraukušas no durvju priekšas, dodamās atkal mājup, un misis Pipčina, pagriezusi muguru pret kamīnu, stāvēja kā vecs zaldats un vērīgi aplūkoja jaunatnācējus. Misis Pipčinas māsasmeita, sieviete pusmūža gados, labsirdīga un padevīga savas tantes verdzene, bet no sejas sausa, dzelžaini nelokāma un gluži nomocījusies ar furunkuliem uz deguna, ņēma nost māsleram Baiterstonam tīro apkaklīti, ar ko tas bija uzposts viesiem par godu. Mis Penkiju, otru mazo audzēkni (pašreiz tur vairāk nebija), aizvadīja uz pils cietumu (ēkas sētas pusē turētu tukšu istabu pārmācības nolūkiem) par to, ka bija trīsreiz iespurgusies viesu klātbūtnē.

—     Nu, ser, — misis Pipčina uzrunāja Polu, — kā liekas, vai tev patiks pie manis?

—     Es domāju, ka man pie jums it nemaz nepatiks, — Pols atteica. — Es gribu tikt projām. Sī nav mana māja.

—     Nē, šī ir manējā, — misis Pipčina kodīgi attrauca.

—     Šī ir ļoti nejauka māja, — Pols teica.

—     Tajā ir viena vietiņa vēl nejaukāka par šo te, — misis Pipčina sacīja, — kur mēs ieslogām nejaukus puikas.

—     Vai viņš kādreiz ir tur jau bijis? — Pols jautāja, norādīdams uz māsteru Baiterstonu.

Misis Pipčina apstiprinādama palocīja galvu, un Polam nu bija šai dienai darba diezgan līdz vakaram, nopētījot māsteru Baiterstonu no galvas līdz papēžiem un tverot katru pārmaiņu tā sejas vaibstos ar tādu interesi, kādu arī varēja pamodināt zēns ar tik mistiskiem un drausmiem piedzīvojumiem.

Pulksten vienos deva pusdienas, sagatavotas galvenokārt no miltiem un dārzeņiem, uz kurām mis Penkiju (sīku, maigu, zilacainu meitenīti, kas katru ritu tika tā mazgāta un berzta, ka, domāt, no tās nekas pāri vairs nepaliks) atveda no gūsta pati cilvēkēdāja, biedinoši brīdinādama, ka neviens, kas viesu acu priekšā spurkšķ, netiks debesīs. Kad šī lielā patiesība bija novadīta līdz meitenes siTdij, viņu pacienāja ar risu biezeni, pēc kam viņa, pēc pilī nodibinātas kārtības, noskaitīja galda lūgšanu, kurā ar īpašu klauzulu tika izteikta vēl pateicība misis Pipčinai par labām pusdienām. Misis Pipčinas māsasmeita Berentija ēda pusdienās aukstu sivēna gaļu, bet misis Pipčinai, kuras organismam nepieciešami bija silti ēd*eni, speciāli pagatavoja jēra kotletes un ienesa pārsegtas ar šķīvi, gluži karstas, kā no pannas, un kairinoši smaržīgas.

Tā kā pēc pusdienām līņāja un ārā iet pastaigāties pa pludmali nevarēja, un misis Pipčinas organismam pēc kotletēm bija vajadzīga atpūta, Berija (tā pati Berentija) aizveda mazos uz «cietumu» — tukšu istabu, kuru jo neomulīgu vērta apdrupis kamīns bez jebkādas kurināmās ierīces un skats uz kaļķiem nobalsinātu sienu un lielu ūdens mucu. Bērnu balsu atdzīvināta, šī telpa galu galā izrādījās tomēr par pašu patīkamāko vietu, jo Berija te gāja ar tiem rotaļās un troksnī un kņadā, kā likās, arī pati jutās tikpat priecīga kā tie; bet drīz vien misis Pipčina kā atdzīvojies Kokleinas spoks *, neganti bungodama pie sienas, darīja šiem priekiem galu; pēc tam Berija pusčukstus stāstīja bērniem pasakas, līdz sāka jau mesties krēsla.

Vakariņu galdā bija piena un ūdens, cik uziet, maize un sviests, tēja mazā, melnā kanniņā misis Pipčinai ar Beriju un speciāli misis Pipčinai neierobežotā daudzumā sviestā uzgrauzdētas baltmaizes šķēlītes, ko ienesa vēl līri čurkstošas — tāpat kā kotletes pusdienās. Kaut arī šī maltīte bija krietni notaukojusi misis Pipčinu no ārpuses, taču nelikās, ka tā jel drusciņ būtu izeļļojusi viņai ari iekšpusi, jo, kā nikna bijusi, tā palika, un viņas pelēko acu dzedrais skatiens nekļuva mīlīgāks.

Pēc vakariņām Berija sameklēja savu rokdarbu kasti ar karaļa paviljonu uz vāka un ņēmās cītīgi strādāt, bet misis Pipčina, uzlikusi acenes un atvērusi milzīgu grāmatu zaļā audekla iesējumā, sāka snauduļot. Un, cikreiz misis Pipčina, sakukdama pret kamīnu un sajuzdama karstumu, pietrūkās, tikreiz uzpauksnīja māsteram Baiterstonam pa degunu — par to, ka tas ari snauda.

Beidzot laiks bija bērniem doties pie miera, un pēc vakara lūgšanas tie aizgāja gulēt. Tā kā mis Penkija baidījās viena tumsā gulēt, misis Pipčina bija paņēmusies pali ik vakarus uzdzīt to augšā kā aitu; un uzjautrinoši bija dzirdēt, kā mis Penkija pašā nepiemīlīgākajā kambarītī vēl ilgi knukstēja un kā misis Pipčina ik pa brīdim skrēja viņu sastrostēt. Ap pusdesmitiem ceptas gaļas smarža (misis Pipčinas organismam pirms gulēt iešanas vajadzēja stiprināties ar karstu fileju) pārplūdināja valdošo mājas aromātu, ko misis Vikema dēvēja par «dzīvokļa smaku», bet pēc tam pils drīz vien iegrima miegā.

Brokastis otrā rītā neko neatšķīrās no iepriekšējās dienas vakariņām, tik. daudz vien, ka misis Pipčina sviestā grauzdēto maizīšu vielā ēda apalīšus un paēdusi'šķita kļuvusi vēl jo spīvāka. Māsters Baiterstons lasīja pārējiem priekšā cilts vēsturi no pirmās Mozus grāmatas (ko misis Pipčina ar gudru prātu bija izraudzījusies), pievārēdams vārdus tik viegli un droši, cik viegli un droši noziedznieks klupdams krizdams liek griezties minamo dzirnu ratam.

Kad ar to bija galā, mis Penkiju aizveda uz mazgāšanu un noberzēšanu, bet māsteru Bailerstonu uz kādu citu procedūru, kur kaut kas viņam tika darīts ar sāļu ūdeni, no kurienes viņš katrreiz atgriezās gluži zils un gaužām saplakušā dūšā. Pols ar Florensi tikām misis Vikemas uzraudzībā — tā pastāvīgi mirka vienās asarās — pastaigājās pa pludmali, bet ap pusdienas laiku misis Pipčina noturēja bērniem lasīšanas stundu. Tā kā viens no misis Pipčinas sistēmas principiem bija nevis ierosināt bērna prātu, lai tas varētu pats attīstīties un atplaukt kā ziedpumpurs, bet atvērt to ar varu kā austeri, tad arī parasti šo stundu morāle bija nežēlīga un satriecoša: varoni — nerātnu zēnu — pat vislaimīgākā atrisinājuma gadījumā gandrīz vienmēr aprija vai nu lauva, vai lācis.

Tā ritēja dzīve pie misis Pipčinas. Sestdienās atbrauca misters Dombijs, un Florense ar Polu tad gāja pie viņa uz viesnīcu un vakariņas ēda tur. Visu svētdienu tie pavadīja kopā ar viņu. Priekšpusdienā viņi parasti izbrauca kaut kur, un šajos gadījumos misters Dombijs šķita augam un augam gluži tāpat kā uzbrucēji Falstafam *, — domāt, vīru stērķelētā kreklā nav vis viens, bet vesels ducis. Svētdienas vakars bija pats skumjākais vakars nedēļā, jo misis Pipčina kā par spīti tieši svētdienas vakaros bija sevišķi dusmīga. Mis Penkija, pārbraukusi no ciemiem pie kādas krustmātes Rotingdīnā, parasti jutās bezgala nelaimīga, bet māsteram Baiterstonam, kam tuvinieki dzīvoja Indijā un kam starplaiku no viena dievkalpojuma līdz otram nācās nosēdēt taisnam kā svece, atspiežot galvu pret viesistabas sienu un nedrīkstot pakustināt ne kāju, ne roku, tik skaudri sāpēja viņa bērna sirsniņa, ka vienu svētdienas vakaru viņš jau apvaicājās Florensei, vai tā nevarētu dot viņam padomu, kā nokļūt atpakaļ Bengālijā.

Bet valdīja taču uzskats, ka misis Pipčina ir sieviete, kam pašai sava sistēma bērnu audzināšanā, un, nenoliedzami, tā tas arī bija. Tik tiešām, nevaldāmie trakuļi atgriezās mājās diezgan rāmi, kad bija dažus mēnešus pavadījuši zem viņas viesmīlīgā jumta. Valdīja arī uzskats, ka misis Pipčina ir parādījusi lielu cēlsirdību, veltīdama savu dzīvi šim darbam, ziedodamās tam ar sirdi un dvēseli un nekurnot panesdama dzīves grūtības, pēc tam kad Peru raktuves bija izdzēsušas mistera Pipčina dzīvību.

Uz šo priekšzīmīgo veco lēdiju Pols, sēdēdams pie kamīna savā atpūtas krēsliņā, varēja raudzīties vai stundām no vietas. Likās, viņš nezināja, kas ir nogurums, kad urbīgām acīm noņēmies vēroja misis Pipčinu.

Viņš nemīlēja šo veco lēdiju; viņš arī nebaidījās no tās; taču šajos veca vīra pārdomu brīžos tā šķita iegūstam grotesku pievilcību viņa acīs. Zēns varēja tā sēdēt un raudzīties viņā, rokas sildīdams, tikām raudzīties, līdz misis Pipčinai dažu labu reizi kļuva gluži neomulīgi ap sirdi, kaut arī viņa bija cilvēkēdāja. Reiz viņa ievaicājās Polam, kad bija vieni paši istabā, par ko šis tā domājot.

—            Par jums, — Pols bez stomīšanās vaļsirdīgi atbildēja.

—     Un ko tu domā par mani? — misis Pipčina jautāja.

—            Es domāju, ka jums gan vajag būt stipri vecai, — Pols atteica.

—            Par tādām lietām neklājas runāt, jauno džentlmen, — dāma norāja. — Tā nedrīkst.

—     Par ko ne? — Pols jautāja.

—            Tā runāt nav pieklājīgi, — misis Pipčina strupi atcirta.

—     Nav pieklājīgi? — Pols brīnījās.

—     Nav.

—            Nav pieklājīgi apēst visas jēra kotletes un grauzdētās maizītes, Vikema saka, — Pols nevainīgi noteica.

—     Vikema, — misis Pipčina pietvīkdama atcirta,

—     ir viena nekrietna, nekaunīga, riebīga melša.

—     Kas tas ir? — Pols vaicāja.

—     Nav tev viss jāzina, ser, — misis Pipčina atcirta.

—     Atceries stāstu par mazo puiku, kuru traks bullis sabadīja līdz nāvei paf to, ka viņš uzplijās ar jautājumiem.

—            Ja bullis bija traks, — Pols teica, — kā tad viņš varēja zināt, ka puika uzmācies ar jautājumiem? Neviens jau nu negāja iečukstēt to ausī trakam bullim. Es neticu tam stāstam.

—            Tu netici tam, ser? — misis Pipčina izbrīnījusies pārvaicāja.

—     Nē, — Pols atteica.

—            Bet, ja to pašu būtu izdarījis rāms bullis, vai arī tad tu neticētu, mazais netici? — misis Pipčina vaicāja.

Tā kā Pols jautājumu nebija apsvēris no šāda viedokļa un savos spriedumos balstījās tikai uz apgalvojumu, ka bullis bijis traks, tad šimbrīžam viņš paļāva

sevi turēt par pieveiktu. Taču viņš sēdēja un nebeidza prātot par to pašu ar tik acīm redzamu nolūku piespiest misis Pipčinu pie sienas, ka pat šī bargā, vecā lēdija atzina par prātīgāku atkāpties, kamēr viņš nebūs aizmirsis šo jautājumu.

No tās reizes Pols, kā likās, misis Pipčinai bija kļuvis par tādu pašu dīvainas pievilcības objektu kā viņa Polam. Viņa sēdināja turpmāk Polu sev blakus kamīna pusē, ne vairs iepretim: un tur nu, iestūmies ar savu krēsliņu stūrītī starp misis Pipčinu un kamīna aizsargrežģi, tā ka gaisma, ko atstaroja mazā sejiņa, visa salija melnā bombazīna krokās, viņš mierīgi sēdēja, pētīdams katru vaibstu, katru krunciņu viņas sejā un tik cieši raudzījās viņas bargajās, pelēkajās acīs, ka misis Pipčinai dažu labu reizi nācās tās pievērt un izlikties snaužam. Misis Pipčinai bija vecs, melns runcis, kas parasti saritinājies gulēja uz kamīna aizsarga vidējās kājas, pašapmierināti murrādams un ugunsgaismā mirkšķinādams acis, līdz to zīlītes savilkās šauras kā divas izsaukuma zīmes. Redzot tos visus pie uguns tā kopā sēžam, misis Pipčinu varēja noturēt — nepiedēvējot to godbijības trūkumam — par raganu, bet Polu un runci — par viņas pakalpīgiem gariem. Būtu licies pilnīgi atbilstoši šai ainai, ja tie visi trīs kādā vētrainā naktī izlidotu pa dūmvadu un pazustu bez ziņas un miņas.

Tas, protams, nekad nenotika. Runcis, Pols un misis Pipčina, tumsai iestājoties, kā arvien, bija atrodami savās parastajās vietās; un Pols, vairīdamies māstera Baiterstona sabiedrības, joprojām vakaru pēc vakara pētīja misis Pipčinu, runci un uguni kamīnā, it kā tie būtu traktāts par melno māģiju trijos sējumos.

Misis Vikema Pola dīvainības iztulkoja pēc sava prāta un saprašanas; jau tā būdama pastāvīgi sliktā garastāvoklī, ko vēl pastiprināja nomācošais skats uz dūmeņu mudžekli no tās istabas, kurā visbiežāk bija paradusi uzturēties, vēju gaudas un pašreizējās dzīves vienmuļība (nāvīga garlaicība — kā misis Vikema mēdza spēcīgāk izteikties), viņa no iepriekš minētajām parādībām izdarīja visai bēdīgus secinājumus. Pie misis Pipčinas gudrās politikas piederēja ari izsargāt savas pašas «spindzeli» — tā misis Pipčina mēdza saukāt visas kalpones — no satiksmes ar misis Vikemu; tam viņai nācās ziedot diezgan daudz laika, jo vajadzēja aizvien slapstīties pa aizdurvēm un pēkšņi izšauties ārā un aiztramdīt šo klausīgo, izkalpīgo jauno skuķi, kad tās soļi slīdēja uz misis Vikemas istabas pusi. Turpretī Berija drīkstēja brīvi uzturēties arī šajā mājas spārnā un patērzēt, ja vien varēja atrauties no saviem neskaitāmajiem darbiem, ar kuriem tā noņēmās no rīta līdz vakaram; un Berijai tad arī misis Vikema izkratīja savu sirdi.

—     Tavu jauku puišeli, kad viņš ir aizmidzis! — Berija sacīja, apstājusies kādu vakaru pie Pola gultiņas, kad bija uznesusi misis Vikemai vakariņas.

—     Ak! — misis Vikema nopūtās. — Tādam tak viņam jābūt.

—     Nu, nav jau vis neglīts arī nomodā, — Berija piebilda.

—     Tiesa, jaunkundzīt. O, skaists! Tāda pati bija arī mana tēvoča meita Betsija Džeina.

Berija raudzījās, kā izprast gribēdama, kāds varētu būt sakars Polam Dombijam ar misis Vikemas tēvoča Betsiju Džeinu.

—            Mana tēvoča sieva, — misis Vikema turpināja,

—      nomira tīri tāpat kā viņa mamma. Mana tēvoča bērns izcietās pēc tam tīri tāpat kā māsters Pols. Mana tēvoča meitiņa dažu labu reizi varēja asinis sastindzināt cilvēkam dzīslāsjjak manu!

—     Kā tā? — Berija jautāja.

—      Es ta neparko nebūtu uzņēmusies palikt visu nakti viena pie Betsijas Džeinas! Solījuši jūs Vikemam otrā rītā pašam savu veikalu, arī tad ne, mis Berij,

Mis Berija, protams, ieprasījās — kāpēc. Taču misis Vikema, kā mēdza rīkoties daža laba lēdija līdzīgā stāvoklī, mierīgā garā turpināja risināt pati savu domu, nelikdamās dzirdējusi jautājumu.

—      Betsija Džeina jau bija tik mīļš bērniņš, ka taisni prieks, — misis Vikema teica. — Jaukāku bērniņu nemaz iedomāties nevaru. Un, kādas vien bērniem var uzbrukt slimības, Betsija Džeina visas dabūja izgulēt. Krampji viņai bija tikpat parasta kaite kā jums suns-

naglas, mis Berij. — Mis Berija negribot sarauca degunu.

—     Bet Betsiju Džeinu, — misis Vikema sāka runāt klusākā balsī, pārlaizdama acis visapkārt istabai un pavērdamās arī uz Polu gultiņā, — kad viņa gulēja vēl šūpulī, rūpīgi kopa viņas nelaiķe māte. Nevaru jau es pateikt — kā, nevaru pateikt — kad, nedz arī varu pateikt, vai šis mīļais bērniņš zināja to vai nezināja, bet viens kas tiesa — Betsiju Džeinu sargāja un glabāja viņas māte, mis Berij! Jūs varat teikt — blēņas! Es lēti neapvainojos, mis. Droši vien savā sirdī jūs nodomāsit, ka tās ir blēņas; nu, ko — jo vieglāku sirdi varēsit dzīvot šai — neņemsit ļaunā, ka runāju tik atklāti — līķu pagrabam līdzīgajā namā, kas saēd manus pēdējos spēkus. Māsters Pols tā nemierīgi guļ. Esiet tik laba, papakšiniet viņam pa muguriņu.

—     Protams, jūs domājat, — mis Berija ieminējās, laipnīgi izpildīdama, ko viņai lika, — ka arī viņš ir mātes izauklēts?

—     Betsija Džeina, — misis Vikema pārlieku svinīgā tonī atbildēja, — dabūja pārciest to pašu, ko šis bērns ir pārcietis, un viņa pārvērtās tāpat, kā šis bērns ir pārvērties. Esmu redzējusi, kā viņa sēž, ak, bieži jo bieži, un domā, domā, domā vienā domāšanā, — tāpat kā viņš. Bieži jo bieži esmu redzējusi viņu izskatā vecu, vecu, vecu, tādu pašu kā viņš. Daudzreiz esmu dzirdējusi viņu runājam gluži tāpat kā Polu. Esmu pārliecināta, ka šī bērna un Betsijas Džeinas stāvoklis ir uz mata vienāds, mis Berij.

—     Vai jūsu tēvoča meita ir dzīva? — Berija vaicāja.

—     Jā, mis, viņa ir dzīva, — misis Vikema atbildēja triumfējošā tonī, jo acīmredzot mis Berija bija gaidījusi pretējo, — un ir apprecējusies ar kādu sudrabkali. O, jā, mis, viņa ir dzīva, — misis Vikema atkārtoja, spēcīgi uzsvērdama vietniekvārdu.

Tā kā skaidri noprotams bija, ka kāds tomēr ir miris, misis Pipčinas māsasmeita apvaicājās, kas tad īsti.

—     Es negribētu satraukt jūsu prātu, — misis Vikema atteica, turpinādama ēst vakariņas. — Neprasiet man.

Tas bija drošākais līdzeklis, kā panākt, lai pajautā vēl otrreiz. Mis Berija tāpēc arī atkārtoja savu jaulājumu; un it kā nelabprāt, mazliet vēl pretodamās, misis Vikema nolika nazi un, pārlaidusi atkal skatienu istabai un Polam gultiņā, atbildēja:

—      Pēkšņi viņa alksmlgi sāka pieķerties cilvēkiem; taisni jābrīnās bija par vienu otru viņas aizraušanos; ka dažu no tiem viņa varēja iemīļot, tas katram bija saprotams, tikai viņas jūtas izpaudās kaislāk nekā parasti. Šie cilvēki visi nomira.

Misis Pipčinas māsasmeitai tas bija tik negaidīts atklājums un šķita tik drausmīgs, ka viņa uz cietās gultas malas atslējās taisna kā svece un, sirdij dauzoties, ar neapslēptu šausmu izteiksmi sejā blenza uz stāstītāju.

Misis Vikema ar kreisās rokas rādāmo pirkstu piesardzīgi pamāja uz gultu, kur gulēja Florense; tad nolieca to lejup un vairākkārt izteiksmīgi norādīja uz grīdu: zem tās tieši atradās viesistaba, kur misis Pipčina bija paradusi notiesāt grauzdētās maizītes.

—      Pieminiet manus vārdus, mis Berij, — misis Vikema teica, — un esiet pateicīga, ka māsters Pols jums ne visai cieši pieķēries. Es priecājos, varat man ticēt, ka mani viņš nav sevišķi iemīļojis, kauču gan nekāda lielā prieka nav dzīvot — piedodiet manu brīvo izteikšanos — šai cietumā.

Varbūt mis Berija uzbudinājumā bija par cieši paglaudījusi Pola muguriņu vai varbūt pārtraukusi nomierinošo, vienmuļo kustību, — lai nu kā, bet šai paša mirklī viņš apgriezās .gultiņā, pamodās tūlīt un, piecēlies sēdus gluži karsFu miklu galviņu — laikam nelabi murgi bija bērnu nomocījuši —, sauca pēc Florenses.

Viņa izlēca no savas gultas, tiklīdz padzirdēja brālīša balsi, un, noliekusies pār viņa spilvenu, ar dziesmiņu ieaijāja viņu atkal miegā. Misis Vikema, šūpodama galvu un nobirdinādama pa asarai, norādīja Berijai uz mazajiem un pacēla acis pret griestiem.

—     Ar labu nakti, mis! — misis Vikema klusi atsveicinājās. — Ar labu nakti! Jūsu tante ir lēdija jau labi gados, mis Berij, un tas var pienākt ikkuro brīdi, uz to jums jābut gatavai.

Šos mierinošos atvadu vārdus misis Vikema pavadīja sāpīgiem, sirdi plosošiem skatieniem un, palikusi atkal viena pie abiem bērniem un ieklausījusies vēja žēlajās gaudās, viņa nodevās skumīgām pārdomām — šai lētākajai un visvieglāk iegūstamai baudai, līdz miegs pievārēja viņu.

Lai gan misis Pipčinas māsasmeita, dodamās lejup, gluži tā jau nu nedomāja, ka atradīs šo drakona paraugeksemplāru izstiepušos uz paklāja kamīna priekšā, taču jutās loti atvieglota, kad ieraudzīja viņu neparasti ērcīgu un bargu un, pēc visām zīmēm spriežot, tādu, kas domā vēl krietnu laiciņu padzīvot par prieku visiem, kas viņu pazīst.

Nekādi paguruma simptomi nebija vērojami arī visā nākamajā nedēļā, kad diētiskie ēdieni joprojām regulāri pazuda, kaut arī Pols misis Pipčinu pētīja tikpat cītīgi kā agrāk un pēc nodibinājušās kārtības ieņēma savu parasto vietu starp melno svārku krokojumu un kamīna aizsargrežģi.

Tā kā Pols pats pa šo laiku nebija kļuvis stiprāks kā šurp braukdams, kaut arī no vaiga izskatījās krietni veselāks, viņam iegādājās ratiņus, kuros viņš ērti varēja atlaisties, pamācīties ābeci vai citas elementāras gudrības un braukšus nokļūt jūrmalā. Palikdams uzticīgs savai dīvainajai gaumei, viņš noraidīja sārtvaidzi zēnu, kas bija aicināts par ratiņu stūmēju, un izvēlējās viņa vectēvu — izģindušu večuku ar červeļainu seju, ģērbušos noskretušā vaskadrānas uzvalkā, kas no ilgas mērcēšanas sāļajos ūdeņos bija sacietējis un saplaisājis un oda kā zālaina krastmala bēguma laikā.

Ar šo ievērības cienīgo pavadoni, kuram viņu nācās stumt, ar Florensi, kas vienmēr soļoja viņam blakām, un ar grūtpūti Vikemu, kas noslēdza gājienu, Pols tagad katru dienu ceļoja uz jūrmalu, kur stundām ilgi neapnika sēdēt vai gulēt savos ratiņos. Nekas viņu tā nenogurdināja kā bērnu sabiedrība. Florense vienīgā bija izņēmums.

—     Ej projām, lūdzu, — viņš parasti sacīja, ja pienāca kāds bērns, vēlēdamies ar viņu padzīvoties.

—    Paldies, bet es negribu, ka tu nāc.

Gadījās dažkārt — -smalka balstiņa pie pašas auss viņam apvaicājas, kā labi klājoties.

—     Paldies, ļoti labi, — viņš tad atteica, — Bet tu ej vien labāk projām un parotaļājies.

Pēc tam, pagriezis galvu sānis, viņš noskatījās, kā bērns aiziet, un sacīja Florensei:

—     Mums nevajag neviena paša, nevajag taču? Noskūpsti mani, Floja!

Šādās reizēs viņam nepatika pat ar Vikemu būt kopā, un, kad viņa, kā pasākusi, aizgāja salasīt gliemežvāciņus un raudzīt iepazīties ar kādu, viņš nopriecāties vien nevarēja.

Pols bija iemīļojis klusu, nomāju vietiņu, kur parasti dīkdieņi nesnāja apkārt; un, ja tur pie viņa sēdēja Florense ar savu rokdarbu vai lasīja viņam priekšā, vai sarunājās ar viņu, bet vējš tikām pūta viņam sejā un viļņi skalojās līdz pat ratiņiem, — nekā vairāk viņam nevajadzēja.

—     Floja, — kādu dienu viņš ierunājās, — kur atrodas Indija, kur tā zēna radi dzīvo?

—     Ai, tā ir tālu tālu no mums, — Florense sacīja, paceldama acis no sava rokdarba.

—     Nedēļām ilgi jābrauc? — Pols jautāja.

—     Jā, draudziņ. Daudz nedēļu paietu ceļā, dienu nakti braucot.

—     Ja tu būtu Indijā, Floja, — Pols, kādu brīdi klusējis, teica, — es tad … kas tas bija, ko mamma darīja? Es aizmirsu.

—     Mīļoja mani! — Florense atbildēja.

—     Nē, ne tas. Vai tad es tevi tagad nemīļoju, Floja? Ko viņa izdarīja?… Nomira. Ja tu būtu Indijā, es nomirtu, Floja.

Viņa mudīgi meta darbu pie malas un, glāstīdama brālīti, nolika galvu uz viņa spilvena. Arī viņa nomirtu, Floja teica, ja viņš būtu tur. Viņam kļūšot drīz vien labāk.

—            O, es jau tagad jūtos stipri labāk! — viņš atteica.

—     To es nedomāju. Es gribēju teikt, es nomirtu tāpēc, ka man būtu stipri žēl tevis un par daudz grūti vienam pašam, Floja!

Kādreiz viņš turpat aizmiga un ilgu laiku nogulēja mierīgā miegā. Pēkšņi pamodies, viņš klausījās, pietrūkās sēdus un klausījās, klausījās.

Florense jautāja, vai viņš ko dzirdot.

—     Es gribu zināt, ko viņa runā, — viņš atbildēja, cieši vērdamies māsai acis. — Jūra — ko viņa tur stāsta visu laiku?

Florense paskaidroja viņam, ka tas ir tikai viļņu troksnis, tiem veļoties uz krastu.

—      Jā, jā, — viņš teica. — Bet es izinu, ka tie pastāvīgi kaut ko stāsta. Vienmēr vienu un to pašu. Kas atrodas tur — viņā pusē?

Viņš pacēlās augstāk un ziņkārīgām acīm raudzījās uz apvārsni.

Viņa atbildēja, ka tur atrodas cita zeme, bet viņš sacīja, šis to nedomājot, šis gribot zināt, kas esot tur tālāk … vēl tālāk.

Vēlāk ļoti bieži sarunas vidū viņš apklusa, cenzdamies saprast, ko gan viļņi tur vienmēr stāsta, un piecēlās stāvus savos ratiņos, lai paraudzītos tur, kur atrodas šī neredzamā, tālā pasaule.

9.NODAĻA, KURĀ KOKA MIČMANIM PIENĀKUSI NESTUNDA

Tas romantikas un brīnumaino dēku kairinošais aromāts, ar ko lielā mērā bija piesūcies jaunā Voltera Geja raksturs un ko viņa tēvoča un aizbildņa — vecā Solomona Džilsa gādība neko daudz nebija spējusi vājināt, skalojot ar bargās dzīves pieredzes ūdeņiem, tad arī bija par iemeslu tam, ka Florenses piedzīvojums ar Labo misis Braunu izraisīja viņā tik neparastu, jūsmīgu interesi. Viņš loloja un glabāja šo piedzīvojumu atmiņā — it sevišķi to daļu, kurā pats bija ņēmis dalību —, līdz tas izauga par viņa fantāzijas izlutinātu radījumu, kas ņēma pats savu galvu un darīja, kas tam patika.

Atmiņas par šo dēku un viņa paša līdzdalība tajā izvērtās varbūt vēl valdzinošāka, klausoties vecā Sola un kapteiņa Katla iknedēļas sapņojumos pa svētdienām. Nezin vai jelkāda svētdiena pagāja, kur viens vai otrs no šiem nešķiramiem draugiem nebūtu izmetis pa noslēpumainam mājienam uz Ričardu Vitingtonu; un pēdīgi minētais džentlmenis bija gājis pat tik tālu, ka nopircis senum senu balādi, kas necik ilgi bija plivinājusies pie kādas bezlogu sienas Komeršelrodā starp daudzām citām, galvenokārt fantastiska satura jūrnieku dziesmām. Sai poētiskajā dzejas darbā bija apdziedāta jauna, daudzsološa ogļu krāvēja lakstošanās un pēdīgi

apprecēšanās ar kādu «daiļo Pegu» — Ņlīkāsies ogļu kuģa kapteiņa un līdzīpašnieka smalki audzināto, izglītoto meitu. Šajā aizkustinošajā leģendā kapteinis Katls saskatīja dziļu, metafizisku līdzību ar Voltera un Florenses gadījumu; un tā viņu tik ārkārtīgi iedvesmoja, ka ikvienā svinīgā gadījumā, vai tā bija dzimšanas diena vai cita kāda ar baznīcu nesaistīta svinama diena, viņš mazajā viesistabā pilnā kaklā norēca šo dziesmu no sākuma līdz beigām, taisīdams pārsteidzošu trilleri vārdā Pe-e-ega, ar kuru nobeidzās katrs pants, cildinot dzejdarba varoni.

Sirsnīgs, paliess, vaļsirdīgs zēns gan sevišķi netieksies izanalizēt pats savu jūtu raksturu, lai nezin cik asi viņš tās pārdzīvotu, un šai ziņā Volteram grūti būtu nācies iegūt, kādu skaidrību. Viņam bezgala bija iepatikusies kuģu piestātne, kur toreiz salicis Florensi, un ielas (kaut gan — ielas kas ielas, nekā apbrīnojama), pa kurām viņi bija gājuši mājup. Kurpes, kas pa ceļam tik bieži bija mukušas nost, viņš glabāja savā kambarītī; un kādu vakaru, kavēdamies mazajā viesistabā, viņš, pēc savas iztēles, bija sazīmējis veselu galeriju Labās miSis Braunas portretu. Iespējams arī, ka pēc tā neaizmirstamā notikuma viņš sāka mazliet vairāk uzmanības pievērst savam apģērbam, un, protams, brīvajā laikā viņam patika aizstaigāt uz to pilsētas kvartālu, kur atradās mistera Dombija māja, — klusā cerībā nejauši sastapt mazo Florensi uz ielas. Bet viņa jūtas visā šai izdarībā bija tik zēniskas un naivas, cik vien var būt. Florense bija ļoti daiļa, un ir taču patīkami pajūsmot par daiļu vaigu. Florense bija bezpalīdzīga un vāra, un tas spēja gan sirdi pacilāt, ka viņam bija uzsmaidījusi laime uzņemties viņas aizstāvību un kaut cik viņai palīdzēt. Florense bija vispateicīgākā būtne pasaulē, un bija taču brīnišķīgi redzēt viņas seju starojam pateicībā. Florense nepazina sirsnīgas gādības un silta acu glāsta, un viņa zēna sirds skaudri sāpēja par meitenītes pamestību tās drūmajā, lepnajā tēva namā.

Tā nu tad arī iznāca, ka gada laikā varbūt reizes sešas Volters pacēla cepuri, sveicinādams Florensi uz ielas, un Florense tad apstājās, lai paspiestu viņam roku. Misis Vikema (kas, palikdama uzticīga savam raksturam, cik pieminēja, tik sauca viņu par «jauno Greivu» ‘), zinādama, kā notikusi viņu iepazīšanās, tur nesaskatīja nekā neparasta un neveltīja tam nekādas vērības. Mis Nipere turpretī gandrīz vai ar nepacietību gaidīja jaunu tikšanos, jo viņas jūtīgā, jaunā sirds nemanot bija iesilusi pret piemīlīgo, izskatīgo Volteru un klusībā cerēja, ka šīs jūtas nepaliks bez atbildes.

Šādā apstākļu ievirzē Volteram, protams, nevarēja aizmirsties vai izbalēt atmiņā iepazīšanās ar Florensi, gluži otrādi — viņš atcerējās to aizvien spilgtāk un spilgtāk. Domājot par šīs iepazīšanās dēkaino sākumu un visiem tiem sīkajiem atgadījumiem, kas piešķīra tai īpatnēju raksturu un kairumu, viņam vairāk izlikās, ka atmiņā notēlojas kāds brīnišķīgs, fantāziju kairinošs, neaizmirstams stāsts nekā patiess notikums, kurā arī viņam piekritusi zināma loma. Visi notikuma apstākļi iztēlē gan izbīdīja pirmajā vietā Florensi, ne viņu pašu. Dažreiz viņš fantazēja (un tad viņš soļoja, ka kājas zib): kas tas būtu bijis par varenu pavērsienu viņa dzīvē — viņš tūlīt otrā dienā pēc tās pirmās satikšanās aizbrauc jūrā, šķērso okeānus, paveic brīnuma darbus, ilgu laiku paliek tur projām, tad atgriežas dzimtenē kā majors, laistīdamies visās delfīna krāsās *, vai vismaz kā britu flotes kapteinis ar žilbinošiem uzplečiem un apprec Florensi (tolaik jau daiļu, pieaugušu jaunavu) par spīti mistera Dombija zobiem, kravatei un pulksteņa važai un ar triumfu aizved viņu kaut kur uz kādas svešas malas zilajiem krastiem. Bet šie fantāzijas lidojumi reti kad pārsmidzināja zelta cerību vizmu Dombija un Dēla firmas misiņa plāksnītei, reti kad iemeta dzidru mirdzu tās netīrajos griestu logos; un, kad kapteinis ar tēvoci Solu balamutēja par Ričardu Vitingtonu un principālu meitām, Volters jauda, ka saprot savu patieso stāvokli pie Dombija un Dēla daudz labāk nekā viņi.

Tā tas turpinājās — Volters joprojām diendienā darīja, kas viņam darāms, arvien centīgs, jautrs un možs, un skaidri saskatīja tēvoča Sola un kapteiņa Katla

1 Gravē (izrunā greiv) — kaps. Ļaunparedzīgā misis Vikema it kā pareģo, ka Volters Gejs pats sev kapu rok.

spārnotās cerības, tomēr vairāk viņa prātus skurbināja paša neskaidrie, vizionārie sapņojumi, pret kuriem viņējie šķita ikdienišķi un piepildāmi. Tāds bija Voltera stāvoklis misis Pipčinas periodā, kad viņš izskatījās mazliet vecāks — gan tikko manāmi —, nekā iestājoties firmā, bet vēl arvien tas pats žiglais, bezrūpīgais, nebēdnīgais puika, kas toreiz, kad braVūrīgi deva komandu tēvocim Solam un šķietamajiem viesiem sekot viņam uz viesistabu un rādīja gaismu, kamēr tēvocis uznes to madeiru.

—     Tēvoci Sol, — Volters teica, — es tā skatos, ar jums nav labi. Jūs taču neesat nemaz brokastam pieskāries. Ja tas vēl atkārtosies, es atsaukšu dakteri.

—     Viņš nevar iedot to, kas man vajadzīgs, manu zēn, — tēvocis Sols atteica. — Ja var, nu, tad viņam ir jābūt ar labu praksi… bet neiedos ir tad.

—     Kas tas varētu būt? Pircēji?

—     Hm, jā, — Solomons sacīja nopūzdamies. — Pircēji būtu derējuši.

—     Jupis parāvis, tēvoc! — Volters izgrūda, nolikdams tējas tasi, ka noplaukšķ, un uzsizdams dūri galdā.

—      Kad es redzu ļaudis augu dienu straumēm plūstam uz priekšu un atpakaļ pa ielām un vai ik mīļu brīdi pūlīšos mīņājamies ap mūsu veikalu, mani tā kā viens gumdītu mesties ārā, klupt kādam apkaklē, raut iekšā un piedabūt, ka šis nopērk instrumentus savu piecdesmit mārciņu vērtībā un sableķo skaidrā naudā. Ko nu ķīķerē pa durvīm, — Volters uzrunāja kādu vecu džentlmeni pūderētu galvu (protams, ne jau tā, ka tas sadzirdētu), kuram vai acis no pieres sprāga ārā, apskatot jūras tālskati. — Tas vēl neko nedod. To ir es māku. Nāc iekšā un pērc nost!

Vecais džentlmenis tomēr, ziņkārību apmierinājis, lēnām tipināja tālāk.

—     Aiziet! — Volters īgņojās. — Tāda mode viņiem visiem. Bet tēvoci… paklau, tēvoci Sol, — jo večuks bija aizdomājies un uz pirmo uzrunu neatsaucās, — nezaudējiet dūšu! Nenokariet galvu, tēvoci Sol! Kad pasūtījumi sāks nākt, tad nāks bez skaita, bez ziņas — nejaudāsit ne izpildīt visus.

—           Man to izpildīšana ies secen, manu zēn, ja arī tie kādreiz tiešām sāks nākt, — Solomons Džilss atbildēja.

—     Šis veikals tos nesaņems, iekams es nebūšu to pametis.

—     Ko jūs, tēvoc! Nav brīv tā runāt, dzirdiet! — Volters centās veco uzmundrināt. — Tā nevajag!

Vecais Sols pūlējās rādīt možāku vaigu un cik spēdams jautri uzsmaidīja zēnam otrpus mazā galdiņa.

—      Tās pašas diendienīgās neveiksmes, nav tak nekas ļaunāks atgadījies? — Volters vaicāja, uzmezdamies ar elkoņiem uz paplātes un paliekdamies uz priekšu, lai tā sirsnīgāk un intīmāk varētu parunāties. — Esiet atklāts ar mani, tēvoc. Ja ir kas atgadījies, izstāstiet man visu.

—      Nav, nav, nav! — vecais Sols attrauca. — Ļaunāks kas atgadījies? Nav, nav. Kas ta nu tā varēja atgadīties vēl ļaunāks?

Neticīgi nogrozīdams galvu, Volters atbildēja:

—      Nu, tieši to jau es gribu no jums dzirdēt, bet jūs prasāt man. Vai ziniet, tēvoci, kad es jūs redzu šitādu, man sametas žēl, ka dzīvoju pie jums.

Vecajam Solam negribot ieplētās acis.

—      Jā, jā. Neviens gan nebūs juties tik laimīgs, kā es jūtos un vienmēr esmu juties pie jums, bet, kad es redzu, ka jūs kaut kas nomūc, man patiešām sāp sirds par to, ka dzīvoju pie jums.

—      Zinu, reizēm man uznāk tāds makulis, un tad es kļūstu mazliet apnicīgs, — Solomons noteica, padevīgā garā rokas berzēdams.-

—      Es pavisam ko citu domāju teikt, tēvoci Sol, — Volters turpināja, mazliet vēl paliekdamies uz priekšu, lai uzpakšķinātu tēvocim pa plecu, — proti, tad man tā vien liekas, ka būtu daudz labāk, ja manā vietā te sēdētu un ielietu jums tēju jauka, maza, apaļīga sieva, ziniet, tada gudra, piemīlīga, omulīga vecāka lēdija, kas ar jums tā īsti kopā saderētos, kas zinātu, kā ar jums apieties un kā uzturēt jums možu garu. Bet sēžu es, krustdēls, gan ar sirdi un dvēseli jūs mīlēdams (vai tad iespējams būtu jūs nemīlēt!), tomēr tikai krustdēls, un, kad jūs esat sliktā omā un tāds sabudis, es nevaru jums aizstāt tādu draugu, par kādu būtu kļuvusi pirms gadiem viņa, kaut arī es tik tiešām atdotu visas pa

saules bagātības, ja vien varētu jūsu skumjas izkliedēt. Un, lūk, tāpēc, kad redzu jūs tādu noraizējušos, man loti žēl, ka neesat dzīvē ieguvis labāku draugu par tādu vieglprāti nejēgas puiku kā es, kam ir gan vēlēšanās jums saldināt dzīvi, bet nav prašanas … nav prašanas, — Volters atkārtoja, pārliekdamies vēl vairāk pār galdu, lai paspiestu tēvocim roku.

—     Vollij, manu mīļo zēn, — Solomons teica, — ja arī tā jaukā, mazā, vecīgā lēdija pirms gadiem četrdesmit pieciem būtu ieņēmusi paliekamu vietu šai istabā, es nespētu viņu stiprāk mīlēt, kā mīlu tevi.

—     Es zinu to, tēvoci Sol, — Volters sacīja, — die's lai jūs svētī, es zinu to. Bet jūs nenomocītos ar visādiem nepatīkamiem noslēpumiem, ja viņa bijusi te, jo viņa gan mācētu jūs no tiem pasargāt, bet es nemāku.

—     Ko nu, ko, māki ij tu, — instrumentu meistars attrauca.

—      Nu tad sakiet jel, kas noticis, tēvoci Sol, — Volters mēģināja izvilināt. — Par lūgšanu! Kas noticis?

Solomons Džilss palika pie sava, ka nav nekas noticis, un apliecināja to tik noteikti, ka krustdēlam nekas cits neatlika kā rādīt muļķa seju, ka noticējis viņam.

—     Tikai to es jums saku, tēvoci Sol, ja kas ir …

—     Nu nava nekā, — Solomons apgalvoja.

—     Tad jau labi, — Volters noteica. — Tad man arī nav vairāk ko runāt, un tas atkal ir labi, jo man laiks uz darbu. Būdams ārā, es pa reizei iemetīšu aci pavērties, kā jums klājas. Bet lieciet aiz auss, tēvoci: nekad es jums vairs neticēšu, nekad vairs nestāstīšu nekā par misteru Kārkeru junioru, ja izrādīsies, ka esat mani manījis.

Solomons Džilss, izaicinoši pasmiedamies, vēl paskubināja viņu, lai tik nu pacenšoties vien pienākt šo šādā nelietībā, bet Volters šoreiz devās uz Dombija un Dēla kantori daudz drūmākā noskaņojumā nekā parasti, pārcilādams prātā gan šādus, gan tādus nerealizējamus plānus, kā tikt pie bagātības un nostādīt Koka Mičmani uz stabilām kājām.

Turpat, nogriežoties ap stūri, Bišopsgeitstrītā — tolaik tas bija vēl ārpilsētas rajons — dzīvoja kāds Broglijs, zvērināts mākleris un nocenotājs, kam pašam piedereja veclietu tirgotava, stāvgrūdām pieblīvēta dažnedažādām mēbelēm un mājsaimniecības piederumiem, pie kam priekšmetu izvietojums un sagrupējums apskatei nepavisam neatbilda to paredzētajiem uzdevumiem. Dučiem krēslu karājās, sakabināti uz mazgājamiem galdiņiem, kas nedroši balansēja, sakāpuši bufetēm uz pleciem, kuras savukārt stāvēja uz augšpēdu apgāztiem ēdamgaldiem, kas, vingri izmetuši kājas gaisā, balstījās uz citu ēdamgaldu mugurām, — to vēl varēja atzīt par cik necik pieņemamu sakārtojumu. Gultas mīkstais klēpis zem baldahīna parasti bija servēts kā banketa galds ar visādu trauku vāciņiem, vīna glāzēm un karafēm, lai pie tā dzīrotu tāda jautra kompānija kā pieci seši krāsns kruķi un vēl kāda zāles griestu lampa. Aizkaru garnitūra, gan bez logiem, kas tai būtu piederējušies, eleganti sadrapēta, dekorēja no kumodēm uzceltu barikādi, kas bija krautin apkrauta visvisādām mazām aptiekas zāļu pudelītēm, bet no mājām padzītais kamīna paklājs, atšķirts no sava īstenā drauga — pavarda, savās bēdās varonīgi grieza krūti pretī asajam rītenim un trīcēja skumjā saskaņotībā ar pianīno smeldzīgajām žēlabām, kurš nīka un vārga, katru dienu zaudēdams pa stīgai, un tikko dzirdami ietrinkšķējās, ielas troksnim atbalsojoties tā džinkstošajās, sadragātajās smadzenēs. Veci, apklusuši pulksteņi, kas savus rādītājus vairs nespēja pakustināt un kas izskatījās nonākuši tikpat neglābjamā stāvoklī kā viņu bijušo saimnieku finanses, vienmēr bija'lielā izvēlē pie mistera Broglija; bet visāda veida spoguļi gadījuma pēc bija novietoti tā, ka atstarotās un lauztās gaismas plūsma juceklīgi pavairoja priekšmetu attēlus un rādīja skatītāja acij bezgalīgu bankrota un sabrukuma perspektīvu.

Pats misters Broglijs bija drukns, plecīgs vīrs iekaisušām acīm, rozīgiem vaigiem, cirtainiem matiem un miermīlīgs pēc dabas, jo šiem Kaja Marija * kategorijas ļaudīm, kas sēž uz citu ļaužu Kartāgas drupām, ir samērā viegli turēties labā omā. Viņš vienu otru reizi bija iegriezies Solomona veikalā painteresēties par priekšmetiem, kas ietilpa Solomona kompetencē, un Volters viņu pietiekamā mērā pazina, lai, satiekoties uz ielas, sveicinātu, bet, tā kā mākleris tuvāk nesagājās ari ar Solomonu Džilsu, Volters bija ne mazumu pārsteigts, kad, turēdams solījumu, priekšpusdienā pārskrējis mājās, atrada tur priekšā misteru Brogliju, kas, cepuri pakāris aizdurvē, rokas sabāzis kabatās, sēdēja mazajā viesistabā.

—     Sveiki, tēvoci Sol! — Volters izsaucās. Vecais vīrs sadrūmis sēdēja galda otrā pusē, un acenes šoreiz, kā par brīnumu, bija uz acīm, nevis uz pieres, kā parasti.

—     Nu, kā jums pašlaik klājas?

Solomons pašūpoja galvu un pamāja ar roku uz mākleri, it kā stādīdams viņu priekšā.

—     Vai kas noticis? — Volters jautāja, elpai aizraujoties.

—     Nē, nē. Nekas nav noticis, — misters Broglijs sacīja. — Tā nieka dēļ jums nav galva jāzaudē.

Volters mēmā izbrīnā uzlūkoja te mākleri, te savu tēvoci.

—      Lieta šāda, — misters Broglijs sacīja, — ir tāds mazs maksājums — pagalvots vekselis par trīs simti septiņdesmit un cik tur vēl; izpirkšanas termiņš aptecējis, un.vekselis nokļuvis manās rokās.

—     Jūsu rokās! — Volters izsaucās un pavērsa acis uz veikala pusi.

—      Jā, — misters Broglijs, pamādams ar galvu, sacīja draudzīgā, intīmā tonī, it kā ar to dodams padomu būt prātīgiem un justies pavisam mierīgi. — Izpildraksts īpašuma apķīlāšanai. Tā nu tas ir. Bet tāpēc jau nav jāzaudē zeme zem kājām. Es atnācu pats, lai nokārtotu visu klusi un draudzīgi. Jūs jau mani pazīstat. Nekas netiks atklātībai ziņots.

—     Tēvoci Sol! — Volters trīcēdams izdvesa.

—      Vollij, manu zēn, — tēvocis atsaucās. — Tas noticis pirmo reizi. Tāda nelaime vēl nebija mani piemeklējusi. Par vecu esmu, lai sāktu visu no jauna.

Uzbīdījis atkal acenes uz pieres (jo nu tās vairs nespēja viņa satraukumu apslēpt), viņš aizklāja seju rokām un raudāja elsādams, un asaras ritēja uz viņa kafijbrūnās vestes.

—     Tēvoci Sol! Esiet labs! Tā nevajag! — Volters izmisīgi lūdzās, jo viņu patiešām šausmu drebuļi kratīja.

redzot veco vīru raudam. — Dieva dēļ, tā nedariet! Mister Broglij, ko lai es tagad iesāku?

—     Es ieteiktu jums uzmeklēt kādu draugu vai labu paziņu, — misters Broglijs teica, — un apspriesties par visu ar to.

—      Pareizi! — Volters izsaucās, priecīgs ķerties pat pie salmiņa. — Tiešām! Pateicos. Kapteinis Katls ir īstais vīrs, tēvoc. Pagaidiet, kamēr es aizskrienu pie kapteiņa Katla. Pieskatiet manu tēvoci, esiet tik laipni, mister Broglij, un lūkojiet viņu kā prazdami nomierināt, kamēr esmu projām. Neizsamistiet, tēvoci Sol. Saņemieties!

Ar strauju dedzību uzsaucis šos uzmundrinājumus, nelikdamies dzirdis vecā vīra mulsos iebildumus, Volters kā dzelts drāzās atkal ārā no veikala un, pametis vēl soli līdz kantorim, lai aizbildinātu darba kavējumu ar tēvoča pēkšņu sasirgšanu, cilpoja ko kājas nesa pie kapteiņa Katla.

Šai skrējienā pa ielām viss, ko viņš redzēja un dzirdēja, šķita kļuvis citāds. Bija jau tā pati divriču, smago pajūgu, omnibusu un gājēju drūzma un troksnis, taču nelaime, kas bija uzbrukusi Koka Mičmanim, vērta visu savādu un svešu. Nami un veikali likās citādi nekā agrak, un uz to fasādēm raiboja trekniem burtiem rakstītā mistera Broglija pilnvara. Mākleris šķita turam savā varā arī baznīcas, jo kaut ka dīvaini tās tagad slēja savas torņu smailes debesīs; pat debesis bija pavisam savādas un acīm redzami draudēja ar īpašuma apķīlāšanu.

Kapteinis Katls dzīvoja maza kanāla malā, netālu no Indijas dokiem, kur bija izgriežamais tilts, kuru laiku palaikam pašķīra vaļā, lai izlaistu cauri kādu tāla ceļa mērotāju milzeni kuģi, kas it kā uz sēkļa izmests jūras nezvērs tad lēni vilkās augšup pa upi gar pašu krastu, pakāpeniskā pāreja no sauszemes uz ūdeni, tuvojoties kapteiņa Katla mājoklim, bija ievērības cienīga. Tā sākās ar karogu kārtīm, kas šķita traktieru neatņemama sastāvdaļa; tad nāca gatavu matrožtērpu veikali ar ārpusē izkārtiem adītiem vilnas vamžiem, zīdvesteriem un brezenta biksēm, gan lielāku, gan mazāku izmēru. Aiz tiem — enkuru un ķēžu kalves, kur smagie

veseri no rīta līdz vakaram nerimās skandināt dzelzi. Tad nāca namelu rindas, pie kuriem starp sarkanziedainajām vīteņpupām bija saslieti masti ar maziem šķēpa karodziņiem — vējrāžiem. Tad — grāvji. Tad — apcirpti vītoli. Tad atkal grāvji. Tad mīklainā kārtā radušās netīra ūdens joslas, sētiņ nosētas kuģiem, kas gandrīz pilnīgi aizsedza ūdeni. Tad gaiss sāka smaržot pēc skaidām, un te nu mastu, airu, bloku un laivu izgatavošana bija izskaudusi visas citas amatniecības nozares. Tad nāca purvāji un muklāji. Tad nāsis sajuta vairs tikai ruma un cukura aromātu. Un tad bija klāt arī Brigpleisa un kapteiņa Katla miteklis — tikai pirmais stāvs un mansards.

Kapteinis Katls piederēja pie tiem ļaudīm, kas atgādina īstus viengabala lietaskokus — to ietērps, tāpat kā sirds, no viena ozola stumbra tēsti, — un kurus pat ar visspilgtāko iztēli gandrīz neiespējami iedomāties bez kāda no viņu apģērba gabaliem, lai tas būtu kaut pats nenozīmīgākais. Tāpēc arī, kad Volters piedauzīja pie durvīm, bet kapteinis tai pašā mirklī izliecās pa vienu no mazajiem logiem ielas pusē un sveicināja viņu jau ar Qeto, spīdīgo cepuri galvā, kreklā ar zēģeļveidīgiem apkakles stūriem un platajos, zilajos svārkos — visā parastajā godībā, Volters guva stingru pārliecību, ka tāds ir viņa pastāvīgais, nemainīgais izskats, it kā kapteinis būtu kāds putns, bet viņa ietērps — tā apspalvojums.

—            Volr, manu zēn! — kapteinis Katls uzsauca.

—      Drosmi, un piedauzi vēlreiz. Pamatīgi! Mūsmājās veļas diena.

Volters, degdams nepacietībā, gāza tad arī klabekli no visa spēka pa durvīm.

—      Pamatīgi gan!'— kapteinis Katls noteica un mudīgi ierāva galvu iekšā, kā negaisu paredzēdams.

Un nebija viņš arī maldījies: atraitnēs palikusī lēdija līdz pleciem uzlocītām piedurknēm, ziepju putām aplipušām, no karsta ūdens kūpošām rokām brīnum ātri paklausīja aicinājumam. Pirms paskatīties uz Volteru, viņa paskatījas uz klabekli, bet tad, acīm nomērījusi zēnu no galvas līdz papēžiem, noteica, šī brīnoties, ka no tā kas vēl pāri palicis.

—     Kapteinis Katls mājās, es zinu, — Volters sacīja ar pieglaimīgu smaidiņu sejā.

—     Mājās? — atraitnes kundze brīnījās. — Tie-šām?

—     Viņš nupat kā runāja ar mani, — Volters aizelsies paskaidroja.

—      Ak tā gan! — atraitnes kundze atteica. — Tad jau jūs varbūt nodosit viņam sirsnīgus sveicinājumus no misis Makstindžeres un pateiksit, ka nākamreiz, kad viņam labpatiks pazemot sevi un savu dzīvokli ar sarunām pa logu, lai izdara viņai patikšanu un nokāpj lejā atvērt arī durvis.

Misis Makstindžere runāja skaļi un reizē ausījās, vai neuztvers kādu piezīmi, kas varētu nolidot no augšstāva.

—     Es pateikšu, — Volters sacīja, — ja jūs būsit tik laipna un mani ielaidīsit, kundze.

Viņu kavēja ieiet koka nocietinājums, uzcelts tur mazo Makstindžerēnu dēļ, lai tie, savā vaļā draiskodamies, nenoveltos no pakāpieniem.

—      Zeņķis, kam spēks manas durvis sadauzīt, — misis Makstindžere nicīgi izmeta, — man domāt, varēs ij šitam te pāri tikt.

Bet, kad Volters, pieņēmis šos vārdus par atļauju iet iekšā, pārlēca pār aizsprostu, misis Makstindžere strauji uzprasīja, vai angļu sievietes māja esot viņas pils * vai neesot un vai pie viņas drīkstot lauzties iekšā kurš katrs «paklīdenis». Atbildi uz šiem jautājumiem viņa alkani gaidīja vēl tobrīd, kad Volters, uzkāpis pa šaurajām kāpnēm caur mākslīgo miglu, ko radīja veļas ūdens garaiņi un kas kāpņu margas bija norasinājusi ar lipīgu miklumu, jau iegāja kapteiņa Katla dzīvoklī un atrada šo džentlmeni slēpnī aiz durvīm.

—      Penija ar es neesmu viņai palicis parādā, Volr, — kapteinis teica paklusā balsī un acīm redzamām baiļu trīsām sejā. — Tikai līdzējis viņai kur vien un kā vien mācēdams, tāpat bērniem. Tomēr tīrā vellamāte reizēm. Tpu!

—     Es būtu vācies projām, kapteini Kati, — Volters sacīja.

—     Neuzdrīkstos riskēt, Volr, — kapteinis atteica.

—     Viņa tev dabūs mani rokā, lai kur es būtu ielīdis. Sēsties! Kā Džilsam sviežas?

Kapteinis pašlaik ieturēja pusdienas (ar cepuri galvā); galdā auksts jēra cepetis, porteris un pāris karstu, kūpošu kartupeļu, kurus pats bija novārījis un paņēma tos pēc vajadzības no maza siltumrorī novietota kastrolīša. Pusdienu laikā viņš izskrūvēja savu kāsīti un tā vielā koka ligzdiņā ieskrūvēja nazi, ar kuru jau sāka vilkt mizu nost kādam no šiem kartupeļiem, lai pacienātu arī Volteru. Istabas viņam bija mazas, stipri piesātinātas tabakas dūmiem, bet telpīgi iekārtotas: visas lielas noliktas gar sienmalām, it kā te vai ik katru pusstundu regulāri notiktu zemestrīce.

—     Kā Džilsam labi iet? — kapteinis apjautājās.

Volters, kas pa šo laiku bija elpu atguvis, bet dūšu pazaudējis, — vai drīzāk to mazumiņu dūšas, ko bija radījusi straujā soļošana, — uzlūkojis mirkli vaicātāju, izsaucās: «O, kapteini Kati!» — un izplūda asarās.

Trūkst vardu, lai aprakstītu, kādas mulsas bailes uzmācās kapteinim, redzot šo skatu. Misis Makslindžere tā priekšā pilnīgi pagaisa. Kartupelis un dakšiņa viņam izkrita uo rokām — izkritis būtu arī nazis, ja nebijis ieskrūvēts, — un viņš sēdēja, zēnu vai acīm apēzdams, it kā jau leju, leju sagaidīdams no tā vēsti, ka Sitijā zeme atvērusies un aprijusi viņa veco draugu, kafijbrūno uzvalku, pogas, hronometru, acenes — visu, visu.

Bet, kad Volters pastāstīja viņam, kas patiesībā noticis, kapteinis Katls, brīdi padomājis, trūkās augšā un sāka rosīgi darboties. Viņš izņēma no mazas skārda kārbiņas, kas stāvēja augšplauktā, visu krājumā esošo skaidro naudu (kopsummā trīspadsmit mārciņu un puskrona), ko ieslidināja vienā savu plato, zilo svārku kabatā; šai bagātībai pievienoja vēl saturu no galda sudraba glabātavas, proti, divas sadilušas, plānplāniņas tējkarotes un sen nelietojamas, greizkājainas cukura standziņas; izvilka savu milzeni dubultvāku sudraba pulksteni no dziļajām dzīlēm, kur tas atdusējās, lai pārliecinātos, ka šis dārgums ir vēl sveiks un vesels; pieskrūvēja atkal kāsīti labās rokas dilbam un tad, paķēris pumpaino nūju, aicināja Volteru celties un iet.

Savu cēlo jūtu dedzībā tomēr iedomādamies, ka misis Makstindžere varbūt lejā uzglūn viņam, kapteinis Katls pēdējā mirklī sāka svārstīties un acis mest uz loga pusi, it kā prātodams, vai labāk neizbēgt pa šo neparasto izeju nekā doties savam drausmīgajam ienaidniekam rokās. Taču pēdīgi izšķīrās likt lietā kara viltību.

—            Volr, — kapteinis teica, bikli pamirkšķinādams,

—      izej tu pa priekšu, puisīt. Kad esi jau lejā, tad uztaurē visā galvā: «Uz redzēšanos, kapteini Kati!» — un taisi tik durvis ciet. Pēc tam gaidi uz ielas stūra, kamēr es parādos.

Šie rīkojumi netika doti, iepriekš nepazīstot ienaidnieka taktiku, jo, tiklīdz Volters bija pa kāpnēm lejā, misis Makstindžere kā tāds atriebes gars izslīdēja no virtuves. Bet, neuzslīdējusi virsū kapteinim, kā bija cerējusi, viņa tikai vēl atgādināja ar kādu vārdu klabekli un ievilkās atpakaļ virtuvē.

Savas minūtes piecas pagāja, kamēr kapteinis Katls varēja saņemties dūšu bēgšanai, jo Volters tieši tik ilgi gaidīja uz ielas stūra, neizlaizdams māju no acīm, taču nemanīdams ne ēnas no cielās, spīdīgās cepures. Beidzot, kā viesuļvētras grūsts, kapteinis izšāvās pa durvīm un, garus soļus mezdams, atpakaļ neskatīdamies, steidzās pie Voltera, bet, kad laimīgi no šīs ielas bija ārā, iedrošinājās pat uzsvilpot dziesmiņu.

—     Vai tēvocis lielā mēra peldspēju zaudējis, Volr? — kapteinis ejot ievaicājās.

—     Tā liekas gan. Bulu jūs šorīt viņu redzējuši, jūs nemūžam to nespētu aizmirst.

—      Straujāku gaitu, Volr, manu zēn, — kapteinis teica, pielikdams soli, — un visas sava mūža dienas ieturi to pašu gaitu. Pāršķirsti katķismu, lai uzietu šo padomu, un seko tam!

Kapteinis bija pārāk aizņemts pats ar savām domām par Solomonu Džilsu, pa starpām atcerēdamies varbūt arī nupatējo bēgšanu no misis Makstindžeres, lai ceļā minētu vēl citus citātus Voltera morālās apziņas stiprināšanai.

Viņi nepārmija vairs ne vārda, kamēr nokļuva līdz Sola namdurvīm, kur nelaimīgais Koka Mičmanis ar savu instrumentu pie acs šķita raugāmies uz visām debess pusēm cerībā atrast draugu, kas palīdzētu izkulties no grūtībām.

—      Džils! — kapteinis iesaucās, steigdamies dibenistabā un mīji, glāsīgi saņemdams viņa roku. — Griez droši galvu vējam pretī, gan mēs noturēsimies virs ūdens! Vienīgais, kas tev tagad darāms, — kapteinis runāja ar tāda cilvēka nopietnumu, kurš cenšas iepazīstināt klausītājus ar vienu no visvērtīgākajiem praktiskas pieredzes principiem, kādus jebkad atklājusi cilvēka gudrība, — ir droši griezt galvu vējam pretī, gan tad mēs noturēsimies virs ūdens.

Vecais Sols atbildēja rokas spiedienam un pateicās viņam.

Kapteinis Katls pēc tam ar stāvoklim atbilstošu nopietnību izlika uz galda divi tējkarotītes, cukura standziņas, sudraba pulksteni un skaidro naudu, tad apvaicājās māklerim misteram Broglijam, cik liels tas parāds esot.

—     Paverieties! Cik tur sanāks pēc jūsu takses? — kapteinis uzprasīja.

—      Apžēlojieties! — mākleris attrauca. — Jūs taču nedomājat, ka ar šīm lietiņām ir kas līdzams?

— Kāpēc ne? — kapteinis jautāja.

—     Kāpēc? Summa sniedzas pāri trim simtiem septiņdesmit, — mākleris atbildēja.

—     Kas par to? — kapteinis atteica, kaut gan acīmredzot šis cipars viņu izbiedēja. — Kas ielien jūsu tīklā, tēs visas taču ir zivis, es domāju.

—     Protams, — misters Broglijs sacīja. — Bet ķilava nav valzivs, kā zināt.

Šīs piezīmes dzijā jēga, likās, satrieca kapteini. Viņš brīdi pakavējās pārdomās, pa reizei uzlūkodams mākleri un apbrīnodams viņa ģeniālo prātu, tad pasauca instrumentu meistaru sānis.

—     Džils, — kapteinis Katls vaicāja, — ar ko tad tev īsti ir darīšana? Kas ir kreditors?

—      Klusāk! — vecais vīrs brīdināja. — Paiesim nostāk. Vollijs nedrīkst dzirdēt. Tas ir galvojums Vollija tēvam. Veca saistība. Esmu jau krietnu daļu nomaksājis, Ned, bet man pienākuši tik bēdīgi laiki, ka patlaban nav manos spēkos ko darīt. Es jau to paredzēju, bet novērst nevarēju. Tikai, par lūgšanu, Vollijam ne vārda.

—     Bet cik necik tak tev vēl būs aizķēries naudas? — kapteinis čukstēja.

—      Ir, ir… o, jā… cik necik jau ir vēl, — vecais Sols atbildēja, iebāzdams rokas tukšajās kabatās un pēc tam sažņaugdams tajās savu velsiešu parūku, it kā cerēdams no tās zeltu izspiest. — Bet… tas mazumiņš, kas man ir, nav pārvēršams skaidrā naudā, Ned, to tagad nevar dabūt. Es gribēju ar to sapelnīt kaut ko Vollija labā, bet esmu veclaiku cilvēks, neeju dzīvei līdzi. Tā ir šur, tā ir tur… tas ir tikpat daudz kā nekur, — vecais vīrs noteica, mulsi raudzīdamies apkārt.

Viņš tik ļoti atgādināja prātā aptumsušu cilvēku, kas savu naudu noglabājis dažādās vietās, bet aizmirsis, kur, un kapteinis sekoja viņa skatienam vēl tā kā cerēdams, ej tu sazini, varbūt Džilss tomēr atcerēsies dažus simtus mārciņu, noslēptus dūmvadā vai pagrabā. Bet Solomons Džilss par to bija gan lielākā skaidrībā.

—     Pavisam, pavisam esmu palicis dzīvei iepakaļ, manu mīļo Ned, — Sols sacīja bezcerīgā izmisā, — pilnīgi. Nav nozīmes, ka es vēl velkos par tik lielu gabalu tai pakaļ. Veikala inventāru prātīgākais ir pārdot — tur sanāks vairāk, nekā vajadzīgs šī parāda dzēšanai, — un man pašam ar pārpalikumu labāk nobēgt kaut kur un nomirt. Nav vairs ne kripatiņas spara. Es nesaprotu šo pasauli. Vislabākais būtu tam darīt galu tūlīt. Lai pārdod veikalu un novāc viņu, — večuks sacīja, gurdi norādīdams uz Koka Mičmani, — un lai mūs abus aizmet lužņu kaudzē.

—      Un ko tu savā prātā domā ar Volru iesākt? — kapteinis ieminējās. — A, reče nu! Apsēsties, Džils, sēdi mierā un ļauj man krietni padomāt. Nebij'se mana pensija tik maza, kas līdz šai dienai bija gana liela, atkristu visa domāšana. Bet tu griez droši galvu pretī vējam, — kapteinis atkārtoja neapstrīdamo mierinājuma frāzi, — gan viss nokārtosies pa godam.

Vecais Sols pateicās viņam no visas sirds, bet galvu tomēr atspieda pret dibenistabiņas kamīnu — negrieza vējam pretī.

Kapteinis Katls labu laiku soļoja pa veikala telpu uz priekšu atpakaļ, tik dziļi iegremdējies pārdomās un melnās, mežīgās uzacis savilcis virs deguna tik ciešā čumurā, kas izskatījās kā mākonis, pār kalnu nogulis, tā ka Volters pat neuzdrošinājās vārdu bilst, lai nepārtrauktu viņa domu tecējumu. Misters Broglijs, kas nepavisam negribēja but par apgrūtinājumu klātesošiem un kas pie tam bija gaužām laipnīgs, sirsnīgs cilvēks, staigāja, klusi svilpodams, gar instrumentiem, pabungādams ar pirkstiem barometrus, sakratīdams kompasus, gluži kā tādas zāļu pudelītes, pacilādams atslēgas ar magnētu, palūkodamies pa tālskatiem, mēģinādams izdibināt, kā globusi lietojami, uztupinādams paralēlskalu uz deguna un kavēdamies vēl ar citiem fizikas eksperimentiem.

—     Volr! — kapteinis beidzot ierunājās. — Izdomāts.

—     Tiešām, kapteini Kati? — Volters jūsmīgi iesaucās.

—      Panāc šu', manu zēn, — kapteinis teica. — Instrumenti — viens nodrošinājums. Es — otrs. Un tavs principāls būs tas vīrs, kas izsniegs aizdevumu.

—     Misters Dombijs? — Volters tikko izdabūja pār lūpām. .

Kapteinis svarīgi palocīja galvu.

—      Paraugies uz viņu, — tas sacīja. — Paraugies uz Džilsu. Ja tagad tie laidīs pārdošanā visu šo būšanu, viņš tak nomirs. Tu labi zini, viņš neizturēs. Mums jāizmēģina roka, kur vien var, kaut vai kalnus gāzt nāktos. Un te tev būs kalns.

—     Misters Dombijs — kalns? — Volters stomījās.

—      Pats pirmais — tu tūlīt aizdrāz uz kantori un paraugies, vai viņš ir tur, — kapteinis Katls sacīja, uzpakšinādams Volteram pa plecu. — Žigli!

Volters juta, ka nedrīkst šai pavēlei pretoties, — viena paša acu pametiena uz tēvoci būtu pieticis, lai viņš apņemtos, ja arī būtu gribējis nepaklausīt, — un steidzās to tūdaļ izpildīt. Drīz gluži aizelsies viņš atdrāzās atpakaļ ar ziņu, ka mistera Dombija nemaz pilsētā nav. Bija sestdiena, un viņš bija aizbraucis uz Braitonu.

—      Paklau, ko es tev teikšu, Volr, — kapteinis sacīja, kas, domājams, pa šo laiku bija sagatavojies tādai

neveiksmei. — Mēs arī laižam uz Braitonu. Es tevi atbalstīšu, manu zēn, es tevi atbalstīšu, Volr. Ar pēcpusdienas diližansu braucam uz Braitonu.

Ja neizbēgami vajadzēja griezties pie mistera Dombija pēc palīdzības — bailes pārņem to iedomājoties vien —, Volters labprātāk to būtu darījis viens pats, bez kādas palīdzības, bez kapteiņa personiskās ietekmes atbalsta, kam, pēc viņa domām, misters Dombijs diezin vai jelmaz piešķirtu kādu nozīmi. Bet, tā kā kapteinis acīmredzot bija citādās domās un no tām neatkāpās un tā kā viņa draudzības jūtas bija pārlieku karstas un dziļas, lai tās noniecinātu persona, kas daudz jaunāka par viņu, tad Volters arī nemēģināja ko iebilst. Tāpēc Katls, steigšus atvadījies no Solomona Džilsa un savu skaidro naudu, tējkarotes, cukura standziņas un sudraba pulksteni atlicis atpakaļ kabatā — nolūkā, kā Volters, šausmās nodrebēdams, iedomājās, lieliski ietekmēt misteru Dombiju, ne brīdi vairs nekavēdamies, veda viņu uz diližansu kantori, pa ceļam nez cik reižu nozvērēdamies, ka paliks draugam uzticīgs līdz galam.

10.NODAĻA, KURĀ PASTĀSTĪTS PAR SEKĀM, KĀDAS IZRAISĪJA MlČMANIM UZBRUKUSĪ NELAIME

Pēc tam kad majors Begstoks ar savu divstobru teātra tālskati bija ilgu laiku tiku tikām novērojis pāri Princeses laukumam mazo Polu un saņēmis neskaitāmos sīkus jo sīkus ziņojumus — ik dienas, ik nedēļas, ik mēnesi — par to pašu objektu no iezemieša, kas šai nolūkā pastāvīgi sazinājās ar mis Toksas istabeni, viņš nāca pie slēdziena, ka Dombijs, ser, ir vīrs, ar kuru derētu iepazīties, un ka Dž. B. nu vienreiz ir puika, kas pratīs to izdarīt.

Tā kā mis Toksa tomēr joprojām izturējās rezervēti un, palikdama vēsi vienaldzīga, nekad nelikās majoru saprotam, kad tas, ieradies vizītē, (tas notika itin bieži), aplinkiem mēģināja izvilkt no viņas ko neko, kas veicinātu šī nodoma realizēšanu, majoram ar visu viņa rakstura nelokāmību un vil līgumu nācās tomēr sava vēlējumos piepildīšanos atstāt zināmā mērā laimīgam gadījumam, «kas», kā viņš savā klubā ar klukstošu smiekliņu mēdza izteikties, «aizvien uzsmaidījis ar piecdesmit pret vienu Dž. B. labā, ser, jau kopš tiem laikiem, kad viņa brālis Rietumindija nomira ar tropu drudzi».

Gadījums šoreiz negribēja lēti nākt palīgā, taču beidzot izdarīja viņam draudzīgu pakalpojumu. Kad no melnādainā sulaiņa bija saņēmis noteiktas ziņas par

mis Toksas izbraucieniem uz Brailonu, majoram pēkšņi atausa aizkustinošas atmiņas par draugu Bilu Baiterstonu, kas dzīvoja Bengālijā un no kā bija saņēmis vēstuli ar lūgumu apmeklēt viņa vienīgo dēlu, ja gadoties kādreiz būt Braitonā. Bet, kad tas pats melnādainais sulainis vēl pastāstīja, ka Pols nodots pie misis Pipčinas, un majors, uzmeklējis vēstuli, ko viņam bija nodevis māsters Baiterstons, atbraucis Anglijā, — līdz šim viņam prātā nebija nācis veltīt tai ne mazāko uzmanību, — atklāja, kādas izredzes tā paver, viņam uznāca tik trakas dusmas par savu podagru, kurai pagadījās tieši tagad to piesiet pie gultas, ka paldies vietā par saņemtām ziņām svieda sulainim ar kāju ķeblīti un nozvērējās nelieti iedzīt kapā, pirms vēl nebūšot sadomājis mirt, kam melnādainais sulainis gandrīz bija gatavs noticēt.

Pēdīgi, kad asās sāpes bija pierimušas, majors kādu sestdienu iezemieša pavadībā devās, īgni murkšķēdams, uz Braitonu, visu ceļu sodīdamies uz mis Toksu un ar tīksmi domādams par drīzo izredzi triecienuzbrukumā uzvarēt ievērojamo draugu, kuram tā pieķērusies tik lielā noslēpumainībā un kura dēļ pametusi viņu.

—     Ak ta' tā, kundzenīt, ak ta1 tā? — majors sēca, vai pašu plīsdams aiz atriebes kāres, pie kam jau tā piepampušās dzīslas uz pieres piepampa vēl vairāk. — Ak tad prātiņš Džojam B. uzgriezt muguru, kundzenīt? Vēl ne, kundzenīt, vēl ne, ser! Džo nesnauž, kundzenīt. Begstoks ir jestrs puika, ser: Dž. B. šo to ģiež, kundzenīt. Džošs nav ar aklību sists, ser. Gan redzēsit, cik viņš ir ciets un nelokāms, kundzenīt. Nelokāms, ser, nelokāms ir Džozefs. Nelokāms un ve-elnišķi slīpēts.

Kad viņš māsteru Bailerstonu izveda pastaigāties, šis jaunais džentlmenis dabūja īstenībā pārliecināties par viņa nelokāmību. Majors, kura seja atgādināja dzeltenzaļi svēdraino Stiltonas sieru, savas gameļvēža acis valbīdams, klīņāja pa pludmali, pavisam neatminēdams sagādāt māsteram Baiterslonam priecīgu izklaidi; vilka tikai māsteru Baiterstonu visur līdzi, kamēr acis šaudījās uz visām pusēm pēc mistera Dombija un tā bērniem.

Ievērodams misis Pipčinas iepriekš dotos norādīju-

mus, majors drīz vien uzokšķerēja, kur apmetušies Pols ar Florensi, un kā vēja dzīts traucās turp, jo kopā ar tiem bija arī kāds dižs un stalts džentlmenis (neapšaubāmi — misters Dombijs). Kad viņš ar māsteru Baiterstonu triecienā bija iebrukuši mazās vienības pašā centrā, protams, izgadījās tā, ka māsters Baiterstons uzsāka sarunas ar saviem bēdubrāļiem. Majors palika turpat stāvam un jūsmīgi noraudzījās uz tiem; izbrīnās pārņemts, atcerējās tos jau redzējis un ar tiem sarunājies Princeses laukumā pie savas paziņas mis Toksas; piebilda vēl, ka Pols esot velnišķi jauks puikiņš un šim liels draugs; apvaicājās, vai jel atminoties Džoju B., majoru; pēdīgi, pēkšņi attapies, ka jāievēro taču arī sabiedrībā pieņemtie pieklājības likumi, atvainojās mistera Dombija priekšā.

—     Bet mans mazais draugs, — majors sacīja, — liek man no jauna pārvērsties zēnā, ser. Vecs karavīrs, ser, — majors Begstoks, jūsu padevīgs kalps, — nekaunas to atklāti atzīt. — Te majors pacēla savu cepuri. — Velns un elle, ser, — majors izsaucās dedzīgā aizrautībā, — es jūs apskaužu! — Tūlīt gan apvaldījies piebilda: — Neņemiet ļaunā manu vaļīgo izrunāša-, nos.

Misters Dombijs lūdza nepievērst tam uzmanību.

—     Kara veterāns, ser, — majors trieca tālāk, — dūmos kvēpināts, saules svelmē cepināts, sabendēts, sakropļots, vecs uzdienējis majors, ser, nebaidījās dzirdēt nosodošus vārdus par savām kaprīzēm no tāda cilvēka kā misters Dombijs. Domāju, man gods runāt ar misteru Dombiju?

—    Esmu šī vārda necienīgs reprezentants, major, — misters Dombijs atbildēja.

—     Pie j …, ser, — majors sacīja, — tas ir slavens vārds. Tas ir vārds, ser, — majors to teica tik pārliecinoši, it kā aizkavēt gribēdams misteru Dombiju celt iebildumus un sajuzdams, cik grūts būtu pienākums ar viņu tālāk strīdēties, ja viņš to darītu, — ko pazīst un cildina visās Britānijai pakļautajās zemēs. Tas ir vārds, ser, ar ko cilvēks var lepoties, ja viņš to pazīst. Džozefa Begstoka dabā nav pieglaimoties un lišķēt, ser. Viņa karaliskā augstība Jorkas hercogs cikreiz netika par

viņu atsaucies: «Džojs neprot lišķēt. Viņš ir viens īsts rūdīts zaldāts, šis Džo. Pārlieku ciets un nelokāms ir Džozefs.» Bet tas ir slavens vārds, ser. Pie visiem svētiem, tas ir slavens vārds! — majors vēl svinīgi piebilda.

—      Jūs esat Joti laipns un vērtējat varbūt to augstāk, nekā tas pelnījis, major, — misters Dombijs atbildēja.

—      Nē, ser, — tā majors. — Mans mazais draugs var liecināt par Džozefu Begsloku, ka tas ir taisnsirdīgs, godsirdīgs un vaļsirdīgs vecs lāga vīrs, ser, un nekas vairāk. Šis zēns, ser, — majors sacīja klusākā balsī,

—     ieies vēsturē. Šis zēns, ser, ir pavisam īpatns bērns. Sargiet un saudziet viņu, mister Dombij.

Misters Dombijs, šķita, lika noprast, ka viņš to darīs.

—      Rau, te vēl viens zēns, ser, — majors turpināja konfidenciālā tonī, piegrūzdams tam ar niedres spieķi,

—      Baiterstona dēls no Bengālijas. Bils Baiterstons — mans agrākais kara biedrs. Tā zēna tēvs un es, ser, bijām zvērināti draugi. Jūs varējāt iet kur iedami, ser, tikvien dzirdējāt runas kā par Bilu Baiterstonu un Džo Begstoku. Vai esmu akls pret tā zēna trūkumiem? Nebūt ne. Viņš ir muļķis, ser.

Misters Dombijs pameta acis uz nopulgoto māsteru Baiterstonu, par kuru zināja tikpat daudz, cik zināja majors, un gaužām pašapmierināts izmeta: — Tiešām?

—      Kas ir, tas ir, ser, — majors sacīja. — Viņš ir muļķis. Džo Begsloks njekad nemeklē mīkstinātus izteicienus. Mana Bengālijas drauga Bila Baiterstona dēls ir muļķis jau piedzimis, ser. — Te majors sāka smiet aizvilkdamies, līdz kļuva zili melns. — Manu mazo draugu taču, domājams, nodosit privātskolā, mister Dombij? — majors apvaldījies ievaicājās.

—      Neesmu vēl galīgi izlēmis, — misters Dombijs atteica. — Laikam gan ne. Viņam vārga veselība.

—     Nu, ja viņam vārga veselība, ser, — majors teica,

—      tad jums taisnība. Tikai paši stiprākie spēja veseli izēsties cauri mūsu Sendherstai. Mēs tur cits citu taisni spīdzinājām, ser. Jauniņos biedrus cepinājām uz lēnas uguns un karinājām ar galvām uz leju no trešā stāva logiem. Džozefs Begstoks, aiz zābaku papēžiem

pieturēts, nokarājās tā veselas trīspadsmit minūtes pēc koledžas pulksteņa.

Lai apstiprinātu sava stāsta patiesīgumu, majors būtu varējis atsaukties uz savu seju. Tā patiešām izskatījās tāda, it kā viņš drusku par ilgu būtu karināts.

—      Bet tā mūs pataisīja par tiem, kas mēs bijām, ser, — majors sacīja, sakārtodams kruzuloto krekla krūtažu. — Mēs bijām dzelzs, ser, un koledža, tā bija mūsu kalve. Vai jūs esat tepat apmetušies, mister Dombij?

—      Parasti es šurp atbraucu reizi nedēļā, major, — šis džentlmenis atbildēja. — Apmetos Bedfordas viesnīcā.

—      Es jutīšos pagodināts, ser, ja atļausit jūs apmeklēt viesnīcā, — majors sacīja. — Džojs B. vispār nav nekāds vizīšu cienītājs, bet mistera Dombija vārds nav nekāds parastais vārds. Esmu daudz pateicības parādā savam mazajam draugam par šo pagodinošo iepazīšanos.

Misters Dombijs atbildēja sevišķi laipni un vēlīgi, un majors, noglaudījis Polam galviņu un paglaimojis Florensei, ka nebūšot ilgi jāgaida, kad viņas acu dēļ jauni puiši pr«ātu zaudēšot, — «un vecie arīdzan, ser, ja gribam būt atklāti», — majors piemetināja, sirsnīgi noklukstēdams savu smiekliņu, — paskubināja ar ceļa spieķi māsteru Baiterstonu un gandrīz pusteciņus atkal kopā ar šo jauno džentlmeni devās projām, visu laiku augstmanīgi galvu grozīdams un paklepodams, pie kam kājas gāja savmalu kura.

Pildīdams solījumu, majors vēlāk ieradās vizītē pie mistera Dombija, un misters Dombijs savukārt, iepriekš ievācis informāciju armijas komandējošā sastāva sarakstos, ieradās pretvizītē pie majora. Pēc tam majors apmeklēja misteru Dombiju viņa pilsētas namā; tad atkal aizbrauca uz jūrmalu — nu jau vienā karietē ar misteru Dombiju. Vārdu sakot, misters Dombijs ar majoru sapratās neiedomājami labi un neiedomājami ātri, un misters Dombijs šai sakarā vēl savai māsai izteicās, ka majors esot ne tikvien kā īsts karavīrs, bet gan kaut kas vairāk, jo viņš apbrīnojami kompetents esot arī tādos jautājumos, kuriem neesot nekāda sakara ar viņa profesiju.

Beidzot misters Dombijs, kad bija aizvedis arī mis Toksu un mis Čiku apraudzīt bērnus un sastapis majoru atkal Braitonā, uzaicināja viņu uz pusdienām Bedfordas viesnīcā, bet pirms tam izteica mis Toksai daudz komplimentu par viņas kaimiņu un paziņu. Lai gan šie mājieni lika viņas sirdij neprātīgi dauzīties, tie tomēr nebija netīkami mis Toksai, jo pavēra iespēju būt sevišķi interesantai: brīžam apmulst, brīžam satraukties un ne jau bez klusas vēlēšanās, lai citi to redzētu. Majors sagādāja viņai pārpilnam izdevības nodemonstrēt šos jūtu saviļņojumus, jo pie pusdienu galda nevarēja vien beigt sūroties, ka mis Toksa pametusi viņu un Princeses laukumu; un, tā kā acīmredzot šāda kaitavāšanās viņu uzjautrināja, arī pārējie jutās itin omulīgi.

Uzmeties par galveno sarunu risinātāju, majors turējās godam, izrādīdams šai ziņā tikpat lielu apetīti kā visu galdā likto gardo ēdienu nobaudīšanā, kuru bija tāda dažādība, ka viņš, jāsaka, gandrīz vai pārēdās, kas vēl pastiprināja viņa sliecību iekaist.

Tā kā misters Dombijs, kas parasti bija mazrunīgs un rezervēts, labprāt padevās šai uzurpācijai, majors juta, ka pašreiz viņš uzmirdz pilnā spožumā, un jūsmas uzplūdā viņš savam vārdam atrada tik bezgala daudz jaunu atvasinājumu, ka pašam nenobrīnīties. Vārdu sakot, visi jutās lieliski. Visi atzina, ka majoram ir neizsmeļams krājums tēmu sarunām; un, kad viņš pēc ieilguša robera diezgan vēlā stundā atsveicinājās un aizgāja, misters Dombijs pietvīkušajai mis Toksai atkal izteica komplimentus par viņas kaimiņu un paziņu.

Atceļā uz savu viesnīcu majors neapnikdams varēja atkārtot vienu un to pašu par sevi un sev pašam: «Slīpēts, ser … slīpēts, ser … ve-elnišķi slīpēts!» Bet, nokļuvis istabā, viņš iezvila krēslā un sāka klusi, nevaldāmi smieties; šādas smieklu lēkmes viņam dažreiz uznāca un katrreiz izvērtās taisni baismīgas. Šoreiz lēkme nepārgāja tik ilgi, ka melnādainais sulainis, kas, stāvēdams pa gabaliņu, viņu uzmanīja un neparko nebūtu iedrošinājies viņam tuvoties, paspēja jau divi trīs lāgi nodomāt, ka majoram pēdējā stundiņa klāt. Viss viņa rumpis, bet it sevišķi seja un galva, piepūtās kā vēl nekad, un melnādainajam acu priekšā rēgojās tikai viena kustīga indigo masa. Pēdīgi smieklu lēkme pārgāja klepus lēkmē, un, kad tā cik necik atslāba, no viņa lūpām jau izvēlās apmēram šādi lādiņi:

—      Ak tad tā, cienītā, tā? Misis Dombija, jā, cienītā? Nedomāju vis, cienītā. Nekas neiznāks, cienītā, kamēr Džo B. spēj iebāzt jums spieķi ritenī. Pašlaik Džo B. stāv vienādās pozīcijās ar jums, cienītā. Viņš nepavisam nav vēl izstājies no spēles, ser; Begstoks vēl turas. Viņa ir viltus pilna, ser, bet Džošs ir vēl pilnāks. Acis ir vaļā vecajam Džo — plaši vaļā, un viņš never tās ciet, ser!

Šis pēdējais apgalvojums izrādījās ticams — vairāk nekā ticams, jo gandrīz visu šo nakti bija dzirdami līdzīgi izsaucieni pārmijus ar smacējoša klepus lēkmēm, kuri satrauca visu māju.

Otrā dienā pēc šīs epizodes (tātad svētdienā), kad misters Dombijs, misis Cika un mis Toksa sēdēja pie brokastu galda, vēl nebeigdami dziedāt slavas dziesmas majoram, istabā ieskrēja Florense piesārtušiem vaigiem, priekā dzirkstošām acīm un iesaucās:

—     Papa, papa! Volters ir te! Bet viņš negrib nākt iekšā. *

—     Kas? — misters Dombijs brīnījās. — Ko viņa tur runā? Ko tas nozīmē?

—      Volters, papa, — Florense bikli paskaidroja, atskārzdama, ka pārāk familiāri ir tuvojusies šim cienījamam vīram. — Kas mani atrada, kad biju nomaldījusies.

—     Vai viņa runā par jauno Geju, Luiza? — misters Dombijs, saraucis uzacis, jautāja. — Nudien, šī bērna manieres kļūst neciešamas. Neticami, ka viņa runātu par šo Geju. Izej, lūdzu, paraugies, kas tur ir.

Misis Čika mudīgi izgāja un, atgriezusies atpakaļ, pavēstīja, ka esot gan jaunais Gejs ar vēl kādu dīvaina izskata cilvēku; Gejs teicis, šis neuzdrošinoties nākt iekšā, jo dzirdējis, ka misters Dombijs ēdot brokastis; pagaidīšot, kamēr misters Dombijs likšot šo aicināt.

—      Pasaki, lai tas puika nāk tūlīt iekšā, — misters Dombijs teica. — Nu, Gej, kas noticis? Kas jūs sūtīja šurp? Vai tad neviena cita nebija, kas atbrauc?

—      Piedodiet, ser, — Volters atteica, — es neesmu sūtīts. Es uzdrošinājos ierasties pats uz savu galvu, ko, ceru, jūs man piedosit, kad dzirdēsit iemeslu.

Bet misters Dombijs, nemaz neklausīdamies viņā, nepacietīgi raudzījās Volteram gar vieniem sāniem, gar otriem (kā gar stabu, kas pagadījies ceļā) uz kaut ko viņam aizmugurē.

—      Ko tas te meklē? — misters Dombijs teica. — Kas tas par cilvēku? Man šķiet, jūs esat durvis samainījuši, ser.

—     O, piedodiet, ser, ka esmu ieradies kopā ar vēl kādu, — Volters steidzās atvainoties, — tas ir … tas ir kapteinis Katls, ser.

—     Volr, manu zēn, — kapteinis ierunājās dobjā balsī, — nezaudē drosmi!

To pašu brīdi kapteinis, panācies uz priekšu, izstādīja apskatīšanai savus platos, zilos svārkus, īpatnējo krekla apkakli, pumpaino degunu, nule kā iespiesto sarkano ekvatoru ap galvu un apstājās, palocījās misteram Dombijam un pamāja ar kasīti lēdijām, spīdīgo cepuri rokā turēdams.

Misters Dombijs noraudzījās šai fenomenā ar izbrīnu un sašutumu un, likās, ar savu skatienu aicinaja misis Čiku un mis Tokšu sajust pret šo tipu to pašu ko viņš. Mazais Pols, kas bija ienācis tūlīt Florensei pēdās, tobrīd, kad kapteinis māja ar kāsīti lēdijām, atkāpās atmuguriski pie mis Toksas un nostājās aizsardzības pozīcijās.

—     Nu, Gej, kas tad jums sakāms man? — misters Dombijs vaicaja.

Kapteinis atkal piemetināja, it kā tādējādi ievadot sarunas tā, lai visiem būtu pa prātam: — Volr, nezaudē drosmi!

—     Es baidos, ser, — Volters, acis zemē nodūris, iesāka trīcēdams, — ka atjaujos par daudz lielu vājību, ierazdamies šeit … tik tiešām, es to saprotu. Un es šaubos, vai man būtu pieticis drosmes lugt sarunu ar jums arī tad vēl, kad jau biju šai namā, ja nebūtu saticis mis Dombiju un . ..

—     Nu — un? — misters Dombijs sacīja, vērodams viņa acis, kad viņš saskatījās ar Florensi, kas uzmanīgi klausījās, un neviļus saraukdams pieri, kad Florense ar smaidu zēnu uzmundrināja. — Turpiniet, lūdzu.

—     Jā, jā, pareizi teikts, turpini, Volr, — kapteinis piebilda, uzskatīdams, ka labi audzināta cilvēka pienākums ir atbalstīt misteru Dombiju.

Kapteinim Katlam būtu nācies zemē ielīst no skatiena, kādu misters Dombijs viņam uzmeta aiz pateicības par viņa augstsirdību. Taču kapteinis vientiesīgā nevainībā atbildes vietā piemiedza vienu aci un ar sava kāsīša pazīstamajiem, zīmīgajiem vēcieniem lika misteram Dombijam saprast, ka Volters tikai tā sākumā mazliet satrūcies, bet, domāt, drīz vien sadūšosies.

—     Tā ir pavisam privāta, personiska lieta, kas pamudināja mani griezties pie jums, ser, — Volters turpināja stostīdamies, — un kapteinis Katls …

—     Šeit! — kapteinis pārtrauca, atgādinādams, ka viņš stāv šepat blakus un uz viņu var paļauties.

—      Sens mana tēvoča draugs un brīnišķīgs cilvēks, ser, — Volters turpināja, pacēlis acis, kas raudzījās, kā saudzību izlūgdamās kapteinim Katlam, — bija tik laipns uņ piedāvājās braukt man līdzi, un vai tad es varēju tādu laipnību noraidīt?

—            Nē, nē, nē, — kapteinis pašapmierināti piebilda.

—      Kāda runa var būt par atraidīšanu! Uz priekšu, Volr!

—      Un tāpēc, ser, — Volters-sacīja, nevairīdamies vairs sastapt mistera Dombija skatienu un apzinādamies savu izmisīgo stāvokli, kad atkāpšanās vairs nav iespējama, jau drošāku prātu turpināja, — tāpēc mēs atbraucām abi, ser, lai pastāstītu, ka manu nabaga tēvoci piemeklējis posts un bēdas. Tā kā viņa veikals ar katru dienu slīd tikai uz leju un viņš nav spējīgs nokārtot kādu maksājumu — bēdas par to jau mēnešiem ilgi smagi nospiedušas viņa sirdi, to es droši zinu, ser —, viņam apķīlā visu mantību mājās, un viņš baidās, ka jāzaudē būs viss, kas viņam pieder, ka viņa sirds to neizturēs. Un, ja nu jūs, sen viņu pazīdami kā goda vīru, parādītu labsirdību un palīdzētu viņam izkļūt no grūtībām, ser, mēs visu mūžu nespēsim jums diezgan pateikties par to.

Volteram runājot acis pieriesās asarām un Florensei

tāpat. Viņas tēvs redzēja gan, kā tās spīguļo, kaut pats likās skatāmies tikai uz Volteru.

—     Tā ir ļoti liela summa, ser, — Volters sacīja.

—      Vairāk nekā trīssimt māciņu. Tēvoci šī nelaime ir pagalam satriekusi; kā smags slogs tā viņam uzgulusi, un viņš pats nezina, kā sev izlīdzēties. Viņš pat nezina, ka esmu atbraucis parunāt ar jums. Jūs varbūt gribat dzirdēt, ser, — Volters, brīdi vilcinājies, vēl piebilda,

—     ko tad es īsti vēlos no jums. Patiešām grūti pateikt. Tēvocim ir preces veikalā, un tas, es šķietos droši zinām, nekādiem citiem parādiem nav apgrūtināts. Un tad kapteinis Katls arī piedāvā nodrošinājumu. Es … es gandrīz neuzdrošinos minēt tādu vien izpeļņu kā manējo, bet, ja jūs atļautu to… uzkrāt… dzēšanai… algu uz priekšu … tēvocis … taupīgs, godīgs cilvēks …

Izmocījis šos nesakarīgos vārdus, Volters apklusa un stāvēja nokārtu galvu sava darba devēja priekšā.

Kapteinim Katlam nu šķita pienācis izdevīgs brīdis celt gaismā savus dārgumus; viņš piegāja pie galda, izbrīvēja vietiņu starp tasēm blakus misteram Dombijam, izvilka no kabatām sudraba pulksteni, skaidro naudu, tējkarotītes un cukura standziņas un, salicis visu kaudzītē, lai bagātīgāk izskatītos, uzstājās ar šādu runu:

—      Pusklaips maizes ir vairāk nekā nemaz maizes, un to pašu var sacīt arī par druskām. Te to būs nedaudz. Ikgadējā pensija simt mārciņu apmērā ari var tikt pievienota. Ja pasaulē ir cilvēks bāztin piebāzts ar zinībām, tad tas ir vecais Sols Džilss. Un, ja ir zēns — zēns daudzsološs kā zeme, kur piens un medus tek, — kapteinis atkal izlīdzējās ar vienu no saviem iemīļotajiem citātiem, — tad tas ir viņa krustdēls.

Savu runu beidzis, kapteinis atvirzījās atpakaļ vecajā vietā, kur palika stāvot un sakārtoja savas pajukušās matu šķipsnas ar tāda cilvēka seju, kurš teicis pēdējo — izšķirošo vārdu kādā grūti atrisināmā jautājumā.

Volteram apklustot, mistera Dombija skatiens pievērsās mazajam Polam, kas, redzēdams, ka māsa, nodūrusi galvu, aiz līdzjūtības klusi raud par dzirdēto nelaimi, bija aizgājis pie viņas un mierināja viņu, pie tam ļoti izteiksmīgus skatienus raidīdams Volteram un savam tēvam. Kapteiņa Katla iztraucēts, misters Dombijs uz

mirkli bija atrāvies no Pola, bet nu no jauna acis vērsa uz dēlu un, cieši to vērodams, sēdēja un klusēja kādu laiciņu.

—     Kādā kārtā šis parāds ir radies? — misters Dombijs beidzot ievaicājās. — Kas ir kreditors?

—      Viņš nezina, — kapteinis atbildēja, uzlikdams roku Volteram uz pleca. — Es zinu. Tas radās tā, ka izpalīdzēja kādam cilvēkam, kura vairs nav starp dzīvajiem, un manam draugam Džilsam tā dzēšanai jau aizgājuši vairāki simti mārciņu. Tuvākus paskaidrojumus, ja vēlaties, — zem četrām acīm.

—     Ļaudīm, kas paši tik tikko turas uz ūdens, — misters Dombijs sacīja, nevērodams kapteiņa noslēpumainās zīmes Volteram aiz muguras, bet visu laiku vēl vērdamies dēlā, — labāk vajadzēja ierobežoties pašiem ar savām saistībām un apgrūtinājumiem un nepavairot tos, uzņemoties galvojumus par citiem. Tā ir negodīga un arī pašpaļāvīga rīcība, — misters Dombijs runāja bargi, — liela pašpaļāvība, jo arī bagātie nevar neko vairāk par to izdarīt. Pol, panāc šurp!

Bērns paklausīja, un misters Dombijs paņēma to sev uz ceļiem.

—     Ja tev tagad būtu nauda … — misters Dombijs teica. — Raugies uz mani!

Pols, kam acis bija kavējušās pie māsas un Voltera, pacēla tās pret tēvu.

—      Ja tev tagad būtu nauda, — misters Dombijs atkārtoja, — tik liela summa, kādu jaunais Gejs nupat minēja, ko tu darītu?

—     Atdotu viņa vecajam tēvocim, — Pols atbildēja.

—     Aizdotu viņa vecajam tēvocim, jā? — misters Dombijs pārlaboja. — Nu ko! Tu zini, kad būsi pieaudzis, nauda piederēs mums abiem un mēs to kopīgi lietosim.

—     Dombijs un Dēls, — Pols, kam jau agri bija iemācīta šī frāze, pārtrauca tēvu.

—      Dombijs un Dēls, — tēvs atkārtoja, — vai tu gribētu jau šodien sākt uzstāties kā Dombijs un Dēls un aizdot šo summu jaunā Geja tēvocim?

—     O, lūdzu, lūdzu, papa! — Pols izsaucās, — Florense arī to gribētu.

—      Meitenēm, — misters Dombijs sacīja, — nav nekāda daļa gar Dombiju un Dēiu. Vai tu gribētu?

—     Jā, papa, jā!

—      Nu tad tu to izdarīsi, — tēvs atteica. — Tagad tu redzi, Pol, — viņš piebilda klusākā balsī, — cik liela vara naudai un kā ļaudis alkst pēc tās. Jaunais Gejs brauc šo tālo gabalu izlūgties naudu, un tu, tik varens un liels, tāpēc ka tev ir nauda, esi ar mieru aizdot viņam, parādot lielu augstsirdību, ko viņš nedrīkst aizmirst.

Pols uz brīdi pacēla savu vecišķo seju, kurā bija lasāms, ka viņš ir labi sapratis jēgu, kas slēpās šais vārdos, taču tā kļuva atkal jauna un bērnišķa, tiklīdz viņš noslīdēja tēvam no ceļiem un aizskrēja pateikt Florensei, lai viņa vairs neraud, jo viņš parūpēsies, ka jaunais Gejs dabū naudu.

Misters Dombijs pēc tam aizgāja pie galda istabas stūrī, uzrakstīja tur kādu zīmīti un aizzīmogoja. Pa to laiku Pols un Florense klusi sadudinājās ar Volteru, bet kapteinis Katls starojošām acīm noraudzījās uz šiem trim, nodevies tik godkārīgām un bezgala pašpaļāvīgām domām, ka misters Dombijs nekad tam nebūtu ticējis. Kad zīmīte bija uzrakstīta, misters Dombijs atgriezās savā iepriekšējā vietā un pasniedza to Volteram.

—      Nododiet to, — viņš teica, — tiklīdz ierodaties darbā, misteram Kārkeram. Viņš nekavējoši parūpēsies, lai kāds no maniem ļaudīm atbrīvo jūsu tēvoci no pašreizējā sloga, iemaksājot vajadzīgo summu un vienojoties par norēķināšanos saskaņā ar jūsu tēvoča iespējām. Uzskatiet, ka šo naudu jums aizdevis māslers Pols.

Volters, kam sirds aiz prieka dauzījās, turot rokā līdzekli, kas viņa labo tēvoci paglabs no nelaimes, mēģināja nesakarīgiem vārdiem izteikt savu pateicību un prieku, bet misters Dombijs viņu uz vietas apklusināja.

—     Uzskatiet, ka to ir darījis māsters Pols, — viņš atkārtoja. — Es viņam to paskaidroju, un viņš to itin labi saprata. Nevēlos dzirdēt vairs ne vārda.

Tā kā viņš pamāja uz durvīm, Volteram atlika tikai palocīt galvu un pazust. Mis Toksa, redzēdama, ka tas pats prātā arī kapteinim, iejaucās starpā.

—           Godājamo ser, — viņa uzrunāja misteru Dombiju, par kura dāsnumu abām ar misis Čiku straumēm bija lijušas asaras, — man šķiet, jūs kaut ko esat izlaidis no acīm. Piedodiet, mister Dombij, man liekas, jums ar jūsu cēlo raksturu un tam piemītošo augstsirdību ir kāds sīkums paslīdējis nepamanīts.

—     Tiešām, mis Toksa? — misters Dombijs brīnījās.

—      Džentlmenis ar … ar to instrumentu, — mis Toksa turpināja, pamezdama acis uz kapteini Katlu, — ir atstājis uz galda blakus jusu tasei …

—      Ak die's! — misters Dombijs iesaucās, aizslaucīdams no sevis kapteiņa naudu, it kā tiešām tās būtu maizes drupanas. — Pievāciet to. Esmu jums ļoti pateicīgs, mis Toksa. Jūs atkal parādījāt savu parasto piesardzību. Esiet tik laipni, ser, pievāciet to!

Kapteinis Katls jauda, ka citas izvēles nav kā paklausīt. Taču viņu bija tā aizkustinājusi mistera Dombija augstsirdība, atsakoties no dārgumu kaudzītes, ka pēc tam, kad bija novietojis tējkarotes un cukura standziņas vienā kabatā, skaidro naudu otrā, bet lielo laikrādi noslidinājis tam paredzētajā velvē, viņš nevarēja noturēties, nesatvēris ar savu vienīgo kreiso roku šī džentlmeņa labo roku un, stiprajiem pirkstiem turot 1o atvērtu, jūsmas uzplūdā nepaglaudījis to ar savu kāsīti. No šīs karstu jūtu un saltas dzelzs pieskarsmes misters Dombijs notrīsēja pie visām miesām.

Kapteinis Katls tad ar lielu eleganci un galantumu, pagriezies pret lēdijām, vairākkārt noskūpstīja savu kāsīti un, īpaši atvadījies no Pola un Florenses, izgāja no istabas reizē ar Volteru. Florense savā sirdsdedzībā jau dzīrās skriet viņam pakaļ, lai nosūtītu labdienas vecajam Solam, kad misters Dombijs to apsauca un pavēlēja paliki istabā.

—     Vai nekad tu nekļūsi Dombija, mans bērns? — misis Čika ar patosu pārmetoši ievaicājās.

—     Mīļo kruslmāt, nedusmojies uz mani, — Florense atsaucās. — Esmu bezgala pateicīga papam!

Viņa būtu pietecējusi un apvijusi tēvam rokas ap kaklu, ja uzdrošinājusies, bet viņa neuzdrošinājās, tikai raudzījās uz viņu pateicības pilnām acīm, kamēr viņš sēdēja, domās nogrimis un pa reizei uzmezdams nemierīgu skatienu meitai, bet galvenokārt vērodams Polu,

kas tagad pastaigājās pa istabu jauniegūtās pašcieņas pilns, ka varējis jaunajam Gejam iedot naudu.

Bet jaunais Gejs — Volters — ko teikt par viņu?

Viņš kūsāja no prieka, ka paglābis vecā vira mājas pavardu no tiesu izpildītājiem un mākleriem un tagad varēja steigties pie tēvoča ar labām vēstīm. Viņš kūsāja no prieka, ka viss tiks nodarīts un nokārtots jau rīt priekšpusdienā un vakarā varēs sēdēt ar veco Solu un kapteini Katlu mazajā viesistabā, priecāties, redzot, ka instrumentu meistars ir jau atguvies un raugās ar cerībām nākotnē, apzinādamies, ka Koka Mičmanis pieder atkal viņam. Bet nevar noklusēt, nemaz neapvainojot Volteru nepateicībā misteram Dombijam, ka viņš jutās pazemots un nomākts. Kad mūsu vēl pumpurā esošās cerības neglābjami nosaldē uzbrāzušies nikni vēji, lūk, tikai tad mēs īsti sākam iztēloties, kādus ziedus tās būtu uzplaucējušas, ja tikušas saudzētas; un tāpēc tagad, kad Volters juta, ka šis jaunais un baismais pazemojumu bezdibenis viņam galīgi nogriež ceļu uz Dombiju augstumiem, ka visi viņa agrākie neprātīgie sapņi izkūp vējā, viņš sāka nojaust, ka tie tālākā nākotnē būtu varējuši izvērsties nevainīgos sapņojumos kādreiz iekarot Florensi.

Kapteinim viss rūdījās pavisam citādā gaismā. Viņš likās ieguvis pārliecību, ka sarunas, kurās arī viņš piedalījies, bijušas gaužām apmierinošas un daudzsološas, ka trūcis vairs tikai pāris soļu, lai Florensi ar Volteru varētu oficiāli saderināt, un ka pēdējais incidents, ja arī ne galīgi nodrošinājis, vismaz stipri tuvinājis Vitingtona sapņa piepildījumam. Šī pārliecība, prieks par sava vecā drauga omas uzlabošanos, kā arī paša jautrības gars bija tas, kas mudināja viņu pa trīs lāgi vienā vakarā pacienāt klausītājus ar balādi par «Daiļo Pegu» un pat aizstāt vārdu «Pega» ar Florensi, bet, redzot, ka tas labi neizdodas, jo tad vārsma zaudē atskaņas, viņam uzausa laimīga doma Florenses vietā teikt Fle-ega, ko tūdaļ arī izpildīja ar gluži pārdabisku šķelmību un pērkonīgā balsī, lai gan jau tuvojās stunda, kad viņam jāsāk posties uz briesmīgās misis Makstindžeres dzīvokli.

11.NODAĻA POLS UZNĀK JAUNA AINĀ UZ SKATUVES

Misis Pipčinas organisms bija veidots no tik cieta metāla, ka ar visām savām miesīgajam vājībām, kā tieksmi atpūsties pēc karbonādes un pirms gulēt iešanas iebaudīt miega pievilināšanai nieru vai aknu sacepumu, tas galīgi apgāza visus misis Vikemas pareģojumus, jo neuzrādīja nekādu iznīcības simptomu. Bet, tā kā Pola aizrautīgā interese par veco lēdiju joprojām neatslāba, misis Vikema nedomāja ne par sprīdi atkāpties no savas agrāk ieņemtās pozīcijas. Nocietinājusies un nostiprinājusies ar tik stipru aizsargvalni kā sava tēvoča meitu Betsiju Džeinu, viņa deva mis Berijai draudzīgu padomu sagatavoties visļaunākajam un brīdināja viņu, ka tikpat pēkšņi, kā pulvera fabrika var uzsprāgt gaisā, arī viņas tante kaut kuro brīdi var aiziet pie dieviem.

Nabaga Berija noklausījās to visu mierīgā garā un grūti, sūri vergoja tālāk, kā paradusi, svētā pārliecībā, ka misis Pipčina ir viena no nopelniem bagātākajām personām, un bijībā ik dienas likdama savus neskaitāmos darbus uz šīs cēlsirdīgās vecās sievas altāra, taču iznāca kaut kā tā, ka misis Pipčinas draugi un cienītāji visus Berijas upurus pieskaitīja misis Pipčinas nopelniem un saistīja ar to bēdīgo faktu, ka nelaiķis misters Pipčins dabūjis sirdstrieku Peru raktuvēs.

Tā, piemēram, bija tāds godīgs pārtikas preču sīktirgotājs, kam, tirdznieciskus darījumus kārtojot ar misis Pipčinu, pastāvīgi bija klāt maza piezīmju grāmatiņa sarkaniem, notaukotiern vākiem sakarā ar kuru abas ieinteresētās puses itin bieži noturēja slepenas apspriedes un konferences vai nu koridorā uz pīta paklāja, vai viesistabā aiz slēgtām durvīm. Māsters Baiterstons (kam karstā Indijas saule, iedarbodamās uz asinīm, bija ielējusi sirdī atriebīgu garu) neskopojās ar miglainiem mājieniem norādīt uz nenokārtotiem rēķiniem un teicās pat atminoties gadījumu, kad nebijis smalkā cukura, ko pie tējas likt. Sis pats tirgotājs, būdams vēl puiša cilvēks un tāds, kas neraugās uz ārējo skaistumu, bijis ieradies reiz kā precinieks godīgi izlūgties Berijas roku, bet misis Pipčina bildinājumu augstprātīgi un nicīgi noraidījusi. Par to nu visi vienā mutē slavināja misis Pipčinu, tā vīra atraitni, kuram nāvi atnesušas Peru raktuves, un nebeidza apbrīnot viņas nelokāmo, stingro raksturu. Bet neviens nebilda vārdu par nabaga Beriju, kas sešas nedēļas noraudāja (visu laiku saņemdama no savas labās tantes bargus jo bargus rājienus) un padevās bezcerīgajam vecmeitas liktenim.

—     Berija jūs ļoti mīļo, vai ne? — Pols ievaicājās reiz misis Pipčinai, kad viņi atkal visi kopa ar kaķi sēdēja viesistabā pie kamīna.

—     Mīļo gan, — misis Pipčina atbildēja.

—     Kāpēc? — Pols jautāja.

—      Kāpēc! — vecā lēdijfi samulsināta attrauca. — Kas tā nu par jautāšanu, ser! Kāpēc tad tu mīli savu māsu Florensi?

—     Tāpēc, ka viņa tik laba, — Pols teica. — Tādas kā Florense nav nevienas.

—     Nu un tad! — misis Pipčina strupi atteica. — Tādas kā es arī nav nevienas, man domāt.

—      Nav? Par visu tiesu nav? — Pols, saliekdamies uz priekšu krēsliņā un cieši viņu uzlūkodams, noprasīja.

—     Nav, — vecā lēdija atbildēja.

—     Par to man prieks, — Pols piebilda, domīgi rokas berzēdams. — Cik tas ir labi!

Misis Pipčina neuzdrošinājās vaicāt, kāpēc labi, ci

tādi, kas zina, saņemtu pavisam iznicinošu atbildi. Bet, lai gandarītu savām aizvainotajām jūtām, viņa visu pārējo dienas daļu ņēmās krimst māsteru Baiterstonu un tiktāl nomocīja zēnu, ka tas jau to pašu vakaru saka gatavoties sauszemes ceļojumam atpakaļ uz Indiju, paslepu noglabādams no savām vakariņām ceturtdaļšķēlīti maizes un plāksnīti Holandes siera — pirmais iegāds pārtikas krājumam, kas nepieciešams ceļā.

Tepat jau gadu misis Pipčina bija turējusi raizi un rūpi par Polu un viņa māsu. Divi reizes viņi bija aizbraukuši mājās, bet tikai uz pāra dienām, un regulāri ik nedēļas apmeklējuši misteru Dombiju viesnīcā. Pols pamazītēm bija atguvis spēku un varēja jau iztikt bez saviem ratiņiem, taču arvien vēl izskatījās vājiņš un vārs; arvien vēl tas pats vecišķais, klusais, sapņainais zēns, kāds bija pirms gada, kad viņu uzticēja misis Pipčinas gādibai. Kādā sestdienas novakarē, tā ap krēslas stundu, pilī izcēlās liels satraukums, kam par iemeslu bija negaidīts paziņojums, ka misters Dombijs ieradies vizītē pie misis Pipčinas. Visi iemītnieki no viesistabas nekavējoties tika uztriekti augšstāvā — kā uz viesuļa spārniem1 ; un, kad vairākkārt bija noblīkšķējušas guļamistabas durvis, noklabējusi soļu kārta virs galvas un misis Pipčina, mulsumu kliedēdama, sadunkājusi māsteru Baiterstonu, šīs cienījamās vecās lēdijas melnais bombazīna tērps ienesa tumsu pieņemamā istabā, kur misters Dombijs, domās nogrimis, kavējās acīm pie sava dēla un mantinieka tukšā krēsla.

—            Sveiki, misis Pipčina, — misters Dombijs teica,

—    kā klājas?

—     Pateicos, ser, — misis Pipčina atbildēja, — jūtos samērā labi, ņemot vērā . . .

Misis Pipčina vienmēr mēdza lietot šādu runas veidu. Tas nozīmēja: ņemot vērā viņas krietnos tikumus, uzupurēšanos un tā tālāk.

—      Nevaru jau es cerēt uz diezin kādu labu veselību, ser, — misis Pipčina teica, apsēzdamās un dziļi atvilkdama elpu, — bet esmu pateicīga par tadu pašu, kāda man ir.

Misters Dombijs nolieca galvu, apmierināts sevī, — kā patrons, kas apzinās, ka tieši par to jau viņš maksā

ik gada ceturksni noteiktu summiņu. Bridi klusējis, viņš turpināja:

—      Misis Pipčina, es uzdrošinājos ierasties pie jums, lai apspriestos ar jums kā kompetentu personu par manu dēlu. Jau sen man bija prātā to izdarīt, bet atliku no dienas uz dienu, līdz kamēr viņa veselība galīgi nostiprinās. Šinī ziņā taču jums nav nekādu bažu, misis Pipčina?

—      Braitonai, izrādās, ir bijusi ļoti labvēlīga ietekme uz viņu, ser, — misis Pipčina atbildēja. — Tiešām, ļoti labvēlīga.

—            Esmu nodomājis, — misters Dombijs sacīja,

—    viņu arī turpmāk atstāt Brailonā.

Misis Pipčina paberzēja rokas un pievērsa savas pelēkās acis ugunij.

—      Bet, — misters Dombijs turpināja, izstiepdams rādāmo pirkstu, — bet iespējams, ka viņa stāvoklis mainīsies un viņa dzīves veids būs turpmāk citāds šeit. Vārdu sakot, misis Pipčina, tas ir mana apmeklējuma nolūks. Mans dēls aug, misis Pipčina. Nenoliedzami, viņš aug.

Šie mistera Dombija triumfējošie vārdi izskanēja kaut kā skumīgi. Tas liecināja, cik gara šķitusi viņam Pola agrā bērnība un cik lielas cerības viņš licis uz kādu vēlāku stadiju dēla dzīvē. Zēlums var likties svešāds vārds, lai to saistītu ar tik augstprātīgu un tik vēsu cilvēku, un tomēr šinī momentā viņš bija tā cienīgs objekts.

—      Seši gadi jau! — misters Dombijs teica, sakārtodams kaklautu, — varbūt lai slēptu neatturamu smaidu, kas drīzāk gan šķita viegli pārslīdam sejai pāri un, neatrodot apmešanās vietu, pazūdam nekā parotājam uz tās. — Ak die's, vēl nebūsim paguvuši atjēgties, kad sešu vietā jau būs sešpadsmit.

—     Desmit gadi, — noķērca bezsirdīgā misis Pipčina, paspīdinādama ledainās, pelēkās acis un drūmi pašūpodama noliekto galvu, — ir krietns laiciņš.

—      Tas atkarīgs no apstākļiem, — misters Dombijs atteica, — bet, lai nu kā, misis Pipčina, pašlaik manam dēlam ir seši gadi, un, manuprāt, nav mazāko šaubu, ka viņš mācībās atpalicis no daudziem bērniem viņa vecumā… pareizāk, viņa gados, — mislers Dombijs sacīja, aši atbildēdams neganti viltīgajai uguntiņai, kādu šķilās pamanījis viņas saltajās acīs. — Jā, viņa gados būs daudz piemērotāks izteiciens. Taču viņam, misis Pipčina, nevis jāatpaliek no tiem, bet gan jāaizsteidzas priekšā, tāli priekšā. Viņu gaida augsts stāvoklis. Mana dēla karjerā nekas nav pakļauts neziņai vai aklam laimes gadījumam. Viņa dzīves ceļš jau nosprausts un nolīdzināts, pirms viņš vēl bija nācis pasaulē. Ar šāda jauna džentlmeņa izglītošanu nedrīkst vilcināties. To nedrīkst pamest nepabeigtu. Ir jāsāk strādāt stingri un nopietni, misis Pipčina.

—     Nu ko tur teikt, ser, — misis Pipčina atsaucās.

—    Es pret to nevaru neko iebilst.

—      Es par to biju pilnīgi pārliecināts, misis Pipčina, — misters Dombijs sacīja atzinīgi, — ka persona ar jūsu saprātu ne gribēs, ne varēs ko iebilst.

—      Daudz jau tiek runāts un melsts par to, ka jaunie cilvēki no sākuma nav pārāk spiežami, ka jācenšas iejūsmināt viņus un citas tādas blēņas, ser, — misis Pipčina sacīja, nepacietīgi berzēdama savu kumpaino degunu.»— Manā laikā tā nedomāja, un nav nekāda prāta tā domāt arī tagad. Mans uzskats ir: «Piespied viņus ar vari.»

—     Godājamā kundze, — misters Dombijs atbildēja,

—     jūs savu reputāciju neesat nepelnīti ieguvusi, un es lūdzu jūs ticēt, ka esmu vairāk nekā apmierināts ar jūsu lielisko audzināšanas sistēmu un, kad vien radīsies izdevība, ar lielāko prieku to rekomendēšu, ja vien ar savu necilo ieteikumu, — mistera Dombija augstprātība, kad viņš tīšuprāt centās mazināt savu nozīmību, gāja pāri visām robežām, — varu izdarīt kādu pakalpojumu. Esmu savās domās apstājies pie doktora Blimbera, misis Pipčina.

—      Pie mana kaimiņa, ser? — misis Pipčina izmeta vēl jautājumu. — Manuprāt, doktora mācības iestāde ir lieliska. Esmu dzirdējusi, ka tur ļoti stingra kārtība un ka no rīta līdz vakaram nekā cita nedara kā tikai mācās.

—     Un maksa tur ļoti augsta, — misters Dombijs piebilda.

—      Maksa ļoti augsta, ser, — misis Pipčina atteica, ar prieku pieķerdamās šim faktam, it kā, nepieminēdama to, nebūtu pieminējusi skolas vērtīgāko īpašību.

—      Esmu jau aprunājies ar doktoru, misis Pipčina, — misters Dombijs sacīja un, rūpju nomākts, pievirzījās ar savu krēslu tuvāk kamīnam, — un viņš nemaz nedomā, ka Pols būtu par jaunu, lai iestātos pie viņa. Viņš minēja vairākus piemērus, kur zēni apmēram lai pašā vecumā mācījušies grieķu valodu. Ja arī man pašam šī pārmaiņa rada zināmas bažas, tad tam, misis Pipčina, ir pavisam cits iemesls. Mans dēls, kas auga bez mātes, jau no pašas mazotnes pieķērās māsai, un pakapeniski šī pieķērība ir izaugusi dziļā — par daudz dziļā bērna mīlā pret māsu. Vai šķiršanās no … — misters Dombijs tā ir vairāk nepateica un sēdēja klusēdams.

—      Tik vien tās bēdas! — misis Pipčina izsaucās, sapurinādama melnos bombazīna svārkus un atklāti izrādīdama savas cilvēkēdājas tieksmes. — Ja viņai kumoss spriežas kaklā, ir jāmāca Lo norīt.

Labi audzinātā lēdija tūlīt steidzās atvainoties par vulgāro izteicienu, tikai to gan vēl pateica (un patiesīgi), ka tieši tādā ceļa viņa tos vedot pie saprašanas.

Misters Dombijs nogaidīja, kamēr misis Pipčina, mētādama un purinādama galvu, raukdama pieri, tika galā ar Baiterstonu un Penkiju leģionu, un tad sacīja mierīgi, bet it kā nosodoši izdarīdams labojumu:

—     Tas ir viņš, godātā kundze, viņš, kura dēļ es raizējos.

Misis Pipčinas sistēma pavisam mierīgi būtu pielietojusi tos pašus ārstēšanas paņēmienus arī Polam pret jebkuru kaiti, bet, tā kā skadrās, pelēkās acis bija pieliekami redzīgas saskatīt, ka zāles, kuras misters Dombijs varbūt pat ieteiktu vajadzības gadījumā savai meitai, nebūt nebija teicamākais dziedniecības līdzeklis dēlam, viņa, apsvērusi šo punktu, ņēmās iegalvot, ka pārmaiņa, jauna sabiedrība, cits dzīves veids pie doktora Blimbera un mācības, ar kurām būs jātiek galā, drīz vien panāks vēlamo atsvešināšanos. Tā kā tas saskanēja ar mistera Dombija paša cerībām un pārliecību, šim džentlmenim radās vēl augstākas domas par misis

Pipčinas saprātu, un, tā kā misis Pipčina tai pašā laikā bija sāpīgi sagrauzta par sava mazā drauga zaudējumu (kas nepārsteidza viņu kā zibens no skaidrām debesīm, jo to viņa jau sen bija gaidījusi un sākumā pat domājusi, ka tas labi ja trīs mēnešus paliks pie viņas), viņš palika ne mazāk augstās domās par misis Pipčinas nesavtīgumu. Skaidri bija redzams, ka viņš šo jautājumu pamatīgi apsvēris, jo iepazīstināja cilvēkēdāju jau ar gatavu plānu — Polu nodot pie doktora kā nedēļas pansionāru uz pirmo pusgadu, bet Florensi šo laiku vēl atstāt pilī, lai viņa pa sestdienām tur uzņemtu brāli. Tādā kārtā viņš liktu atšķirts pakāpeniski, — misters Dombijs sacīja, atcerēdamies varbūt, ka agrāk kādā gadījumā neticis atšķirts pakapeniski.

Misters Dombijs beidza sarunu, izsacīdams cerību, ka misis Pipčina arī uz priekšu, kamēr viņa dēls mācīsies Braitonā, neatteiksies palikt par vir,ia galveno vadītāju un uzraudzītāju; tad, noskūpstījis Polu un paspiedis roku Florensei, saskatījies ar māsteru Baiterstonu parādes apkaklē un saraudinājis mis Penkiju, uzpakšķinot tai pa galvu (šī ķermeņa daļa viņai bija ārkārtīgi vārīga, tāpēc ka misis Pipčinai bija paradums dauzīt pa to kā pa mučeli), viņš devās uz viesnīcu ieturēt pusdienas, nolēmis, ka Polam, kas nu jau paaudzies un sastiprinājies, ir nekavējoties jāsāk sparīgi mācīties un apgūt zināšanas, lai sagatavotos tam spožajam stāvoklim, kāds viņam dzīvē ieņemams; ka doktoram Blimberam tas jāņem tūdaļ savās rokās.

Ja reiz doktors Blimbers saņēma kādu jaunu džentlmeni savās rokās, tas varēja droši rēķināties ar to, ka nokļūs īstos žņaugos. Doktors uzņēmās mācīt tikai desmit jaunus džentlmeņus, taču zināšanu viņam vienmēr krājumā atradās simtam, skopi aprēķinot; un viss viņa dzīves darbs un prieks bija līdz acīm piebarot ar lām los nelaimīgos desmit.

Īstenībā doktora Blimbera skola bija tāda liela siltumnīca, kur pastāvīgi strādāja mākslīgas augu izdzīšanas aparāts. Visi zēni uzziedēja pirms laika. Domu zaļie zirnīši sāka dot ražu ap ziemsvētkiem, intelekta sparģelis — cauru gadu. Matemātikas ērkšķenes (nežēlīgi skābas), paša doktora Blimbera kultivētas, parādījās visnegaidītākajā gadalaikā, kad to nemaz necerēja, un pie tam uz pašiem jaunākajiem krūma dzinumiem. Grieķu un latīņu dažnedažādos dārzeņus deva zēnu paši nokaltušākie zari un pašā spalgākajā salā. Dabas ap stākļiem te nebija nekādas nozīmes. Nebija svarīgi, kādu augļu iegūšanai jaunais džentlmenis te nodots, jo doktors Blimbers šādā vai tādā ceļā piespieda to ienācināt zināmu, noteiktu paraugšķirni.

Tas viss jau bija jauki un brīnišķi, bet mākslīgas izdzīšanas sistēmai bija arī sava ļaunā puse. Pāragri nogatavinātiem augļiem nebija īstās garšas, un tie labi neuzglabājās. Tā vēl nav visa nelaime: viens jaunais džentlmenis uzpampušu degunu un milzīglielu galvu (vecākais no desmita, kurš «izgājis cauri visam») pēkšņi kādu dienu nometa lapas un ziedus, un palika siltumnīcā tikai kails stumbrs. Ļaudis runāja, ka nu doktors reiz pāršāvis pār strīpu, ka Tūtsam, tikko tam sākušas dīgt ūsas, prātiņš izkūpējis.

Lai nu kā, taču, iemantojis visrupjāko balsi un visjukušāko galvu, jaunais Tūtss arvien vēl nīka turpat; allaž viņam krekla krūtežā mirdzēja ornamenlāla spraude un vestes kabatā glabājās gredzens, lai paslepšus to uzvilktu mazajā pirkstiņā, kad zēni izgāja pastaiga; no pirmā acumirkļa viņš iemīlējās bērnauklēs, kurām pat jausmas nebija par viņa esamību; bet vakaros, pirms likās gultā, vēl noraudzījās uz gāzes apgaismoto pasauli pa trešā stāva aizrestoto stūra logu mājas kreisā spārna pret ielu vērstajā pusē, atgādinot pārvecu ķerubu, kas par ilgu dzīvojis lur augšā.

Pats doktors bija cienīga izskata korpulents džentlmenis melnā tērpā ar prievīšu pušķiem pie ceļgaliem un garām zeķēm lejāk. Galva viņam bija plika, sevišķi spoži nopulēta, balss — zema un zods tik dubultdubultīgs, ka tīri jābrīnās, kā viņš iemanījies bārdu noskūt tā krokās. Bija viņam arī divi mazas acis, arvien puspievērtas, un mute, arvien puspavērta, smīnīga, domāt, viņš šo pašu brīdi ar atjautīgu jautājumu iedzinis zēnu strupceļā un gaida, lai nu tas pats vaļsirdīgi atzīstas pārkāpumā. Ja viņš vēl aizlika labo roku aiz svārku krūšu atloka, kreiso aiz muguras un, tikko manāmi pašūpodams galvu, izteica visvienkāršāko piezīmi kādam satrauktam jaunulim, tas bija tikpat daudz kā izteikt sfinksas spriedumu, un viņš panāca, ko vēlējās.

Doktora māja bija varen impozanta, ar fasādi vērsta pret jūru. Taču tās iekšiene nepavisam nerādīja priecīgu skatu, gluži pretēji. Mēļas krāsas aizkari, tik skopi darināti, tik nabadzīgi, skumīgi slēpās aiz logiem. Galdi un krēsli bija sastādīti rindās kā cipari aritmētikas uzdevumos. Ceremoniju istabas tik reti kurināja, ka tās atgādināja akas, bet apmeklētājs reprezentēja spaini; ēdamistaba šķita pēdējā vieta pasaulē, kur cilvēkam varētu ienākt prātā ēst vai dzert. Visā mājā valdīja neparasts klusums, vienīgi lielais sienas pulkstenis vestibilā tikšķēja jo sparīgi, tā ka to varēja sadzirdēt pat bēniņos, un dažkārt arī jaunie džentlmeņi, stundas gatavodami, klusi dudināja, kas izklausījās kā grūtsirdīgu baložu bara ūbināšana.

Pat mis Blimbere, kaut arī bija slaida, tīkama jaunava, nemazināja mājas nospiedošo nopietnību. Kaut kāda gaisīga vieglprātība nesaderējās ar mis Blimberi. Viņa nēsāja īsus, iesprogotus matus un valkāja acenes. Viņa bija sažuvusi un smiltīm aplipuši, pa mirušo valodu kapenēm rakdamās. Gar jūsu dzīvajām valodām mis Blimberei nav daļas. Tām jābūt mirušām — kapenēs guldītām, un tad mis Blimbere kā vampīrs raks tās ārā.

Misis Blimbere, viņas māte, nebija augsti mācīta, bet izlikās par tādu, un neiznāca nemaz sliktāk. Viesību vakaros viņa izmeta tērzējot, šī, ja vien varējusi iepazīties ar Ciceronu, tad mierīgu sirdi varētu mirt. Lielākais prieks viņai dzīvē bija noskatīties, kā doktora Blimbera jaunie džentlmeņi iziet pastaigāties, uzposušies tik augstām apkaklēm un tik stīvām kravatēm, ka ne iedomāties, pilnīgi atšķirdamies no visiem pārējiem jaunajiem džentlmeņiem. Tas bija tik klasiski, pēc viņas vārdiem.

Par humanitāro zinātņu bakalauru misteru Fīderu, doktora Blimbera palīgu, jāteic, ka tas savā ziņā bija cilvēks-leijerkasle ar nelielu repertuāru, ko nepārtraukti mala atkal un atkal no jauna, bez kādām variācijām. Varbūt agrajā jaunībā viņš būtu ticis apgadāts ar rezerves veltnīšiem, ja liktenis viņam bijis labvēlīgs; bet tas nebija labvēlīgs. Viņš bija saņēmis tikai vienu, un viņa nodarbošanās bija ar tā vienmuļo griešanu samulsināt doktora Blimbera jauno džentlmeņu prātus. Jaunie džentlmeņi par daudz agri iepazina rūpju smagmi. Viņi nepazina atpūtu, cīnīdamies ar cietsirdīgajiem darbības vārdiem, nežēlīgajiem lietvārdiem, nepielūdzamajām sintakses konstrukcijām un vingrinājumu spokiem, kas rādījās viņiem sapņos. Piespiedu sistēma panāca, ka jaunais džentlmenis jau pēc trim nedēļām atvadījās no bērna jautrās bezbēdības. Pēc trim mēnešiem viņš nesa visu pasaules rūpju smagumu uz saviem pleciem. Pēc četriem viņš sāka sajust rūgtumu pret saviem vecākiem vai aizbildņiem; pēc pieciem bija vecum vecs cilvēknīdējs; pēc sešiem apskauda Kurtiju *, kas atradis laimīgu patvērumu zemes klēpī; bet, gadam aptekot, bija guvis atziņu, pie kuras palika arī uz laiku laikiem, ka visas dzejnieku fantāzijas un prātnieku mācības ir tikai vārdu un gramatikas likumu sakopojums un nekas vairāk.

Bet jaunais džentlmenis attīstījās, plauka un raisīja ziedus doktora siltumnīcā, un doktors bija lielā slavā un godā, kad nogādāja savu ziemas ražu mājās radiem un draugiem.

Kādu dienu pie doktora durvīm drebošu sirdi stāvēja Pols ar labo rociņu tēva rokā. Kreiso turēja Florense. Cik ciešs un silts tās vienas sīkās rokas spiediens un cik gļēvs un vēss tās otfas!

Misis Pipčina ar savu tumšo apspalvojumu un līko degunu kā tāds baismīgs putns pludurēja no muguras savam upurim. Viņa, gluži aizelsusies, — jo misters Dombijs, augstu domu pacilāts, bija soļojis naigi, — sapīkusi rūca, gaidīdama, kamēr atvērs durvis.

—     Nu, Pol, — misters Dombijs saviļņots teica, — šis ir tas ceļš, kas jāiet, lai īstenībā kļūtu par Dombiju un Dēlu un iegūtu naudu. Tu taču esi gandrīz liels vīrs jau.

—     Gandrīz, — Pols atbildēja.

Pat bērnišķīgais satraukums nespēja aizsegt šķelmīgo un dīvaino, tomēr aizkustinošo skatienu, kādu viņš raidīja tēvam reizē ar atbildi.

Mistera Dombija sejā pavīdēja tāda kā nepatikas ēna. to redzot, bet, līdzko atvērās durvis, tā nozuda.

—     Doktors Blimbers ir mājās, man šķiet?

Apkalpotājs atbildēja, ka ir mājās, un, kad viņi gāja

iekšā, paskatījās uz Polu kā uz pelēnu, kas ielien lamatās. Tas bija jauns cilvēks ar vāju redzi, ar tikko samanāma smīna vai tikai tā iezīmēm sejā. Tajā vīdēja tikai plānprātība, bet misis Pipčina ieņēmās galvā, ka tā ir bezkaunība, un bez apdomāšanās bruka viņam virsu.

—     Kā jūs uzdrīkstaties smieties džentlmenim aiz muguras? — misis Pipčina sacīja. — Un par ko jūs mani turat?

—     Es ne par vienu nesmejos, un, nudien, kundze, es jūs ne par ko neturu, — jaunais cilvēks apmulsis atteica.

—     Slaistu bars! — misis Pipčina sirdījās. — Tik vien der kā iesmu apgrozīt. Ejiet un pasakiet savam kungam, ka misters Dombijs atnācis, citādi plāni jums klāsies!

īsredzīgais jauneklis, lēns un pazemīgs, izgāja izpildīt pavēli, drīz vien atgriezās un aicināja viņus uz doktora kabinetiT.

—     Jūs atkal smejaties, ser, — misis Pipčina, kas noslēdza gājienu, sacīja, kad pienāca viņas rinda iet vestibilā tam garām.

—            Es nesmeļos, — jauneklis tīri vai izmisis atteica.

—     Kaut ko tādu vēl neesmu piedzīvojis.

—     Kas jums tur ir, misis Pipčina? — misters Dombijs, atskatīdamies atpakaļ, ievaicājās. — Klusāk, lūdzami!

Aiz cieņas pret misteru Dombiju misis Pipčina, iedama garām jaunajam apkalpotājam, tikai nošņācās un izmeta: «O, tāds brīnumputns vēl nebija redzēts,» — novezdama jaunekli, kas bija pati pazemība un lēnprātība, līdz asarām ar šo incidentu. Bet misis Pipčinai bija paradums negodīgi uzbrukt visiem lēnprātīgiem cilvēkiem, un viņas draugi mēdza teikt: to katrs varot saprast — pēc Peru raktuvēm!

Doktors sēdēja savā lieliskajā kabinetā — pie katra ceļgala pa globusam, grāmatu, grāmatu, kur tik paskaties, Homērs virs durvīm, un Minerva uz kamīna

dzegas.

—     Sveiki, un jums kā klājas, ser? — viņš sacīja misteram Dombijam. — Un kā jūtas mans mazais draugs?

Svinīgi kā ērģeles skanēja doktora balss, un, kad viņš apklusa, lielais pulkstenis vestibilā, likās (vismaz Polam tā šķita), bija uztvēris viņa vārdus un nu tikšķināja: «Kā jū-tas ma-zais draugs? Kā jū-tas ma-zais draugs?» — bez mitas atkārtodams atkal un atkal to pašu.

Mazais draugs bija par daudz mazs, lai no tās vietas, kur sēdēja doktors, varētu viņu redzēt, skatoties pāri grāmatām apkrautajam galdam, kāpēc doktors mēģināja skatīties gar galda kājām; to pamanījis, misters Dombijs atbrīvoja doktoru no veltīgām pūlēm, paceldams Polu un nosēdinādams to iepretī viņam uz neliela galda istabas vidū.

—      Ā! — doktors nopriecājās, atzvildams pret krēsla atzveltni un roku aizlikdams aiz svārku krūšu atloka.

—     Nu es redzu savu mazo draugu. Kā jums labi klājas, mans mazais draugs?

Pulkstenis vestibilā negribēja atzīt šo mazliet pārgrozīto izteicienu un turpināja to pašu: «Kā jū-tas ma-zais draugs? Kā jū-tas ma-zais draugs?»

—     Ļoti labi, pateicos, ser, — Pols atteica, reizē atbildot kā pulkstenim, tā doktoram.

—     Nu, — doktors Blimbers sacīja, — vai iztaisīsim mēs vīru no viņa? -t

—     Vai tu dzirdi, Pol? — misters Dombijs piebilda, jo Pols klusēja.

—     Vai iztaisīsim vīru no viņa? — doktors atkārtoja.

—     Es labāk gribu būt bērns, — Pols atteica.

—     Tiešām? — doktors brīnījās. — Kāpēc?

Zēns sēdēja uz galda un uzlūkoja viņu ar savādu, apvaldītu jūtu izteiksmi sejā, lepni sizdams ar vienu rociņu pa celi, it kā zem tā būtu sākušas riesties asaras, kurām viņš grib aizsprostot ceļu. Otra rociņa tai pašā laikā nomaldījās sānis, mazliet pastiepās, vēl mazliet — līdz apvijās Florensei ap kaklu. «Lūk, kāpēc,» tā šķita sakām, bet tad saspringums sejā atslāba, trīcošā lūpiņa atkārās un asaras sāka līt straumēm.

—     Misis Pipčina, — viņa tēvs manāmi saīdzis teica,

—    man tiešām nepatīkami to redzēt.

—     Ejiet projām no viņa, dzirdiet, mis Dombija, — audzinātāja vēlēja.

—     Nekas, nekas, — doktors sacīja, laipnīgi locīdams galvu, lai misis Pipčinas dusmas rimtos. — Ne-kas par to. Drīz vien mēs to aizstāsim ar jaunām interesēm un jauniem iespaidiem, mister Dombij. Jūsu vēlēšanās joprojām tā pati, lai mans mazais draugs apgūst…

—     Visu, lūdzu, doktor, — misters Dombijs stingri atteica.

—     Labi, — doktors sacīja un piemiegtām acīm, ar savu parasto smīnu sejā vērīgi apskatīja Polu, kā, šķiet, varētu apskatīt kādu reti sastopamu mazu zvēriņu, ko nodomājis izbāzt. — Labi, pacentīsimies. O, mēs mācīsim mūsu mazo draugu daudz un dažādās zinībās, un, uzdrošinos cerēt, sekmes būs drīz redzamas. Uzdrošinos cerēt. . . Augsne vēl pilnīgi neskarta, man šķiet, jūs teicāt, mister Dombij?

—      Izņemot parasto pirmmācību mājās un pie šīs lēdijas, — misters Dombijs atbildēja, stādīdams priekšā misis Pipčinu, kas tūlīt sasprindzināja visu savu muskuļu sistēmu un jau priekšlaikus izaicinoši nokrekstējās, gadījumam, ja doktors izturētos pret viņu ar necieņu, — izņemot to, Polam līdz šim nekas vairāk nav mācīts.

Doktors Blimbers pašķieba galvu, parādīdams laipnu iecietību pret tik nenozīmīgu iejaukšanos kā misis Pipčinas iejaukšanās, un teica, ka tas viņam ļoti pa prātam. Esot daudz labāk, viņš piebilda, rokas berzēdams, sākt no pašiem pamatiem. Un atkal viņš pašķielēja uz Polu tā, ka, domāt, tūlīt ar prieku būtu piesēdinājis to pie grieķu ābeces.

—      Šis apstāklis patiesībā, doktor Blimber, — misters Dombijs turpināja, pavērdamies uz savu mazo dēlu,

—      un informācija, ko iepriekš jau bija man gods saņemt no jums, padara tuvāku paskaidrošanu un tātad arī jūsu dārgā laika izšķiešanu gluži nevajadzīgu, tā ka …

—     Nu, mis Dombija! — misis Pipčina, savilkusi skābu seju, teica.

—      Piedodiet, — doktors pārtrauca, — acumirkli vēl. Atļaujiet jūs iepazīstināt ar misis Blimberi un manu meitu, kurām būs saskare mājas dzīvē ar mūsu jauno pilgrimu, kas grib uzkāpt Parnasā. Misis Blimbere, (jo šī lēdija, kas, jādomā, būs stāvējusi tuvumā un gaidījusi, ienāca šai brīdī kā saukta kopā ar savu meitu, to daiļo kapraci acenēs) — misters Dombijs. Mana meita Kornēlija — misters Dombijs. Misters Dombijs, mana mīļā, — doktors turpināja, vērsdamies pie sievas, — parāda mums tādu uzticību, ka … vai tu redzi mūsu mazo draugu?

Misis Blimbere aiz pārmērīgas pieklājības pret misteru Dombiju droši vien neredzēja, jo kāpās atmuguriski tieši uz mazo draugu, pavisam nopietni apdraudēdama viņa pozīciju uz galda. Taču pēc šī mājiena viņa pagriezās, lai apbrīnotu mazā drauga klasisko un intelektuālo seju, un, pievērsusies atkal misteram Dombijam, sacīja nopūzdamās, šī apskaužot viņa jauno dēlu.

—      Kā biti, ser, — misis Blimbere sacīja, acīm augšup vērsdamās, — kas ielidojusi dārzā, kur viskrāšņākās puķes zied, un pirmoreiz nobaudīs ziedu saldo nektāru. Virgilijs, Horācijs, Ovidijs, Terencijs, Pļauts, Cicerons! Kāda medus bagātība! Var likties dīvaini, mister Dombij, ka tā, kas ir sieva … — kas ir tāda vīra sieva …

—     Ko tu, ko tu! — doktors Blimbers aprēja. — Apkaunies jel!

—     Misters Dombijs piedos, ka sieva ir neobjektīva, — misis Blimbere sacīja ar apburošu smaidu.

Misters Dombijs atbildēja: «Nebūt ne,» — attiecinādams šos vārdus, jādomā, uz neobjektīvitāti, nevis piedošanu.

—     … Un var likties dīvaini, ka tā, kas ir ari māte … — misis Blimbere turpināja.

—     Un kāda māte! — misters Dombijs piebilda, palocīdamies mulsā iedomā, ka parāda glaimojošu uzmanību Kornēlijai.

—      Tiešām gan, — misis Blimbere trieca tālāk, — man liekas, ja es varējusi iepazīties ar Ciceronu, būt ar viņu draugos un risināt sarunas ar viņu tur viņa vientulībā — Tuskulumā (skaistā Tuskuluma!), es varētu mierīgu prātu nomirt.

Zinātnisks entuziasms ir tik infekciozs, ka misteram Dombijam gandrīz jau likās, ka arī viņam klātos tāpat, un pat misis Pipčina, kura, kā mēs jau zinām, nebūt nebija pakļāvīgas dabas cilvēks, izdvesa skaņu — pa pusei vaidu, pa pusei nopūtu, it kā gribēdama teikt, ka pēc Peru raktuvju sabrukuma īstu apmierinājumu vēl būtu varējis dot vienīgi Cicerons, kas būtu bijis īstena Dēvija lampa *, pie kā patverties.

Kornēlija uzlūkoja misteru Dombiju caur savām brillēm, it kā grasīdamās tūlīt noskandēt dažus citātus no minētā autora. Bet šo nodomu, ja tāds viņai bija, izjauca klauvējiens pie durvīm.

—      Kas klauvē? — doktors uzprasīja. — A! Nāciet iekšā, Tūts, nāciet iekšā. Misters Dombijs, ser. — Tūtss palocījās. — Kāda sagadīšanās! — doktors teica.

—    Musu priekšā stāv sākums un beigas. Alfa un omega. Mūsu pats vecākais audzēknis, mister Dombij.

Doktors būtu varējis viņu tikpat labi nosaukt arī par visgarāko audzēkni, jo no visiem pārējiem labi ja kāds sniedzās viņam līdz pleciem. Viņš stipri nosarka, atrazdamies svešu vidū, un skaļi ķiķināja.

—     Neliels pieaugums mūsu mazajā Portikā, Tūts, — doktors sacīja, — mistera Dombija dēls.

Jaunais Tūtss atkal nosarka un, saprazdams pēc aprautās sarunas, ka no viņa sagaida kādu vārdu, teica Polam: «Kā jūtaties?» — tik zemā basā, tik neveikli un ar tādu jēra biklumu, ka nebūtu lielāks pārsteigums, ja jērs sāktu rūkt kā lauva.

—      Esiet tik laipns, Tūts, — doktors sacīja, — palūdziet misteru Fīderu, lai viņš sameklē dažas iesācēju mācības grāmatas mistera Dombija dēlam un ierāda viņam ērtu vietu, kur mācīties. Darga, man šķiet, misters Dombijs nav redzējis mūsu dortuārus.

—      Ja misteram Dombijam labpatiks uzkāpt augšā, — misis Blimbere teica, — es jutīšos vairak nekā pagodināta, varēdama viņam parādīt miega dieva valstību.

Tūlīt arī misis Blimbere, kas bija augstākā mērā labi audzināta lēdija slaidu, vingru augumu un nēsāja aubi no debeszila auduma, ar misteru Dombiju un Kornēliju kāpa augšup; misis Pipčina gāja nopakaļis, raudzīdamas apkārt, vai kur nepamanīs ienīsto apkalpotāju.

Kamēr tie bija projām, Pols sēdēja uz galda, turēdams Florensi pie rokas un biklām acīm vērodams te doktoru, te visu, kas istabā redzams; bet doktors, atzvilis krēslā, roku kā parasti aizlicis aiz svārku krūšu apmales, turēja otrā — visā garumā izstieptajā rokā grāmatu un lasīja. Šāda veida lasīšanā bija kaut kas taisni atbaidošs. Tā bija apņēmīga, nepielūdzama, aukstasinīga maniere ķerties pie darba. Doktora seja tā palika labi saredzama, un, kad doktors vēlīgi uzsmaidīja autoram vai savilka uzacis, purināja galvu un šķobīja seju, it kā gribēdams teikt: «Nestāstiet man niekus, ser, es zinu labāk,» — tas izskatījās drausmīgi.

Tūtsam arī nebija nekādu pienākumu ārā, un viņš te dižojās, lielīgi pētīdams sava pulksteņa mehānismu un skaitīdams puskronas. Bet tas nevilkās ilgi, jo, kad doktors pārmainīja savu tvirto, resno kāju stāvokli, it ka grasīdamies piecelties, Tūtss tūlīt pazuda un vairs nerādījās.

Drīz jau kļuva dzirdams, ka misters Dombijs ar savām pavadonēm nāk sarunādamies lejā, un pēc mirkļa visi atkal ienāca doktora kabinetā.

—    Ceru, mister Dombij, — doktors teica, nolikdams grāmatu, — ka mūsu kārtība izpelnījās jūsu atzinību?

—     Lieliski, ser,: — misters Dombijs atteica.

—     Nav peļama, tiešām, — misis Pipčina, kas nemēdza sevišķi šķiesties ar uzslavām, klusā balsī piebilda.

—    Misis Pipčina, — misters Dombijs teica, spēji apgriezdamies, — ar jūsu āftļauju, doktor uņ misis Blimbere, vienu otru reizi atnāks Polu apmeklēt.

—     Kad vien misis Pipčina vēlas, — doktors sacīja.

—    Vienmēr ar prieku sagaidīsim, — misis Blimbere piebilda.

—     Man šķiet, — misters Dombijs teica, — esmu jūs diezgan apgrūtinājis un varu atvadīties. Pol, manu zēn, — viņš piegāja pavisam klāt pie galda, uz kura dēls sēdēja, — paliec sveiks.

—     Uz redzēšanos, papa.

Ļenganā, nevērīgi pastieptā rociņa, kuru misters Dombijs paņēma savējā, nepavisam neatbilda saspringtajai, domīgajai sejiņai. Bet misteram Dombijam nebija nekādas daļas gar tās skumjo izteiksmi. Tā nebija pievērsta viņam. Nē, nē. Tā raudzījās uz Florensi — tikai uz Florensi.

Ja misters Dombijs, savas bagātības apmātībā netaisns pret citiem, bija jebkad ieguvis ienaidnieku, nepielūdzamu savā naidā, atriebes alkstošu, tad pat šāds ienaidnieks uzskatītu sāpes, kas tagad plosīja viņa lepno sirdi, kā atmaksu par nodarīto pārestību.

Viņš noliecās pie sava zēna un noskūpstīja to. Ja viņam, to darot, kaut kas acis aizmigloja un mazo sejiņu vērta neskaidru un izplūdušu, varbūt viņa gara acis šo īso brīdi bija redzīgākas.

—     Es drīz pie tevis atkal atbraukšu, Pol. Tu zini, sestdienās un svētdienās tu esi brīvs.

—            Jā, papa, — Pols atteica, uzlūkodams māsu,

—    sestdienās un svētdienās.

—      Un tu būsi čakls, daudz ko te iemācīsies un kļūsi gudrs vīrs, — misters Dombijs sacīja, — vēlies kļūt gudrs?

—     Es centīšos, — bērns gurdi atteica.

—     Un drīz vien tu būsi jau pieaudzis puisis! — misters Dombijs piebilda.

—     O,. ļoti drīz! — zēns atbildēja. Atkal tā vecišķā, vecišķā izteiksme pārslīdēja viņa sejiņai kā svešāda blāzma. Tā sasniedza misis Pipčinu un nodzisa viņas melnajās drānās. Šī slavenā cilvēkēdāja pagājās uz priekšu, lai atsveicinātos un aizvestu Florensi projām, ko viņa sen jau kāroja darīt. Viņas izkustēšanās lika satrūkties arī misteram Dombijam, kura acis kavējās pie Pola. Vēlreiz noglaudījis viņam galvu un paspiedis mazo rociņu, viņš atsveicinājās no doktora Blimbera, misis Blimberes un mis Blimberes ar savu parasto laipno, vēso iznesību un izgāja no kabineta.

Kaut gan viņš bija lūdzis viņa dēļ nelikties traucēties, taču doktors Blimbers, misis Blimbere un mis Blimbere — visi steidzās uz durvīm, lai viņu pavadītu līdz vestibilam, un tā nu iznāca, ka burzmā misis Pipčina bija iespriedusies starp mis Blimberi un doktoru un tika izspiesta ārā no kabineta, pirms bija paguvusi satvert Florensi. Šai laimīgai nejaušībai Pols vēlāk varēja pateikties par mīļām atmiņām: ka Florense bija atskrējusi atpakaļ, apvijusi viņam rokas ap kaklu, ka viņas

seja bija pēdējā, kuru viņš redzēja durvīs paveramies uz viņu ar uzmundrinošu smaidu, kas šķita vēl gaišāks, jo mirdzēja cauri asarām.

Kad tas vairs nemirdzēja, viņa bērna krūtis smagi cilājās, bet globusi, aklais Homērs un Minerva peldēja apkārt pa istabu. Taču drīz tie pavisam pēkšņi apstājās, un tad viņš dzirdēja skaļo pulksteni vestibilā svinīgā nopietnībā jautājam: «Kā jū-tas ma-zais draugs?» — tāpat kā tas bija darījis pirmāk.

Viņš sēdēja uz sava pjedestāla, rokas sakrustojis, un klusēdams klausījās. Viņš būtu varējis atbildēt: «Noguris, noguris, ļoti vientuļi, ļoti skumji!» Un tur nu ar mokošu tukšumu bērna sirdī, kad visapkārt tāds aukstums, tukšums un svešums, sēdēja Pols, it kā viņu nesagatavotu iemetuši dzīvē, un nebija neviena, kas būtu varējis nākt un viņa dzīvi iekārtot.

12.NODAĻA POLA AUDZINĀŠANA

Pēc dažām minūtēm, kuras mazajam Polam, uz galda sēžot, izlikās bezgala garas, doktors Blimbers ienāca atpakaļ. Doktora gaita bija majestātiska un domāta tam, lai jaunajā sirdi iedvestu svinīguma sajūtu. Tā atgādināja zināmā mērā maršēšanu; bet, kad viņš izlika labo kāju uz priekšu, tad cienīgi pagriezās ap savu asi, izdarot veiklu puspagriezienu pa kreisi, un, kad izlika uz priekšu kreiso kāju, tad tādā pašā veidā pagriežas pa labi. Tāpēc likās, ka, ik soli sperdams, viņš raudzītos apkārt, it kā vaicājot: «Vai kāds varbūt būtu tik laipns un uzrādītu man vienalga kādu objektu vienalga kādā virzienā, par kuru man trūktu zināšanu? Nedomāju vis.»

Misis Blimbere ar mis Blimberi arī vēl ienāca pie doktora, un doktors, nocēlis no galda savu jauno skolnieku, nodeva to mis Blimberei.

—    Korne/ij, — doktors teica, — Dombiju vispirms tu ņemsi savā ziņā. Māci viņu, Kornēlij, māci.

Mis Blimbere saņēma no doktora savu jauno audzēkni, un Pols, juzdams, ka brilles viņu vērīgi apskata, nodūra acis.

—     Cik tev gadu, Dombij? — mis Blimbere vaicāja.

—     Seši, — Pols atbildēja, paslepu paskatīdamies uz viņu un brīnīdamies, kāpēc viņai neizaug tikpat gari mati kā Florensei un kāpēc viņa izskatās pēc zēna.

—     Cik tālu tu esi ticis ar latiņu gramatiku? — mis Blimbere apvaicājās.

—      Neesmu nemaz mācījies, — Pols atbildēja. Manīdams, ka ar savu atbildi ir satriecis mis Blimberes jūtīgo sirdi, viņš pacēla acis pret tiem trim acu pāriem, kas noraudzījās uz viņu no augšas, un teica:

—      Es nebiju vesels. Es biju vārgs bērns. Es nevarēju mācīties latīņu gramatiku, katru dienu ar veco Glābu dzīvodams pa āru. Man gribētos, ka jūs pateiktu vecajam Glabam, lai viņš atnāk pie manis; lūdzu, pasakiet viņam.

—      Kas par riebīgu, vulgāru vārdu! — izmeta misis Blimbere. — Augstākā mērā neklasisks. Kas ir šis briesmonis, zēn?

—     Kāds briesmonis? — Pols vaicāja.

— Glābs, — misis Blimbere atteica, saviebdamās aiz pretīguma.

—     Viņš ir tāds pats briesmonis kā jūs, — Pols atbildēja.

—     Kas, ko! — doktors iekliedzās baismīgā balsī.

—    Ai-ai-ai! Aha! Ko tas lai nozīmē?

Pols bija drausmīgi nobijies, tomēr viņš ņēmās aizstāvēt klāt neesošo Glābu, kaut sirds arī trīcēja.

—     Viņš ir ļoti jauks vecītis, kundze, — Pols sacīja.

—     Viņš parasti stūma manus ratiņus. Viņš zina visu par dziļajām jūrām un zivīm, kas tajās dzīvo, un par milzīgiem zvēriem, kas izlien no ūdens un sildās, uzrāpušies uz klintīm, un metas* ūdenī atpakaļ, ja tos iztraucē, sprauslādami un šļakatas gaisā sizdami, tā ka jūdzēm tāli to var sadzirdēt. Vēl tur ir tādi neredzēti radījumi, — Pols turpināja, pats sava stāsta savaldzināts,

—     nezinu, cik tur jardu gari, un man aizmirsies, kā tos sauc, bet Florense gan zina, — kuri izliekas, ka nokļuvuši briesmas, bet, ja kads cilvēks iežēlojies pieiet tiem tuvāk, tie izpleš savas milzīgās rīkles un uzbrūk tam. Un tam nu atliek darīt tikai vienu, — Pols teica, drosmīgi skaidrodams pašam doktoram, — bēgot skriet līku loču, un tad viņš var būt drošs, ka ir izglābies no tiem, jo tie virzās uz priekšu ļoti lēni, tāpēc ka ir briesmīgi gari un nevar locīties. Un, lai arī vecais Glābs nevar pateikt, kāpēc jūra liek man vienmēr domāt par manu mammu, kas nomira, un lai arī nezina, ko jūra vienmēr stāsta — vienmēr stāsta! — tomēr viņš par to zina bezgala daudz. Un es vēlos, — bērns nobeidza, un pēkšņi vaigs viņam satumsa, iejūsmas dzirksts nodzisa, mulsi raugoties pretī trim svešajām sejām, — lai jūs atļaujat vecajam Glabam mani apciemot, jo es viņu ļoti labi pazīstu un viņš pazīst mani.

—     Hm! — doktors teica, kratīdams galvu. — Bēdīgi rādās, bet nodošanās mācībām daudz līdzēs.

Misis Blimbere ar tādām kā baiļu trīsām balsī nodeva spriedumu, ka tas ir viens dīvains bērns, un — kaut gan sejas viņām bija tik dažādas — noskatījās uz viņu gandrīz tāpat, kā misis Pipčina mēdza skatīties.

—      Izvadā viņu pa visu māju, Kornēlij, — doktors sacīja, — lai viņš iepazīstas ar jauno vidi. Ej līdzi šai jaunajai lēdijai, Dombij.

Dombijs paklausīja, pasniegdams roku noslēpumainajai Kornēlijai, un, kopā ar viņu staigādams, ar biklu ziņkāri noskatījās viņā. Tieši acenes, tāpēc ka to stikliņi stipri spīguļoja, padarīja viņu tik noslēpumainu, ka Pols nesaprata, kur viņa skatās, un nebija pārliecināts, vai aiz*tiem acis maz ir.

Vispirms Kornēlija viņu aizveda uz klasi, kura atradās vestibila viņā galā un kuras dubultdurvis bija apsistas ar vadmalu, lai klusinātu un apslāpētu jauno džentlmeņu balsis. Tur pašreiz bija astoņi jauni džentlmeņi dažādās garīga nespēka stadijās; visi ļoti cītīgi stradāja, un visi bija tiešām ļoti nopietni. Tūtsam, kā jau pašam vecākajam, bija sava atsevišķa pults istabas stūrī, un mazā Pola acīm likās, ka aiz tās sēž varen smalks kungs, kuram jau neskaitāmi gadi uz muguras.

Misters Fīders, humanitāro zinātņu bakalaurs, kas sēdēja pie otras pults, bija uzgriezis savu Virgiliju un nu šo melodiju lēnām spēlēja priekšā četriem jauniem džentlmeņiem. No četriem pārējiem divi, krampjaini saraukuši pieres, risināja matemātikas uzdevumus; viens, kuram seja no lielas raudāšanas bija kā netīrs logs, aizgūtnēm centās vēl līdz pusdienām izēsties cauri bezcerīgam rindu skaitam; un viens sēdēja kā pārakmeņojies, stulbām acīm izmisīgi blenzdams uz savu darbu, — tā viņš laikam tur sēdējis kopš brokastu laika.

Jauna zēna ierašanās neradīja tādu sensāciju, kādu varēja sagaidīt. Misters Fiders, humanitāro zinātņu bakalaurs (kuram bija paradums atvēsināšanās labad skūt galvu, tā ka matu vietā bija redzami tikai īsi sariņi), pasniedza viņam kaulainu roku un teica, šis ļoti priecājoties viņu redzēt, — Polam būtu bijis liels prieks pateikt viņam to pašu, ja vien spējis kaut mazliet liekuļot. Pēc tam Pols, Kornēlijas pamācīts, sarokojās ar tiem četriem jaunajiem džentlmeņiem, kas slāvēja pie mistera Fīdera pults, tad ar tiem diviem jaunajiem džentlmeņiem, kas svīda pie uzdevumiem un bija ļoti satraukti, tad ar to jauno džentlmeni, kas steidza savu darbu veikt noteiktā laikā un bija galīgi notriepies ar tinti, un pēdīgi ar to pilnīgi apstulbušo jauno džentlmeni, kas, sašļucis dūšā, sēdēja kā bez dzīvības.

Tā kā Pols ar Tūtsu jau bija iepazīstināti, tad šis audzēknis tikai noirgoja un smagi noelsās pēc sava paraduma un turpināja pasākto darbu. Tas nebija nekāds grūtais darbs, jo, ņemot vērā, ka viņš ir izgājis cauri deviņām ugunīm (ne vienā nozīmē vien) un, kā jau minēts, pārstājis ziedēt savas dzīves agrajā pavasarī, viņam bija atļauts tālāk izglītoties pašam uz savu roku, un to viņš darīja, galvenokārt pats sev garas vēstules rakstīdams no ievērojamām personām, adresētas «P. Tūtsam, eskvairam, Braitona, Saseksa», un rūpīgi tās noglabādams pults atvilktnē.

Kad ar šīm ceremonijām bija galā, Kornēlija veda Polu uz mājas augšējo slavu. Tas bija diezgan lēns ceļojums, jo Polam nācās nolikt abas kājas uz katra kāpšļa, pirms spēra soli uz nākošo. Taču galu galā viņi savu ceļa mērķi sasniedza, un tur vienā istabā, no kuras pavērās skats uz bangojošo jūru, Kornēlija parādīja viņam pie paša loga glītu, mazu gullu ar baltiem aizkariem, pie kuras bija piestiprinātā kartīte un uz tās skaistiem, apaļiem burtiem — apakšā resnākiem, augšā tievākiem — uzrakstīts — DOMBIJS. Vēl divi gultas tanī pašā istabā ar tādām pašām pazīšanas zīmēm norādīja, ka tās pieder BR1GSAM UN TOZERAM.

Tiklīdz viņi bija nonākuši atkal lejā vestibilā, Pols ieraudzīja, ka tuvredzīgais puisis, kas nāvīgi bija aizvainojis misis Pipčinu, pēkšņi paķer milzīgu bungu

sitamo vāli un metas virsū vestibilā pakarinātam gongam, gluži kā prātu zaudējis vai atriebties alkdams. Kur būtu nācies atlaist viņu no darba vai uz vietas apcietināt, jaunais cilvēks palika tomēr nesodīts par tāda neganta trokšņa taisīšanu. Kornēlija Blimbere tikai pateica Polam, ka pusdienas ēdīs pēc ceturtdaļstundas un ka līdz tam laikam viņam varbūt labāk iet klasē pie saviem «draugiem».

Tā nu Dombijs, godbijīgi pagājis garām lielajam pulkstenim, kas vēl arvien gribēja zināt, kā viņš labi jūtas, pavēra mazliet klases durvis un kā tāds apmaldījies puišelis iespraucās iekšā, ar pūlēm atkal aizvērdams tās. Viņa draugi visi klaidoja pa klasi, izņemot to pārakmeņojušos, kas neizkustējās no savas vietas. Misters Fīders staipījās un slaicījās savā pelēkajā talārā, it kā nenieka nebēdādams par zaudējumu, būtu nolēmis atraut tam piedurknes.

—     Ā-ā-ā-ā! — misters Fīders žāvājās, jiopurinādamies kā vezuma zirgs. — Ak vai, ak vai! A-ā-ā!

Polu tīri nobaidīja šī mistera Fīdera žāvāšanās — tik plaša vēriena, viņam pašam paliekot drausmīgi nopietnam. Arī zēni visi (izņemot Tūtsu) likās gaužām noguruši un gausi posās pusdienām — daži pārsēja par jaunu kakla lakatus, kas patiesi bija pārlieku sastīvināti, citi mazgāja rokas vai sasukājās priekštelpā, — it kā pusdienas nesolītu tiem nekādu baudu.

Jaunais Tūtss, kas jau priekšlaikus bija sakārtojies un kam tāpēc pašlaik nebija ko darīt, tā ka brīvo brīdi varēja veltīt Polam, uzrunaja to ar lādu neveiklu labsirdību.

—     Apsēdies, Dombij.

—     Pateicos, ser, — Pols atbildēja.

Pols pūlējās uzrāpties uz augstās palodzes, bet vienmēr slīdēja atpakaļ, un tas acīmredzot sagatavoja mistera Tūtsa prātu izdarīt atklājumu.

—     Tu esi ļoti mazs puisītis, — misters Tūtss sacīja.

—     Jā, ser, es esmu mazs, — Pols atteica. — Pateicos, ser.

Jo Tūtss bija viņu pacēlis un nosēdinājis — un pie tam ļoti laipni.

—            Kas ir tavs drēbnieks? — Tūtss ievaicājās, kad bija kādu brīdi viņā noskatījies.

—            Līdz šim man visu šuva sieviete, — Pols atbildēja.

—   Manas māsas šuvēja.

—            Mans drēbnieks ir Berdžess un Ko, — Tūtss sacīja. — Moderns. Bet ļoti dārgs.

Polam pietika apķērības palocīt galvu, kas bija tikpat daudz kā pateikt, sak, tas jau nu uzreiz ir redzams; un patiesībā viņš tā arī domāja.

—            Tavs tēvs laikam ir stipri bagāts vīrs? — misters Tutss vaicāja.

—            Jā, ser, — Pols atteica. — Viņš ir Dombijs un Dēls.

—     Un kas? — Tūtss pārjautāja.

—     Un Dēls, ser, — Pols atbildēja.

Misters Tūtss pāra reizes paklusām atkārtoja firmas nosaukumu, lai tas iespiestos atmiņā, bet, nebūdams par panākumiem visai drošs, teicās palūgt Polu rīt no rīta vēlreiz nosaukt šo uzvārdu, jo tas šim esot svarīgi. Patiesībā viņam bija padomā ne vairāk, ne mazāk kā uzrakstīt sev nekavējoties privātu un konfidenciālu vēstuli no Dombija un Dēla.

Pa šo laiku arī pārējie skolnieki (arvien vēl izņemot to pārakmeņojušos) bija sanākuši ap Polu. Tie bija laipni, bet ļoti bāli un runāja klusu; un bija tik bezgala nospiesti, ka salīdzinājumā ar šīs kompānijas vispārējo noskaņojumu mā.slers Baiterstons bija īstens Millers jeb «Pilnīgs joku' un anekdotu krājums» *. Bet arī Baiterstons taču nesa to pašu nomāktības slogu.

—            Tu guli ar mani vienā istabā laikam? — iejautājās kāds nopietns jauns džentlmenis, kuram iecietinātā apkakle stūma ausu ļipiņas uz augšu.

—     Māsters Brigss? — Pols atjautāja.

—     Tozers, — jaunais džentlmenis teica.

Pols pateica, ka viņa minējums bijis pareizs, un Tozers, norādīdams uz pārakmeņojušos zēnu, paskaidroja, ka tas esot Brigss. Polam jau tā bija licies, ka tas ir vai nu Brigss, vai Tozers, pats nezināja, kāpēc.

—     Vai tev ir stipra veselība? — Tozers apvaicājās.

Pols atbildēja, šis nedomājot vis. Tozers sacīja, ari

šis nedomājot, spriežot pēc Pola izskata, un tas esot gaužām slikti, jo tā būšot vajadzīga. Vēl viņš ievaicājās Polam, vai ar viņu vispirms strādāšot Kornēlija, un, kad Pols pateica «jā», visi jaunie džentlmeņi izdvesa klusu nopūtu.

To noslāpēja gonga dunoņa, kas no jauna tika skandināta ar nežēlīgu niknumu, un tad visi traucās uz ēdamistabu, protams, atkal izņemot Brigsu, pārakmeņojušos zēnu, kas palika sēdēt kur sēdējis un tādā pašā stāvoklī kā līdz šim; Pols ievēroja, ka viņam aiznes maizes apriku, smalki servētu uz šķīvja ar salveti un sudraba dakšu šķērsām pāri. Doktors Blimbers jau bija ēdamistabā un sēdēja savā goda vietā — galda galā ar mis Blimberi vienā pusē un misis Blimberi otrā. Misters Fīders melnā uzvalkā sēdēja galda pretējā galā. Pola krēsls bija mis Blimberei blakus, bet, kad viņš uz tā apsēdās, izrādījās, ka viņa uzacis nepacēlās neko daudz augstāk par galdauta līmeni, un tāpēc no doktora kabineta atnesa dažas grāmatas, ar kurām tika paaugstināts viņa sēdeklis un uz kurām pēc tam viņš vienmēr sēdēja, — vēlāk katrreiz pats tās atnesa un aiznesa, atgādinot mazu, ar smagu nešļavu apkrautu zilonīti.

Doktors noskaitīja galda lūgšanu, un pusdienas sākās. Ēdienu kartē — garšīga zupa, arī gaļa, cepta un vārīta, saknes, pīrāgs un siers. Pie katra jaunā džentlmeņa šķīvja masīva sudraba dakšiņa un salvete; vispār — galds bija klāts lepni un ar gaumi. Sevišķu greznību vēl visam piešķīra sulainis zilā frakā ar spožām pogām; likās pat, ka vieglais alus izgaro vīna aromātu, — ar tādu eleganci viņš to lēja glāzēs.

Neviens nerunāja, ja to neuzrunāja, izņemot doktoru Blimberu, misis un mis Blimberes, kas dažreiz tomēr tērzēja. Kolīdz kāds no jaunajiem džentlmeņiem nebija tieši aizņemts ar nazi un dakšiņu vai karoti, tūdaļ viņa acis, pakļaudamās neatvairāmajam pievilkšanas spēkam, tiecās uzmeklēt vai nu doktora Blimbera, misis Blimberes vai mis Blimberes acis un kautri raudzījās tām pretī. Tūtss acīmredzot bija vienīgais izņēmums. Viņš sēdēja ieblakus misteram Fīderam tajā pašā galda malā, kur sēdēja Pols, un itin bieži, vai nu atmezdamies atpakaļ, vai paliekdamies uz priekšu, gar starpā sēdošo zēnu rindu raudzīja saskatīties ar Polu.

Tikai vienu pašu reizi, pusdienas ēdot, norisa tāda saruna, kurā arī jaunie džentlmeņi tika iesaistīti. Tas nolika, kad bija servēts siers un doktors, izdzēris glāzi portvīna un reizes divi trīs nokrekšķinājies, ieminējās;

—     Apbrīnojami, mister Fīder, ka romieši…

Dzirdot pieminam šo briesmīgo tautu, savu nepielūdzamo ienaidnieku, visi jaunie džentlmeņi ieurbās acīm doktorā, cenzdamies izrādīt dzīļu ieinteresētību. Viens no tiem, kas tieši šai mirklī bija iedomājies dzert, pamanīdams caur glāzes malu doktora nikno skatienu, tik ātri norāva glāzi no lūpām, ka aizrijies labu brīdi raustījās kā krampjos un galu galā izsita doktoru Blimberu no sliedēm.

—     Apbrīnojami, mister Fīder, — doktors atsāka no jauna, — ka romieši, rīkodami tās lepnās, pārbagātās dzīres, par kurām mēs lasām, it sevišķi imperatoru valdīšanas laikā, kad greznība bija sasniegusi tādu spožumu, kāds nebija vēl redzēts un netika vairs redzēts pēc tam, kad veseli apgabali tika izpostīti, lai iegūtu līdzekļus vienam pašam imperatora banketam …

Te nu kārtības traucētājs, kas piepūzdamies visiem spēkiem bija turējies, gribēdams sagaidīt punktu, pēkšņi eksplodēja.

— Džonson, — misters Fīders sacīja klusā, pārmetošā balsī, — iedzeriet ūdeni.

Doktors, rādīdams visai bargu seju, uz brīdi, kamēr atnes ūdeni, apklusa un pēc tam turpināja:

—     Un kad, mister Fīder …

Bet misters Fīders, redzēdams, ka Džonsonam tuvojas atkal briesmu brīdis, un zinādams, ka doktors jauno džentlmeņu klātbūtnē nekad nepieliks punktu, iekam nebūs pateicis visu, ko nodomājis teikt, nevarēja novērst acu no Džonsona un tādā kārtā pats tika pieķerts nevērībā pret doktoru, kas tāpēc atkal pārtrauca savu runu.

—     Piedodiet, ser, — misters Fīders nosarkdams sacīja. — Es atvainojos, doktor Blimber.

—     Un kad, — doktors turpinaja, pacēlis balsi, — kā mēs lasām, ser, un ko apšaubīt nav nekāda iemesla, lai cik neticami tas var likties mūsdienu tumsoņiem, —

kad Vitelijam brālis rīkoja mielastu, kurā no zivīm tika likti galdā divi tūkstoši ēdienu …

—     Ieņemiet malku ūdens, Džonson … ēdienu, ser, — misters Fīders sacīja.

—     No dažnedažādiem putniem — pieci tūkstoši ēdienu …

—     Vai pamēģiniet varbūt ar maizes garoziņu, — misters Fīders teica.

—      Un viens ēdiens, — doktors Blimbers turpināja, no jauna paceldams balsi un pārlaizdams acis pār galdu, — savu lielo apmēru dēj dēvēts par Minervas vairogu, pagatavots, neminot nemaz citus dārgus indegrientus, no fazānu smadzenēm …

—     Kha, kha, kha! — (Džonsons)

—     Slokām …

—     Kha, kha, kha!

—     No skāri zivju peldpūšļiem …

—     Jums pārtrūks kāda dzīsla galvā, — misters Fīders sacīja. — Labāk jau neaizturiet.

—      Un nēģu ikriem, atvestiem no Karpatu jūras … — doktors.turpināja pavisam jau bargā balsī. — Kad mēs lasām par tik dārgām dzīrēm kā šīs un vēl atceramies, ka mums ir Tits . ..

—     Kā būs jūsu mātei ap sirdi, ja jūs nomirsiet no apopleksijas? — misters Fīders teica.

—     Domicians …

—     Jūs taču metaties jau zils, — misters Fīders brīdināja.

—     Nerons, Tiberijs, Kaligula, Heliogabals un daudzi citi vēl, — doktors turpināja, — tad, mister Fīder, — ja jus pagodinātu mani ar uzmanību — tas ir apbrīnojami, vienkārši… apbrīnojami, ser …

Bet Džonsons, nespēdams vairs noturēties, sāka šai mirklī tik briesmīgi klepot, ka (kaut gan abi blakussēdētāji dunkāja viņam pa muguru un misters Fīders pats savām rokām turēja viņam glāzi ar ūdeni pie lūpām, sulainis lika, lai pamaršē kā sargkareivis vairākas reizes uz priekšu atpakaļ starp savu krēslu un bufeti) pagāja savas minūtes piecas, kamēr klepus cik necik atlaidās, un tad telpā iestājās pilnīgs klusums.

— Džentlmeņi, — doktors Blimbers sacīja, — piecelieties lūgšanai. Kornēlij, nocel Dombiju! — Pēc tam virs galdauta bija redzams tikai viņa skalps. — Džonsons rīt pirms brokastīm uzteiks man, neskatoties grāmatā, no Jaunās derības pirmo nodaļu no Pāvila vēstules evesiešiem. Mācības atjaunosim, mister Fīder, pēc pusstundas.

Jaunie džentlmeņi palocījās un izgāja no ēdamistabas. Misters Fīders darīja to pašu. Sai pusstundā jaunie džentlmeņi, pa pāriem sadevušies rokās, lēnā solī pastaigājās pa mazo pagalmiņu mājas aizmugurē vai arī nopūlējās iekvēlināt dzīvības dzirksti Brigsa krūtīs. Nekas tik vulgārs kā rotaļas nenotika. Tieši noteiktā laikā noskanēja gongs, un mācības doktora un mistera Fīdera gādīgajā vadībā tika atjaunotas.

Tā kā olimpiskās spēles — staigāšana uz priekšu un atpakaļ — tajā dienā Džonsona dēļ tika saīsinatas, visi devās pastaigā pirms tējas. Pat Brigss (kaut arī nebija vēl ķēries pie darba) piedalījās šai izklaides gājienā un, izbaudīdams tā jaukumus, reizes divi trīs no klintsgala drūmi pavērās lejup. Pavadīja viņus doktors Blimbers, un Polam tika parādīts tāds gods, ka viņu paņēma tauvā pats doktors: stāvoklis izcils, bet viņš izskatījās tik maziņš un vārgs.

Tējas galds bija atkal klāts tikpat smalki kā pusdienu galds. Pēc tējas jaunie džentlmeņi, piecēlušies, paklanījušies kā pirmāk, gāja pabeigt vēl šīsdienas nepadarītos darbus un ķerties j-au pie rītdienas uzdevumiem. Misters Fīders aizgāja uz savu istabu, bet Pols pa to laiku, nosēdies kaktiņā, prātoja, vai Florense par viņu iedomājas un ko diezin viņi tur visi tagad dara pie misis Pipčinas.

Misters Tūtss, kuru bija aizturējusi svarīga vēstule no Velingtonas hercoga, pēc kāda laiciņa uzmeklēja Polu un, kā pirmāk krietnu brīdi viņā noskatījies, ievaicājās, vai viņam patīkot vestes.

Pols atbildēja: — Jā, ser.

—     Man arī, — Tūtss sacīja.

Tovakar Tūtss vairs neatdarīja muti, tikai raudzījās Polā, it kā ļoti simpatizēdams viņam, un, tā kā tas tomēr aizdzina vientulības sajūtu un tā kā Pols nebija noskaņots tērzēšanai, tad šāds stāvoklis atbilda vairāk viņa vēlmei nekā sarunāšanās.

Ap pulksten astoņiem atkal atskanēja gongs, saukdams uz lūgšanu ēdamistabā, kur pēc tam pie nomaļu galda, uz kura bija maize, siers un alus, sulainis apkalpoja tos jaunos džentlmeņus, kam bija vēlēšanās vēl stiprināties pirms gulētiešanas. Ceremonijai beidzoties ar doktora vārdiem: «Džentlmeņi, mēs atjaunosim mācības rīt pulksten septiņos,» — Pols pirmoreiz pamanīja Kornēlijas Blimberes acis un redzēja, ka tās raugās uz viņu. Pēc doktora vārdiem: «Džentlmeņi, mēs atjaunosim mācības rīt pulksten septiņos,» — skolnieki atkal paklanījās un gāja gulēt.

Augšistabiņas draudzīgajā atmosfērā Brigss pažēlojās, ka viņam galva vai pušu plīstot no sāpēm un ka vislabāk viņš tagad būtu gribējis mirt, ja nebijis žēl mātes un melnā strazda, kas palikuši mājās. Tozers daudz nerunāja, tikai nopūtās bieži un ieteica Polam būt modram, jo rītu pienākšot arī viņa kārta. Pateicis šos pravietiskos vārdus, viņš noģērbās un saīdzis līda gultā. Brigss arī jau bija gultā un Pols arī, kad ienāca īsredzīgais jaunais apkalpotājs, lai aiznestu sveci, un novēlēja viņiem labu nakti un jaukus sapņus. Taču viņa labie novēlējumi izrādījās velti, ciktāl tie attiecās uz Brigsu un Tozeru, jo Pols, kas ilgi nevarēja aizmigt un vēlāk bieži pamodās, dzirdēja, ka Brigss cīnījās ar mācībām kā ar lietuvēniem un ka Tozers, kura prāti bija satraukti tā paša iemesla dēļ, tikai mazākā mērā, pa miegam runāja nedzirdētās mēlēs, varbūt pa vārdam grieķiski, pa vārdam latīniski, — Polam tas bija viens un tas pats —, kas nakts klusumā atstāja neizsakāmi nelāgu un nospiedošu iespaidu.

Pols bija ieslīdzis saldā miegā un sapņoja, ka staigā roku rokā ar Florensi pa skaistiem dārziem un, kad nonāca pie lielas saulespuķes, tā pēkšņi pārvērtās gongā un sāka skanēt. Pavēris acis, viņš redzēja, ka atnācis rīts, pelēks, vējains, ar sīku, mirgājošu lietu, un dzirdēja, ka īstais gongs lejā, vestibilā, dod baismīgus, skanošus signālus celties un sagatavoties mācībām.

Pols tūdaļ trūkās augšā un redzēja, ka Brigss, kam, nakti nomokoties murgos un bēdās, seja bija tā aiztūkusi, ka acu gandrīz ne redzēt vairs, vilka zābakus kājā, bet Tozers, trīcēdams un plecus berzēdams, stāvēja gaužām sašļukušā dūšā. Nabaga Polam grūti gāja ar apģērbšanos, jo nebija radis pats to darīt, un tāpēc viņš lūdza tos, lai ir tik laipni un sasien viņam kādas tur lentītes, bet, tā kā Brigss tikai noteica: «Neuzbāzies!» — un Tozers: «Ko vēl ne!» — viņš, ar citu kā nekā ticis galā, notipināja stāvu zemāk, kur sastapa patīkama izskata jaunu sievieti, kas, apvilkusies ādas cimdus, tīrīja krāsni. Jaunā sieviete likās izbrīnījusies par viņa ierašanos un uzprasīja, kur viņa māte esot. Kad Pols pateica, ka māte viņam mirusi, tā novilka cimdus un padarīja, ko viņš lūdza, paberzēja vēl viņam rokas, lai sasilst, noskūpstīja un sacīja, kad vien tikai šim ievajagoties kadas nekādas palīdzēšanas — domādama par palīdzēšanu apģērbties —, lai paprasot vien pēc Milijas, ko Pols, sirsnīgi viņai pateikdamies, solījās arī darīt. Pēc tam viņš viegliem solīšiem turpināja savu ceļu lejup, dodamies uz to istabu, kur jaunie džentlmeņi atjaunoja savas mācības, kad pēkšņi, ejot garām vienām durvīm, kas stāvēja vaļā, no iekšas kāda balss sauca: «Vai tur Dombijs?» Kad Pols atbildēja: «Jā, kundze,» — jo viņš pēc balss pazina mis Blimberi, mis Blimbere teica: «Ienāc pie manis, Dombij,» — un viņš iegāja.

Mis Blimbere izskatījās uz mata tāda pati kā vakar, tikai tagad bija vēl šalli apņēmusi ap pleciem. īsās, gaišās matu sprogas cirtojās tāpat kā vakar, brilles arī bija uz acīm, tā ka Polani uzmācās doma, vai viņa, gulēt iedama, maz ņem tās nost. Seit otrā stāvā viņai bija pašai sava istabiņa ar nedaudz grāmatām, auksta, neapkurināma. Taču mis Blimberei nekad nebija vēsi un nekad nenāca miegs.

—            Tagad, Dombij, es iziešu, — mis Blimbere teica,

—     man vajadzīgs mocions.

Pols pabrīnījās, kas tas diezin varētu būt un kāpēc tik sliktā laikā viņa neliek sulainim to atnest. Viņš tomēr par to tuvāk nepainteresējās, jo viņa uzmanību saistīja gluži jaunu grāmatu kaudzīte, kuras mis Blimbere acīmredzot nupat kā bija sakrāvusi.

—     Šīs ir tavas grāmatas, — mis Blimbere sacīja.

—     Tās visas, kundze? — Pols ievaicājās.

—     Jā, — mis Blimbere atteica, — un misters Flders drīz vien sameklēs vēl vairāk, ja centīgi mācīsies, ko, es ceru, tu darīsi.

—     Pateicos, kundze, — Pols noteica.

—     Es tad nu iziešu sava mociona dēļ, — mis Blimbere turpināja, — un, kamēr es būšu projām, vārdu sakot, līdz brokastīm, Dombij, es gribu, lai tu pārlasi visu, ko esmu šais grāmatās atzīmējusi, un tad es pārbaudīšu, vai esi visu labi sapratis, kas tev jāizmācās. Nekavējies vairs, Dombij, jo laika tev nav daudz; nes tās lejā un ķeries tūdaļ klāt.

—     Jā, kundze, — Pols atbildēja.

To bija tik daudz, ka Pols, lai gan turēja kaudzīti cieši jo cieši ar vienu roku no apakšas, ar otru roku un zodu no augšas piespiezdams, tomēr nesaturēja un viena grāmata no vidus izslīdēja, pirms viņš bija nokļuvis līdz durvīm, un beidzot tās visas pajuka uz grīdas. Mis Blimbere sacīja: «Ai, Dombij, Dombij, kā nu var tik nevīžīgi nest!» — un salika tās no jauna viņam uz rokas kaudzītē. Šoreiz, veikli noturēdams tās līdzsvarā, Pols tika ārā no istabas un nokāpa jau pāra pakāpienu» uz leju, kad atkal divas izslīdēja no kaudzes. Bet pārējās nu viņš turēja tik cieši, ka pazaudēja vairs tikai vienu otrā stāvā un vienu koridorā, un, kad atlikušās bija nolicis klasē, viņš kāpa atkal augšā uzlasīt paklīdušās. Savācis pēdīgi visu bibliotēku vienkopu un uzrāpies uz sava sēdekļa, viņš ķērās pie darba, vēl Tozera piezīmes uzmundrināts, ka «nu pienākusi viņa rinda»; un vairāk viņš arī netika traucēts līdz brokastlaikam. Brokastis, kuru viņam nemaz nekārojās, norisa tikpat svinīgi kā visas pārējās maltītes, un, kad tās bija ieturētas, viņš sekoja mis Blimberei augšā.

—     Nu, Dombij, — mis Blimbere sacīja, — kā tev veicās, tiki galā ar visu?

Grāmatās bija atzīmēts nedaudz uzdevumu no angļu valodas, bet labi daudz no latīņu valodas: priekšmetu nosaukumi, artikulu un substantīvu locīšana ar attiecīgiem vingrinājumiem klāt un paši elementārākie valodas likumi, vēl daži aizrādījumi pareizrakstībā, īss ieskats seno laiku vēsturē, daži norādījumi par jaunajiem laikiem, kāds stabiņš no vienreizviena, divi trīs svara un tilpuma mēri un daži vispārīgi aizrādījumi. Kad nabaga Pols bija izburtojis otro numuru, viņš atskārta, ka nav vairs jausmas, kas bijis pirmajā, no kura vēlāk daži fragmenti ielavījās trešajā numurā, kas atkal ieslīdēja ceturtajā numurā, bet tas saplūda kopā ar otro numuru. Tad ej nu sazini, vai divdesmit Romuli sastāda vienu Remu, vai hic, haec, hoc * ir monētas svars, vai verbs vienmēr pieskaņojas senajam britam un vai trīsreiz četri ir taurus — vērsis, — jā, tie palika viņam atklāti jautājumi.

—     Ai, Dombij, Dombij, — mis Blimbere teica, — tas nu ir pavisam bēdīgi.

—     Es domāju, — Pols teica, — ja jūs atļautu man kādreiz parunāties ar veco Glābu, tad man veiktos labāk.

—     Nieki, Dombij, — mis Blimbere attrauca. — Negribu par to ne dzirdēt. Šī te nav vieta nezin kādiem tur Glabiem. Manuprāt, Dombij, tev jāņem līdzi lejā tikai pa vienai grāmatai reizē un no tā, kas zināmā dienā uzdots, jāsagatavo vispirms priekšmets A un tikai pēc tam jāķeras pie priekšmeta B. Un tagad, Dombij, paņem, lūdzu, virsējo grāmatu un nāc atpakaļ, kad šīsdienas stundu esi labi iemācījies.

Mis Blimbere. savas domas par Pola analfabētismu izteica ar tādu kā grūtsirdīgu jūsmu, it kā to būtu jau paredzējusi un priecātos, atskārtusi, ka viņiem būs jāpaliek pastāvīgā saskarē. Pols aizgāja ar virsējo grāmatu, kā bija vēlēts, un&lt; lejā sēdās pie tās klāt. Brīžam viņš atcerējās katru vārdu, brīžam aizmirsa visus un visu pārējo turklāt, līdz beidzot tomēr sadūšojās kāpt augšā, lai atbildētu stundu, bet nebija vēl par lāgu sācis, kad atkal viss gandrīz izkrita no prāta, jo mis Blimbere aizvēra grāmatu un sacīja: «Turpini, Dombij!» — ar šādu rīcību iedvesdama tik lielu pārliecību par savām neizsmejamajām zināšanām, ka Pols mēms aiz brīnumiem uzlūkoja jauno lēdiju kā sava veida sholastu Gāju Foksu * vai mākslīgu biedēkli, kas pilnum pilns piebāzts ar sholastikas salmiem.

Ar visu apmulsumu viņš atbildēja tomēr labi, un mis Blimbere, uzslavējusi viņu par centību, ar kadu ātri tikšot uz priekšu, uzdeva viņam tūlīt priekšmetu B, pēc kura vēl pirms pusdienām Pols iemācījās C un aizsāka pat D. Sākt atkal mācīties tūlīt gandrīz pēc maltītes bija daudz grūtāk: viņam reiba galva un acis aizmiglojās, mācās virsū miegs un domas vairs nestrādāja. Bet — ja tas vispār ir kāds atvieglojums — pārējie jaunie džentlmeņi sajutās gluži tāpat, un tiem tāpat nācās atjaunot mācības. Tīrais brīnums, ka lielais pulkstenis vestibilā sava pirmā jautājuma vietā nekad nenotikšķināja: «Džentlmeņi, mēs tūlīt atjaunosim savas mācības,» — jo šī frāze tā tuvumā pietiekami bieži tika atkārtota. Mācību stundas ritēja, cita citu steidzinādamas, kā varena spēka dzīts rats, pie kura piesieti jaunie džentlmeņi.

Pēc tējas atkal locekļu izvingrināšana pastaigā un vēlāk pie sveces gaismas vēl rītdienas stundu sagatavošana. Noteiktā laikā — visi gultā, kur tos gaidīja miers un salda aizmiršanās, ja vien mācību atjaunošana nerēgojās tiem arī sapņos.

Bet sestdienas! Šīs laimīgās sestdienas, kad vienmēr ap pusdienas laiku atnāca Florense, un, lai vai kāds laiks, viņa nebija noturama mājās, misis Pipčina varēja ņujdēt, rūkt un ēsties uz viņu, cik uziet. Šīs sestdienas bija sabata dienas vismaz šiem divi mazajiem kristīgajiem ebreju vidū un pildīja svēto sabata pienākumu, saistīdamas brāli un māsu ciešām mīlas saitēm.

Pat svētdienu vakari — mokpilnie svētdienu vakari, kuru ēna jau aptumšoja pirmo gaismas svīdumu svētdienu rītos, — nespēja sabojāt šīs sirdij dārgās sestdienas. Vai tas bija jūras krasts, kur tie sēdēja, vai tā pati pelēcīgā misis Pipčinas dibenistaba, kur Florense viņam dziedāja tik maigi, kamēr viņa samiegojusies galviņa atdusējās uz viņas rokas, — Polam bija vienalga. Tā bija Florense. Par citu viņš nedomāja. Un, kad svētdienu vakaros tumšās doktora durvis stāvēja plaši vaļā, lai atkal uz nedēļu aprītu viņu, tas viņam nozīmēja tikai to, ka pienācis brīdis atvadīties no Florenses, — neko citu.

Misis Vikema bija aizsaukta uz māju pilsētā, un viņas vietā atbraukusi mis Nipere, tagad jau braša jaunava. Daudz cīņu mis Nipere vīrišķīgi izcīnīja ar misis Pipčinu, un, ja visā savā dzīvē misis Pipčina bija atradusi sev cienīgu pretinieku, tad tas bija noticis tagad. Mis Nipere izvilka zobenu no maksts pirmajā rītā, kad pamodās misis Pipčinas mājā. Viņa žēlastības nelūdzās un ienaidnieka nesaudzēja. Karam jāsākas, viņa teica, un karš sākās; misis Pipčina kopš tā laika vairs nekad nebija droša no pārsteigumiem, nemiera, izaicinājumiem un sīkiem uzbrukumiem, kas no priekštelpām ielauzās pat tajos klusajos brīžos, kad viņa iebaudīja jēra ribiņas, un samaitāja viņai prieku par visbrūnāk apgrauzdētajām maizītēm.

Mis Nipere ar Florensi kādu svētdienas vakaru, aizvadījušas Polu atpakaļ pie doktora, tikko bija pārnākušas mājā, kad Florense izvilka aiz ņiebura aizbāztu papīriņu, uz kura ar zīmuli bija uzrakstījusi dažus vārdus.

—      Nāc paskaties, Sjūzen, — viņa teica, — te ir to grāmatu saraksts, kuras Pols paņem līdzi, šurp nākdams, lai izpildītu tos garos vingrinājumus, kad ir tik ļoti noguris. Es vakar tās atzīmēju, kamēr viņš rakstīja.

—      Lūdzama, nerādiet man tās, mis Floja, — mis Nipere attrauca. — Drīzāk jau tad es vēlētos redzēt misis Pipčinu.

—      Es gribu, lai tu man tās nopērc rīt no rīta, esi tik laba. Naudas man ir diezgan, — Florense sacīja.

—            Prātiņ nāc mājā, mis Floja, — mis Nipere teica,

—     kas tā nu par runāšanu, kur jums jau tā ir grāmatu, ka nezin kur likt, un skolotāji un skolotājas jums visu ko māca vēl joprojām, kfeut gan manas domas ir tādas, ka jūsu papiņš jums neliktu neko mācīties, nebūtu par to pal iedomājies, ja jūs pati nelūgusies, — bet tad jau nu diez kā vairs nevarēja atteikt; taču dot piekrišanu, kad lūdz, un pašam piedāvāt, kad nelūdz, mis, ir divi dažādas lietas; varbūt man nebūs nekas pretī, ja kāds puisis vēlēsies ar mani saieties, varbūt es pateikšu «jā» uz zināmo jautājumu, bet ar to jau es nebūšu pateikusi: «Vai jus nebūtu tik laipni iemīlēt mani.»

—     Tādēļ jau tu man tās grāmatas vari nopirkt, Sjūzen, un tu nopirksi arī, kad zināsi, ka man tās vajadzīgas.

—     Nu labi, mis, bet kādēļ tad jums tās ir vajadzīgas? — Nipere jautāja un klusākā balsī piebilda: — Ja tādēļ, lai ar tām bombardētu misis Pipčinas galvu, sapirkšu vesela vezumu.

—     Es domāju, ka varēšu varbūt Polam kaut cik palīdzēt, ja man būs šis grāmatas, — Florense teica, — un mazliet atvieglot viņam nākamo nedēļu. Gribu vismaz pamēģināt. Tādēļ nopērc man šīs grāmatas, lūdzu, un es nekad neaizmirsīšu tavu laipnību.

Vajadzētu cietākas nekā mis Niperes sirds, kas varētu novērsties no mazā maciņa, kuru Florense jau stiepa pretī, to teikdama, un varētu palikt vienaldzīga pret viņas maigo, lūdzošo skatienu. Sjūzena, vairs nepretodamās, iebāza maciņu kabatā un steigšus aizskrēja izpildīt uzdevumu.

Grāmatas nebija nemaz tik viegli dabūjamas: vienā veikalā viņai atbild, ka visas pārdotas; otrā — ar tādām grāmatiņām šie netirgojot, trešā — pagājušo mēnesi bijis, cik uziet, ceturtā — nākamnedēļ sagaidot lielu sūtījumu. Taču Sjūzena, ja reiz ko paņēmusies, nebija tūlīt ar pirmajām neveiksmēm tik lēti iebiedējama. Iegriezusies kādā bibliotēkā, kur viņu pazina, viņa izvilināja no turienes sev palīgos gaišmatainu zēnu melnā kalikona'priekšautā un tiktāl to nomocīja, trenkdama no viena veikala uz otru, ka tas, saņēmis pēdējos spēkus, kaut vai tikai tādēļ, lai tiktu no viņas vaļā, panāca beidzot, ka Sjūzena ar triumfu varēja atgriezties mājā.

Pie šiem dārgumiem tad nu Florense sēdēja katru vakaru, kad pašai mācību stundas bija beigušās, sekodama Pola pēdās pa zinātņu ērkšķainām takām, un, tā kā no dabas viņai bija gaišs un apķērīgs prāts un viņu mācīja brīnišķīgākā no skolotājām — mīlestība, tad nepagāja ilgs laiks, kad jau viņa mina Polam uz pēdām, panāca viņu un aizgaja garām.

Misis Pipčinai par to netika bilsts ne vārds, bet dažu labu nakti, kad visi jau bija pie miera; kad mis Nipere ar papīra rimbulīšiem matos gaužām neērtā stāvokli aizmigusi gulēja krēslā viņai blakus un nejauda neko; kad sprakstošie pelni kamīnā bija izdzisuši un kļuvuši pelēki; kad sveces bija izdegušas un notecējušas, Florense ar tādu degsmi centās aizstāt kādu mazu Dombiju, ka viņas izturība un neatlaidība patiešām pelnīja, lai viņai piešķirtu tiesības pašai nest šo vārdu.

Un cik bagāti Floja jutās atalgota, kad kādu sestdienas vakaru, tiklīdz Pols, kā parasti, ķērās pie grāmatām, lai «atjaunotu savas mācības», viņa nosēdās tam blakus un parādīja, kā visu grūto var padarīt vieglu un visu nesaprotamo — skaidru un saprotamu. Nekā jau tur sevišķa nebija — tikai izbrīns Pola bālajā sejā … spējš pietvīkums. .. smaids… un tad ciešs apkampiens, — bet dievam vien zināms, kā sirds sāka trīcēt, saņemot tik bagātu atalgojumu par savām pūlēm.

—     O, Floja! — brālītis iesaucās. — Kā es tevi mīļoju! Kā es tevi mīļoju, Floja!

—     Un es tevi, mīlulīt.

—     Es zinu, Floja.

Vairak viņš par to nerunāja, tikai visu vakaru sēdēja, cieši viņai pieglaudies, kluss un mierīgs; bet, gulēt aizgājis, vēl reizes trīs četras sauca no savas istabiņas, ka mīlot viņu.

Pēc tam Florense vienmēr bija kārtīgi sagatavojusies, lai sestdienas vakaros varētu pasēdēt ar Polu un pacietīgi palīdzēt viņam, pārskatīt un padarīt saprotamu visu, pēc viņu domām, nākamai nedēļai paredzēto mācību vielu. Jau priecīgā apziņa vien, ka viņam jāmokās ar to darbu, kuru pirms viņa ar grūtībām veikusi Florense, varēja dot Polam sparu mūžīgi «atjaunot mācības», bet tas, ka ar māsas palīdzību darbi patiešām vieglāk šķīrās, varbūt neļāva viņam galīgi saļimt zem smagās nastas, ko daiļā Kornēlija Blimbere bija uzvēlusi uz viņa pleciem. *

Nevar sacīt, ka mis Blimbere tīšuprāt būtu izturējusies tik cietsirdīgi pret Polu vai ka doktors tīšuprāt būtu pārslogojis jaunos džentlmeņus. Kornēlija vienkārši turējās pie tās ticības, kāda tai sirdī bija iedēstīta, bet doktors, kam galvā bija mazs juceklis, raudzījās uz jaunajiem džentlmeņiem tā, it kā tie visi būtu doktori un pasaulē nākuši jau pieauguši. Būtu tīrais brīnums, ja doktors, jauno džentlmeņu tuvinieku slavināšanas apskurbināts, viņu aklās godkāres un neprātīgās steigas gumdīts, atskārstu savu kļudu vai pagrieztu piepūstās buras citā virzienā.

Tā tas bija arī gadījumā ar Polu. Kad doktors Blimbers pateica, ka Polam mācībās labas sekmes un ka viņš ir apdāvināts bērns, misters Dombijs vēl jo vairāk vēlējās, lai viņu dzlšus dzen uz priekšu un piebāž viņa galvu ar gudrībām. Gadījumā ar Brigsu, kad doktors Blimbers ziņoja, ka tas joprojām ir nesekmīgs un ka viņam nav garīgu dotību, Brigss senjors palika nepielūdzams tā paša iemesla dēļ. Vārdu sakot, lai cik augstu temperatūru doktors uzturēja savā siltumnīcā, augu īpašnieki vienmēr bija gatavi pielikt palīdzīgu roku plēšām, lai uzpūstu uguni.

To mazumu dzīves prieka, ko izjuta vēl pašā sākumā, Pols, protams, drīz vien zaudēja. Bet viņš saglabāja savam raksturam īpatnējo dīvainību, vecišķumu un domīgumu, un apstākļos, kas tik labvēlīgi ietekmēja šādu raksturīpašību attīstību, viņš kļuva vēl dīvaināks, vecišķāks un domīgāks nekā agrāk.

Vienīgā starpība bija tā, ka viņš savam raksturam neļāva atklāti izpausties. Ar katru dienu viņš kļuva domīgāks un noslēgtāks, un neviens no doktora mājas iemītniekiem neizraisīja viņā tādu interesi kā savā laikā misis Pipčina. Viņam patika būt vienam, un tajos īsajos starpbrīžos, kad viņš nesēdēja pie grāmatām, nekas viņam nepatika ta kā paklaidot vienam pašam pa māju vai pasēdēt uz kāpnēm un klausīties, kā tikšķ lielais pulkstenis vestibilā. Viņš bija sīki izpētījis visas tapetes mājā un redzēja to izrotājumos tādas lietas, ko neviens cits neredzēja; viņš redzēja rāpjamies augšup pa guļamistabas sienām lauvas un tīģerus un ķēmīgas sejas šķielējam pretī no grīdas linoleja paklāja kvadrātiem un rombiem.

Tā vientuļais bērns dzīvoja savas klaidojošās fantāzijas radīto ērmīgo tēlu vidū, un neviens viņu nesaprata. Misis Blimbere viņu uzskatīja par «dīvainu», un kalpotāji, dažreiz savā starpā runādami, izteicās, ka mazais Dombijs staigājot «kā apmāts», un tas bija viss.

Vienīgi varbūt Tūtsam radās kāds nojēgums par patiesiem apstākļiem, taču vārdos izteikt savu domu viņš nebija spējīgs. Jo ar domām, tāpat kā ar gariem (vārda parastajā nozīmē), vajag mazliet aprunāties, pirms tās ietērpjas vārdos, bet Tūtss jau sen kā neuzstādīja nekādu jautājumu savam saprātam. Kaut kāda migla jau varbūt izplūda no tās svina kārbas — viņa galvaskausa, kura, kas zina, būtu izvērtusies diženā garā, ja spējusi pieņemt apveidu un formu, bet tā nespēja un tikai tiktai atgādināja dūmus no «Tūkstots un vienas nakts» pasakas, ka izvēlās ārā kā biezs mākonis un turpat izplāvāja un nogula virs galvas. Tomēr nekad tā neaizsedza mazo cilvēka figūriņu vienmuļajā jūras krastā, un Tūtss vienmēr noraudzījās uz to.

—     Kā klājas? — viņš piecdesmitreiz dienā varēja jautāt Polam.

—     Ļoti labi, ser, pateicos, — Pols mēdza atbildēt.

—     Sniedz roku, — bija Tūtsa nakamais tuvošanās mēģinājums.

Un Pols, protams, to tūlīt arī darīja. Misters Tūtss parasti atkal apjautājās, kad ilgāku laiku bija, dziļi elpodams, viņu vērojis: «Kā klājas?» — un Pols, kā vienmēr, atbildēja: «Ļoti labi, ser, pateicos.»

Kādu vakaru misters Tūtss sēdēja pie savas pults, noņemdamies ar savu korespondenci, kad pēkšņi, ka likās, viņam iešāvās prātā lieliska ideja. Viņš nolika spalvu un gaja uzmeklēt Polu, kuru pēc ilgas meklēšanas atrada viņa mazajā guļamistabā raugāmies pa logu.

—     Klausies! — Tūtss iesaucās, tiklīdz pavēra durvis, lai neaizmirstas, ko gribējis teikt. — Par ko tu domā?

—     O! Es par daudz ko domāju, — Pols atteica.

—     Tiešām? — Tūtss sacīja, acīmredzot domadams, ka šis fakts jau pats pārdevi ir apbrīnojams.

—     Ja jums būtu jām'irst… — Pols teica, raudzīdamies viņam acīs.

Misters Tūtss nodrebēja un, likās, ļoti samulsa.

—      …vai jums neliekas, ka jums labāk patiktos nomirt naktī, kad mēness spīd, kad debesis ir pavisam skaidras, kad vēji puš kā pagājušo nakti?

Misters Tūtss, šaubīgi uzlūkodams Polu un kratīdams galvu, sacīja, ka šis to nezinot.

—      Ne jau nu taisni pūš, — Pols turpināja, — tikai šalko gaisā, kā jūra šalko gliemežvākos. Ta bija burvīga nakts. Es ilgi klausījos ūdeņos; es piecēlos un paskatījos pa logu. Uz juras bija laiva spoža mēness gaismā, laiva ar buru.

Bērns uzlūkoja viņu tik cieši un runāja tik nopietni, ka Tūtss sajutās aicināts kaut ko teikt par šo laivu un sacīja: «Kontrabandisti.» Bet, būdams objektīvs, viņš atcerējās, ka ikvienam jautājumam ir divi puses, un piebilda: «Vai arī krasta sardze.»

—     Laiva ar buru, — Pols atkārtoja, — spožā mēness gaismā. Bura izskatījās pēc rokas, visa sudrabota. Tā aizpeldēja tālumā, un, kā jums šķiet, ko tā darīja, kad viļņi to nesa projām?

—     Šūpojās, — misters Tūtss sacīja.

—     Tā, likās, māja man, — zens teica, — māja man, aicinādama sev līdzi. Tur viņa ir! Tur viņa ir!

Pēc visa iepriekšējā Tūtss tīri vai prātu zaudēja, dzirdot šo izsaukšanos, un skaļi uzprasīja: «Kas?»

—     Mana māsa Florense! — Pols atbildēja. — Skatās šurp un vicina roku. Viņa mani redz.. . Viņa mani redz! Ar labu nakti, mīlulīt, arlabunakt, arlabunakt!

Spējie neapvaldīta prieka uzplūdi, kad viņš stāvēja pie loga, sūtīdams gaisa skūpstus un sizdams plaukstiņas, un tikpat spējie atplūdi, kad Florense pazuda no viņa reitees loka, atstādama mazajā sejā sāpīgu, skumju izteiksmi, — tā bija tāda pārmaiņa, kas pat Tūtsa uzmanībai nevarēja paslīdēt garām nepamanīta. Bet, tā kā viņu sarunu šai brīdī pārtrauca misis Pipčinas ierašanās, kura bija paradusi reizi vai divreiz nedēļā pa mijkrēsli pagarlaikot Polu ar saviem melnajiem brunčiem, Tūtsam nebija vairs izdevības izmantot šo gadījumu, kas tomēr bija tā satraucis viņa prātus, ka viņš pēc parastās apsveicināšanās vēl divi reizes atgriezās apvaicāties misis Pipčinai, kā viņa jūtas. Šī viegli sakaitināmā vecā lēdija saskatīja šai solī dziļi apsvērtu, ilgi pārdomātu apvainojumu un bija pārliecināta, ka velnišķais izgudrotājs nav neviens cits kā tuvredzīgais jaunais apkalpotājs lejā, pret kuru tai pašā vakarā iesniedza oficiālu sūdzību doktoram Blimberam, kas savukārt brīdināja jauno puisi, ka atlaidīs to no vietas, ja viņš vēl tā uzvedīsies.

Vakari kļuva tagad garāki, un ik vakaru Pols aizmanījās pie sava loga, lai dabūtu redzēt Florensi. Viņa vienmēr zināmā stundā staigāja garām uz priekšu un

atpakaļ, kamēr viņš ieraudzīja to, un tas bridis, kad viņi viens otru pamanīja, bija saules stars Pola ikdienas dzīvē. Bieži vien, tumsai iestājoties, vēl viens cilvēks pastaigājās gar doktora māju. Tas tagad sestdienās reti piebiedrojās viņiem. Viņš nespēja to izturēt. Labāk viņš atnāca nepazīts un noraudzījās uz logiem, aiz kuriem viņa dēls gatavojās kļūt par vīru, un gaidīja, un vēroja, un kala plānus un cerēja.

O, varējis viņš ieraudzīt — vai redzējis tā, kā citi to redz, — trauslo, vārgo puisēnu tur augšā, kā viņš no pietnām acīm krēslas stundā vēro viļņus un mākoņus, kā piespiežas pie sava vientuļā būra loga, kad putni lido garām, it kā gribētu sacensties ar tiem — pacelties spārnos un aizlidoti

13.NODAĻA TIRDZNIECĪBAS FLOTES INFORMĀCIJA UN KANTORA DARĪJUMI

Mistera Dombija firmas kantora ēka atradās sētā, kur vienā stūrī kopš neatminamiem laikiem bija novietojies augļu un dārzeņu kiosks; kur visu laiku starp pulksten desmitiem un pieciem dienā abēja dzimuma ielas tirgotāji piedāvāja pircējiem rītakurpes, kabatas grāmatiņas, sukļus, suņu kaklasiksnas un saimniecības ziepes, dažreiz arī kādu pointeru vai gleznu eļļas krāsās. Pointers ikreiz te ieradās pa ceļam uz biržu, kur aizraušanās ar sportu (kas galvenokārt izpaudās derību slēgšanā) ir lielā modē. Pārējās preces bija domātas parastajai publikai; taču pārdevējs nekad tās nepiedāvāja misteram Dombijam. Kad viņš parādījās, tirgotāji godbijīgi nogāja pie malas. Galvenais rītakurpju un suņu kaklasiksnu piegādātājs — kurš sevi uzskatīja par sabiedrisku darbinieku un kura portrets greznoja kāda mākslinieka durvis Cīpsaidā — ikreiz, kad misters Dombijs gāja garām, piesvieda rādāmo pirkstu pie cepures malas. Ekspresis, ja vien nebija norīkots kādā darbā, sulainiskā iztapībā skrēja misteram Dombijam atvērt durvis un, cepuri noņēmis, turēja tās plaši vaļā, kamēr misters Dombijs iegāja iekšā.

Kantora darbinieki godbijības izpausmē nebūt nebija mazāk centīgi. Kantora priekšistabā tīri vai svētsvinīgs klusums iestājās, kad misters Dombijs gāja tai cauri.

Asprātīgajam balamutēm no grāmatvedības mute momentā aizkrita ciet, un viņš bija tikpat mēms kā tie ugunsdzēsības ādas spaiņi, kas virtenēs karājās viņam aiz muguras. Blāvā, palsā dienas gaisma, kada telpā ieplūda caur jumta un apakšējo logu nespodro stiklu, atstādama melnus nosēdumus uz rūtīm, tikko ļāva saskatīt grāmatas un papīrus un pār tiem nolīkušos kantoristu stāvus, ietinušos centības dūmākā, kuri izskatījās tik atrauti no ārpasaules, ka, domāt, tie būtu jūras dibenā sapulcējušies; bet mazā, kapenīgā seifa istabiņa, kur vienmēr dega ar abažūru aizēnota lampa, tumšajā perspektīvā atgādināja jūras nezvēra alu, no kuras nezvērs ar sarkanu aci vēroja šo dzelmes noslēpumaino ainu.

Kad kurjers Pērčs, kura vieta kā galda pulkstenim bija uz nelielas konsoles, redzēja nākam misteru Dombiju, vai, pareizak sakot, kad viņš jauta to nākam, jo viņam bija instinktīva nojauta par šefa tuvošanos, — viņš metās uz mistera Dombija kabinetu, sabikstīja tur kamīnā uguni, uzbēra, izlauzis no ogļu kasies dzīlēm, jaunu kursmu, izklāja avīzi pavēdināties uz aizsargrežģa, nolika krēslu un ekrānu katru savā vielā un tieši tai brīdī, kad misters Dombijs vēra durvis vaļā, apcirtās uz papēža, lai saņemtu un pakārlu šefa mēteli un cepuri. Pēc tam Pērčs paņēma avīzi, pavēdīja vēl pāris reizes pret uguni, tad jo godbijīgi nolika to misteram Dombijam pa rokai. Pērčam nebūt nebija nepatīkami izrādīt šādu pārmērīguvgodbijību, un, ja viņš vēl drīkstējis ceļus locīt mistera Dombija priekšā vai godināt to tituliem, kādiem ticis godināts kalifs Haruns al Rašids, viņš, jādomā, būtu juties vēl apmierinātāks.

Tā kā šāda veida godināšana būtu bijusi jaunievedums un eksperiments, Pērčs bija gatavs priecināt sevi, izteikdamies, cik labi prazdams, pēc savas gaumes: «Jūs esat manu acu gaišums. Jūs — manas dvēseles elpa. Jūs — uzticīgā Pērča pavēlnieks!» Ar šādu mānīgu laimes sajūtu krūtīs Pērčs mēdza klusām aizvērt durvis un uz pirkstgaliem aiziet, atstājot savu kungu un pavēlnieku vienu kabinetā, kur caur kupolveida logu svina plākšņu jumtā uz viņu blenza riebīgie dūmeņi un namu mugurpuses, bet it sevišķi no otrā stāva kādas frizētavas nekautrīgais logs, aiz kura vaska figūra, plik

pauraina kā musulmanis no rītiem, bet ap pulksten vienpadsmitiem uzposta kupliem matiem un vaigubārdu pēc pēdējās kristīgo modes, mūžīgi rādīja viņam savu pakausi.

No mistera Dombija uz vienkāršo ļautiņu pasauli, kas bija pieejama ar priekšistabas starpniecību, — kuru mistera Dombija atrašanās savā kabinetā drebināja, ja tā var izteikties, kā drēgna vai dzestra gaisa strāva —, veda divi pakāpieni.

Misters Kārkers savā darba istabā bija pirmais pakāpiens; misters Morfins savā — otrs. Katrs no šiem džentlmeņiem aizņēma kambarīti, ne lielāku par vannas istabu, ar ieeju no koridora aiz mistera Dombija durvīm. Misters Kārkers kā lielvezīrs apdzīvoja to istabu, kura tuvāk sultānam. Misters Morfins kā zemāka ranga ierēdnis mitinājās tajā, kura tuvāk klerkiem.

Pēdējais no minētajiem džentlmeņiem bija moža izskata padzīvojis vecpuisis brūnām ^cīm, solīdi ģērbies — no augšas melns, stilbi piparu un sāls maisījuma krāsā. Tumšajos matos vietvietām paplaiksnījās pa pelēkai lāsmiņai, it kā gadi steidzīgā skrejā tās būtu tur iešļākuši, bet vaigu bārda bija jau balta. Pret misteru Dombiju viņš sajuta dziļu cieņu un parādīja arī tam pienācīgu godu, taču, būdams gaiša, atklāta rakstura cilvēks un nekad nejuzdamies pilnīgi brīvi šīs varenības priekšā, viņš nebūt neapskauda misteru Kārkeru, kas baudīja laimi bieži jo bieži apspriesties ar šefu, un klusībā pat nopriecājās, ka ieņem firmā tādu vietu, kas tikai reti liek parādīt viņam šadu izcilu ievērību. Viņš savā ziņā bija liels mūzikas cienītājs — pēc darba laika — un kā bērnu mīlēja savu čellu, kas ik nedēļas reizi no Islingtonas, viņa dzīves vietas, tika atvests uz kādu klubu Anglijas bankas tuvumā, kur trešdienas vakaros amatieru grupa izpildīja gaužām aizgrābjošus un sirdi plosošus kvartetus.

Misters Kārkers bija gadus trīsdesmit astoņus — četrdesmit vecs džentlmenis ziedošu sejas krāsu, divi nebojātām rindām spīdīgu zobu, kuru līdzenums un baltums taisni nervus kutināja. Tos neievērot nebija nemaz iespējams, jo viņš tos rādīja, kad vien vārdu teica, un savilka seju tik platā smaidā (smaidā, kas patiesībā reti kad aizstīdzēja tālāk no mutes), ka tajā jaudās kaut kas no runča atņirgtiem zobiem. Kaklautus viņš cienīja baltus un iestīvinātus, pēc sava principāla parauga, un vienmēr viņš bija redzams cieši nopogājies cieši piegulošā uzvalkā. Savu izturēšanos pret misteru Dombiju viņš bija smalki pārdomājis un precīzi to ievēroja. Viņš bija familiārs ar misteru Dombiju, tomēr neaizmirsa nekad pasvītrot, ka apzinās atstatumu, kas viņus šķir. «Mister Dombij, pret vīru jūsu stāvoklī no tāda vīra puses, kāds vien esmu es, nekādi goddevīgas padevības apliecinājumi, kārtojot mūsu darījumus, pēc manas atziņas, nebūtu pietiekami. Saku jums atklāti, ser, — es no tā pilnīgi atsakos. Es jūtu, ka nespētu to izdarīt pats sev pa prātam, un, nudien, mister Dombij, jūs varētu mani atbrīvot no šīm pūlēm.» Ja viņš plakātu ar šiem vārdiem būtu nēsājis uz krūtīm, lai tie vienmēr misteram Dombijam durtos acīs, viņš nebūtu sevi labāk reklamējis kā ar savu izturēšanos.

Tāds bija Kārkers, rīkotājdirektors. Misters Kārkers juniors, Voltera draugs, bija tā brālis, divi trīs gadi vecāks par viņu, bet ieņēma daudz zemāku stāvokli firmā. Jaunākais brālis dienesta kāpnēs stāvēja uz paša augstākā pakāpiena, vecākais — uz apakšējā. Vecākais brālis nebija ticis līdz nākamajam pakāpienam, ne kāju pacēlis, lai kāptu. Jauni ļaudis pacēlās virs viņa galvas un kāpa arvien augstāk un augstāk, bet viņš, kā bijis, tā palika apakšā. Viņš bija pilnīgi samierinājies ar savu zemo stāvokli, nekad par to nesūrojās un, protams, necerēja arī no tā izkjūt kādreiz.

—     Sveicināti! Kā jūtaties šodien? — direktors misters Kārkers apsveicinājās kādu rītu drīz pēc mistera Dombija ierašanās, ieiedams viņa kabinetā ar papīru žūksni rokā.

—     Sveiki, Kārker, — misters Dombijs, pieceldamies no krēsla un nostādamies ar muguru pret kamīnu, atņēma sveicienu. — Vai jūs man tur ko ienesāt?

—     Nezinu, vai jelmaz vērts jūs traucēt, — Kārkers atteica, pāršķirstīdams papīrus. — Jums, kā zināt, šodien trijos komitejas sēde.

—     Un otra trijos četrdesmit piecās, — misters Dombijs piebilda.

—     Jūs nu kādreiz pienāks aizmāršībā! — Kārkers izsaucās, vēl joprojām pārcilādams papīrus. — Ja māsters Pols mantos jūsu atmiņu, viņš būs diezgan satraucošs šefs šai firmā. Pilnīgi pietiek ar vienu tādu.

—     Jums pašam ir teicama atmiņa, — misters Dombijs sacīja.

—     O, man! — direktors atteica. — Tas jau ir vienīgais kapitāls tādam vīram kā es.

Misters Dombijs neizskatījās mazāk pompozs un pašapmierināts, kad viņš tur stāvēja, atspiedies pret kamīna dzegu, nomērīdams acīm savu klerku (protams, tam nenojaušot) no galvas līdz kājām. Mistera Kārkera smalkais, bez krociņām augumam pieguļošais uzvalks un mazliet augstmanīgā izturēšanās, vai nu pašam iedabāta vai piesavināta no parauga, pēc kura nebūtu tālu jāmeklē, vērta viņa pazemību jo izteiksmīgāku. Viņš atgādināja vīru, kurš saceltos pret varu, kas viņu nomāc, bet kuram mistera Dombija varenība un pārākums liek padoties un atkāpties.

—      Vai Morfins ieradies? — misters Dombijs ievaicājās pēc.maza klusumbrīža, kura laikā misters Kārkers bija šķirstījis papīrus un ko neko murkšķējis sevī no to satura.

—     Morfins ir atnācis, — direktors atbildēja, paceldams galvu un gluži negaidot savilkdams seju visplatākajā smaidā. — Dungo muzikālas atmiņas — no vakarvakara kvarteta programmas, domājams, — man aiz sienas un padara mani vai traku. Būtu labāk sakūris ugunskuru no sava čella un sasvilinājis tajā visas savas nošu lapas!

—     Jūs, man liekas, ne pret vienu nejūtat cieņu, Kārker, — misters Dombijs ieminējās.

—     Es? — Kārkers atjautāja, atkal plati un gaužām runciski paspīdinādams zobus. — Daudz nebūs gan tādu laikam. Tā īsti es ņemtos atbildēt, — viņš murmināja, it kā tikai domādams to, — varbūt par vienu vienīgu.

Bīstama īpašība, ja tā ir neviltota, ne mazāk bīstama, ja tā ir simulēta. Bet misters Dombijs diezin vai domāja tā, arvien vēl stāvēdams, stalti izslējies, turpat pie kamīna un noraudzīdamies uz savu vecāko klerku ar cieņas pilnu mieru, aiz kura šķila slēpjamies vēl lielāka varenības apziņa nekā parasli.

—      Jā, par Morfinu runājot, — misters Kārkers atsāka, izvilkdams no žūkšņa vienu lapu, — viņš ziņo, ka Barbadosā * miris kāds no jaunākajiem aģentiem, un liek priekšā rezervēt kuģa biļeti tā pēctecim uz «Dēla un mantinieka» — tas dosies ceļā pēc mēneša apmēram. Jums, manuprāt, vienalga, ko turp aizsūta? Mums te pašlaik neviena tāda nav.

Misters Dombijs, izrādīdams vislielāko vienaldzību, palocīja galvu.

—      Tā nav nekāda vilinoša vieta, — misters Kārkers piebilda, paņemdams spalvu, lai uzrakstītu piezīmi lapas otrā pusē. — Cerams, viņš ar to aplaimos kādu bāreni, kādu no savu mūzikas draugu krustdēliem. Varbūt tam vismaz pāries prieks niekoties ar muzicēšanu, ja uz to nesies prāts. Kas klauvē? Iekšā!

—      Es atvainojos, mister Kārker. Nezināju, ka jūs te esat, ser, — Volters sacīja, ienākdams ar vēstulēm, vēl neatvērtām, tikko pienākušām. — Misters Kārkers juniors, ser …

Dzirdot šo vārdu, direktors misters Kārkers bija vai izlikās esam dziļi aizvainots, apliets ar kaunu un negodu.

Viņš pārvērtās sejā, kā aizstāvēdamies pacēla acis uz misteru Dombiju, tad nodūra tās un kādu acumirkli klusēja.

—      Man liekas, ser, — viņš sacīja, pēkšņi un dusmīgi pagriezdamies pret Volleru, — jūs tikāt lūgts neiepīt savās sarunās misteru Kārkeru junioru.

—      Piedodiet, ser, — Volters atbildēja, — es tikai to gribēju pateikt, ka misters Kārkers juniors man sacīja, viņš domājot, jūs esot izgājis; citādi es nebūtu klauvējis pie durvīm, kad jūs esat aizņemts pie mistera Dombija. Šīs vēstules misteram Dombijam, ser.

—     Labi, ser, — direktors misters Kārkers noteica, raušus izraudams tās viņam no rokām. — Ejiet pie sava darba.

Bet, tik nekautrīgi raujot, viena vēstule misteram Kārkeram nokrita zemē, ko viņš nepamanīja; arī misters Dombijs neievēroja, ka vēstule guļ viņam pie kājām. Volters bridi vilcinājās, domādams, ka viens vai otrs ieraudzīs to; taču, kad tas nenotika, viņš apstājās, panācās atpakaļ, pacēla vēstuli un pats nolika to uz mistera Dombija galda. Vēstules bija pa pastu nākušas, un izgadījās tā, ka šī, par kuru ir runa, bija misis Pipčinas kārtējais ziņojums; adresi, kā vienmēr, bija rakstījusi Florense, jo misis Pipčinai spalva ne visai klausīja. Misters Dombijs, kura uzmanību Volters, ne vārda neteikdams, tomēr bija pievērsis šai vēstulei, sarāvās un nikni paskatījās uz zēnu, it kā domādams, ka tas tīšu prātu to atdalījis no pārējām.

—     Jūs varat iet, ser! — misters Dombijs augstprātīgi noteica.

Vēstuli viņš saburzīja un, pavadījis acīm Volteru, kamēr tas iziet pa durvīm, neatvērtu iebāza kabatā.

—     Jums jāsūta kāds uz Rietumindiju, jūs teicāt? — misters Dombijs spēji ieminējās.

—     Jā, — Kārkers atbildēja.

—     Sūtiet jauno Geju.

—      Lieliski, tiešām lieliski. Nekas nav vieglāk izdarāms, — misters Kārkers sacīja, nelikdamies nemaz pārsteigts, un, paņēmis atkal spalvu, uzrakstīja uz lapas jaunu atzīmi — tikpat aukstasinīgi kā iepriekšējo; «Sūtīt jauno Geju.»

—     Pasauciet viņu atpakaļ, — misters Dombijs teica.

Misters Kārkers steidzās pasaukt, un Volters steidzās

atgriezties.

—     Gej, — misters Dombijs sacīja, mazliet pagriezdamies, lai pār plecu pavērtos uz viņu, — mums ir …

—     Atbrīvojusies kāda vieta, — misters Kārkers pārtrauca, izstiepdams muti vai līdz ausīm.

—      Rietumindijā. Barbadosas salā. Esmu nolēmis turp sūtīt jūs, — misters Dombijs sacīja, būdams par lepnu, lai izpušķotu kailo patiesību, — ieņemt jaunākā kantorista vietu mūsu Barbadosas aģentūrā. Pasakiet savam tēvocim, ka ar manu rīkojumu jums jābrauc uz Rietumindiju.

Volleram aiz pārsteiguma kakls bija tā aizžņaudzies, ka viņš tikko spēja ievilkt tik daudz elpas, lai atkārtotu vārdus «uz Rietumindiju».

—     Kādam ir jābrauc, — misters Dombijs teica,

—     un jūs esat jauns un vesels, un jūsu tēvoča apstākļi nav spīdoši. Pasakiet tēvocim, ka esmu izvēlējies jūs. Jums nebūs jābrauc tūlīt. Paies vēl mēnesis, varbūt visi divi.

—     Vai man tur būs jāpaliek, ser? — Volters ieprasījās.

—     Vai jums tur jāpaliek, ser? — misters Dombijs atkārtoja mazliet vairāk pagriezdamies pret viņu. — Ko jūs ar to gribat teikt? Ko viņš tur saka, Kārker?

—     Jādzīvo tur, ser? — Volters ar mokām dabūja pār lūpām.

—     Saprotams, — misters Dombijs atteica.

Volters palocījās.

—     Tas ir viss, — misters Dombijs noteica, pievērsdamies atkal savām vēstulēm. — Jūs, Kārker, protams, jau laikus paskaidrosit viņam visu, kas attiecas uz formas tērpu, tāpat visu pārējo. Viņam nav vairs ko kavēties te, Kārker.

—     Jums te nav ilgāk vairs ko kavēties, — misters Kārkers atkārtoja, atsegdams zobus līdz smaganām.

—     Ja nu, — misters Dombijs vēl piebilda, neatraudams acu no vēstulēm, bet it kā klausīdamies. — Ja nu viņš gribētu vēl ko teikt?

—      Nē, ser, — Volters atbildēja uztraucies un apmulsis, gandrīz vai apdullis, kamēr neskaitāmas ainas notēlojās viņa iedomās.; no tām visspilgtāk — kā kapteinis Katls ar savu spīdīgo cepuri stāv savā istabā pie misis Makstindžeres, itin kā zemē ieaudzis aiz pārsteiguma, un kā tēvocis mazajā viesistabā apraud savu zaudējumu. — Es tiešām nezinu… es … es jums ļoti pateicos, ser.

—     Viņš var iet, Kārker, — misters Dombijs teica.

Un, kad misters Kārkers atkal kā atbalss atkārtoja

šos vārdus un savāca savus papīrus, it kā arī uz aiziešanu, Volters saprata, ka ilgāka vilcināšanās būtu nepiedodama uzbāzība — sevišķi vēl, kur viņam nav nekā ko teikt, — un tāpēc līdz sirds dziļumiem satriekts gāja ārā.

Iedams pa koridoru ar pilnīgu jucekli galvā, juzdamies tik bezpalīdzīgs, kā dažkārt sapņos cilvēks mēdz justies, viņš padzirda atkal aizveramies mistera Dom

bija durvis, misteram Kārkeram iznākot, un jau pēc mirkļa šis džentlmenis uzsauca viņam:

—     Atvediet, lūdzu, savu draugu misteru Kārkeru junioru uz manu istabu!

Volters iegāja kantora priekšējā istabā un pateica misteram Kārkeram junioram, ar kādu uzdevumu sūtīts, kurš tūlīt arī iznāca no sava nožogotā kaktiņa, kur viņš viens pats sēdēja, un devās Volteram līdzi uz mistera Kārkera — rīkotājdirektora kabinetu.

Šis džentlmenis stāvēja ar muguru pret kamīnu, rokas salicis uz muguras zem frakas stērbelēm, un raudzījās pār savu balto kravati tik nepielūdzamām acīm, kā pats misters Dombijs būtu varējis raudzīties. Viņš tos sagaidīja, skarbs un nomācies raudzīdamies pretī, ne par sprīdi neizkustēdamies no savas vietas, tikvien kā dodams mājienu Volteram aizvērt durvis.

—     Džon Kārker, — direktors pēc tam teica, spēji pagriezdamies pret brāli un pazibinādams savu zobu divrindu, it kā grasīdamies tam iekost, — kādu savienību tu esi noslēdzis ar šo jauno cilvēku, pateicoties kurai nfān līdz apnikumam pieskandina ausis ar tavu vārdu. Vai tev ar to vēl nepietiek, Džon Kārker, ka esmu tev tuvs radinieks un nevaru atbrīvoties no šī…

—     Saki vien — kauna, Džeims, — otrs aizlauztā balsī pateica priekšā, redzēdams, ka direktors tvarstas pēc vārda. — To tu gribēji teikt, saki vien — kauna.

—     No šī kauna, — brālis vārdu pieņēma, vēl sevišķi akcentēdams to. — Bet vai šis bēdīgais fakts ir visiem jāizklāsta, jāizbazūnē, jāizsludina visai firmai? Vēl pie tam konfidenciālu sarunu brīžos! Jeb vai tu domā, tavs vārds šinī vietā vieš uzticību un paļāvību, Džon Kārker?

—    Nē, — otrs atbildēja. — Nē, Džeims. Dievs liecinieks, tā es nedomāju.

—     Ko tad tu galu galā domā? — brālis jautāja. — Un kāpēc tu man vienmēr stājies ceļā? Vai diezgan neesi jau man ļauna nodarījis?

—     Es neesmu tev ļaunu darījis, Džeims, apzinīgi nekad.

—     Tu esi mans brālis, — direktors sacīja. — Tas vien jau ir pietiekams ļaunums.

—     Es vēlētos, kaut varējis to noliegt, Džeims.

— Es vēlētos, lai tu to varētu un darītu.

Pa šīs sarunas laiku Volters ar sāpēm un izbrīnu noraudzījās te vienā, te otrā brālī. Tas, kurš gados bija vecākais, bet firmā jaunākais, stāvēja, acis nodūris un galvu noliecis, pazemīgi klausīdamies otra pārmetumos. Lai gan asais tonis un dzēlīgie skatieni, ar kādiem tie tika pavadīti, un vēl Voltera klātbūtne, kuram vai sirds stājās aiz pārsteiguma, vērta tos jo grūtāk panesamus, viņš ir nedomāja kaut kā aizstāvēties, vienīgi labo roku tā atvairīgi mazliet pacēla, it kā būtu gribējis teikt: «Saudzi mani!» Ja pārmetumi bijuši sitieni, bet viņš — drosmīgs vīrs, važās kalts un savārdzis no fiziskām ciešanām, tā viņš tad būtu stāvējis bendes priekšā.

Augstsirdīgs un straujš savu jūtu izpausmē un turēdams sevi par visu šo nievu nevainīgu iemeslu, Volters tagad iejaucās sarunā ar visu savu sirds degsmi.

—     Mister Kārker, — Volters teica, uzrunādams direktoru, — paliesi, patiesi, vainojams esmu vienīgi es. Kaut kā aiz neapdomības, par ko es nezinu, kā sevi sodīt, esmu, nenoliedzami esmu misteru Kārkeru junioru pieminējis daudz biežāk, nekā tas bija nepieciešami, un dažreiz esmu ]āvis pārslīdēt viņa vārdam pār lūpām, kad tas bija pret jūsu skaidri izteiktu gribu. Bet tā bija vienīgi mana vaina, ser. Mēs par to ne vārda neesam pārmijuši, taisnību sakot, daudz vārdu mēs vispār neesam pārmijuši. Un'4ā nebija neapdomība vien no manas puses, ser, — Volters piebilda, brīdi klusējis,

—     jo kopš pirmās dienas, kā es šurp atnācu, misters Kārkers ir aizņēmis manus prātus, un vai tad es varēju noturēties par viņu kādreiz neparunājis, ja tik daudz par viņu domāju!

Volters to sacīja aizrautīgi, no visas sirds, sava goda prāta skubināts. Jo viņš raudzījās uz noliekto galvu, nolaistajām acīm, pacelto roku un domāja: «To es esmu izjutis, un kāpēc lai es to klaji nepasaku, aizstāvot šo nīsto, satriekto cilvēku?»

—     Jūs taču tiešām vairījāties no manis, mister Kārker, — Volters sacīja, asarām sakāpjot acīs, — tik neviltota bija viņa līdzjūtība. — Es to zinu, man par vilšanos un nožēlošanu. Visu laiku, no pirmās līdz pat šai dienai, esmu tiešām centies iegūt jūsu draudzību, cik jau nu lielu draudzību zēns manos gados varēja uzdrošināties gaidīt, bet tās bijušas veltīgas pūles.

—      Un ievērojiet, — direktors sacīja, spēji viņu pārtraukdams, — vēl mazāk jūs panāksit, Gej, ja stūrgalvīgi turpināsit atgādināt visiem mistera Džona Kārkera vārdu. Ar to jūs misteram Džonam Kārkeram neizdarīsit draudzīgu pakalpojumu. Pavaicājiet viņam, vai viņš nedomā tāpat.

—             Nē, ar to nevar man palīdzēt, — brālis teica.

—    Tas vienīgi noved līdz šādām sarunām kā nupat, un vai tas vēl jāapgalvo, ka labprāt tās sev aiztaupītu. Ja kāds grib man parādīt īstu draudzību, — viņš runāja, katru vārdu uzsvērdams, it kā vēlēdamies ar tiem ietekmēt Volteru, — lai viņš aizmirst mani un ļauj, ka eju savu ceļu neievērots, neiztaujāts.

—      Tā kā jūs, Gej, nepaturat prātā, ko citi jums saka, — direktors misters Kārkers teica ar tīksmīgu prieku, — es atzinu, ka labāk bus, ja jūs dzirdēsit to no lielākas autoritātes, — viņš pamaja uz brāli. — Tagad, cerams, jūs to vairs neaizmirsīsit. Tas ir viss, Gej. Jūs varat iet.

Volters izgājis vēra jau durvis ciet, kad atkal izdzirda brāļu balsis un ari viņa vārdu pieminam; puspavērtajās durvīs viņš apstājās neziņā, vai griezties atpakaļ vai iet projām. Šādā situācijā atrazdamies, viņš nevarēja nenoklausīties turpmāko sarunu.

—      Varbūt tu spēsi domāt par mani ar lielāku iecietību, Džeims, — Džons Kārkers sacīja, — kad pateikšu, kā sirds man asiņoja, — vai es varēju palikt aukstasinīgs, ja tas notikums ir ierakstīts te, — viņš uzsita sev pa krūtīm, — vērojot šo zēnu, Volteru Geju. Es viņā ieraudzīju, kad viņš tikko bija atnācis pie mums, gandrīz manu otru es.

—     Tavu otru es? — direktors nicīgi atkārtoja.

—        Ne to, kāds esmu, bet to, kāds arī es biju sākumā, tikpat dzīvespriecīgs, vieglprātīgs, jauns, bet nepieredzējis, tāds pats pārdrošs fantazētājs, apveltīts tām pašām īpašībām, kas vienlīdz spējīgas cilvēku pasargāt no .ļauna, kā pazudināt.

—     Nedomāju vis, — brālis iebilda ar tādu kā apslēpta sarkasma pieskaņu.

—      Tavs trieciens spēcīgs, tava roka ir droša, un tavs dūriens ir dziļš, — otrs atteica tādā balsī (vismaz Volteram tā izklausījās), it kā patiešām tai brīdī viņā urbtos kāds briesmīgs ierocis. — Tas viss man notēlojās acu priekšā, kad Gejs vēl bija zēns. Es tam ticēju. Tā bija mana patiesība. Es redzēju viņu bezrūpīgi ejam gar pašu malu neredzamam bezdibenim, gar kuru daudzi gājuši tikpat bezbēdīgi un kurā . ..

—      Veca aizbildināšanās, — brālis pārtrauca, urķēdams ogles. — Tik daudzi. Tālāk! Saki — tik daudzi iegāzušies.

—      Iegāzās viens, — Džons Kārkers atteica, — kas toreiz tāpat kā šis zēns uzsāka pats savu ceļu un kas arvien biežāk un biežāk pazaudēja īsto taku zem kājām un sāka slīdēt arvien zemāk un zemāk, līdz beidzot vēlās pa kaklu pa galvu un atjēdzās lejā, ka ir beigts un pazudis cilvēks. Padomā, cik ļoti es cietu, šo zēnu vērodams.

—     Par to tu vari pateikties tikai pats sev, — brālis izmeta.

—      Tikai pats sev, — otrs piekrita nopūzdamies. — Es nedomāju nevienu līdzi vainot un apkraut ar kaunu.

—     Tu esi jau apkrāvis ar kaunu, — Džeimss Kārkers sēkdams novilka caur zobiem, un caur tik līdzenu un garu zobu rindu viegli Bija sēkt.

—     Ak, Džeims, — brālis atteica, pirmo reizi runādams ar jūtamu pārmetumu un, pēc balss spriežot, seju rokās paslēpis, — kopš tā laika esmu tev noderējis par labu fonu. Tu mierīgi esi atspēries uz mani, kāpdams kalnup. Nespārdi mani saviem papēžiem!

Iestājās klusums. Pēc brīža dzirdēja misteru Kārkeru, rīkotājdirektoru, šķirstām papīrus, kas varēja nozīmēt, ka viņš sarunu nolēmis izbeigt. Tai pašā laikā viņa brālis virzījās uz durvju pusi.

—     Tas ir viss, — viņš sacīja. — Es vēroju zēnu ar tādām sirds drebām, ar tādām bailēm, ar to vien jau cik necik sevi sodīdams, līdz viņš tika garām tai vietai, kur es pirmoreiz paklupu, un tad, ja pat es bijis viņa

tēvs, es nebūtu spējis raidīt debesim karstāku pateicību. Es neuzdrošinājosviņu brīdināt, ne dot viņam padomu, bet, ja radies tiešs iemesls, es būtu viņam atklājis, kas noticis ar mani. Es vairījos ar viņu runāt, lai nesāktu domāt, ka daru viņam pāri, mudinu uz ļaunu un grūžu uz neceļiem, vai ari patiešām baidīdamies viņu samaitāt. Varbūt manī slēpjas kāds infekcijas avots, es nezinu. Atceries gadījumu ar mani, padomā, saistot to ar Volteru Geju un to, ko viņa dēļ esmu cietis, un esi pret mani saudzīgāks, ja vien tu to spēj.

Šos pēdējos vārdus izteicis, viņš izgāja koridorā, kur stāvēja Volters. Viņa vaigs viegli nobāla, ieraugot tur zēnu, un kļuva vēl bālāks, kad Volters, saķēris viņu pie rokas, čukstēja:

—     Mister Kārker, atļaujiet, lūdzami, pateikties jums! Atļaujiet pateikt, cik dziļi jūtu jums līdzi! Cik sāpīgi man, ka nelaimīgā kārtā esmu vainojams pie visa notikušā. Jūsos es tagad redzu savu aizstāvi un aizbildinātāju. Cik daudz, daudz pateicības jums esmu parādā, un cik bezgala žēl man jūsu! — Volters spieda viņam abas roRas uztraukumā un diezin vai apjēdza, ko dara, ko runā.

Mistera Morfina istaba atradās turpat pāris soļus tālāk un, tā kā tur neviena nebija iekšā un durvis stāvēja plaši vaļā, abi kā būtu norunājuši, virzījās turpu, jo koridorā retais brīdis, kad nebija kāda ienācēja vai āTā gājēja. Kad viņi jau bija istabā un kad Volters nu pamanīja mistera Kārkera sejā viņa iekšējo pārdzīvojumu sāpju rievas, viņam likās, ka šo seju nekad vēl nav redzējis, — tik ārkārtīgi tā bija pārvērtusies.

—     Volter, — viņš teica, uzlikdams roku zēnam uz pleca, — mēs stāvam tālu viens no otra, un tā lai tas arī paliek. Vai jūs zināt, kas es par cilvēku?

—    Kas jūs par cilvēku! — šķita izlaužamies no Voltera lūpām, zēnam vērīgi viņā noraugoties.

—     Tas sākās, — Kārkers teica, — pirms manas divdesmit pirmās dzimšanas dienas — uz to pusi jau svērās sen agrāk, bet sākums varēja būt apmēram ap to laiku. Es apzagu viņus, kad kļuvu pilngadīgs. Es zagu ari vēlāk. Vēl nebija pienākusi mana divdesmit otrā

dzimšanas diena, kad viss naca gaismā, un tad, Volter, es kļuvu par dzīvu mironi cilvēku sabiedrībā.

Atkal viņa pēdējie vārdi aizķērās Voltera lūpās, taču viņš nespēja ne tos atkārtot, ne pats ko pateikt.

—      Firma man parādīja lielu labvēlību. Lai debesis atmaksā vecajam kungam par viņa iecietību! Tāpat šim, viņa dēlam, kas toreiz tikko bija sācis līdzi darboties firmā, kur biju ieguvis tik lielu uzticību! Mani iesauca tai istabā, kas tagad viņējā, — kopš tās reizes vairs neesmu pavēris tās durvis — un iznācu ārā tāds, kādu jūs mani redzat. Vairākus gadus es sēdēju sava tagadējā vietā, viens, tāpat kā tagad, bet toreiz kā atzīts un cildens paraugs pārējiem. Viņi visi izturējās saudzīgi pret mani, un es dzīvoju. Laika ritējums manas rūgtās nožēlas no šīs puses ir vērtis citādas, un, man liekas, ka, izņemot trīs vadošās personas, te nav neviena vairs, kam būtu zināms mans patiesais dzīves stāsts. Līdz tam laikam, kamēr mazais zēns pieaugs un dabūs to dzirdēt, mans kakts varbūt būs jau atbrīvojies. Labāk jau, kaut tā arī noticis! Tā ir vienīgā pārmaiņa manā stāvoklī kopš tās dienas, kad tanī istabā es pametu savu jaunību, savas cerības un krietnu ļaužu sabiedrību. Die's lai jūs svētī, Volter! Ejiet pats un vadiet visus, kas jums mīļi, pa taisniem ceļiem vai arī nonāvējiet tos!

Miglainas atmiņu dr'Gmslas, ka bija trīcējis no galvas līdz kājām kā niknā salā, ka izplūdis asarās, tas bija viss, ko Volters vēl varēja pievienot pārējam, kad viņš centās skaidri atsaukt atmiņā, kas bija noticis viņu starpā.

Kad nākamo reizi Volters viņu redzēja, viņš sēdēja, noliecies pār savu pulti kā arvienu — kluss, nospiests, lēnprātīgs. Tā vērodams viņu darbā un nopratis, ka viņš acīmredzot stingri nolēmis noslēgties sevī, un vēl un vēl atsaukdams atmiņā, ko visu tanī rītā tik īsā brīdī bija redzējis un dzirdējis par abiem Kārkeriem, Volters gandrīz ticēt nevarēja, ka saņēmis pavēli brauki uz Rietumindiju un ka drīz vien viņam pietrūks tēvoča Sola, kapteiņa Katla un to reto mirkļu, kad kaut iztālēm dabūja saredzēties ar Florensi Dombiju — nē,

ar Polu, viņš domāja — un visa, kas viņam bijis mīļš un tīkams, kas pildījis ar prieku viņa ikdienas dzīvi.

Un tomēr tā bija patiesība, un jaunā vēsts jau bija atlidojusi līdz kantora priekšējai istabai, jo, kamēr viņš sēdēja, galvu uz rokas dilba noguldījis, smagu sirdi pārdomādams par gaidāmajām pārmaiņām, kurjers Pērčs, noslīdējis no savas mahagonija konsoles, paraustīja viņu aiz elkoņa, atvainojās, bet šis, lūk, gribot ko iečukstēt viņam ausī: vai varētu viņam rasties iespēja atsūtīt šurp uz Angliju vienu bundžu ingvēra ievārījuma, tāda palētāka, misis Pērčai pašai ko ēst, stiprinoties pēc viņas nākamajām dzemdībām.

14.NODAĻA POLS KĻŪST ARVIEN VĒL DĪVAINĀKS UN BRĪVDIENĀS BRAUC UZ MĀJĀM

Tuvojoties vasaras brīvdienām, pie doktora Blimbera sapulcinātie jaunie džentlmeņi apzilējušām acīm nekādas nepieklājīgas prieka izpausmes neizrādīja. Tāds spēcīgs izteiciens kā «mācību pārtraukums» šai solīdai iestādei būtu bijis pavisam nepiemērots. Jaunie džentlmeņi gan katru semestri pabija projām — katrs savās mājās, bet tie nekad nepārtrauca mācības. Tādu rīcību tie būtu uzskatījuši par sevis necienīgu.

Tozers, kas pastāvīgi sūrstījās, ciezdams tīrās mocības no sava sastīvinātā, balfā batista kaklauta, kādu viņš valkāja, izpildīdams misis Tozeras — savas mātes karstu vēlēšanos, kura, paredzēdama viņam garīdznieka karjeru, bija tādās domās, ka šādu iepriekšsagatavošanos nekad nav par agru uzsākt, — Tozers pat teica: ja no divi ļaunumiem nāktos izvēlēties vienu, šis, nudien, vēlēlos labāk palikt uz vietas nekā braukt mājās. Lai arī cik pretrunīgi šie vārdi varēja likties tām rindām viņa domrakstā par šo pašu tematu, kur viņš bija rakstījis, ka «domas par mājām un atmiņas par tām liek viņa sirdij trīcēt priecīgās gaidās», kur pielīdzinājis vēl sevi romiešu karavadonim, kas, reibdams no prieka par neseno uzvaru karā ar ikeniem vai apkrāvies trofejām, iegūtām no kartāgiešiem, atrodas vairs tikai pā

ris stundu gājienā no Kapitola, tas ir, no misis Tozeras dzīves vietas, — ja jau paliekam pie līdzības —, tomēr tie bija pavisam nopietni teikti. Jo izrādījās, ka Tozeram bija gluži neciešams tēvocis, kas brīvdienās ne saukts, ne lūgts ņēmās pārbaudīt viņa zināšanas, uzdodot pilnīgi nesaprotamus jautājumus, bet dažkārt tvarstījās ap tīri nenozīmīgām lietām un notikumiem, jauca un putroja ar to pašu nekrietno nolūku viņu spīdzināt. Piemēram, ja tēvocis viņu paņēma līdzi uz teātri vai arī zem tās pašas laipnības maskas aizveda parādīt viņam milzi vai punduri, vai burvju mākslinieku, vai vēl ko citu, Tozers zināja, ka tēvocis pirms tam ir izlasījis kādu klasisku aizrādījumu par to, un trīcēja nāves bailēs, jo nevarēja paredzēt, kur un ar kādu jautājumu viņš atkal uzbruks un ar kādu autoritāti mēģinās satriekt.

Bet, kas attiecas uz Brigsu, tad viņa tēvs tādus trikus netaisīja. Viņš dēlam neatjāva nevienu brīvu brīdi. Tik pārmērīga un smaga garīgo spēku pārbaude bija jāiztur šim nelaimīgajam zēnam vasaras brīvlaikā, ka ģimenes draugi, tuvodamies mākslīgi radītajam ezeriņam Kensingtongārdenā (Brigsi toreiz dzīvoja Londonā, netāl no Beisvoteras), reti kad neizjuta slepenas bailes ieraudzīt māstera Brigsa cepuri peldam pa ūdens virsu un viņa nepabeigto vingrinājumu guļam krastmalā. Lūk, kāpēc Brigsu pavisam neiepriecināja tuvās brīvdienas; bet šie divi mazā Pola guļamistabas biedri ne ar ko daudz neatšķīrās no pārējiem jaunajiem džentlmeņiem, jo pat paši elastīgākie no tiem bija rezignēti noskaņoti pret šīm gaidāmajām atpūtas dienām.

Pavisam citādi bija ar mazo Polu. Pēc šīm pirmajām brīvdienām bija paredzama šķiršanās no Florenses, bet kas gan ies domāt par brīvdienu beigām, ja tās pat vēl sākušās nav! Ne jau nu Pols. Jo tuvāk nāca šis laimīgais laiks, jo rāmāki un rotaļīgāki kļuva lauvas un tīģeri, kas rāpoja pa guļamistabas sienām. Bargās, viltīgās sejas linoleja paklāja rombos un kvadrātos atmaiga un neblenza vairs uz viņu tik nikni. Nopietnais, vecais sienas pulkstenis tikšķināja savu formālo jautājumu ar jaušamāku personisku interesi, bet nemierīgā jūra joprojām bangoja cauru nakti, raidīdama tālē grūtsirdīgu melodiju — un tomēr tik patīkamu —, kas, viļņiem veļoties, te pieauga, te pieklusa, ieaijādama viņu miegā.

Humanitāro zinātņu bakalaurs misters Fīders šķita domājām, ka brīvdienas arī viņam atnesīs daudz prieka. Misters Tūtss prātoja aiziet brīvdienās uz visu mūžu, jo, kā viņš regulāri katru dienu informēja Polu, šis bija viņa «pēdējais pusgads» pie doktora Blimbera, un pēc tam viņš sāks rūpēties, lai nekavējoties pārņemtu savu īpašumu pārvaldīšanu.

Kā Polam, tā Tūtsam bija skaidrāks par skaidru, ka viņus saista tuva draudzība par spīti viņu lielai gadu un stāvokļa starpībai. Kad, brīvdienām tuvojoties, misters Tūtss, ar Polu satikdamies, sāka smagāk nopūsties un biežāk blenzt uz viņu, nekā to agrāk bija darījis, Pols saprata, ka viņš cenšas parādīt, cik ļoti viņu skumdina drīzā šķiršanās, un bija pateicīgs Tūtsam par viņa draudzīgo izturēšanos un labo prātu.

Tas bija skaidraks par skaidru pat doktoram Blimberam, misis Blimberei un mis Blimberei, tāpat visiem jaunajiem džentlmeņiem, ka Tūtss kaut kādā veidā iecēlis sevi Dombijam par aizbildni un aizstāvi, un šis apstāklis pat misis Pipčinai bija tik labi zināms, ka vecajai lāga dvēselei krājās sirdī sūrums un greizsirdība pret Tūtsu; un pati savas mājas drošā patvērā viņa to ne vienreiz vien nogodēja par «stylbo pauri». Turpretim nevainīgajam misteram Tūtsam par to, ka varējis aizdot misis Pipčinai dusmas, nebija vairāk jausmas kā par jebkuru citu noteiktu iespējamību vai varbūtību. Gluži otrādi, drīzāk viņam prāts tiecās uzskatīt veco lēdiju par ievērojamu personu ar plašu interešu loku. Aiz tā iemesla Tūtss katrreiz, kad viņa atnāca ciemā pie mazā Pola, tik bezgala pieklājīgi viņai uzsmaidīja un tik bieži apjautājās, kā viņa jūtas, ka beidzot kādu vakaru viņa tam klaji pateica, šī pie tā neesot pieradusi, lai nu viņš būtu domājis ko domādams, tā darīdams, šī nevarot un negribot to paciest ne no viņa, ne cita kāda pienapuikas; saņēmis tik negaidītu atzinību par savu laipnību un pieklājību, Tūtss bija tā satraukts, ka paslēpās kādā nomaļā stūrītī, kamēr viņa nebija aizgājusi.

Pēc tanī viņš vairs ne reizi zem doktora Blimbera jumta nesatikās aci pret aci ar varonīgo misis Pipčinu.

Palikušas bija vēl divi trīs nedēļas līdz brīvdienām, kad Kornēlija Blimbere kādu dienu iesauca Polu savā istabā un teica:

—     Dombij, es pašlaik dziros nosūtīt tavu analīzi uz mājām.

—     Pateicos, kundze, — Pols atteica.

—     Vai tu saproti, par ko es runāju, Dombij? — mis Blimbere jautāja, stingri viņu uzlūkodama caur acenēm.

—     Nē, kundze, — Pols atbildēja.

—      Dombij, Dombij, — mis Blimbere teica, — es sāku uztraukties, ka tu tomēr esi nelabs puika. Ja tu nesaproti kāda izteiciena jēgu, ko tu neprasi pēc paskaidrojuma?

—     Misis Pipčina man teica, lai es daudz nejautājot, — Pols atteica.

—      Es tevi palugšu, Dombij, nekad un nekādā gadījumā «pie manis neatsaukties uz misis Pipčinu, — mis Blimbere sacīja. — Es nevaru to pieļaut. Mūsu mācību kurss nav nemaz salīdzināms ar to, kads tur bija. Ja šāda atsaukšanās atkārtosies, man nāksies prasīt, lai tu man rīt no rīta pirms brokastlaika atbildi bez kļūdīšanās no Verbum personale līdz simillima cygno.

—     Es jau negribēju, kundze… — mazais Pols iesāka.

—     Lūdzams, papūlies, Dombij, esi tik laipns, nestāstīt man, ko tu gribēji vai negribēji, — mis Blimbere sacīja, palikdama drausmīgi laipna, pat brīdinājumus izsakot.

—     Ta ir tāda veida argumentācija, kādu es pat sapnī nevarētu iedomāties pieļaut.

Pols atzina par drošāko izeju neteikt labāk nekā, un tā nu viņš raudzījās tikai uz mis Blimberes acenēm. Mis Blimbere, pakratījusī nopietni viņam ar galvu, pievērsās papīra lapai, kas bija viņai priekšā uz galda.

—      «P. Dombija rakstura analīze». Ja atmiņa mani neviļ, — mis Blimbere pārtrauca iesākto lasīšanu, — tad vārdu analīze kā pretstatu sintēzei Vokers definē tā: «Reāla vai iedomāta priekšmeta sadalīšana tā pirmelementos.» Ka pretstats sintēzei, ievēro! Tagad tu zini, kas ir analīze, Dombij.

Dombijs nelikās esam pilnīgi apžilbis no tās gaismas, ar kādu apskaidroja viņa prātu, tomēr viņš mazliet palocījās mis Blimberes priekšā.

—      «P. Dombija rakstura analīze,» — mis Blimbere atsāka lasīšanu, uzmetusi acis papīra lapai. — «Pēc mana atzinuma, Dombija dabiskās dotības ir sevišķi labas un tieksme uz mācīšanos vērtējama gandrīz tāpat. Pieņemot astoņi par mūsu mērauklu un augstāko atzīmi, es katru šo Dombija īpašību vērtēju ar seši un trim ceturtdaļām.»

Mis Blimbere apstājās, lai redzētu, kā Pols reaģē uz dzirdēto. Būdams nesapratā, vai seši un trīs ceturtdaļas ir sešas mārciņas un piecpadsmit šiliņu vai seši pensi trīs fārtingi, vai sešas pēdas trīs collas, vai seši un četrdesmit piecas minūtes, vai kādi citi seši ar kādiem trim nezināmiem, ko viņš vēl nav mācījies, — Pols berzēja tikai rokas un raudzījās tieši mis Blimberei acīs. Izrādījās, ka šāda atbilde nebija sliktāka par kuru katru, kādu viņš būtu varējis dot, un Kornēlija turpināja.

—      «Nesavaldība — divi. Patmīlība — divi. Slieksme uz zemu sabiedrību, kas izpaudās pret kādu personu, sauktu Glābs, — sākumā septiņi, vēlāk samazinājās. Smalka uzvedība — četri, pieņemoties vecumā, uzlabojas.» Un tagad, ko es gribētu, lai tu sevišķi ielāgo, ir vispārīgas piezīmes šīs analīzes beigās.

Pols sagatavojās klausīties ar sevišķu uzmanību.

—      «Vispār, pēc vērojumiem, par Dombiju var sacīt,» — mis Blimbere lasīja skaļā balsī, pēc katra otrā vārda vērsdama acenes uz mazo cilvēciņu viņas priekšā, — «ka dotības un tieksmes viņam ir labas un ka arī sekmes mācībās viņš uzrādījis tādas, uz kādām pašreizējos apstākļos varēja cerēt. Taču nožēlu izraisa šī jaunā džentlmeņa raksturā un uzvedībā vērojamās savdabības (dīvainības, kā parasti mēdz teikt), nu, ja viņš arī nedara neko tadu kliedzošu, sevišķi nosodāmu, tad tomēr viņš ar savu īpatnību bieži vien atšķiras no visiem sava vecuma un sabiedriskā stāvokļa jaunajiem džentlmeņiem.» Nu, Dombij, — mis Blimbere teica, nolikdama lapu, — vai tu saprati visu?

—     Man liekas, ka sapratu gan, kundze.

—     Šī analīze, Dombij, kā zini, tiks nosūtīta tavam cienījamam tēvam, — mis Blimbere turpināja. — Protams, viņam būs ļoti nepatīkami dzirdēt par tava rakstura un uzvedības savdabībām. Pats par sevi saprotams, arī mums tas nav patīkami, jo mēs nevaram būt pret tevi tik mīļi un labi, kā būtu gribējuši.

Viņa bija aizskārusi bērnu vārīgā vietā. Jo tuvāk nāca brīvdienu laiks, jo viņš klusībā ar katru dienu vairāk centās panākt, lai visa māja viņu iemīļotu. Aiz kaut kāda apslēpta iemesla, ne visai saprotama, viņam pašam vai jelmaz saprotama, viņš juta sevī briestam mīlestību gandrīz pret visu un ikvienu šai mājā.

Viņu sāpināja doma, ka tie paliktu pilnīgi vienaldzīgi pret viņu, kad viņš būs aizbraucis. Viņš vēlējās, lai visi viņu atcerētos ar siltām jūtām, un bija stingri apņēmies sevī pielabināt pat aizsmakušo, lielo, plušķaino suni, kas bija važā piesiets aiz mājas un kas pirmajās dienās bija pildījis viņa dzīvi ar šausmām, lai arī tas izjustu zaudējumu, kad viņa šeit vairs nebūs.

Visu 4o nabaga sīkais puišelis ņēmās, cik labi prazdams, izklāstīt mis Blimberei un lūdza, lai taču ir tik laba un pamēģina viņu iemīļot par spīti tai oficiālajai analīzei, nemaz nepadomādams, ka ar to vēl lieku reizi parāda, cik ļoti viņš atšķiras no saviem līdziniekiem. Pie misis Blimberes, kas viņiem piebiedrojās, viņš griezās ar to pašu lūgumu; bet, kad šī lēdija pat viņa klātbūtnē nevarēja nociesties, neatkārtojusi savas bieži atkārtotās domas, ka viņš ir dīvains bērns, Pols atbildēja, ka droši vien viņai esot taisnība, ka droši vien tā vaina slēpjoties šim kaulos, šis nezinot, bet cerot, ka viņa laidīšot to pār galvu, jo šis taču visus viņus mīlot.

—     Ne tik stipri, — Pols teica kautri un tomēr droši un vaļsirdīgi, kas tik raksturīgi bērniem un ar ko viņi tik pievilcīgi, — ne tik stipri, protams, kā es mīlu Florensi. To es nemaz nevarētu. Bet jūs jau to arī nemaz negaidījāt no manis, kundze, vai ne?

—     Ak tu mazo dīvainīti! — misis Blimbere čukstus izsaucās.

—     Bet es tomēr mīlu visus te ļoti, ļoti, — Pols turpināja, — un man būtu sāpīgi aizbraukt ar domām, ka te kāds priecājas, ka manis vairs nav, vai ari viņam tas vienalga.

Tagad misis Blimbere bija pilnīgi pārliecināta, ka Pols ir dīvainākais bērns pasaulē, un, kad viņa pastāstīja doktoram par šo sarunu, doktors necentās apstrīdēt viņas domas, bet teica, kā jau bija teicis pašā sākumā, kad Polu atveda, ka mācības daudz ko panaks. Un tāpat kā toreiz viņš tagad sacīja: «Māci viņu, Kornēlij! Māci viņu!»

Kornēlija bija dzinusi viņu uz priekšu mācībās, ielikdama šai darbā visu savu enerģiju, un Polam šo laiku bija grūti klājies. Bet bez gatavošanās stundām viņš sen kā bija spraudis sev vēl cilu uzdevumu, ko allaž paturēja prātā un par ko viņš domāja vēl šodien. Proti, viņam gribējās būt laipnam, pakalpīgam, klusam puisītim, censties iekarot savu biedru mīlestību un pieķērību. Un, kaut viņš vēl bieži bija redzams savā vecajā vietā uz kāpnēm vai arī vērojam viļņu vālus un mākoņus no sava vientuļā loga, tomēr biežāk viņš tagad uzturējās kopā ar citiem zēniem, kaulri piedāvādamies izdarīt tiem vienu vai otru sīku pakalpojumu. Pēdīgi izrādījās, ka viņš pamodinājis līdzjūtību pret sevi pat šajos sastingušajos, sevī nogrimušajos vientuļniekos, kas nīka un dēdēja zem doktora Blimbēra jumta, un kļuvis tiem par trauslu Rotaļlietiņu, kura visiem patika un ar kuru nevienam nebūtu ienācis prātā apieties rupji. Bet savu dabu viņš tomēr nespēja grozīt vai pārlabot analīzi, un tāpēc visu domas palika pie tā paša, ka Dombijs ir savāds bērns.

Tomēr, pateicoties šai reputācijai, viņam bija piešķirtas dažas privilēģijas, kādas nebaudīja neviens cits. Mazāk dīvains bērns pie tām nebūtu ticis, un tas vien jau daudz nozīmēja. Kad pārējie zēni, novēlēdami labu nakti, tikai palocījās doktoram Blimberam un ģimenei, Pols droši sniedza savu sīko rociņu doktoram Blimberam, tāpat misis Blimberei un Kornēlijai. Ja kādu gribēja paglābt no draudoša soda, tad vienmēr deleģēja Polu par aizlūdzēju. Pat īsredzīgais, jauniņais kalpotājs reiz apspriedās ar viņu par kādiem saplēstiem stikla un porcelāna traukiem. Pa ausu galam tika dzirdēts, ka virssulainis, parādīdams Polam tādu labvēlību, kādu šis bargais vīrs līdz šim nebija parādījis nevienam mirstīgam zēnam, pa reizei pielejot galda alum porteri klāt, lai Polu spēcinātu.

Vēl bez šīm sevišķajām privilēģijām Polam bija tiesības, neprasot atjauju, iet mistera Fīdera istabā, no kuras viņam divi reizes bija nācies izvest misteru Tūtsu svaigā gaisā, kad tas bija tuvu nesamaņai pēc neveiksmīga mēģinājuma izsmēķēt pamatīgi resnu cigāru — vienu no tās paciņas, kuru šis jaunais džentlmenis bija nopircis jūras krastā no paša pārgalvīgākā kontrabandista, kas kā noslēpumu pastāstījis, ka par šā galvu, dzīvu vai mirušu, muitnīca izsolījusi divi simti mārciņu. Misteram Fīderam bija ērta, omulīga istaba ar mazu blakuskambarīti, kur gulēt. Dzīvojamā istabā virs kamīna karājās flauta, kuru spēlēt misters Fīders nemācēja, bet esot nodomājis iemācīties, viņš teica. Bija tur arī nedaudz grāmatu un viena makšķere, jo misters Fīders teicās katrā ziņā iemācīties arī makšķerēt, kad tikai aJradīšot tam laiku. Tādā pašā nolūkā misters Fīders bija iegādājies skaistu, mazu, izliektu korneti, jau lietotu gan, šaha galdiņu ar figūrām, spāņu gramatiku, zīmēšanas piederumus un vienu pāri boksa cimdu. Pašaizsargāšanās mākslu, misters Fīders teica, viņš noteikti nodomājis iemācīties, jo, pēc viņa domām, tas esot katra vīrieša pienākums, tāpēc ka šī māksla dodot iespēju aizsargāt sievieti, kas nokļuvusi briesmās.

Bet mistera Fīdera dārgākā manta bija liela, zaļa kārba šņaucamās tabakas, ko misters Tūtss bija atvedis un uzdāvinājis viņam, atgriezdamies pēc pēdējām brīvdienām, un par ko bija samaksājis augstu cenu, jo kārba neapšaubāmi bijusi prinča reģenta īpašums. Ne misters Tūtss, ne misters Fīders nevarēja to iešņaukt, pat ne to vismērenāko šņūcieniņu, lai nesāktu konvulsīvi šķavāt. Neraugoties uz to, viņiem tā bija liela bauda — samitrināt tabakdozē tabaku ar aukstu tēju, tad šo maisījumu ar papīra griežamo nazi uzziest uz pergamenta strēmeles un šad un tad ar to pacienāties. Piebāzuši sev degunus, viņi cieta neaprakstāmas mocības ar īstu mocekļu izturību un, iedzerdami pa malkam galda alus, izbaudīja visus uzdzīves jaukumus.

Mazajam Polam, kas klusi sēdēja pie viņiem, blakus savam patronam misteram Tūtsam, šīs viņu neprātības šķita baisi pievilcīgas, un, kad' misters Fīders ņēmās runāt par Londonas tumšajiem noslēpumiem un atklāja misteram Tūtsam, ka nākamajās brīvdienās viņš nodomājis ar tiem pamatīgi iepazīties un ka šai nolūkā jau esot aizrunājis apmešanos pie divi vecām, neprecētām lēdijām Pekemā, Pols nolūkojās uz viņu kā uz kādu dēku romāna vai ceļojumu apraksta varoni, un viņam sametās tīri bail no tik pārgalvīga cilvēka.

Kādu vakaru, kad atlaišanas diena bija tepat jau klāt, Pols, ieiedams šai istabā, redzēja, ka misters Fīders aizpilda tukšas vietas kaut kādās drukātās vēstulēs, bet misters Tūtss jau aizpildītās, pa galda virsu izkaisītās saloka_un aizzīmogo.

—     A, Dombij, tu te! Jauki! — misters Fīders iesaucās, jo viņi pret Polu vienmēr izturējās laipni un labprāt uzņēma pie sevis. — Un, rau, te tu arī esi, Dombij. Tā tev; — misters Fīders piebilda, pasviezdams zēnam vienu no vēstulēm.

— Man, ser? Pols brīnījās.

—     Jā, ielūgums tev, — misters Fīders atbildēja.

Pols, ieskatījies tajā, izlasīja vara grebuma iespiedumā — atskaitot viņa paša vārdu un datumu, ko misters Fīders ar savu roku bija ierakstījis, — ka doktors Blimbers un misis Blimbere lūdz māsteru P. Dombiju kuplināt ar savu klātbūtni saviesīgu vakaru, kas notiks trešdien, šī mēneša septiņpadsmitajā datumā, ka jāierodas pusastoņos un paredzēta arī kadriļa. Misters Tūtss savukārt, turēdams rokā tādu pašu karti, parādīja viņam, ka doktors Blimbers un misis Blimbere lūdz misteru Tūtsu kuplināt ar savu klātbūtni saviesīgu vakaru, kas noliks trešdien, šī mēneša septiņpadsmitajā datumā, ka sākums pulksten pusastoņos un paredzēta arī kadriļa. Pametis acis uz galdu, pie kura sēdēja misters Fīders, viņš pārliecinājās, ka doktors un misis Blimbere lūdz arī māsteru Brigsu un māsteru Tozeru un visus pārējos jaunos džentlmeņus ierasties tā paša cēlā iemesla dēļ.

Pēc tam misters Fīders paziņoja Polam, par lielu prieku zēnam, ka ari viņa māsa tiekot ielūgta, ka šis būšot pirmā pusgada noslēguma sarīkojums un, tā kā ar šo pašu dienu sākšoties brīvlaiks, viņš pēc sarīkojuma varēs braukt māsai līdz, ja vēlēsies, un šinī vietā Pols bakalauru pārtrauca, iesaukdamies, ka viņš ļoti vēloties. Tālāk misters Fīders lika saprast Polam, ka viņam pieklātos skaidrā rokrakstā uzrakstīt doktoram un misis Blimberei, ka māsters Dombijs pateicas par viņam parādīto godu un ar prieku ieradīsies svinībās pie viņiem. Pēdīgi misters Fīders vēl aizrādīja, ka par šo vakaru, doktoram un misis Blimberei dzirdot, labāk nekad neieminēties, jo tiklab sagatavošanas darbi, kā viss pasākums tiek ieturēts augsta klasicisma un smalka toņa garā un ka doktors un misis Blimbere, no vienas puses, un jaunie džentlmeņi, no otras puses, kā sholastu filozofijas atzinēji, nemaz nejauš, kas gaisā vēdās.

Pols pateicās misteram Fīderam par šiem norādījumiem un, noglabājis ielūgumu kabatā, nosēdās, kā parasti, blakus misteram Tūtsam. Bet Pola galva, kas jau ilgāku laiku bija tā smeldzoši sāpējusi, reizēm pat gaužām stipri, šinī vakarā bija tā sasāpējusi un kļuvusi tik smaga, ka viņam nācās to atbalstīt rokās. Un tomēr ar visu balstu tā slīdēja arvien zemāk un zemāk, līdz nogula misteram Tūtsam uz ceļiem un tur arī palika, it kā nedomādama vairs celties augšup.

Kāpēc lai viņš būtu varējis kļūt kurls, taču acīmredzot tas bija noticis, viņš domāja, jo ik pa brīžam sadzirdēja, ka misters Fīders viņu sauc pie pašas auss un viegli purina, lai saistītu viņa uzmanību. Kad beidzot viņš pacēla galvu, gluži izbijies un pavērās apkārt, viņš redzēja, ka doktors Blimbers bija ienācis istabā, ka logs vaļā, un sajuta, ka piere viņam apslacīta ar ūdeni, taču, kā tas viss bija varējis notikt, viņam nekā nejaušot, tas tiešām bija tīrais brīnums.

—     A! Nu tikai saturies! Būs labi! Kā tad jūtas mans mazais draugs? — doktors Blimbers sacīja uzmundrinoši.

—     O, ļoti labi, pateicos, ser, — Pols atteica.

Bet, kā likās, tad grīdai bija kāda indeve piesitusies, jo viņš uz tās nevarēja nemaz stingri nostāties, un sienām ari, jo tās bija sākušas griezties kā negudras, un apstādināt tās varēja tikai, ja ļoti cieši raudzījās uz tām. Mistera Tūtsa galva izskatījās vienlaiku tik liela un tik tālu projām, ka tas nemaz vairs nelikās dabiski; bet, kad viņš paņēma Polu uz rokām, lai uznestu augšā, Pols pārsteigts ievēroja, ka durvis nemaz nav tur, kur viņš bija domājis tās esam, un pirmajā mirklī viņš bezmaz nodomāja, ka misters Tūtss grib triekties augšup tieši pa dūmeni.

Misters Tūtss parādīja lielu laipnību, uznesdams viņu tik rūpīgi pašā augšā, un Pols to viņam tā arī pateica. Misters Tūtss atbildēja viņam, ka būtu darījis daudz vairāk vēl, ja tikai varējis; taču patiesībā viņš arī izdarīja vairāk: viņš palīdzēja Polam noģērbties, palīdzēja apgulties ar tādu laipnību un pakalpību, kādu vien var iedomāties, pēc tam nosēdās gultas malā un irgoja neapnikdams, kamēr humanitāro zinātņu bakalaurs misters Fīders, pārliecies pār gultas kājgali, bužināja ar kaulainajiem pirkstiem savus īsos, sariem līdzīgos matus, sasliedams tos stāvu, pēc tam izlikās, ka teju, teju metīsies Polam virsū ar īstiem boksera paņēmieniem, — aiz prieka, ka tas ir atkal spirgts un vesels, un tas bija tik neparasti jocīgi un arī mīļi no mistera Fīdera puses, ka Pols nezināja, vai labāk smielies vai raudāt, un tāpēc viņš ir smējās, ir raudāja reizē.

Kādā kārtā misters .Tūtss bija nozudis, bet misters Fīders pārvērties misis^Pipčinā, Polam neienāca prātā pavaicāt, un patiesībā viņu galu galā tas neinteresēja, bet, kad viņš ieraudzīja mistera Fīdera vietā misis Pipčinu stāvam gultas kājgalī, viņš iesaucās:

—     Misis Pipčina, nesakiet Florensei!

—     Ko tad neteikt Florensei, manu mazo Pol? — misis Pipčina vaicāja, panākdamās gultas malā un atsēzdamās krēslā.

—     Par mani, — Pols sacīja.

—     Nē, nē, — misis Pipčina atbildēja.

—     Kā jums liekas, ko es esmu nodomājis darīt, kad izaugšu liels, misis Pipčina? — Pols ievaicājās, pagriezdams uz spilvena seju pret viņu un domīgi nolikdams zodu uz abām delniņām.

Misis Pipčina nevarēja atminēt.

—      Es domāju, — Pols teica, — visu savu naudu nolikt vienā bankā un nekad necensties iegūt vēl vairāk, tad aizbraukt ar savu mīļo Florensi uz laukiem, kur mums būtu skaists dārzs, pļavas un meži, un tur nodzīvot kopā ar viņu visu mūžu.

—     Skat, ko sadomājis! — misis Pipčina iesaucās.

—     Jā, — Pols teica, — tas ir, ko es domāju darīt, kad būšu …

Viņš aprāvās un aizdomājās kādu mirkli.

Misis Pipčinas pelēkās acis vērīgi pētīja viņa saspringto seju.

—      Ja es izaugšu liels, — Pols noteica. Pēc tam viņš tūlīt sāka stāstīt misis Pipčinai par sarīkojumu; par to, ka arī Florense ielūgta; par to, cik liels prieks viņam būs, redzot, kā visi zēni apbrīno Florensi; par to, ka tie visi viņu labi ieredz un mīļo un ka arī viņš tos mīļo, un par to, cik ļoti tas viņu iepriecina. Tad viņš vēl misis Pipčinai pastāstīja par analīzi un atzinumu, ka viņš ir dīvains, apvaicājās pēc viņas domām šai jautājumā un vai viņa zinot, kāpēc viņš tāds esot un ko tas nozīmē. "Misis Pipčina šo faktu pilnīgi noraidīja, atrazdama to par vieglāko ceļu, kā izkļūt no neērtā stāvokļa, taču Pols nebūt nebija tik lēti apmierināms un, gaidīdams patiesāku atbildi, tik pētījoši uzlūkoja misis Pipčinu, ka tai nācās piecelties un aiziet pie loga, lai izvairītos no viņa skatiena.

Šo iestādi, ja gadījās vienam vai otram no jaunajiem džentlmeņiem saslimt, parasti apmeklēja kāds lēnas dabas aptieķnieks, bet, tu brīnums, viņš bija iekļuvis Pola istabā un kopā ar misis Blimberi stāvēja pie viņa gultas. Kad viņi bija ienākuši un cik ilgi jau te stāvējuši, Pols nezināja, bet, kad viņš tos ieraudzīja, tūdaļ piecēlās gultā sēdus un skaidri un plaši atbildēja uz visiem aptieķnieka jautājumiem, pēc tam iečukstēja viņam ausī, ka Florense, par lūgšanu, nedrīkst neko par viņa kaili zināt un ka viņš karsti vēlas, lai Florense būtu viesībās. Viņš bija ļoti runīgs ar aptieķnieku, un viņi šķīrās kā vislielākie draugi. Gulēdams atkal pievērtām acīm, viņš kā no liela tāluma dzirdēja aptieķnieku sakām — vai varbūt viņš sapņoja —, ka vērojams vitālā spēka apsīkums (kas gan tas varētu būt, Pols prātoja) un liels organisma pagurums; ka mazais draugs stipri ieņēmies prātā būt septiņpadsmitajā datumā vēl kopā ar saviem skolas biedriem un būtu labāk atļaut viņam šo prieku, ja stāvoklis nepasliktinās; ka viņu ļoti apmierina misis Pipčinas paziņojums, ka zēns jau astoņpadsmitajā brauc pie savējiem uz Londonu; ka viņš rakstīs misteram Dombijam, kad būs tuvāk izpētījis slimību, katrā ziņā vēl pirms mājā braukšanas; ka nav tieša iemesla, lai.. . lai ko? Polam pagāja gar ausīm tas vārds. Un ka mazajam ir ass prāts, un ka viņš ir dīvains, neparasts zēns.

Kas gan tā par dīvainību varētu būt, — Pols pukstošu sirdi prātoja, kas viņā tik spilgti izpaužas un kas tik daudziem uzreiz duras acīs?

Viņš nevarēja nekā izprātot, nedz arī savu prātu stipri piepūlēt. Misis Pipčina atkal bija pie viņa, it kā nemaz nebūtu projām bijusi (viņam gan likās, ka tā būtu aizgājusi reizē ar doktoru, bet varbūt viņš tikai sapņojis), un te uzreiz kā uz burvja mājienu tai rokā atradās pudele un glāze, un ar pudeles saturu piepildītā glāze viņam bija jāizdzer. Pēc tam viņš dabūja ļoti garšīgu želeju, ko misis Blimbere pati viņam atnesa, un, to paēdis, viņš jutās tik labi, ka misis Pipčina uz viņa neatlaidīgu lūgumu aizgāja mājās, un Brigss ar Tozeru ienāca, lai liktos gulēt. Nabaga Brigss briesmīgi gremzās par savu analīzi, k/&gt;s diezin vai būtu atstājusi uz viņu graujošāku iespaidu, ja bijusi īsti ķīmisks process; bet pret Polu viņš bija labs, un tāds bija arī Tozers un visi pārējie zēni, jo ikviens pirms gulētiešanas ienāca pie Pola un apvaicājās: «Nu kā tu pašreiz jūties, Dombij?» — vai arī uzmundrināja: «Saturies, Dombijl» — un tamlīdzīgi. Nolicies gulēt, Brigss ilgi nevarēja aizmigt, vēl joprojām gremzdamies par savu analīzi, un teicās zinām, ka tā esot pilnīgi nepareiza, ka viņi pat slepkavu nebūtu varējuši sliktāk izanalizēt, un kā diezin doktoram Blimberam patiktu, ja viņa kabatas nauda būtu atkarīga no tā. Ir jau viegli, — Brigss teica,

—      veselu pusgadu zēnu nomocīt kā galeru vergu un tad nosaukt to par sliņķi, ir viegli atraut katru nedēļu viņam divi samaksātas pusdienas un tad nosaukt viņu par rimu, bet ar to vēl nav teikts, — viņš domājot, — ka viņam jāpadodas, vai nav tiesa? Oh! Ah!

Otrā rītā tuvredzīgais jaunais kalpotājs pirms gonga uzgāja augšā pie Pola un pateica, ka viņam jāpaliekot vēl gultā, ko Pols labprāt arī darīja. Misis Pipčina arī ieradās, mazu brīdi pirms aptieķnieka, un mazliet vēlāk labsirdīgā, jaunā sieviete, kuru Pols bija redzējis tīrām krāsni tai pirmajā rītā (kur tāls tas tagad šķita!), uznesa viņam brokastis. Notika vēl viena konsultācija — kaut kur pa lielu gabalu, vai varbūt Polam tas atkal sapnī rādījās, un tad aptieķnieks, ienācis atpakaļ ar doktoru un misis Blimberi, teica:

—     Tā jā, doktor Blimber, es domāju, tagad mēs varam atbrīvot šo jauno džentlmeni no grāmatām; brīvdienas jau tikpat kā klāt.

—     Katrā ziņā, — doktors Blimbers sacīja. — Dārgā, pasaki Kornēlijai, lūdzu.

—     Bez šaubām, — misis Blimbere teica.

Aptieķnieks, noliecies par Polu, cieši ielūkojās viņam

acīs, pataustīja pieri, pulsu un izklausīja sirdi ar tik lielu iejātību un rūpību, ko Pols pat sajuta un teica: «Pateicos, ser.»

—     Mūsu mazais draugs, — doktors sacīja, — ne par ko netika žēlojies.

—     O, pēc tāda viņš neizskatās, kas ies žēloties, — aptieķnieks atteica.

—     Vai, pēc jūsu atzinuma, viņam ir labāk? — doktors vaicāja.

—     O, viņam ir jau daudz labāk, ser, — aptieķnieks atbildēja.

Pols, kā jau savā dīvainībā allaž paradis, sāka prātot, kas tas varētu būt, kas šinī brīdī tā saista aptieķnieka domas, — tik savādi domīgi viņš atbildēja uz doktora diviem jautājumiem.

Bet, tā kā aptieķnieks, kam gadījās notvert sava mazā pacienta skatienu, kad tas bija uzsācis šo spekulatīvo ekspedīciju, ar jautru smaidu iztraucēja viņu no domām, Pols pasmaidīja pretī un pameta prātošanu.

Visu šo dienu viņš palika gultā, snauduļoja, sapņoja un raudzījās uz misteru Tūtsu, bet nākamajā rītā piecēlās un nokāpa lejā. Ak vai, tur jau sienas pulkstenim atgadījusies kāda klizma! Meistars noņēmis tam ciparnīcu, pašlaik, pakāpies uz kāpnītēm, sveces gaismā urbinās ar instrumentiem pa tā mehānismu! Tas Polam bija liels notikums; viņš apsēdās uz kāpņu apakšējā pakāpiena un uzmanīgi vēroja šo operāciju, laiku pa laikam pamezdams acis uz ciparnīcu, kas sašķiebusies slēja muguru pret sienu, un juzdamies mazliet tā kā neērti no iedomas, ka tā mirkšķina viņam ar acīm.

Pulksteņmeistars bija ļoti pieklājīgs un, kad viņš, pamanījis Polu, apvaicājās: «Kā labi jūtaties, ser?» — Pols uzsāka sarunu ar viņu un pastāstīja, ka pēdējā laikā neesot bijis visai vesels. Kad ledus bija tādā kārtā salauzts, Pols apbēra viņu bezgala daudz jautājumiem: par zvanu spēlēm un torņa pulksteņiem, izprasīja, vai kāds nakti dežurē vientuļajos baznīcu torņos, lai liktu pulksteņiem sist stundas, un kā zvana, kad cilvēks nomirst, un vai bēru zvans skan citādāk nekā kāzu zvans, vai arī tas skan skumjāk tikai dzīvo iedomās. Pārliecinājies, ka viņa jaunais paziņa ne visai labi informēts par vakara zvaniem vecos laikos, Pols deva viņam dažus paskaidrojumus par šo iekārtojumu, bet pēc tam kā lietpratējs apvaicājās, kādās viņš domās par karaļa Alfrēda iedomu mērīt laiku ar degošu sveču palīdzību, uz ko meistars atbildēja, ka, pēc viņa domām, pulksteņu tirdzniecībai pienāktu gals, ja vēl tagad iedomātos pie tā atgriezties. Vārdu sakot, Pols noskatījās, līdz pulkstenis atkal bija atguvis savu parasto izskatu un sācis atkārtot savu diendienīgo jautājumu, kad arī meistars, salicis savus instrumentus garā grozā, pateica viņam ardievu un aizgāja. Tomēr pie sliekšņa viņš vēl paspēja kaut ko pačukstēt sulainim, pieminēdams starp citu vārdu «dīvains» — to Pols sadzirdēja.

Kas tas dīvainais varētu būt, ka tas cilvēkus padara bēdīgus? Kas tas varētu būt?

Tā kā tagad viņam nekas nebija jāmācās, viņš bieži par to domāja, kaut arī ne tik bieži, kā būtu darījis, ja nebijis citu lietu, par ko domāt. Taču tādu viņam bija daudz, un viņš domāja pastāvīgi, visu augu dienu.

Vispirmā kārtā: par Florensi un viesībām. Florense atnāks un redzēs, cik zēni ir mīļi pret viņas brālīti, un tas viņu darīs laimīgu. Ap šo tēmu viņa domas visilgāk

vijās. Lai Florense reiz pārliecinās, ka viņš zēniem palīk, ka viņš ir visu mīlulis, tad viņa tik loti nebēdāsies, domādama par laiku, ko viņš pavadījis šeit. Varbūt, to atceroties, Florense jutīsies laimīgāka arī tad, kad viņš atkal atgriezīsies šurp.

Kad viņš atkal atgriezīsies šurp! Piecdesmitreiz dienā viņa mazās kājiņas klusi lipināja augšup uz viņa paša istabu, kad viņš vāca kopā visas grāmatas, visus nieciņus, kas viņam piederēja, un nolika tur vienuviet, lai visu līdz pēdējam sīkumam aizvestu uz māju. Ne ēnas no tā, ka mazajam Polam būtu stāvējusi prātā atgriešanās vēlatpakaļ; neko tādu, kas dotu kādu norādījumu par gatavošanos atgriezties, nepauda ne viņa rīcība, ne tas, par ko viņš domaja, izņemot to vienu vienīgo domas pazibējumu sakarā ar māsu. Tieši pretēji, viņš, brīvi klaidodams pa māju savā apcerīgajā noskaņojumā, domāja par katru lietu un vietu, kas viņam bija mīļas, it kā tās skatīdams pēdējo reizi, un to bija tik daudz, ka pietika ko domāt no rīta līdz vakaram.

Vajadzēja vēl iemest acis tais augšējās istabās un padomāt, cik vientuļas lās būs, kad viņš būs aizbraucis, un paprātot, cik dienu, nedēļu, mēnešu un gadu tās paliks tikpat svinīgi klusas. Vajadzēja padomāt — vai vēl kādreiz te klaidos kāds zēns (tāds pats dīvains kā viņš), kam rādīsies tādi paši groteski izkropļojumi tapešu zīmējumos un mēbelēs, un vai kāds pastāstīs šim zēnam par mazo Dombiju, kas te kādreiz piemitis.

Vajadzēja padomāl par ģīmetni, kas kāpņu lelpā vienmēr noraudzījās uz viņu, kad viņš, par plecu atskatīdamies, gāja tai garām, un, ja viņš gāja barā ar zēniem, tā tomēr, kā likās, raudzījās uz viņu, ne uz vienu citu. Viņam daudz bija jādomā arī par gravīru kādā citā telpā — tur izbrīna pārņemtu ļaužu grupas pašā centrā izdalījās kāda figūra, ko viņš jau pazina, — laipna, lēnīga, žēlsirdīga figūra ar gaismas oreolu ap galvu — un paceltu roku rādīja uz debesīm.

Pie viņa paša guļamistabas loga stāvot, šīs domas saplūda ar neskaitāmām jaunām, kas traucās pie viņa cita aiz citas kā .viļņu vāli jūrā. Kur dzīvoja tie trauksmainie putni, kas negaisa laikā vienmēr lidinājās virs jūras; kur radās un no kurienes pacēlās mākoņi; no kurienes traucās vējš savā trakajā steigā, un kur tas apstājās; vai tā vieta, kur viņi ar Florensi tik bieži tika sēdējuši, vērojuši apkārtni un runājuši par šiem pašiem jautājumiem, — vai tā varētu arī bez viņiem palikt uz mata tāda, kā bija; vai tā varētu Florensei likties tāda pati, ja viņš būtu kur tālu projām un viņa viena tur sēdētu?

Vajadzēja domāt ari par misteru Tūtsu un humanitāro zinātņu bakalauru misteru Fīderu; par visiem zēniem, par doktoru Blimberu, misis Blimberi un mis Blimberi; par mājām, par krustmāti un mis Toksu; par tēvu, Dombiju un Dēlu, Volteru un viņa nabaga tēvoci, kas dabūja naudu, kad viņam tās ļoti vajadzēja, un vēl par to kapteini ar rupjo balsi un dzelzs roku. Bez visa tā katru dienu taču bija jāierodas pie daudziem ar vizīti: jāiegriežas uz brīdi klasē, doktora Blimbera kabinetā, jāapciemo misis Blimbere viņas istabā, mis Blimbere un arī suns. Jo tagad viņam bija brīva vaļa staigāt pa visu māju, varēja iet, kur un kad vien gribēja; un, tā kā viņš tik ļoti vēlējās no visiem šķirties sirsnīgā draudzībā, viņš centās katram izdarīt kādu nu mācēdams pakalpojumu. Dažreiz viņš Brigsam palīdzēja atrast vajadzīgās vietas grāmatā, kuras tam aizvien pazuda; dažreiz sameklēja vārdus vārdnīcā kādam citam no jaunajiem džentlmeņiem, kad tas bija nonācis galīgās sprukās; dažreiz misis Blimberei paturēja zīda diegu šķeteri, kamēr viņa satina tos kamolā; dažreiz Kornēlijai sakārtoja rakstāmgaldu; dažreiz ielavījās pat doktora kabinetā un, nosēdies uz paklāja pie viņa mācītām kājām, lēnītiņām grozīja globusu un apceļoja zemeslodi vai lidoja izplatījumā starp tālajām zvaigznēm.

-     Vārdu sakot, šais pēdējās dienās pirms brīvlaika, kad citi jaunie džentlmeņi vai pušu rāvās, atkārtodami un nostiprinādami atmiņā visu, ko pusgadā mācījušies, Pols bija tik privileģēts skolnieks, kāds līdz šim šai iestādē vēl nebija redzēts. Polam pašam tas likās gluži neticami; taču pagāja stunda pēc stundas, diena pēc dienas, bet iekarotā brīvība netika zaudēta, un mazo Dombiju visi vai uz rokām nesa. Doktors Blimbers bija tik pārlieku uzmanīgs pret viņu, ka reiz pat palūdza Džonsonu pazust no pusdienu galda par to, ka šis džentlmenis savā neapdomībā bija nosaucis Polu par «nabaga mazo Dombiju», ko pat Pols atzina par pārāk bargu un stingru rīcību, kaut gan tai brīdī bija sašutumā nosarcis un brīnījies, kāpēc Džonsons viņu nožēlo. Vēl apšaubāmāks šis doktora taisnīgums Polam šķita tāpēc, ka iepriekšējā vakarā bija skaidri dzirdējis šo autoritāti atbalstām domu (misis Blimberes izteiktu), ka nabaga mazais Dombijs k]uvis vēl dīvaināks. Tas tad arī uzvedināja Polu uz domām, ka būt dīvainam laikam gan nozīmē būt vājam un vārgam un ātri nogurt, sajust tieksmi atlaisties kaut kur un atpūsties, jo viņš nevarēja neievērot, ka jo dienas jo biežāk viņš sliecās uz to.

Pēdīgi svinību diena bija klāt, un doktors Blimbers pie brokastgalda sacīja:

—     Džentlmeņi, mēs atjaunosim savas mācības nākamā mēneša divdesmit piektajā datumā.

Misters Tūtss nekavējoties nokratīja pazemības važas, uzvilka pirkstā gredzenu un jau pēc maza brīža, nejaušā sarunā pieminot doktoru, dēvēja to vienkārši par «Blimberu». Šāda vaļība vecākajos skolniekos izraisīja apbrīnu un skaudību; bet jaunākos dižgarus pārņēma šausmas, un tie likās brīnāmies, kā gan griesti nav iegāzušies un aprakuši viņu.

Ne pie brokastgalda, ne pusdiengalda netika bilsts vēl ne pušplēsts vārds par vakara ceremonijām, taču mājā visu dienu bija vērojama drudžaina rosīšanās, un Pols savos klaiņojumos dabūja iepazīties ar visādiem neredzētiem soliem un svečturiem un vēl ar arfu zaļā mētelī, kura stāvēja kāpņu laukumiņā pie viesistabas durvīm. Pusdienu laikā pie misis Blimberes galvas ari bija nomanāms kas savāds, it kā viņa matus būtu pārāk cieši saskrullējusi; bet mis Blimbere, lai gan abus deniņus bija izrotājusi skaistiem bižu ķekariem, savu pašas matu īsās cirtas acīmredzot bija uztinusi uz papīriņiem un pie tam vēl uz teātra afišām, jo virs viena spīguļojošā aceņu stikla Pols izlasīja: «Karaliskais teātris» un uz otra — «Braitona».

Vakaram tuvojoties, jauno džentlmeņu guļamistabās baltas vestes un kravates vien ņirbēja un tik stipri oda pēc apsvilinātiem matiem, ka doktors Blimbers sūtīja augšā sulaini nodot sveicienus un pārliecināties, vai mājā nav izcēlies ugunsgrēks, bet patiesībā lur tikai frizieris ieviļņoja matus jaunajiem džentlmeņiem un, aizrāvies darbā, bija pārkarsējis cirtojamās šķēres.

Kad Pols bija uzposies — viņš to izdarīja ātri, jo bija tik saguris un miegains, ka nespēja pie tā kavēties —, viņš nogāja viesistabā, kur atrada doktoru Blimberu promenējam, tērpušos vakara uzvalkā, bet tik cienīgu un vienaldzīgu, it kā viņš vienkārši pieļautu varbūtību, ka viens otrs pie viņa atnāks ciemā.

Drīz pēc tam ieradās misis Blimbere — apburoša, kā Polam likās — savilkusi tik daudz svārku, ka tur vajadzēja laika, lai apceļotu viņai apkārt. Mis Blimbere nonāca lejā drīz pēc savas mātes, mazliet par daudz sažņaugusi vidukli, bet burvīga.

Misters Tūtss un misters Fīders bija nākamie atnācēji. Kā viens, tā otrs turēja cepuri rokā, it kā tie būtu dzīvojuši kaut kur citur, bet, kad virssulainis viņus pieteica, doktors Blimbers izsaucās:

—     Ai-jai-ai! To debess brīnumu! — un likās ārkārtīgi priecīgs par viņu ierašanos. Misters Tūtss bija viens mirdzums — tā spīdēja un laistījās viņa dārgakmeņi un spožās pogas;-un šis apstāklis viņu pašu tā aizgrāba, ka, sarokojies ar doktoru, paklanījies misis Blimberei, viņš pavilka Polu sānis un teica:

—     Nu, Dombij, — ko tu par šo saki?

Neraugoties uz šo kautro pašpaļāvību, misters Tūtss

tomēr sāka šaubīties, vai visā visumā būtu ieteicami vestes apakšējo pogu pogāt ciet un vai, mierīgi apsverot visus apstākļus, labāk būtu aproces uzlocīt vai atstāt neuzlocītas. Ievērojis, ka misteram Fīderam ir uzlocītas, viņš uzlocīja arī savējās, bet, tā kā nākamajam viesim tās nebija uzlocītas, viņš savējās atkal nolocīja atpakaļ. Un, kas attiecas uz vestes pogāšanu ne tikai apakšā, bet arī augšdaļā, tad līdz ar jaunu viesu pieplūdumu variantu saradās tik daudz un dažādu, ka misters Tūtss bez apstājas ņirbināja pirkstus pa šo apģērba piederumu, gluži kā kādu instrumentu spēlēdams, un varēja manīt, ka šī nepārtrauktā vingrināšanās uz tā darīja viņam lielas galvas sāpes.

Kad jaunie džentlmeņi stīvinātās krūtežās, sacirtoti, laka kurpēm kājās, savas jaunākās platmales rokā turēdami, visi cits pakaļ citam — katrs atsevišķi pieteikts un stādīts priekšā — bija jau sanākuši, ieradās deju skolotājs misters Bepss un misis Bepsa, kurai misis Blimbere parādīja sevišķu laipnību un uzmanību. Misters Bepss bija iespaidīgs džentlmenis, apdomīgs un nosvērts runā; un nebija viņš vēl piecas minūtes pastāvējis zem lampas, kad jau uzsāka sarunu ar Tūtsu (kas klusībā bija salīdzinājis mistera Bepsa laka kurpes ar savējām) par to, kas būtu darāms ar jēlvielām, kad tās ienāk mūsu ostās apmaiņai pret mūsu zeltu. Misters Tūtss, kam jautājums šķita visai neskaidrs, ieteica «izvārīt tās». Taču misteram Bepsam tas it kā nelikās lietderīgi.

Pols noslīdēja no sava spilveniem apkrautā dīvāna stūra, kas bija viņa novērošanas punkts, un nogāja lejā, kur bija klāts tējas galds, ātrāk gribēdams satikties ar Florensi, kuru tepat vai divi nedēļas nebija redzējis, jo iepriekšējo sestdienu un svētdienu bija palicis pie doktora Blimbera, lai pasargātos no apaukstēšanās. Un tur jau viņa arī nāca — tik daiļa savā vienkāršajā balles tērpā, ar svaigiem ziediem rokā, ka viņš, kad tā nometās uz ceļiem, lai apkamptu Polu un noskūpstītu (jo tur neviena vairāk nebija kā viņa draudzene un vēl viena jauna sieviete, kurām jāapkalpo viesi pie tējas galda), nemaz nevarēja saņemties ļaut viņai atkal aiziet un novērst no viņas savas spulgās, mīlestības pilnās acis.

—    Floja, kas tev? — Pols ievaicājās, gandrīz pārliecināts, ka pamanījis asaru.

—    Nekas, brālīt, nekas, — Florense atteica.

Pols viegli pieskārās ar pirkstiem viņas vaigam — tā bija asara!

—    Patiešām, Floja! — viņš izsaucās.

—    Mēs abi reizē brauksim uz mājām, un es tevi kopšu, mīlulīt.

—    Mani kopsi! — Pols atkārtoja.

Pols nevarēja saprast, kāds tam sakars ar to, ko viņš teica, ne kāpēc abas jaunās sievietes tik nopietni noskatījās uz viņiem, ne kāpēc Florense uz mirkli aizgrieza seju, tad atkal pagrieza to atpakaļ gaišu un smaidīgu.

—    Floja, — Pols ieteicās, turēdams pirkstos viņas tumšo matu sprogu, — kā tev liekas: vai es esmu dīvains?

Māsa iesmējās, apmīļoja viņu un atbildēja: «Nē.»

—    Redzi, es zinu, viņi tā saka, un man gribētos zināt, ko tas nozīmē.

Tai brīdī, atskanot spēcīgam klauvējienam, Florense aizsteidzās pie galda, un tā viņi netika par to vairs runājuši. Polam bija atkal ko prātot, kad redzēja savu draudzeni kaut ko čukstam Florensei, it kā mierinām viņu. Bet tikko ieradušies viesi lika viņam uz vietas aizmirst par to.

Ieradušies bija sers Bārnets Sketlss, lēdija Sketlsa un māsters Sketlss. Māsteram Sketlsam pēc brīvdienām arī bija jāstājas doktora audzēkņu rindās, un mistera Fīdera istabā jau sen tika daudzināts un slavināts viņa tēvs, kurš bija apakšpalātas loceklis un par kuru misters Fīders bija izteicies, ka tas, ja vien reiz tikšot pie vārda (uz ko tas gaidīja jau trīs četri gadi), gan likšot radikāļiem trūkties.

—    Un kas šī, piemēram, ir par istabu? — lēdija Sketlsa jautāja Pola draudzenei Milijai.

— Doktora Blimbera kabinets, kundze, — skanēja atbilde.

Lēdija Sketlsa aplūkoja to ar lorneti un, atzinīgi palocīdama galvu, sacīja sētam Bārnetam Sketlsam: «Ļoti jauki.» Sers Bārnets piekrita, bet māsters Sketlss raudzījās neticības un šaubu pilnām acīm.

—    Un šis maziņais, — lēdija Sketlsa vaicāja, pievērsdamās Polam, — vai arī viens no …

—    Jaunajiem džentlmeņiem, kundze. Jā, kundze, — Pola draudzene teica.

—    Kā tad tevi sauc, bālo puisīt? — lēdija Sketlsa viņu uzrunāja.

—    Dombijs, — Pols atbildēja. Sers Bārnets Sketlss tūdaļ iejaucās sarunā, piebilzdams, ka viņam bijis gods satikties ar Pola tēvu kādā banketā, un izteica cerību, ka misteram Dombijam klājas labi. Pols uztvēra dažus vārdus no tā, ko viņš stāstīja lēdijai Sketlsai: «Sitija …

ļoti bagāts … ļoti respektabls … doktors par to ieminējās.» Pēc tam viņš vērsās pie Pola:

—    Vai tu būsi tik labs un pateiksi savam mīļajam papam, ka sers Bārnets Sketlss bija iepriecināts, dzirdot, ka viņam klājas labi, un sūta viņam sveicienus.

—    Jā, ser, — Pols atbildēja.

—     Brašs zēns tu man esi, — sers Bārnets Sketlss noteica. — Bārnet, — viņš vērsās pie māstera Sketlsa, kas pašlaik, dodams sev gandarījumu par priekšā stāvošajām mācībām, mielojās ar rozīņu cepumu, — ar šo jauno džentlmeni tev der iepazīties. Ar šo jauno džentlmeni tu drīksti draudzēties, — sers Bārnets Sketlss sacīja, sevišķi uzsvērdams savu atjauju.

—     Kādas acis! Kādi mati! Kāda burvīga sejiņa! — lēdija Sketlsa jūsmoja, ar lorneti raudzīdamās uz Florensi.

—    Mana māsa, — Pols sacīja iepazīstinādams.

Sketlsi nu bija pilnā mērā apmierināti. Un, tā kā

lēdija Sketlsa no pirmā acu uzmetiena bija sajutusi simpātijas pret Polu, viņi visi kopā devās augšā; sers Bārnets Sketlss ņēma savā ziņā Florensi, bet jaunais Bārnet?sekoja tiem nopakaļis.

Jaunajam Bāmetam nenācās ilgi palikt dibenplānā, kad bija uzgājuši viesistabā, jo doktors Blimbers to tūdaļ izbīdīja priekšā, likdams dejot ar Florensi.

Polam nelikās, ka jaunais Bārnets būtu juties sevišķi aplaimots vai ka tā sejas izteiksme paustu ko citu kā īgnumu, vai ka tas ar patiku būtu uzņēmies kavaliera pienākumus, bet, tā kā Pols dzirdēja lēdiju Sketlsu apgalvojam misis Blimberei, kas ar vēdekli sita takti līdzi, ka viņas mīļais puika esot tīri līdz neprātam sajūsminājies par šo daiļo eņģeli mis Dombiju, tad acīmredzot Sketlss juniors spēja būt svētlaimīgs, nemaz to neizrādīdams.

Mazajam Polam šķita dīvaini, ka viņa vietu uz dīvāna starp spilveniem neviens nebija aizņēmis un ka visi, tiklīdz viņš atgriezās šai istabā, atcerējušies, ka tā viņa vieta, pašķīrās, lai viņš tiek tajā atpakaļ. Neviens viņam arī nestājās priekšā, kad nomanīja, cik ļoti viņam patīk redzēt Florensi dejojam, atstāja pat vēl brīvu laukumiņu priekšā, lai zēns visu laiku varētu paturēt māsu acīs. Turklāt vēl visi bija tik laipni pret viņu — pat svešie, kuru drīz saradās krietni daudz, — ka ik pa brīdim kāds pienāca pie viņa parunāties, apvaicājās, kā viņš jūtas, vai nesāp galviņa, vai nav noguris. Viņa sirds sila pateicībā par tādu laipnību un uzmanību, un, atzvēlies savā spilveniem piekrautajā kaktiņā — uz tā paša dīvāna sēdēja arī misis Blimbere un lēdija Sketlsa, arī Florense pēc katras dejas atnāca pasēdēt viņam blakus —, viņš patiešām bija laimīgs.

Florense labprāt būtu sēdējusi pie viņa visu vakaru un savas patikas dēļ nebūtu dejojusi nemaz, bet Pols viņu pierunāja, teikdams, ka viņam tas darīšot lielu prieku. Un Pols jau bija teicis tīru patiesību, jo viņa mazā sirds bija laimes pilna, acis staroja, redzot, ar kādu apbrīnu visi noraugās uz Florensi un kāds skaists, mazs rožpumpuriņš viņa ir šai telpā.

No savas spilveniem izklātās ligzdas viņš varēja redzēt un dzirdēt gandrīz visu, kas apkārt norisa, it kā viss ticis darīts viņam par uzjautrinājumu. Bez citiem sīkiem starpgadījumiem, ko viņš novēroja, viņš pamanīja arī, ka deju skolotājs misters Bepss uzsāk sarunu ar seru Bārnetu Sketlsu un drīz vien jautā viņam to pašu, ko bija jautājis misteram Tūtsam, — par jēlvielām, kas ienāk mūsu ostās apmaiņai pret mūsu zeltu, — kas bija tīrā mistērija Polam, un viņu dedzināja ziņkāre, ko tad īsti vajadzētu darīt ar tām. Seram Bārnetam Sketlsam bija daudz kp teikt šinī jautājumā, un viņš arī pateica, taču jautājums it kā palika neatrisināts, jo misters Bepss cēla iebildumus: jā, bet pieņemsim, ka Krievija iejaucas ar savām taukvielām; šāda pieeja padarīja seru Bārnetu Sketlsu pilnīgi mēmu, jo viņš pēc tam spēja vairs tikai pagrozīt galvu un noteikt: manuprāt, tad jums cits nekas neatliek kā mesties atpakaļ uz jūsu kokvilnu.

Kad misters Bepss aizgāja, lai pacilātu garastāvokli misis Bepsai (kas, visu pamesta, izlikās ar interesi pāršķirstām arfas spēlētāja nošu burtnīcu), sers Bārnets Sketlss pavadīja viņu acīm ar tādu izteiksmi, it kā būtu noturējis to par ievērojamu vīru, un drīz pēc tam šo savu domu pateica arī doktoram Blimberam un apvaicājās, vai viņam atļauts jautāt, kas ir šis džentlmenis

un vai tam dažkārt nav bijuši kādi sakari ar tirdzniecības ministriju. Doktors Blimbers atbildēja, šis domājot, ka ne; faktiski viņš esot profesors …

—    Gatavs zvērēt — tādā disciplīnā, kas saistīta ar statistiku? — sers Bārnets Sketlss minēja.

—    Nu nē, ser Bārnet, — doktors Blimbers atteica, berzēdams zodu, — Nē, to nu tieši nevarētu teikt.

—    Katrā ziņā darīšana ar kaut kādiem aprēķiniem, varu saderēt, — sers Bārnets palika pie sava.

—     Kā to teikt, jā, — doktors Blimbers sacīja, — jā, bet citādā veidā. Misters Bepss ir Joti cienījams vīrs… vārdu sakot, viņš ir deju skolotājs pie mums.

Pols bija pārsteigts, redzot, ka šis atklājums pilnīgi izmainīja sera Bārneta Sketlsa domas par misteru Bepsu un ka sers Bārnets Sketlss pārskaities meta dusmu zibeņus pāri visai istabai uz misteru Bepsu. Viņš pat tik tālu aizgāja, ka, atstāstīdams lēdijai Sketlsai notikušo, pasūtīja misteru Bepsu pie velna un sacīja, ka tā nu bijusi vis-lie-lā-kā, vis-ne-kriet-nā-kā bezkaunība.

Pola vērīgās acis saistīja vēl viena parādība. Misters Fīders, ķad bija izsūcis jau vairākus biķerus karstvīna, sāka uzjautrināties. Dejas vispār bija ceremoniālas, un mūzika gandrīz vai svinīga — patiesībā tā atgādināja mazliet baznīcas mūziku, — bet pēc biķeriem misters Fīders sacīja misteram Tūtsam, šis ņemšoties visu to būšanu maķenīt atdzīvināt. Pēc tam tūlīt misters Fīders pievienojās dejotājiem, it kā neko citu nedomādams kā vienīgi padejot, taču paslepu pamudināja mūziķus uzraut kaut ko straujāku. Vēlāk viņš sāka izrādīt sevišķi lielu uzmanību dāmām un, dejodams ar mis Blimberi, viņš čukstēja tai — čukstēja! — bet ne jau tik klusu, ka Pols nevarētu sadzirdēt viņu sakām šīs daiļskanīgās vārsmas:

«Ja citas pievilt spētu es,

Nemūžam nepievilšu jūs!»

Pols dzirdēja viņu atkārtojam to pašu vēl četrām jaunām lēdijām pēc kārtas. Ne jau velti misters Fīders sacija misteram Tūtsam, šis baidoties, ka tikai rīt šim nenāktos bargi samaksāt par to!

Misis Blimbere bija mazliet uztraukusies par šādu — mēreni izsakoties — izlaidīgu uzvedību, bet it sevišķi par mūzikas rakstura pārvērtību, jo viņa baidījās — par ko nebūtu jābrīnās —, ka tās vulgārās melodijas, kas populāras uz ielām un ko tagad spēlēja šeit, varētu aizvainot lēdiju Sketlsu. Taču lēdija Sketlsa bija tik bezgala laipna, ka lūdza misis Blimberi to nemaz nepieminēt; un misis Blimberes paskaidrojumu, ka misters Fīders ar savu jautro omu šādos gadījumos reizēm nonākot līdz pārmērībām, viņa uzņēma ar vislielāko laipnību un iecietību, piebilzdama, ka misters Fīders liekoties ļoti jauks cilvēks, ņemot vērā viņa stāvokli, un ka sevišķi viņai patīkot tā matu sasukājums, kuri (kā jau minēts) nebija garāki par ceturtdaļcollu.

Kādā deju pārtraukuma brīdī lēdija Sketlsa ieminējās Polam, ka šim acīmredzot ļoti patīkot mūzika. Pols atbildēja, ka patīkot gan un, ja arī viņai patīkot, tad vajadzētu dzirdēt, kā viņa māsa Florense dzied. Lēdija Sketlsa tūlīt paziņoja, ka viņa degot nepacietībā ātrāk baudīt šo prieku; un, lai gan sākumā Florense tīri izbijās, kad viņu aicināja dziedāt tik daudzu klausītāju priekšā, un nopietni lūdza viņu atvainot, taču, kad Pols pasauca viņu pie sevis un teica: «Dziedi, Floja! Lūdzu! Dziedi man, māsiņ!» — viņa vairs nepretojās, piegāja pie klavierēm un sāka dziedāt. Lai Pols varētu viņu redzēt, visi pavirzījās mazliet sānis, un, kad viņš redzēja, kā māsa tur viena sēdēja, tik jauniņa, tik cēla un daiļa, tik mīļa viņam, kad dzirdēja, kā viņas vibrējošā balss, tik dzidra, tik maiga — zelta saite starp viņu un visu, kas viņa dzīvi pildīja ar mīlestību un laimi, — atskanēja dziļajā klusumā, zēns aizgrieza seju, lai slēptu asaras. Ne jau tāpēc, viņš teica, kad vēlāk ar viņu aprunājās, ka dziesma būtu bijusi pārāk sērīga un skumja, bet tā bijusi viņam tik mīļa.

Visi iemīļoja Frorensi. Vai citādi maz varēja būt! Pols zināja jau iepriekš, ka viņa apburs visus un visi viņu apbrīnos, bet, redzot, kā viņš sēdēja savā stūrītī starp spilveniem, mierīgi salicis rokas, vienu kāju nevīžīgi pavilcis sev apakšā, vai jelkāds varēja iedomāties, cik līksma un prieka pārpilna bija viņa bērna sirds, tā vērojot māsu, cik viegls un mierīgs bija viņam prāts. Zēnu jūsmīgās slavas dziesmas «Dombija māsai» sasniedza viņa ausis; apbrīnas pilni vārdi par šo atturīgo, kautro, mazo dailuli bija ikvienam uz lūpām; visu laiku dzirdēja jūsmīgas atsauksmes par viņas apdāvinātību un jauko priekšnesumu; un, it kā vasaras nakts gaisa uzplūdināta, visapkārt strāvoja tāda neizprotama jūtu pūsma, apvēdīdama Florensi un viņu un apdvesdama abus ar siltu līdzjūtību, kas aizkustināja Polu un nomierināja kā glāsts.

Viņš nezināja — kāpēc. Jo viss, ko zēns tovakar skatīja, juta un domāja, — klātesošais un promesošais, pašlaik notiekošais un agrāk notikušais, — viss saplūda kopā kā krāsas varavīksnē vai krāšņu putnu apspalvojumā, kad saule tos apmirdz, vai dziestošajās debesīs, kad tā pati saule taisās norietēt. Viss, viss, par ko pēdējā laikā bija nācies domāt, tagad slīdēja viņam garām mūzikas skaņās; ne tā, ka tas atkal saistītu visu viņa uzmanību vai kā agrāk aizņemtu visus viņa prātus, bet rāmi, nesatraucot, un izgaisa. Vientuļais logs, pa kuru viņš bija raudzījies pagājušo gadu, ar skatu uz jūru, bezgala plašo jūru, un tās ūdeņi kā norimstošus viļņus iežūžoja un ieaijāja visus sapņus, kas vēl vakar bija nodarbinājuši viņa prātus. Tā pati noslēpumainā viļņu čala, kas bija viņu mulsinājusi, kad zēns gulēja savos ratiņos krastmalā, un ko viņš šķita atkal sadzirdam cauri māsas dziesmu skaņām, cauri balsu dūkoņai un soļu dipoņai; tā jaudās garām slīdošajās sejās un pat mistera Tūtsa neveiklajā maigumā, kurš jo bieži pienāca klāt paspiest viņam roku. Cauri tai sirsnībai un laipnībai, ko visi viņam parādīja, viņš šķita dzirdam viļņu noslēpumaino stāstu, un pat viņa dīvainība likās kaut kā saistāmies ar to, viņš tikai nezināja, kā. Tā tur sēdēja mazais Pols — domādams, klausīdamies, vērodams un sapņodams — un bija laimīgs.

Līdz pienāca laiks atvadīties, un tad nu sākās satraukumu bez gala. Sers Bārnets Sketlss pieveda Sketlsu junioru paspiest Polam roku un jautāja viņam, vai neaizmirsīšot pateikt savam mīļajam papam, ka sers Bārnets Sketlss sūta tam vislabākos novēlējumus un izteic cerību, ka abi jaunie džentlmeņi, tuvāk iepazīdamies, kļūs labi draugi. Lēdija Sketlsa noskūpstīja viņu, atglauda matu cirtu celiņā virs uzacs un cieši apkampa; un pat misis Bepsa — nabaga misis Bepsa! Polu tas iepriecināja — pameta arfista nošu grāmatu, atnāca un atvadījās no vioa tikpat sirsnīgi kā visi pārējie.

—    Ardievu, doktor Blimber, — Pols leica, pastiepis rociņu.

—    Sveiks, mans mazais draugs, — doktors atbildēja.

—    Es jums ļoti pateicos, ser, — Pols sacīja, pacēlis galviņu uz augšu un nevainīgi lūkodamies tā atbaidošajā sejā. — Pasakiet lūdzu, lai kāds parūpējas par Diogenu.

Diogens bija suns, kas visā savā mūžā nebija ieguvis neviena drauga pirms Pola. Doktors apsolīja, ka Diogenam tiks parādīta pienācīga uzmanība, kamēr Pols būs projām, un Pols, vēlreiz padevis roku un pateicies viņam, atvadījās no misis Blimberes un Kornēlijas ar tik aizkustinošu sirsnību, ka misis Blimbere šī mirkļa ietekmē aizmirsa ieminēties lēdijai Sketlsai par Ciceronu, kaut visu vakaru bija to turējusi prātā. Kornēlija, saņēmusi abas Pola rokas, sacīja: «Dombij, Dombij, tu vienmēr esi bijis mans mīļākais skolnieks. Lai die's tevi svētī!» Un tas pierādīja, Pols nodomāja, cik viegli var cilvēkam nodarīt pāri, jo mis Blimbere taču runāja to — kaut arī bija «izdzinēja» —, ko sirds juta.

Tad telpu pāršalca jauno džentlmeņu saucieni: «Dombijs brauc projām! Mazais Dombijs brauc projām!» — un pēc tam visi barā pavadīja Polu un Florensi pa kāpnēm lejā uz vestibilu, arī visa Blimberu ģimene tai skaitā. Šādu gadījumu, — misters Fīders sacīja pilnā balsī, — šis neatceroties šeit piedzīvojis, kur kādam no jaunajiem džentlmeņiem tiktu parādīta tāda uzmanība, bet grūti pateikt, vai te runāja skaidra atmiņa vai vīna biķeris. Arī kalpotāji ar virssulaini priekšgalā ļoti vēlējās būt klāt, kad mazais Dombijs aizbrauc, un pat tuvredzīgais jaunais cilvēks, kas, nonesis lejā, novietoja Pola grāmatas un ceļa somas karietē, kurai uz šo nakti vajadzēja aizvest Polu un Florensi pie misis Pipčinas, bija acīm redzami aizkustināts.

Pat maigāku jūtu ietekmē jaunie džentlmeņi — tie taču visi līdz pēdējam bija neprātīgi iemīlējušies Florensē — nevarēja atturēties, ar troksni neaizvadījuši

Polu: tie vicināja viņam ar cepurēm, spraucās cits citam garām, lai paspiestu viņam roku, cits caur citu saukdami: «Dombij, neaizmirsti mani!» — vārdu sakot, ļāva vaļu tādām jūtu brāzmām, kādām parasti nemēdz ļauties šie jaunie Česterfildi *. Pols čukstēja Florensei, kamēr tā, pirms vēl durvis nebija atvērtas, ņēmās viņu silti aptlņāt: vai viņa tos dzirdot ar? Vai viņa spēšot to kādreiz aizmirst? Vai viņai esot prieks, to visu redzot? Kāds prieks viņam pašam mirdzēja acīs, to sakot viņai!

Vēlreiz viņš atskatījās atvadu sveicienam un, redzēdams visas tās sejas, kas viņam raudzījās pretī, viņš bija pārsteigts par to, cik tās bija starojošas un jautras un cik to bija daudz, un kā tās visas drūzmējās, slējās cita citai pāri kā pārpildītā amfiteātrī. Tās viņam saplūda acu priekšā kā attēli sakustinātā spogulī; bet pēc mirkļa viņš jau, cieši piespiedies Florensei, sēdēja tumšajā karietē. Kopš šīs dienas, lai kad viņš vēl domās pakavējās pie doktora Blimbera skolas, tā vienmēr notēlojās viņam tāda, kādu viņš to redzēja šai pēdējā brīdī; nekad tā vairs nelikās eksistējam patiesībā, bet kā sapņu rēgs ar neskaitāmām acīm.

Tomēi* šis vēl nebija gluži pēdējais iespaids, ko viņš paņēma līdzi no doktora Blimbera skolas. Bija vēl kas cits. Bija vēl misters Tūtss, kas negaidot pavilka karietes lodziņu uz leju un, pavisam nedabiski irgodams, uzprasīja: «Vai Dombijs ir te?» un tūlīt atkal uzbīdīja lodziņu atpakaļ, nemaz negaidīdams atbildi. Tā vēl nebija arī mistera Tūtsa pēdējā parādīšanās, jo, pirms važonis paspēja sākt braukt, Tūtss tikpat pēkšņi nolaida lodziņu otrā pusē un, ieskatījies iekšā, uz mata tāpat irgodams, sacīja: «Vai Dombijs ir te?» un pazuda uz mata tāpat kā iepriekš.

Kā Florense smējās! Pols bieži to atcerējās un atcerēdamies pats vienmēr smējās.

Bet notika daudz kas pēc tam — nākamajā dienā un vēlāk, —'par ko Polam palika visai juceklīgas atmiņas. Piemēram, kāpēc gan viņi uzkavējās dienām un naktīm pie misis Pipčinas, kad vajadzēja braukt uz mājām; kāpēc viņš gulēja gultā un Florense sēdēja pie viņa; vai tas bija viņa tēvs istabā vai tikai gara ēna uz sienas; vai viņš bija dzirdējis savu ārstu kādam sakām, ka,

ņemot vērā viņa vārgos spēkus, viņš būtu galīgi savārdzis, ja ticis aizvests projām pirms viesību vakara, ap kuru visi viņa sapņi vijušies.

Viņš pat to nevarēja atcerēties, vai bieži bija mudinājis Florensi: «Floja, mīļā, ved mani uz mājām un nekad vairs nepamet mani!» — bet domāja, ka bieži gan. Reizēm viņam pat likās, ka dzird pats sevi atkārtojam: «Ved mani uz mājām, Floja, ved mani uz mājām!»

Bet, kad bija nokļuvis mājā un viņu nesa augšā pa labi pazīstamajām kāpnēm, viņš skaidri atcerējās, kā stundām no vietas bija klausījies karietes rīboņā, kā bija gulējis uz sava sēdekļa un Florense kā vienmēr bija sēdējusi viņam blakus, bet misis Pipčina — iepretī. Viņš atcerējās arī savu veco gultiņu, kad viņu noguldīja tajā; savu tanti, mis Toksu un Sjūzenu, taču bija tur vēl kas cits arī, pavisam vēl nesen, kas viņu mulsināja.

—           Es gribu parunāt ar Florensi, lūdzu, — viņš sacīja.

—   Ar Florensi vienu pašu, tikai brītiņu!

Florense noliecās pie viņa, bet pārējie stāvēja nostāk.

—    Floja, māsiņ mīļā, vai tas nebija papa priekšnamā, kad mani ienesa no karietes?

—    Jā, brālīt.

—    Vai viņš nesāka raudāt un neiegāja savā istabā, kad redzēja mani ienesaip?

Florense papurināja galvu un uzspieda savas lūpas viņam uz vaiga.

—    Man prieks, ka viņš neraudāja, — mazais Pols teica. — Man likās, ka būtu raudājis. Nesaki nevienam, ko es tev prasīju.

XV NODAĻA KAPTEIŅA KATLA APBRĪNOJAMA ATJAUTĪBA UN VOLTERA JAUNAS RŪPES

agāja diena pēc dienas, bet Volters kā nevarēja, tā nevarēja izlemt, kas būtu darāms Barbadosas lietā; viņš pat loloja vēl vāju cerību, ka misters Dombijs, kas zina, nebūs nemaz to domājis, ko pateicis, vai varbūt grozīs savu nodomu un pateiks, ka nav nekur jābrauc. Bet, tā kā nenotika nekas tāds, kas dotu kaut niecīgāko apstiprinājumu šai iedomai (kura pati par sevi jau bija gaužām neticama), un, tā kā laiks skrēja un velti šķiest to vairs nedrīkstēja, viņš saprata, ka jāsāk rīkoties bez vilcināšanās.

Pats grūtākais Volteram bija par šo gaidāmo pavērsienu savā dzīvē pavēstīt tēvocim Solam, kam, viņš jauta, tas būs briesmīgs spēriens. Laupīt tēvocim sirdsmieru ar tik pārsteidzošu ziņu jo grūtāk nācās vēl tāpēc, ka pēdējā laikā viņiem bija sācis iet labāk un vecais virs kļuvis tik līksms, ka mazajā viesistabā atkal valdīja senā omulība. Sols noteiktajā termiņā bija nomaksājis misteram Dombijam daļu parāda un cerēja laikā nokārtot arī pārējo maksājumu; iedzīt viņu no jauna izmisumā, kur viņš tik vīrišķīgi izkūlies no grūtībām, bija gauži sāpīga nepieciešamība.

Taču nevarēja ņemties un vienkārši aizbēgt paklusām. Tēvocim jāzina tas priekšlaikus, visa bēda tikai — kā lai to viņam pasaka. Attiecībā uz jautājumu —

braukt vai nebraukt Volters nedomāja, ka viņa varā būtu brīvi izvēlēties. Misters Dombijs bija pareizi aizrādījis, ka viņš ir jauns, ka tēvoča apstākļi nav nekādi spožie, un ar skatienu, kas pavadīja šo atgādinājumu, misters Dombijs nepārprotami bija pateicis, ka Volters, protams, var palikt mājās, ja nevēlas braukt, tikai ne vairs pie Dombija un Dēla. Kā tēvocis, tā viņš taču bija misteram Dornbijam lielu pateicību parādā — un tieši Voltera paša uzgribas pēc. Sev viņš varēja atzīties, ka klusībā jau sācis zaudēt cerības iegūt kādreiz šī džentlmeņa labvēlību, un varēja nodomāt sevī, ka vienu otru reizi tas izturējies pret viņu nepelnīti nicīgi, tieši aizvainojoši. Bet, vai nu misters Dombijs pret viņu bija taisns vai netaisns, tas, kas bija pienākums vienā gadījumā, palika pienākums arī otrā, — vismaz Volters tā domāja, un pienākums ir jāpilda.

Kad misters Dombijs, nolūkodamies uz viņu, teica, ka viņš ir jauns un tēvoča apstākļi nav spīdoši, tā seja pauda nicinājumu, tik izsmējīgu un pazemojošu domu, itin kā Volters gan vislabāk izvēlētos palikt slaistos uz trūkumā nonākušā tēvoča rēķina, un tas sāpīgi aizvainoja zēna godprātīgo sirdi. Noņēmies pārliecināt misteru Dombiju — cik nu lielā mērā būtu iespējams pārliecināt bez vārdiem —, ka tas ir maldīgās domās par viņa dabu, Volters pēc sarunas par Rietumindiju centās būt vēl mundrāks un darbīgāks nekā pirms tās, ja vien cilvēks ar viņam piemītošo dzīvīgumu un dedzību spēj sevi vēl pārspēt. Viņš bija pārāk jauns un nepiedzīvojis, lai iedomātos, ka tieši šī viņa īpašība varēja misteram Dombijam arī nepatikt un ka ar to nepavisam nebūs iegūstama kunga un pavēlnieka labvēlība, ja tu nesaplaksi dūšā un radīsi gaišu, bezbēdīgu seju, dzīvodams tā dusmu ēnā, vienalga vai tām ir kāds pamats vai nav. Bet iespējams — ļoti iespējams, ka dižais vīrs šāda jaunā cildena gara izpausmē saskatīja izaicinājumu un nolēma to salauzt.

«Nu, neko darīt, galu galā jāpasaka vien būs tēvocim Solam,» Volters nosprieda un nopūtās.

Bet, tā kā Volters baidījās, ka viņam var iedrebēties balss un ka viņš varbūt nespēs parādīt tik cerības apstarotu seju, kā būtu vēlējies, ja pats vecajam vīram

to stāstīs un redzēs tā grumbainajā sejā sava paziņojuma atstāto iespaidu, viņš nolēma izmantot visspēcīgā starpnieka — kapteiņa Katla palīdzību. Tādēļ, kad pienāca svētdiena, viņš pēc brokastīm tūliņ devās projām, lai vēlreiz ielauztos kapteiņa Katla mājoklī.

Ceļā uz turieni viņš atcerējās un nevarēja nenopriecāties, ka misis Makstindžere katru svētdienas rītu mēroja tālu gabalu, lai noklausītos dievkalpojumu, kuru noturēja viņa svētība Melhisedeks Haulers, kas, pēc tam kad kādu dienu bija ticis atlaists no vietas Rietumindijas dokos uz nedibinātu aizdomu pamata (kuras pret viņu sacēlis nezināms ienaidnieks), it kā viņš urbis spirta mucās caurumiņus un pielicies ar lūpām pie tiem, bija pasludinājis pasaules bojā eju no tās dienas pēc divi gadiem pulksten desmitos no rīta un atvēris sapulču zāli Renteru * reliģiskās apvienības lēdijām un džentlmeņiem, uz kuriem jau pirmajā sanāksmē viņa svētības Melhisedeka brīdinājumi atstāja tādu iespaidu, ka, ekstāzē izpildot svēto džīgu, ar ko noslēdzās dievkalpojums, viss ganāmpulks caur griestiem iebruka apakšstāva virtuvē un salauza veļas rulli, kas piederēja kādam flo draudzes locekļiem.

To kapteinis neparastas līksmes mirklī bija pastāstījis — pa starpām ar «Daiļās Pegas» atkārtojumiem — Volteram un tēvocim tanī vakarā, kad tika nokārtots maksājums māklerim Broglijam. Kapteinis pats arī nepalaida nevienu dievkalpojumu garām turpat savas apkaimes baznīcā, kura ik svētdienas rītu uzvilka britu nacionālo karogu un kurā viņš aiz savas labās sirds — tā kā likumīgais bīdīs bija vārgs un nevarīgs — bija uzņēmies turēt modru aci pār puišeļiem un iedvesa tiem īstu bijāšanu ar savu noslēpumaino kāsīti. Zinādams, cik kapteinis uzticīgs saviem paradumiem, Volters steidzās, ko mācēja, lai notvertu viņu vēl mājās, un attīstīja tādu ātrumū, ka, iegriezdamies Brigpleisā, sev par prieku ieraudzīja kapteiņa zilos svārkus un vesti izkārtus vaļējā logā pavēdināties saulē.

Šķita gandrīz neticami, ka šie svārki un veste varētu kādreiz mirstīgām acīm parādīties bez paša kapteiņa, taču šoreiz tie tiešām nebija viņam mugurā, jo pretējā gadījumā viņa kājas — namiņi Brigpleisā nebija augsti — būtu aizsprostojušas ārdurvis, kuras bija pilnīgi brīvas. Izbrīnījies par šo atklājumu, Volters piedauzīja vienu reizi.

—     Stindžere, — viņš skaidri dzirdēja kapteini nosakām savā istabā, it kā viņam par šo troksni nebūtu jāliekas zinis. Volters tāpēc piedauzīja divi reizes.

—     Katls! — viņš dzirdēja kapteini atsaucamies; un tūlīt arī kapteinis spodrā kreklā, ar bikšturu lencēm pār pleciem, lakatu kā tauvas rituli svabadi apmetis ap kaklu un spīdīgo cepuri uzbāzis galvā, parādījās logā un, pārliecies pār platajiem, zilajiem svārkiem un vesti, raudzījās lejup.

—    Volr! — kapteinis gluži pārsteigts iesaucās, ieraudzījis Volteru.

—    Jā, jā, kapteini Kati! — atsaucās Volters. — Tas pats esmu.

—    Kas noticis, puis? — kapteinis iztrūcies jautāja.

—   Džilss tak nebūs atkal uzskrējis uz sēkļa?

—    Nē, nē, — Volters atteica. — Ar tēvoci viss ir kārtībā.

Kapteinis apliecināja savu prieku par to un teicās nokāpt lejā, ko arī izdarīja.

—    Agri gan esi atcilpojis, — kapteinis sacīja, vēl, augšup kāpjot, šaubu pilnām acīm urbdamies viņā.

—    Izskaidrojums tam tāds, kapteini Kati, — Volters teica apsēzdamies, — es baidījos, ka jūs varētu iziet, bet man ļoti vajadzīgs jūsu draudzīgs padoms.

—    To tu saņemsi, — kapteinis sacīja. — Ar ko man tevi pacienāt?

—    Tikai ar savu padomu, kapteini Kati, — Volters pasmaidīdams atteica. — Tas ir vienīgais, ko es vēlētos.

—    Nu tad liec ārā, kas uz sirds, — kapteinis sacīja.

—   Drošu prātu, manu zēn!

Volters pastāstīja kapteinim, kas bija noticis, pateica, kāds smagums nospiež viņam sirdi tēvoča dēļ un kāds atvieglojums tas būtu, ja kapteinis Katls savā labsirdībā palīdzētu viņam šo smagumu novelt. Kapteiņa Katla ārkārtīgais pārsteigums un izbrīns, ko radīja viņa priekšā pavērusies perspektīva, šo džentlmeni pakāpeniski it kā uzsūca sevī, līdz viņa seja pārvērtās tukšā, neizteiksmīgā plankumā, bet zilais uzvalks, spīdīgā cepure un kāsītis šķita zaudējuši savu valkātāju.

—     Redziet, kapteini Kati, — Volters turpināja, — kas uz mani pašu attiecas, tad es esmu jauns, kā misters Dombijs aizrādīja, un par mani nav ko bēdāt, man pašam jāizlauž ceļš dzīvē, bet, par tēvoci domājot, kā vēl šurpu nākdams ceļā apsvēru, man divos punktos jābūt sevišķi piesardzīgam. Es negribu sacīt, ka man pelnīti piekrīt gods būt viņa dzīves priekam un lepnumam, — es zinu, jūs ticat man, — un tomēr tā ir. Vai jums neliekas, ka tā ir?

Kapteinis, šķita, pūlējās iznirt no mulsinošā izbrīna dzīlēm un no jauna atgūt savu seju, taču pūles izrādījās veltas — vienīgi spīdīgā cepure pameta mēmu, neizprotamu mājienu.

— Ja es dzīvošu un būšu vesels, — Volters teica,

—   un par to es nešaubos, tad tomēr, atstādams Angliju, es diezin vai varu cerēt viņu vēl kādreiz redzēt. Viņš ir vecs, kapteini Kati, turklāt viņš ir pieradis pie zināma dzīves veida, un, ja nu uzreiz pietrūktu …

—    Stgp, Volr! Pietrūktu pircēju? — kapteinis pārtrauca, pēkšņi atdzīvojies.

—    Arī tas, — Volters teica, nogrozīdams galvu,

—     bet es gan gribēju teikt: ja viņam vispār kā pietrūktu, ar ko viņš saradis un apradis savā dzīvē. Un, ja (kā jūs tiešām ļoti pareizi ieminējāties) viņš nomirtu ātrāk tāpēc, ka zaudētu šo veikalu un visus šos priekšmetus, kurus viņš gadiem ilgi pieradis redzēt ap sevi, vai tad viņš nenomirtu vēl ātrāk, ja zaudētu . ..

—    Savu audžudēlu, — kapteinis nenocietās nepiebildis. — Pareizi!

—    Tātad, — Volters sacīja, cenzdamies runāt priecīgā balsī, — mums jādara viss iespējamais, lai viņš noticētu, ka šķirsimies tikai uz neilgu laiku, bet, tā kā es zinu labāk, kapteini Kati, vai domājos zinām labāk un tā kā man ir tik daudz iemeslu izturēties pret viņu ar mīlestību, cieņu un godbijību, es baidos, ka nekas prātīgs neiznāks, ja es pats mēģināšu viņu pārliecināt. Tas ir galvenais iemesls, kāpēc es vēlos, lai jūs viņam to pateiktu. Un tas ir pirmais punkts.

— Cieši uz labā sāna! — kapteinis piezīmēja domīgā

balsī.

—    Ko jūs teicāt, kapteini Kati? — Volters vaicāja.

—    Galvu augšā! — kapteinis dziļdomīgi atteica.

Volters nogaidīja brīdi, vai nesekos vēl kāda īpaša

piezīme no kapteiņa puses, bet, tā kā nekas vairāk netika teikts, viņš turpināja:

—     Tagad — otrais punkts, kapteini Kati. Par nožēlošanu, man jāsaka — misters Dombijs netur uz mani labu prātu. Esmu vienmēr centies veikt savus pienākumus un esmu tos veicis, cik labi vien varēdams, tomēr es viņam nepatīku. Varbūt viņš nevar sev pavēlēt kādu ieredzēt vai neieredzēt, par to es neko nesaku, es saku tikai to, ko izjūtu, — es viņam nepatīku. Uz šo vietu viņš mani sūta ne tāpēc, ka tā laba; viņš savā augstprātībā arī nepūlas iztēlot to labāku, nekā tā ir; un es ļoti šaubos, vai tā jebkad pavērs man ceļu uz augšu šai firmā, varbūt gluži pretēji: tā būs līdzeklis, kā mani novākt no ceļa un atbrīvoties no manis uz visiem laikiem. Protams, tēvocim par to nedrīkst bilst ne vārda, kapteini Kati; mums visiem spēkiem jācenšas viņam iestāstīt, ka tā ir laba, daudzsološa vieta; un, ja es jums atklāju, kāda tā īstenībā ir, tad tikai tādēļ, lai gadījuma, ja šeit kādreiz rastos iespēja sniegt man palīdzīgu roku tur tālumā, lai būtu dzimtenē draugs, kas zina manus patiesos apstākļus.

—    Volr, manu zēn, —t kapteinis atbildēja, — Zālamana sakāmvārdos tu atradīsi vārdus: «Lai mums nekad netrūktu drauga nelaimē, ne pudeles, ko viņam pasniegt.» * Kad atrodi, atzīmē.

Te kapteinis pastiepa Volteram roku — ne ar kādiem vārdiem viņš nebūtu patiesāk apliecinājis īsta drauga mīlestību un uzticību kā ar šo izteiksmīgo žestu —, tai pašā laikā atkārtodams (jo viņš lepojās ar savu precīzo un trāpīgo citātu): «Kad atrodi, atzīmē.»

—     Kapteini Kati, — Volters sacīja, abām rokām saņemdams kapteiņa milzīgo ķepu, kuru labi ja varēja aptvert divi plaukstām, — tūlīt pēc tēvoča Sola nākat jūs, kuru no visiem vairāk mīlu. Tik tiešām nav pasaulē neviena, kam es varētu drošāk uzticēties. Par to, ka

man jābrauc, es neuztraucos, kapteini Kati; kāpēc lai es uztrauktos! Ja no brīva prāta es varētu iet savu laimi meklēt, ja no brīva prāta varēju aizbraukt kā vienkāršs matrozis, ja no brīva prāta un uz savu risku varētu doties kaut uz pašu pasaules malu, — ar prieku es autos kājas. Priecīgu prātu es būtu aizbraucis jau pirms pēris gadiem un izmēģinājis laimi, kas no tā iznāk. Bet tas nesaskanēja ar mana tēvoča gribu un tiem plāniem, kādus viņš kala manai nākotnei, un tā es liku prātus pie malas. Bet man tā vien liekas, kapteini Kati, ka mēs visu laiku esam mazliet alojušies; un, ja jau tiek runāts par manām nākotnes izredzēm, tad jēsaka, — mans stāvoklis Dombija firmā nav ne par matu labāks kā pirmajā dienā, kad tur iestājos, — drīzāk jau Jaunāks mazliet, jo pretējā gadījumā firma būtu vēlīgāka pret mani, kā tas diemžēl nav.

—     Griezies atpakaj, Vitington, — kapteinis nomurdēja, pēc tam kad labu laiku bija nolūkojies Volterā.

—     Jā, — Volters atbildēja smiedamies, — baidos, kapteini Kati, ka nāksies griezties atpakaļ daudz reižu, pirms atgadīsies tāda laime kā viņam. Tas jau nenozīmē, Ra es žēlojos, — viņš piebilda ar viņam raksturīgo dzīvīgumu, dedzību un enerģiju. — Nav man par ko žēloties. Esmu nodrošināts. Es varu iztikt. Aizbraukdams es atstāju tēvoci jūsu ziņā, un nevienam es viņu nevaru atstāt drošāk kā jums, kapteini Kati. To visu es jums stāstīju ne tāpēc, ka es butu izmisis, nē, bet lai jūs pārliecinātu, ka Dombija firmā man nav nekādas teikšanas, ne izvēles, un, kur mani sūta, tur man jāiet, ko man piedāvā, tas jāņem par labu. Tēvocim labāk, ka mani aizsūta projām, jo misters Dombijs ir tēvocim vērtīgs draugs, ko viņš jau pierādījis, — jūs zināt, kad, kapteini Kati, — un es esmu pārliecināts, ka viņš nebūs mazāk vērtīgs, ja nebūs manis, kas viņu saīdzina katru dienu. Tātad — lai sveicināta Rietumindija, kapteini Kati! Kā tur tā dziesma skan, ko jūrnieki dzied:

Prom uz Barbadosostu, zēni!

Līksmāk!

Atstājam Angliju veco, zēni!

Līksmāk!

Te kapteinis norēca piedziedājumu:

O, līksmāk, līksmāk!

O, lī-ī-ī-ksmāk!

Pēdējā rinda sasniedza kāda rūdīta šķipera — pretējās mājas iedzīvotāja jutīgās ausis, kurš ne visai skaidrā galvā pietrūkās no gultas, atrāva logu vaļā un pāri ielai pilnā rīklē piebalsoja kapteinim, radot lielisku efektu. Kad pēdējo noti vairs nekādi nebija iespējams ilgāk pavilkt, šķiperis noauroja pērkonīgu «Ahoi!», kas bija domāts pa pusei kā draudzīgs sveiciens, pa pusei kā pierādījums, ka viņam nebūt vēl nav elpas aptrūcis. Pēc tam viņš logu atkal aizvēra un likās atpakaļ gultā.

—     Bet nu, kapteini Kati, — Volters sacīja, pasniegdams viņam zilos svārkus un vesti un steidzīgi rosīdamies, — ja jūs nāksit un pastāstīsit tēvocim šo jauno ziņu (ko viņam pēc taisnības jau sendienām būtu vajadzējis pavēstīt), es, ziniet, atstāšu jūs pie durvīm un iešu paklaiņot līdz pēcpusdienai.

Kapteinis acīmredzot bija ne visai iepriecināts par šo uzdevumu un, likās, ļoti šaubījās, vai maz spēs to izpildīt. Viņš taču Voltera nākamo dzīvi un piedzīvojumus bija izkārtojis pavisam citādi, pilnīgi pēc sava prāta un patikšanas; tik bieži bija pats sevi noslavējis par atjautību un tālredzību, ko parādījis šai izkārtojumā, un bija atzinis to tfk pilnīgu un pabeigtu, ka tur vairs ne ko pielikt, ne atņemt, un nu viņam jāpiedzīvo, ka visas gaisa pilis uzreiz sagrūst, un pat jāpalīdz vēl graut, —; tur nācās saņemties visiem spēkiem. Turklāt kapteinim ļoti grūti bija izkraut krastā savas vecās iedomas un uzņemt uz klāja jaunu kravu ar tādu steigu, kādu prasīja apstākļi, un tā, lai abas kravas nesajauktu un nesamainītu. Tālab, kur viņam tagad vajadzēja raut mugurā zilos svārkus un vesti ar tādu straujumu, kas vienīgais turētos solī ar Voltera omu, viņš pagaidām pilnīgi atteicās ietērpties šai ģērbā un pateica Volteram, ka šitik svarīgā lietā šis lūgtu atļauju «maķenīt pakodīt nagus».

—    Tas man vecs paradums, — kapteinis sacīja,

—   jau piecdesmit gadus. Ja tu redzi Nedu Katlu kodām nagus, tad zini, ka Neds Katls atrodas uz sēkļa.

Pēc tam kapteinis Katls iekoda zobus dzelzs kāsītī, it kā par īstu roku to noturēdams, un ar viedu, dziļdomīgu vaigu, kāds mēdz būt, koncentrējoties filozofiskām pārdomām vai nopietniem pētījumiem, sāka jautājumu vispusīgi un rūpīgi apspriest.

—    Man ir kāds draugs, — kapteinis izklaidīgi murmināja, — bet tas pašlaik apbraukā Vitbijas piekrasti. Tam nu gan netrūktu padoma šai jautājumā, kā jebkurā citā, kāds pagadītos; viņš tev dos i parlamentam sešus gājienus priekšā un tikpat beigās to savinnēs. Divi reizes šis vīrs ir pārkritis pār bortu, — kapteinis teica,

—    bet viņam tas bijis nebijis. Savā mācības laikā trīs nedējas (ar pārtraukumiem) viņš tika dauzīts ar dzelzs bultskrūvi pa galvu, un tomēr šo zemi nav minis vīrs ar gaišāku galvu.

Lai kā Volters arī respektēja kapteini Katlu, taču klusībā nopriecājās, ka šis gudrais pašlaik nesasniedzams, un cerēja, ka izkulsies no grūtībām, pirms tā gaišo prātu varētu izmantot.

—    Ja tu ņemtos un parādītu šim vīram boju Norā *, Volr, — kapteinis turpināja tādā pašā garā, — un apvaicātos, kādas ir viņa domas par to, viņš tev pateiktu tādas domas, kurām nebūtu vairāk sakara ar šo boju kā tava tēvoča pogām. Un tomēr šo zemi nav minis vīrs — vismaz ne uz divi kājām —, kas varētu viņam blakus stāties. Ir tuvumā ne!

—    Kā viņu sauc, kapteini Kati? — Volters ieprasījās, nolēmis, ka jā pa interesējas taču par kapteiņa draugu.

—    Viņu sauc Bansbijs, — kapteinis atbildēja. — Bet, ak tētīt, viņš, es tev saku, varētu saukties šādā vai tādā vārdā — vīrs ar tādu galvu!

Kāda īsti doma slēpās šai kapteiņa pēdējā slavinājumā, to viņš tā ir nepaskaidroja tālāk; Volters necentās to arī izdibināt. Jo, kad viņš ar sev un savam stāvoklim atbilstošu rosmīgumu sāka vēlreiz apcerēt sava grūtā jautājuma galvenos punktus, viņš drīz vien atklāja, ka kapteinis kā pirmāk ir iestidzis domu muklājā un, kaut arī cieši viņu uzlūkoja no savu mežīgo uzacu apakšas, acīmredzot ne viņu redz, ne dzird, bet prāto, nevarēdams neko izprātot.

Patiesībā kapteinis Katls perināja tik grandiozus plānus, ka ne tikvien kā neatradās vairs uz sēkļa, bet drīz jau peldēja dziļdziļos ūdeņos, kur nevarēja dibenu sataustīt savai tālredzībai. Pamazām kapteinis atskārta, ka ir notikusi alošanās un ka drīzāk gan kļūdījies Volters, nevis viņš; proti, ja arī ir padomā kāds projekts, saistīts ar Rietumindiju, tad ne tuvu tāds, kādu iedomājas Volters, kas vēl ir jauns un pārsteidzīgs savos spriedumos, bet tas var būt vienīgi nodoms jo ātrāk pavērt Volteram ceļu uz laimi. «Ja nu ari būtu iemeties kāds niecīgs ķiņķis viņu attiecībās,» kapteinis prātoja, domādams Voltera un mistera Dombija attiecības, «tad lai tikai īstā laikā pasaka vārdu viņu abu draugs, un ķiņķis tiks izstiepts, izlīdzināts un viss būs atkal kārtībā.» Šādi apsvēris jautājumu, kapteinis Katls secināja: tā kā viņam jau bijis lemts prieks iepazīties ar misteru Dombiju, pavadot Braitonā patīkamu pusstundu šī džentlmeņa sabiedrībā (tanī rītā, kad viņi aizņēmās naudu), un, tā kā divi labāko aprindu vīri, kuri labi saprotas un abi vēlas nokārtot lietas labvēlīgā garā, var viegli tikt pāri šāda veida niecīgiem sarežģījumiem un pāriet pie reāliem faktiem, — tad viņš uzskata par savu drauga pienākumu, nesakot pagaidām Volteram ne vārda, doties taisnā ceļā uz mistera Dombija mājām, pateikt sulainim: «Būsit, mīļais, tik laipns un pieteiksit misteram Dombijam kapteiHi Katlu,» — droši un paļāvīgi ieiet pie mistera Dombija, ieķerties ar kāsīti viņa pogcaurumā, pārrunāt visu, nokārtot lietu un ar triumfu aiziet.

Kad kapteiņa galvā dzima šī doma un lēnām, pakāpeniski nobrieda šādā lēmumā, viņa seja noskaidrojās kā miglains rīts, kad tas, miglu nometis, atdod vietu saulainai dienai. Viņa uzacis, kas tik bezgala draudīgi bija sabozušās, izlīdzinājās un rāmi nogula savā vietā; acis, kas, viņam pārlieku spriegi domājot, bija gandrīz aizvērušās, brīvi atvērās; smaids, kas sākuma paplaiksnījās tikai trijos punktiņos — labajā lūpu kakliņā un abu acu kaktiņos, pamazām pārlija pār visu seju un, uzvirmojis pierē, pasvieda uz augšu spīdīgo cepuri, it kā ari tā būtu atradusies uz sēkļa un nu reizē ar kapteini Katlu laimīgi nokļuvusi atkal dziļūdeņos.

Pēdīgi kapteinis pārstāja kodīt nagus un teica:

—    Nu, Volr, manu zēn, tagad tu vari man palīdzēt iekāpt šai mundierī.

Kapteinim prātā bija viņa svārki un veste.

Volters pat iedomāties nevarēja, kādēļ kapteinis tik daudz nopūlas ar sava kaklauta sakārtošanu, nokārušos stūrus saripinādams kā sivēnastes, tad izvērdams tās caur masīvu zelta gredzenu, uz kura kāda miruša drauga piemiņai bija uzgleznots kaps dzelzs margu iežogojumā un viens koks. Prātā viņam nenāca, kādēļ kapteinis savilka krekla apkakli tik augstu, cik vien atļāva īru apakšveļa, tādā veidā izgreznodams sevi ar īstiem zirgiemauktu pieačiem, un kādēļ novilka kurpes un uzāva lepnos puszābakus, kurus viņš valkāja tikai sevišķos gadījumos. Kad beidzot kapteinis bija uzcirties pēc sirds patikas un apskatījis sevi no galvas līdz kājām mazā spogulītī, kuru šim nolūkam nokabināja no naglas, viņš paņēma savu pumpaino nūju un paziņoja, ka nu ir gatavs gājējs.

Sorei?, kad viņi izgāja uz ielas, kapteinis soļoja cienīgākā gaitā nekā parasti, bet Volters nodomāja, ka to dara puszābaki, un sevišķu uzmanību tam nepievērsa. Nebija viņi vēl tālā gabalā, kad ceļā pagadījās sieviete, kas pārdeva puķes, un kapteinis, it kā pēkšņi ko lielisku iedomādamies, apstājās un nopirka vislielāko saišķi no viņas groza — krāšņu jo krāšņu, vēdekļveidīgu buķeti, tepat vai divarpus pēdas apkārtmērā, sakārtotu no košākajiem ziediem, kādi vien redzēti.

Apbruņojies ar šo mazo velti, domātu misteram Dombijam, kapteinis sekoja Volteram; nonākuši pie instrumentu meistara durvīm, viņi abi, jautājoši viens otru uzlūkodami, apstājās.

—    Jūs iesit iekšā? — Volters vaicāja.

—    Jā, — kapteinis atbildēja, saprazdams, ka papriekšu jātiek no Voltera vaļā, lai uzsāktu tālāko, ka prātīgāk būs atlikt padomāto vizīti uz vēlāku stundu.

—    Un jūs neko neaizmirsīsit? — Volters vēl noprasīja.

—    Nē, — kapteinis atteica.

—    Es tūliņ dodos pastaigā, — Volters sacīja, — un tad es jūs vairs netraucēšu, kapteini Kati.

—   Aplaid vien labi garu līkumu, manu zēn, — kapteinis vēl uzsauca viņam nopakaļis.

Volters pamāja ar roku par zīmi, ka viņš liks to vērā, un gāja savu ceļu.

Nekāda sava īpaša ceļa viņam nebija, bet viņš nolēma doties ārā no pilsētas, kur brīvā dabā varētu pārdomāt par savu gaidāmo, nezināmo dzīvi un, guļot zem kāda koka, visu labi apsvērt. Viņš nezināja labākas vietas par Hemstedas apkaimi un nezināja uz turieni labāka ceļa par to, kas veda gar mistera Dombija namu.

Tas bija tikpat stalts un tikpat drūms kā vienmēr, kad, garām iedams, viņš uzmeta acis īdzīgajai fasādei. Visas štoras bija nolaistas, tikai augšējie logi stāvēja plaši vaļā, un liegais vējš, purinādams un plivinādams to aizkarus, vienīgais kaut cik atdzīvināja šī nama ārējo izskatu. Klusiem soļiem Volters pagāja tam garām un jutās laimīgs, kad to un vēl pāris namu bija atstājis sev aiz muguras.

Tad viņš atskatījās atpakaļ, — ar interesi, kādu allaž izraisīja šis nams kopš atgadījuma ar pazudušo meiteni pirms vairākiem gadiem, un sevišķi vērīgi viņš nolūkojās uz augšējiem logiem. Kamēr viņš tur tā kavējās, pie durvīm pieripoja grezna kariete, no kuras izkāpa cienīga izskata džentlmenis melnā uzvalkā ar masīvu pulksteņa važu un iegāja iekšā. Vēlāk, atcerēdamies šo džentlmeni ar v4ņa karieti, Volters nešaubījās, ka tas bijis ārsts, un nu uzmācās jautājums, kurš tur varētu būt slims. So atklājumu viņš izdarīja tikai tad, kad bija jau krietnu gabalu nostaigājis, izklaidīgi domādams par citām lietām . ..

Tomēr ar šo pašu māju saistījās viņa domas, jo Volters mierināja sevi cerībām, ka varbūt pienāks laiks, kad daiļā meitene, viņa senā draudzene, kura kopš tās dienas viņam bija tik pateicīga un tik ļoti priecājās viņu redzēt, varēs aizlikt vārdu savam brālim par viņu un ar savu ietekmi likt atspīdēt vēl saulei viņa dzīvē. Viņam patika par to sapņot — vairāk gan šobrīd tīksminoties domām, ka Florense visu to laiku viņu atcerēsies, nekā priecājoties par kādiem dzīves labumiem, ko viņš varētu iegūt; taču cita saprātīgāka doma čukstēja: ja arī būs tad vēl dzīvs, viņš būs otrā pusē okeānam un aizmirsts, bet viņa — apprecējusies, bagāta, lepna, laimīga. Kur apstākļi tā būs mainījušies, viņai nebūs iemesla atcerēties viņu vairāk kā jebkuru savu vecu rotaļlietu. Nē, nē, ne tik vēl.

Taču Volters tik ļoti idealizēja jauko meitenīti, kuru bija atradis apmaldījušos trokšņainajās ielās, un tik cieši saistīja Florensi ar viņas naivajiem pateicības vārdiem tovakar un to atklātību un sirsnību, ar kādu viņa tos izteica, ka viņš nosarka par sevi kā par neslavas cēlāju, kad bija aizprātojies tiktāl, it kā viņa jebkad varētu kļūt lepna un augstprātīga. No otras puses, Voltera domām un pārdomām piemita tāda dīvainība, ka viņam arī tā jau šķita gandrīz vai neslavas celšana, ja viņš savā iztēlē raudzījās uz Florensi kā uz pieaugušu sievieti, ja domāja par viņu citādi nekā par to vaļsirdīgo, apburošo, maigo meitenīti, kāda viņa bija Labās misis Braunas laikā. Vārdu sakot, Volters atskārta, ka tik daudz prātot par Florensi galu galā nav nekāda prāta un ka prātīgākais, ko viņš var darīt, ir saglabāt atmiņā tfiņas tēlu kā kaut ko bezgala dārgu, nesasniedzamu, nemainīgu un neskaidru, — tikai ar to skaidrību, ka tam pieder vara sagādāt viņam prieku un kā ar eņģeļa roku atturēt viņu no katra negodīga soļa.

Ilgi Volters pastaigājās todien pa ārpilsētas zaļo pasauli, klausīdamies putnu dziesmās, baznīcu zvanos un pilsētas apslāpētajā murdoņā, ieelpodams saldu smaržu, reizreizēm pavērdamies uz dūmakaino apvārsni, aiz kura atradās okeāns, kas viņam drīzumā jāšķērso, un viņa norīkojuma vieta; tad vēl pārslīdinādams skatienu pār Anglijas zaļo mauru un dzimtenes ainavu. Taču diezin vai jel reizi viņš noteikti padomāja par savu braūcienu; tā vien likās, ka viņš bezbēdīgi atliek pārdomas no stundas uz stundu, no minūtes uz minūti, tomēr visu laiku turpinādams prātot.

Zaļie lauki bija palikuši Volteram jau aiz muguras, un viņš, tāpat vēl aizsapņojies, gurdi soļoja mājup, kad izdzirda kāda vīrieša uzsaucienu, pēc tam tūliņ skaļu sievietes balsi, kas uzrunāja viņu vārdā. Izbrīna pārņemts, viņš spēji pagriezās un ieraudzīja, ka netālu bija apstājusies īrēta kariete, kas brauca pretējā virzienā, ka važonis no savas bukas skatās atpakaļ un met viņam zīmes ar pātagu, bet jauna sieviete, izliekusies pa logu, enerģiski māj ar roku un aicina viņu. Pieskrējis pie karietes, viņš pārliecinājās, ka jaunā sieviete ir mis Nipere un ka mis Nipere ir tā uztraukusies, ka nezina, ko iesākt.

—           Stegsa Dārzus, mister Volter! — mis Nipere sauca.

—    O, lūdzu, lūdzu, esiet tik labs!

—    Ko? — atsaucās Volters. — Kas noticis?

—    O, mister Volter, Stegsa Dārzus, esiet tik labs! — Sjūzena nerimās.

—     Nu paklau tik! — važonis izsaucās, ar tādu kā jūsmas pilnu izmisu sūdzēdamies Volleram. — Tā, rau, šī jaunā lēdija maļ vienu un to pašu tepatās vai apaļu stundu, vienā gabalā mani komandierē, es tik ir zinu kā kulties ārā no aklajām ielām, kurās viņai labpatikšana mani iedzīt. Kādi tik braucēji savā laikā nav izsēdējušies šai karietē, bet, jāndie, šitāds vēl nebija redzēts.

—    Vai jūs gribat nokļūt uz Stegsa Dārziem, Sjūzen? — Volters apvaicājās.

—    Kā tad! Viņa grib braukt turpam! KUR TA TAS IR? — važonis norēca.

—     Es nezinu, kur tie ir! — Sjūzena izmisusi izsaucās. — Mister Volter, rei,z es tur pati biju ar mis Floju un mūsu nabaga mazo nfīlulīti māsteru Polu, tieši todien, kad jūs atradāt Sitijā mis Floju, jo atpakaļceļā mēs viņu pazaudējām, misis Ričardse un es, un trakais bullis, un misis Ričardses vecākais, un, lai gan arī pēc tam es vēl tur liku bijusi, tomēr neparko nevaru atcerēties, kur tie ir, man liekas, tie ir zemē iegrimuši. O mister Volter, nepametiet mani, Stegsa Dārzus, lūdzu, lūdzu! Mis Flojas mīlulītis — mūsu visu mīlulītis — mazais, klusais, lēnais māslers Pols, O, misler Volter!

—    Ak die's! — Volters iesaucās. — Vai viņš ļoti slims?

—     Jaukais ziediņš! — Sjūzena vaimanāja, rokas lauzīdama. — Ieņēmies prātā, ka gribot redzēt savu aukli, un es braucu, lai atvestu to pie viņa gultas, misis Stegsu no Pollijas Tūdlas dārziem, palīdziet tak, lūdzami, kāds!

Viss dzirdētais Volteru dziji aizkustināja, un nu, kad viņš bija izpratis Sjūzenas uzdevuma nopietnību, viņam tūdaļ pielipa tās trauksmainība, un viņš metās tai palīgā ar tādu dedzību, ka važonim nācās pacensties, lai tiktu viņam līdzi, kad viņš skrēja pa priekšu, visur un visiem prasīdams ceļu uz Stegsa Dārziem.

Nebija vairs tādas vietas kā Stegsa Dārzu. Tā bija pazudusi no zemes virsas. Kur kādreiz bija čurnējušas vecas, satrūdējušas lapenes, tur tagad pilis slēja torņus gaisā un gigantisku apmēru granīta kolonas aiz tām pavēra skatu uz dzelzceļa pasauli. Nožēlojamā klajotne, kur senāk rēgojās visādu lūžņu un atkritumu kaudzes, bija pazudusi kā ūdenī iekritusi: tur netīrumu vietā bija rindām saaugušas noliktavas, pilnum pilnas bagātiem dārgu preču krājumiem. Kādreizējās nomaļās ielas tagad mudžēja no gājēju un braucēju drūzmas; jaunās ielas, kas agrāk aprāvās, dūšu zaudējušas, dubļu un ratu grambu priekšā, veidoja pašas savas patstāvīgas pilsētas, radīdamas sev vēlamas labierīcības un ērtības, par*kurām neviens netika ne domājis, ne sapņojis, kamēr tās nebija uzradušās. Tilti, kas nekur nebija veduši, veda uz villām, dārziem, baznīcām un uz veselīgām publiskām pastaigu vietām. Namu karkasi un aizsāktās ielas bija izveidojušies tvaika ātrumā un nu kā tāds milzu vilciens traucās iekšā laukos.

Turpretī apkārtnes iedzīvotāji, kas negribēja dzelzceļu atzīt tā tapšanas laikā, nu jau bija pieņēmušies prātā un savus maldus nožēlojuši, kā to šādā gadījumā būtu darījis ikviens kristīgais, un tagad dižojās ar savu vareno, veiksmīgo radagabalu. Tur manufaktūras veikalos turēja audumus, izrakstītus dzelzceļa zīmējumiem, un avīžnieku skatlogos dzelzceļnieku žurnālus. Šeit bija dzelzceļnieku viesnīcas, kafejnīcas, mēbelētas istabas, pansijas; dzelzceļu plāni, kartes, skati, apvāki, pudeles, sviestmaižu kārbas un vilcienu saraksti; dzelzceļa īrējamo kariešu un kebu stāvvietas, dzelzceļa omnibusi, dzelzceļa ielas un celtnes un dzelzceļa liekēžu, parazītu un pielīdēju bez skaita. Šeit pat pulksteņus regulēja pēc dzelzceļa laika, it kā saule būtu atkāpusies no saviem pienākumiem. Starp pievārētajiem bija arī skursteņslauķis, kādreizējais Stegsa Dārzu neticīgais, kas tagad dzīvoja apmestā trīsstāvu mājā un reklamēja sevi uz lakotas tāfelītes ar astainiem zelta burtiem par dzelzceļu mehāniskās dūmvadu tīrīšanas uzņēmēju.

Uz šo lielo pārvērtību pasaules centru un no tā dienu un nakti nepārtraukti atplūda un aizplūda pulsējošas straumes līdzīgi tās dzīvo asiņu plūsmai. Ļaužu jūra un preču kalni, kas desmitiem reižu diennaktī mēroja ceļu gan vienā virzienā, gan otrā, radīja šai kvartālā mūžīgi kūsājošu nemieru. Pat ēkas šķita izrādām tieksmi iekrauties vagonos un mazliet pavizināties. Apbrīnot varēja parlamenta locekļus, kuri pirms gadiem divdesmit vēl gardi smēja par inženieru neprātīgajām dzelzceļa teorijām un jautājumu krustugunīs šaustīja tos zobgalībām, bet tagad, pulksteņus rokā turēdami, devās uz ziemeļiem, pa elektrisko telegrāfu iepriekš padevuši ziņu, ka ieradīsies.

Uzvaru guvušās lokomotīves dienu un nakti savā darba gaitā dārdināja gaisu kaut kur tālumā vai arī, viegli atripojušas ceļa galā un kā iedresēti drakoni ieslīdējušas norādītajos nodalījumos, ar collas noteiktību iemērītos to uzņemšanai, stāvēja tur šņākdamas un drebēdamas, likdamas visām sienām notrīcēt, it kā taisītos izplesties aiz varena, vēl neapzināta spēka un dižu, vēl nedarītu darbu npjausmās.

Bet Stegsa Dārzi bija pilnīgi no zemes noslaucīti. Ak vai, tai dienai, kad «ne pēda Anglijas zemes» — uz kuras atradās Stegsa Dārzi — nebija droša no uzbrucēja!

Beidzot pēc ilgas un veltīgas taujāšanas Volters, kam pēdās sekoja kariete un Sjūzena, saslapa vīru, kurš kādreiz dzīvojis šai pazudušajā zemē un kurš nebija neviens cits kā jau pieminētais skursteņslauķis, pieņēmies resnumā un ieņēmies divreiz piedauzīt pats pie savām durvīm. Šis pazīstot Tūdlu labi, tā viņš teica. Vai viņam nebijusi kāda darīšana ar dzelzceļu?

—    Jā, ser, jā! — Sjūzena Nipere sauca no karietes loga.

—    Kur viņš tagad dzīvo? — Volters nepacietīgi jautāja.

Viņš dzīvojot vienā no Kompānijas pašas namiem; otrais pagrieziens pa labi, ieiet sētā, pāriet tai pāri, un atkal otrais pagrieziens pa labi. Tas esot vienpadsmitais numurs; atrast būšot viegli, bet, ja nu nevarot, tad lai tikai paprasot pēc Tūdla — lokomotīves kurinātāja, kurš katrs viņiem parādīšot, kura esot Tūdla māja.

Iepriecināta par tik negaidītiem panākumiem, Sjūzena mešus izmetās no karietes, ieķērās Volteram elkonī un aizelsusies skrēja kājām, pametusi karieti, lai gaida, kamēr nāks atpakaļ.

—    Vai puisēns ilgi jau slimo? — Volters skrienot ieprasījās.

—     Kur tas laiks jau kā slims, bet neviens nedomāja, ka tik nopietni, — Sjūzena atbildēja, niknā sašutumā piebilzdama: — Ak, tie Blimberi!

—    Blimberi? — Volters brīnījās.

—    Šitādā brīdī kā pašlaik, mister Volter, — Sjūzena sacīja, — kur tik daudz likstu un bēdu, par ko domāt, es nevarētu sev piedot, ja sāktu izgāzt dusmas uz kādu, īpašīgi vēl uz tiem, par kuriem mūsu dārgumiņš Pols labu vien runā, bet to tak gan es drīkstu novēlēt, lai šo famīliju izsūta darbos uz kādu akmeņainu apgabalu jaunus ceļus kaplēt un lai šī mis Blimbere kāto visiem pa priekšu ar kapli rokā!

Pēc tam mis Nipere atvilka elpu un sāka soļot vēl naigāk, it kā ar šo dīvaino novēlējumu būtu smagumu no sevis novēlusi. Volters, kam pašam jau sāka elpas aptrūkt, steidzās uz priekšu, tālāk vairs neizvaicādams, un drīz jau arī abi kā vēja nesti uzbrāzās nelielām durvīm un iegāja glīti uzkoptā dzīvojamā istabā, stāvgrūdā pilnā ar bērniem.

—    Kur misis Ričardse? — Sjūzena, lūkodamās apkārt, izsaucās. — O, misis Ričardse, misis Ričardse, brauciet man līdzi, mīļā, labā!

—    Ak tu tētīt, tā tak Sjūzena! — Pollija, izbrīna pārņemta, izsaucās, ar savu atklāto, laipno vaigu un kuplo augumu iznirdama no bērnu pūlīša.

—          Jā, misis Ričardse, tā pati esmu, — Sjūzena atbil

dēja, — un vēlētos, kaut es tā nebijusi, — lai arī tas neizklausās visai glaimojoši —, bet mazais māsters Pols ir ļoti slims un šodien savam papum teica, šim gribētos redzēt, kāda izskatoties šā auklīte, un viņš un mis Floja stipri cerē, ka jūs atbrauksit man līdzi,,. un misters Volters, misis Ričardse… aizmirstiet vecas pārestības un parādiet laipnību mazajam mīlulim, kura dzīvībiņa taisās jau iztfzist. O, misis Ričardse, dziest jau ārā!

Sjūzena Nipere sāka raudāt, un Pollija arī nevarēja vairs asaru noturēt, viņā skatīdamās un klausīdamās; bērni visi aplipa ap māti (klāt bija nākuši vēl daži jauni), un misters Tūdls, kas nesen bija pārbraucis mājās no Birmingemas un beidza pašlaik ēsl pusdienas no savas bļodiņas, nolika pie malas nazi un dakšiņu un pasniedza sievai cepuri un šalli, kas karājās aizdurvē; tad uzsita viņai uz pleca un teica, vairāk tēvišķīgu jūtu mudināts nekā daiļrunīgi: — Staigā, Pollij!

Tā viņi atgriezās pie karietes daudz drīzāk, nekā važonis bija gaidījis; Volters, novietojis Sjūzenu un misis Ričardsi karietē, pats apsēdās uz bukas, lai vairs nebūtu jāmaldās, un nogādāja viņas abas sveikas un veselas mistera Dombija nama priekštelpā, kur viņš starp citu pamanīja guļam milzu buķeti, kas viņam gaužām atgādināja to, kuru no rīta, viņam pašam klātesot, bija nopircis kapteinis Katls. Viņš labprāt būtu vēl pakavējies, lai uzzinātu ko vairāk par mazo slimnieku, vai arī mīju prātu būtu gaidījis ilgi jcv ilgi gadījumam, ja ievajadzētos izdarīt tam kaut sīkāko pakalpojumu, taču, sāpīgā apziņā saprazdams, ka misteram Dombijam šāda izturēšanās liktos pārdroša un uzmācīga, lēni pagriezās un skumju un raižu pilnu sirdi devās projām.

Bet nebija viņš vēl piecu minūšu gājienā no namdurvīm, kad viņu panāca kāds vīrs un lūgtin lūdzās, lai griežoties atpaka]. Volters sekoja tam, cik vien ātri spēdams, un, skumju nojausmu mākts, iegāja drūmajā namā.

16.NODAĻA KO VIĻŅI VIENMĒR STĀSTĪJA

ols vairs nepiecēlās no savas gultiņas. Viņš gulēja pavisam mierīgi, klausīdamies ielas trokšņos, neko daudz nelikdamies zinis, kā laiks aizrit, bet vērodams to un vērodams visu, kas ap viņu notiek, savām pētījošām acīm.

Kad saules stari iespraucās viņa istabā caur čaukstošajiem aizkariem un virmoja uz pretējās sienas kā zeltains ūdens, viņš zināja, ka tuvojas vakars un ka debesis ir nosārtušas un skaistas. Kad saules vizma sāka dzist un pār sienu krēsla klāties, viņš vēroja, kā tā tumst, tumst un satumst naktī. Tad viņš domāja par to, kā pašlaik garajās ielās spīguļo laternu rindas un kā pār visu līst kluso zvaigžņu mirga. Viņa fantāzijām piemita dīvaina tieksme aizklīst uz upi, kura, kā viņš zināja, tecēja caur šo lielo pilsētu; un tagad viņš iztēlojās, cik tā ir melna un cik dziļa izskatās, kad tajā atmirdz zvaigžņu miriādes, bet visvairāk viņam bija jādomā par to, cik tā nenogurdināma, cik neatlaidīgi veļ viļņus, traukdamās pretī jūrai.

Vēlāk, jau dziļā naktī, kad soļi uz ielas kļuva tik reti, ka varēja tos sadzirdēt tuvojamies, varēja saskaitīt, kad tie devās garām, un pazaudēt, kad izdzisa tālumā, viņš mēdza gulēt un vērot daudzkrāsaino apli ap sveces liesmiņu un pacietīgi gaidīt ritu. Vienīgi straujā,

steidzīgā upe traucēja viņa mieru. Brīžam viņš sajuta dziņu lūkot to apstādināt — apturēt savām bērna rociņām, aizsprostot tai ce|u ar smiltīm, bet, kad redzēja, ka tā plūst un plūst neapturama, viņš iekliedzās. Bet vajadzēja tikai padzirdēt Florenses balsi — Florense vienmēr sēdēja pie viņa —, un projām bija viss satraukums un nemiers; pieglaudis savu nabaga galviņu māsas krūtīm, viņš stāstīja tai savu sapni un smaidīja.

Kad rītausma sāka blāzmoties, viņš gaidīja sauli, un, kad tās spožā gaisma sāka dzirkstīt istabā, viņš iedomājās — iedomājās, viņš redzēja —! kā baznīcu augstie torņi slejas pret rīta debesīm, kā pilsēta mostas un uzsāk atkal rosmes pilnu dzīvi, kā upe laistās un vizuļo, veldama viļņus (bet tikpat strauja kā aizvien), un cik sudrabaini mirdz lauki rīta rasā. Pazīstamas skaņas un saucieni drīz ieskanējās no ielas; kalpotāji mājās bija piecēlušies un sāka rosīties; viena otra seja ielūkojās pa durvīm, un klusas balsis apvaicājās kopējiem, kā viņš jūtas. Pols katrreiz atbildēja pats:

—    Man ir labāk. Man ir daudz labāk, pateicos! Pasakiet to papam!

Dienas kņada, ratu graboņa un ļaudis, uz priekšu atpakaļ staigādami, viņu pamazām nogurdināja, un viņš iesnaudās, vai atkal no jauna viņu sāka vajāt domas — zēns laikam gan nebūtu varējis pateikt, vai tas notika miegā vai nomoda brīžos, — domas par šo nevaldīgo, straujo upi.

—     Saki, Floja, — vai tad viņa tiešām nekad neapstāsies? — viņš reizēm vaicāja māsai. — Man liekas, viņa rauj mani sev līdzi.

Taču Floja vienmēr prata viņa satrauktos prātus nomierināt; un viņa lielākais dienas prieks bija pierunāt to, lai noliek galvu uz viņa spilvena un atpūšas.

—    Tu vienmēr norūpējies par mani, Floja. Ļauj tagad man parūpēties par tevil

Vienā gultas stūrī viņam salika spilvenus, un, pret tiem atzvilis, viņš sēdēja, kamēr Florense gulēja viņam blakus, itin bieži paliekdamies uz priekšu, lai to noskūpstītu, un pačukstēdams tiem, kas atradās istabā, ka māsiņa ir nogurusi un ka tā daudz nakšu pavadījusi bez miega, sēdēdama pie viņa.

Un ta dienas spožums un karstums pamazām vien izdzisa, un atkal zelta ūdens strūklas margoja uz sienas.

Viņu apmeklēja trīs iespaidīgi ārsti — tie parasti satikās lejā un visi reizē nāca augšā —, un istabā valdīja tāds klusums un Pols ar tādu uzmanību vēroja tos (kaut nekad nevienam neprasīja, ko viņi runājuši), ka mācēja pat atšķirt to pulksteņu tikšķienus. Taču viņa interesi visvairāk saistīja sers Pārķers Pepss, kas katrreiz nosēdās uz viņa gultas malas. Jo Pols jau sen kā bija dzirdējis, ka šis džentlmenis bijis pie viņa māmulītes, kad tā, Florensi spiezdama pie sirds, nomirusi. Un to viņš nespēja aizmirst. Viņš mīlēja doktoru Pepsu par to. Viņš nebaidījās.

Cilvēki, kas bija ap viņu, mainījās tikpat neizprotamā kārtā kā tanī pirmajā vakarā pie doktora Blimbera — izņemot Florensi; Florense palika vienmēr —, un tur, kur pirmāk bija sēdējis sers Pārķers Pepss, tagad sēdēja viņa tēvs, galvu atbalstījis uz rokas. Vecā misis Pipčina, kas snauduļoja atpūtas krēslā, bieži pārvērtās mis Toksā vai viņa tēvamāsā; un Pols, apradis ar to, mi^fīgu prātu vēra acis atkal ciet un bez satraukuma gaidīja, kas notiks tālāk. Bet šis tēls ar rokā atbalstīto galvu atgriezās tik bieži, palika tik ilgi, sēdēja tik klusi un svinīgi, ne kādam vārdu teikdams, ne no kāda vārdu dzirdēdams, tikai retu reizi paceldams seju uz augšu, ka Pols sāka gurdi prātot, vai tas maz ir reāls, un, nakts laikā redzot to turpat sēžam, viņam kļuva baigi.

— Floja! — viņš teica. — Kas tas ir?

—     Kas, dārgumiņ?

—    Tur! Gultas kājgalī.

—    Tur nekā nav, papa tikai!

Tēls pacēla galvu, piecēlās un, pienācis pie gultas malas, teica:

—    Manu puisīt! Vai tu mani nepazīsti?

Pols raudzījās viņam sejā un domāja: vai tas būtu viņa tēvs? Bet seja, kas viņam šķita tik svešāda, saraucās, kamēr viņš skatījās, it kā aiz sāpēm, un nepaguva viņš vēl izstiept abas rokas, lai to pievilktu sev klāt, kad tēls spēji novērsās un izgāja pa durvīm ārā.

Pols paskatījās uz Florensi ar trīcošu sirdi, bet zināja, ko viņa grib teikt, un neļāva viņai runāt, pieglauzdams vaidziņu viņas lūpām. Nākamo reizi, redzēdams šo tēlu sēžam gultas kājgalī, viņš to uzrunāja:

—    Nebēdājies par mani, mīļo papu! Patiesi, es esmu ļoti laimīgs!

Kad tēvs piegāja un noliecās pār viņu — to viņš darīja ātri, iepriekš neuzkavēdamies pie gultas —, Pols apķērās viņam ap kaklu un atkārtoja šos vārdus bieži jo bieži; kopš tās reizes, kad vien Pols tēvu ieraudzīja savā istabā, dienu vai nakti, viņš jau sauca pretī: «Nebēdājies par mani, papu! Es tiešām esmu ļoti laimīgs!» Pēc tam tad viņš arī sāka no rītiem vienmēr atbildēt, ka jūtas labi un lai to pasaka tēvam.

Cik reižu zelta ūdens margoja uz sienas, cik nakšu tumšā, melnā upe, nelikdamās par viņu zinis, vēla viļņus pretī jūrai, to Pols neskaitīja. Ja visu viņa apmeklētāju sirsnība un viņa atzinība varēja vēl pieaugt, tad tie ar katru dienu kļuva sirsnīgāki un viņš — vēl pateicīgāks, bet, vai to dienu bija daudz vai maz, tas kuslajam puisītim nelikās tagad svarīgi.

Kādu nakti viņš bija aizdomājies par savu māti un viņas ģīmetni lejā viesistabā un nodomājis, ka laikam gan viņa Florensi ir karstāk mīlējusi nekā tēvs, ja, juzdama, ka viņai jāmirst, spiedusi to pie savas sirds, jo arī viņam, tās brālītim, kas tik ļoti māsu mīlēja, nevarēja būt sirsnīgākas velēšanās par šo. Domu gaitā viņam ienāca prātā pavaicāt, vai viņš ir savu māti redzējis, jo nevarēja vairs atcerēties, ka viņam par to būtu stāstīts, — upe tecēja tik strauji, ka visi prāti apmulsa.

—    Floja, vai es esmu savu mammu redzējis?

—    Nē, mīlulīt, kāpēc tu prasi?

—     Vai tad, Floja, kad biju mazs, nekad netiku redzējis noliecamies pār mani tādu mīļu seju kā mammai?

Viņš jautāja neticīgi, it kā viņa acu priekšā būtu pavīdējusi kāda seja.

—    O, jā, mīlulīt!

—    Kas tad bija tā, ko es redzēju, Floja?

—    Savu veco aukli tu redzēji. Bieži.

—           Un kur ir mana vecā aukle? — Pols vaicāja.

—    Vai arī viņa ir mirusi? Floja, vai mēs visi esam miruši, izņemot tevi?

Istabu pāršalca satraukuma vēsma, mirkli tikai — varbūt mazliet ilgāk, bet laikam gan ne —, tad atkal viss apklusa; un Florense, bāla kā nāve, tomēr smaidīdama, turēja uz rokas viņa galvu. Roka stipri drebēja.

—    Parādi man šo aukli, Floja, esi tik laba!

—    Viņas te nav, mīlulīt. Viņa atnāks rītdien.

—    Paldies, Floja!

Līdz ar šiem vārdiem Pols aizvēra acis un piemiga. Kad viņš pamodās, saule jau bija gabalā un diena gaiša un silta. Viņš pagulēja brīdi, noraudzīdamies uz vaļējiem logiem un vējā plandošiem aizkariem, tad ierunājās:

—    Floja, vai tagad jau ir rītdiena? Vai viņa ir atnākusi?

Kāds, likās, bija aizgājis viņu meklēt. Varbūt tā bija Sjūzena. Polam tā kā nāca prātā, ka, pirms vēl bija laidies miegā, būtu dzirdējis viņu solāmies drīz būt atpakaļ, bet viņš netika atvēris acis, lai paskatītos. Viņa bija turējusi vārdu — varbūt arī nebija nekur gājusi —, jo pirmais, ko viņš pēc tam dzirdēja, bija soļu troksnis uz kāpnēm, — un tad Pols atmodās — atmodās ar skaidru galvu, modru apziņu un piecēlās gultā sēdus. Tagad viņš visus skaidri redzēja. Tiem neklājās migla priekšā kā dažreiz naktī. Viņš visus pazina un nosauca vārdā.

—     Un kas tā ir? Vai mana vecā aukle? — zēns jautāja, starojošām acīm raudzīdamies pretim ienācējai.

Jā, jā. Vai gan kāds cils no svešiem Jaudīm būtu lējis tik gaužas asaras, viņu ieraugot, un saucis viņu par savu mīļo, par savu jauko puisīti, par savu pašas nabaga izmocīto bērniņu! Kura cita sieviete gan būtu noslīgusi ceļos pie viņa gultas, saņēmusi viņa izdilušo rociņu un spiedusi pie lūpām un pie savas sirds — it kā ar zināmām tiesībām viņu apmīļot. Kura cita sieviete gan būtu visus te aizmirsusi un redzējusi tikai viņu un Floju un parādījusi tik daudz sirsnības un līdzjūtības!

—       Floja! Viņa izskatās tik mīļa un laba! — Pols teica. — Man prieks, ka es dabūju viņu vēl redzēt. Neejiet projām, auklīt! Palieciet tepat!

Visas viņa maņas bija saasinātas, un viņš dzirdēja pieminam pazīstamu vārdu.

—       Kurš tur sacīja — «Volters»? — viņš vaicāja, lūkodamies apkārt. — Kāds sacīja — Volters. Vai viņš ir te? Es viņu ļoti gribētu redzēt.

Neviens tūliņ neatsaucās, bet viņa tēvs, mirkli vilcinājies, teica Sjūzenai:

—    Tad ejiet pasauciet viņu atpakaļ; lai uznāk augšā!

Kamēr gaidīja uz Volteru, Pols ar ziņkāres un izbrīna

pilnu smaidu noraudzījās uz savu zīdītāju un redzēja, ka viņa nav aizmirsusi Floju. Drīz Volters bija klāt. Viņa atklātā seja, brīvā izturēšanās, jautrās acis bija allaž valdzinājušas Polu, un, kad Pols ieraudzīja Volteru, viņš sniedza tam roku un teica;

—    Ardievu!

—       Ardievu! Apžēlojies, bērns! — misis Pipčina iesaucās, piesteigdamās pie gultas. — Ne jau «ardievu»!

Brīdi Pols skumju, domīgu vaidziņu nolūkojās viņā, kā bieži bija vērojis viņu no sava stūrīša, sēdot pie kamīna.

—       O, jā! — viņš rāmā garā noteica. — Ardievu! Volter, mīļo, ardievu! — pagriezdams galvu uz to pusi, kur Volters stāvēja, un-^atkal pastiepa roku. — Kur papa?

Vēl vārds nebija nolidojis no viņa lūpām, kad sajuta sava tēva elpu uz vaiga.

—       Neaizmirsti Volteru, mīļais papa, — viņš čukstēja, raudzīdamies tam acīs. — Neaizmirsti Volteru. Man Volters bija ļoti mīļš.

Nespēcīgā rociņa pasviedās uz augšu, it kā vēlreiz pamādama Volteram «ardievu!».

—      Tagad noguldiet mani, — viņš teica, — un tu, Floja, pienāc tuvāk, lai varu skatīties uz tevi!

Brālis un māsa apvija viens otram rokas ap kaklu, un ieplūdusī zelta gaismas straume nolija pār šiem diviem skavās slēgtajiem.

—          Cik strauji plūst upe starp zaļajiem krastiem un

meldriem, Floja! Bet tā nevar būt tālu no jūras. Es dzirdu viļņus. Tie vienmēr tā čaloja!

Tad viņš vēl stāstīja Florensei, ka laiva, slīdēdama pa straumi, velk viņam miedziņu. Cik zaļi pašlaik upes krasti, cik košas tur puķes un cik garas niedres! Nu laiva jau iepeld jūrā, bet slīd tikpat viegli uz priekšu. Un viņa acīm paveras skats uz krastu. Kas tur stāv krastmalā? . ..

Viņš salika rociņas, kā mēdz salikt, lūgšanu skaitot. To darīdams, viņš neatlaida rokas no Florenses kakla, bet no malas varēja redzēt, ka viņš tās tā saliek.

—    Mamma ir līdzīga tev, Floja. Es viņu pazīstu no sejas. Bet pasaki viņiem tur, skolā, ka ģīmetne kāpņu telpā nav dievišķīga diezgan. Staru vainags ap tās galvu apmirdz man ceļu aizejot!

Zelta vilnīši atkal ņirbēja uz sienas, bet cita kustība istabā bija rimusi. Mūžvecais dabas iekārtojums! Iekārtojums, kas nācis līdz ar cilvēku pasaulē un pastāvēs, kamēr vien cilvēks mīs zemes takas, kamēr vien plašais dcbessjmns pletīsies pār mums. Mūžvecais dabas iekārtojums — Nāve!

O, pateiksimies dievam visi, kas redzam aiz tā vēl citu, daudz vecāku dabas iekārtojumu — Nemirstību! Un jūs, mazo bērnu eņģeļi, pametiet arī uz mums žēlīgu skatienu, kad straujā upe nes mūs uz plašo jūru!

17.NODAĻA KAPTEINIS KATLS VEIC NELIELU DARĪJUMU JAUNO ĻAUŽU LABĀ

Kapteinis Katls, likdams lietā savu pārsteidzošo talantu slepenu un neizdibināmu plānu kaldināšanā, ar kādu viņš, kā pats nopietni domāja, esot pēc dabas apveltīts (šī īpašība diezgan raksturīga vai visiem sirsnīgiem, vientiesīgiem cilvēkiem), devās tajā notikumiem bagātajā svētdienā uz mistera Dombija māju, visu ceļu mirkšķinādams acis, it kā ļaudams pa tām izlīt savai pāri plūstošai gudrībai, un pilnā savu puszābaku spožumā nostājās Taulingona acu priekšā. Ar dziļu nožēlu uzzinājis no šā indivīda par draudošo nelaimi, kapteinis Katls, būdams smalkjūtīga dvēsele, steidzās tūliņ aiziet, pasniedzis vienīgi puķu pušķi kā mazu līdzjūtības zīmi un palūdzis nodot godbijīgu sveicienu visai ģimenei, piedevām vēl izteikdams cerību, ka viņi arī šādos apstākļos droši griezīs galvu pretī vējam, un draudzīgi piebilzdams, ka rītu šis atkal «iemetīšot aci».

Kapteiņa sveicienus neviens tā arī nedabūja dzirdēt. Kapteiņa puķu pušķis, nakti nogulējis hallē, nākamajā rītā tika izmests atkritumu spainī, un kapteiņa smalki izdomātais plāns, sadūries ar lielāku cerību un augstāku nodomu katastrofālu sabrukumu, galīgi izjuka. Tāpat, kad lavīna kalnu mežos nogāž kokus, zariem un krūmiem jācieš līdzi un bojā tie aiziet visi kopā.

Kad Volters svētdienas vakarā atgriezās mājās no savas garās pastaigas ar tik neaizmirstamu noslēguma, viņu sākumā pārāk nomāca domas par jaunajām vēstīm, ko vajadzēja pastāstīt pārējiem, un jūtas, kādas, dabiski, viņa sirdī bija modinājis notikums, kura aculiecinieks viņš bijis, un tāpēc jaunietis nemaz nenomanīja, ka tēvocim acīmredzot vēl nav paziņota jaunā vēsts, ko kapteinis bija apņēmies izdarīt, ne arī ievēroja, ka kapteinis ar savu kāsīti met brīdinājuma zīmes nepieskarties šim jautājumam. Starp citu, kapteiņa signālus bija grūti saprast, lai cik arī uzmanīgi tos vērotu, jo, līdzīgi tiem ķīniešu gudrajiem, kas, kā stāsta, savās sanāksmēs rakstot gaisā nez kādus gudrus vārdus, kurus izrunāt esot pilnīgi neiespējami, arī kapteinis zīmēja gaisā tādus ķekšus un ķeburus, ka neviens, iepriekš neiepazinis viņa noslēpumu, neparko nebūtu spējīgs tos izprast.

Taču kapteinis Katls, dabūjis dzirdēt, kas noticis, atmeta šos mēģinājumus, saprazdams, cik vājas izredzes tagad palikušas rast izdevību pirms Voltera aizbraukšanas brīvi un atklāti parunāt ar misteru Dombiju. Apbēdināt«, pievīlies viņš galu galā nolēma sevī, ka vajadzēs vien visu pastāstīt Solam Džilsam un ka Volteram jābrauc vien būs, ja lietas ir tādas, kādas tās nu pašreiz ir, ja tās iepriekš nav gudri izkārtojis un stāvokli uzlabojis kāds draugs, — kapteinis to»nēr joprojām vēl bija nešaubīgi pārliecināts, ka viņš, Neds Katls, ir īstais vīrs, kam tikt galā ar misteru Dombiju, ka pietiktu viņiem abiem tikai sastapties, un Voltera nākotne būtu nodrošināta. Jo kapteinis nespēja aizmirst ne to, cik labi viņiem ar misteru Dombiju bija vedies Braitonā, cik smalkjūtīgi katrs iemetis īsto vārdu īstajā vietā, cik pareizi viņi viens otru izpratuši; ne arī to, ka Neds Katls ir norādījis šo iespēju izkļūt no pirmajām grūtībām un panācis sarunā vēlamus rezultātus. Uz tā pamata kapteinis priecināja sevi domām, ka Neds Katls, kaut arī apstākļi spiež viņu šimbrīžam gandrīz nelietderīgi «stāvēt krastā», uzvilks atkal slapjās buras, kad iestāsies labāks laiks, un panāks visus, kas aizsteigušies priekšā.

Šo nevainīgo maldu ietekmē kapteinis Katls, kamēr viņš sēdēja, noraudzīdamies Volterā un klausīdamies viņa stāstā, asarai noritot uz krekla apkakles, nonāca pat tik tālu, ka klusībā sāka prātot, vai, kas zina, nebūtu ij pieklājīgi, ij diplomātiski personiski uzaicināt misteru Dombiju atnākt uz mazu uzkodu Brigpleisā, kad vien viņam tas izdevīgi, un, draudzīgi tukšojot vīna glāzi, ievadīt sarunu par jaunā drauga nākotnes izredzēm. Bet misis Makstindžeres nenosakāmais garastāvoklis un iespēja, ka viņa šā apciemojuma laikā ieņem pozīciju priekšnamā un sāk tur ne visai glaimojoši sprediķot, iedarbojās atvēsinoši uz kapteiņa viesmīlīgajām domām, un viņam zuda patika tās vēl uzkurināt.

Viena atziņa gan kapteinim radās, kamēr Volters, skumīgi sēdēdams pie neaiztiktām pusdienām, kavējās domās pie visa notikušā, — proti, ka Volters, lai arī kautrība kavētu viņam pašam to atzīt, tomēr, tā sacīt, bija mistera Dombija ģimenes loceklis. Viņš taču bija personiski iesaistīts notikumā, ko nupat tik aizgrābtīgi attēloja; viņš taču bija piesaukts vārdā visciešākā tuvībā ar to un līdz ar to atzīts; un tagad Voltera liktenim viņa darba devēja acīs vajadzēja modināt sevišķu interesi. Ja arī kapteini pašu slepeni kremta šaubas par saviem secinājumiem, taču ne mirkli viņš nešaubījās, ka šie secinājumi ir gaužām labi instrumentu meistara sirdsmieram. Tālab viņš izmantoja labvēlīgo mirkli, lai šo vēsti par Rietumindiju. izliktu savam vecajam draugam tā, it kā Volteram Ibūtu parādīta sevišķa ievērība, piebilzdams vēl, ka viņš no savas puses mīļu prātu liktu uz Voltera nākotnes izredzēm simttūkstoš mārciņu (ja vien šim tās bijušas) un esot pārliecināts, ka šāds ieguldījums atnestu brangu peļņu.

Solomonu Džilsu vispirms pilnīgi apstulbināja šis paziņojums, kas kā pērkona bulta iešāvās mazajā istabiņā aiz veikala un satricināja tā mieru pašos pamatos. Bet kapteinis lika viņa aizmigloto acu priekšā plaiksnīties tik zeltainām nākotnes izredzēm, tik noslēpumainiem mājieniem norādīja uz vitingtoniskām sekām, tik uzsvērti atgādināja, ko Volters šiem nupat stāstījis, un tik pārliecināti apgalvoja, ka tas esot viņa paredzējumu apstiprinājums un strauji tuvojoties «Daiļās Pegas» romantiskās leģendas piepildījumam dzīvē, — līdz pēdīgi pavisam sagrozīja galvu vecajam vīram. Volters savukārt izlikās tik cerību pilns, tik dzīvespriecīgs, tik pārliecināts, ka drīz atgriezīšoties mājās, un pabalstīja kapteini ar tik izteiksmīgu galvas locīšanu un roku berzēšanu, ka Solomons, noskatījies vispirms viņā, tad kapteinī Katlā, sāka prātot, vai nu viņam aiz priekiem no tiesas nebūtu jājūtas kā septītajās debesīs.

—     Bet es tak, saprotiet, esmu atpalicis no laika, — viņš taisnodamies ieminējās, nervozi pārslidinādams pirkstus visai savu svārku spožo pogu rindai no augšas uz leju un atkal atpakaļ, itin kā rožu kroni pa divi lāgi noskaitīdams, — un man gan labāk patiktos, ja mans mīļais puika paliktu tepat. Tā nu gan laikam ir tāda vecmodīga vēlēšanās. Viņš jau vienmēr tiecies pēc jūras. Viņš jau … — vecais vīrs skumīgi uzlūkoja Volteru, — viņš jau ir laimīgs, ka tiek projām.

—     Tēvoci Soli — Volters spēji attrauca. — Ja tu tā runā, es nebraukšu. Nē, kapteini Kati, nebraukšu. Ja mans tēvocis domā, ka es priecājos, viņu pamezdams, tad man ir diezgan, lai arī es būtu varējis kļūt vai par visu Rfetumindijas salu valdnieku. Pie tā es palieku.

—    Volr, manu zēn, — kapteinis sacīja. — Savaldību! Sol Džils, nu paskaties uz savu krustdēlu!

Acīm sekodams kapteiņa kāša majestātiskajam mājienam, vecais vīrs pavērās Volterā.

—     Ir kāds kuģis, — kapteinis turpināja, ar jūsmu izbaudīdams alegoriju, kas viņu tagad spārnoja, — kam jādodas zināmā ceļā. Un kāds vārds ir neizdzēšami uzrakstīts uz šā kuģa? Vai tas ir Gejs? Jeb vai, — kapteinis sacīja, balsi paceldams, it kā ar to brīdinādams pievērst uzmanību šim punktam, — tas ir Džilss?

—     Ned, — sacīja vecais vīrs, pievilkdams sev Volteru blakus un mīļi paņemdams viņu zem rokas, — es zinu. Zinu. Protams, es zinu, ka Vollijs domā vairāk par mani nekā par sevi. Lūk, kā jāsaprot mani vārdi. Ja es saku, ka viņš ar prieku dodas projām, es tikai izsaku savu cerību, ka viņš ir priecīgs. Raugi, Ned Kati, un tu arī, Vollij, mans dārgais, tas ir kas jauns un negaidīts man; baidos, ka tam visam pamatā ir mana atpalicība no dzīves un mana nabadzība. Sakiet nu man

tagad skaidri un gaiši — vai tas sola Volteram tik lielu laimi? No tiesas un visā nopietnībā? — vecais vīrs vaicāja, bažīgu skatienu pārlaizdams no viena uz otru.

—    Vai tas ir tā? Es varētu samierināties gandrīz ar visu, kas spētu Voltera dzīvi virzīt uz augšu, bet es negribētu, ka Vollijs ko darītu manis dēļ, sev kaitēdams, vai slēptu ko no manis. Klausies tu, Ned Kati! — Sols Džilss stingri uzstāja kapteinim, galīgi samulsinādams šo diplomātu. — Vai tu esi atklāts pret savu veco draugu? Liec taisni laukā, Ned Kati! Vai aiz visa tā kas neslēpjas? Vai viņam katrā ziņā jābrauc projām? Kā tu pirmais par to uzzināji un kāpēc?

Tā kā te notika sacensība mīlestībā un pašaizliedzībā, Volters arī stājās dalībniekos, pie tam ar jūtamiem panākumiem, izlīdzēdams kapteinim grūtajā situācijā; par abiem tie pierunāja Solu Džilsu cik necik samierināties ar šo projektu vai, pareizāk sakot, tā samulsināja vecajam prātus, ka nekas vairs, pat šķiršanās sāpes, nespēja skaidri nokļūt līdz viņa apziņai.

Nebija viņam arī daudz laika vispusīgi apsvērt šo jautājumu, jo jau nākamajā dienā Volters saņēma no mistera Kārkera — firmas rīkotājdirektora vajadzīgo asignējumu braucienam un paša apgādei līdz ar paziņojumu, ka «Dēls un mantinieks» iziešot jūrā pēc divi nedēļām vai, sliktākajā gadījumā, vienu divi dienas vēlāk. Pošanās steigā — ko Volters tīšu prātu vēl palielināja cik spēdams — vecaini vīrs pazaudēja to pašu mazumiņu rāma apdoma, kas tam vēl bija, bet aizceļošanas diena strauji tuvojās.

Kapteinis, diendienā iztaujādams Volteru, dabūja sīku informāciju par visu, kas notiek, un redzēja, ka laiks trauc tuvāk un tuvāk brīdim, kad Volteram būs jāaizbrauc, bet izdevība noskaidrot viņa stāvokli kā nerodas, tā nerodas un diezin vai maz rāsies. Kad kap. teinis bija tiku tikām izdomājies par to un tiku tikām svēris un apsvēris šo apstākļu nelaimīgo sagadīšanos, viņam pēdīgi uzausa spīdoša ideja: ja nu viņš saņemtos apmeklēt misteru Kārkeru un lūkotu izdibināt no lā, kur tad īsti meklējama sauszeme!

Kapteinim šī doma ļoti iepatikās. Tā viņam iešāvās prātā kādā iedvesmas mirklī savā Brigpleisā, smēķējot

agrīno pīpi pēc brokasta, un doma bija izsmēķētās tabakas vērta. Ar to viņš apmierinās savu sirdsapziņu, kas taču bija tik jutīga un ko mazliet padarīja nemierīgu tas, ko bija pavēstījis Volters un ko teicis Sols Džilss; un ar to viņš izdarīs viltīgu un gudru drauga pakalpojumu.

Viņš piesardzīgā sarunā raudzīs izpazīt misteru Kārkeru un savā lietā izteiksies īsi vai gari, tiklīdz būs noskaidrojis, kas viņš par cilvēku, un pārliecinājies, vai viņiem domas sakritīs vai nesakritīs.

Un tātad, nemaz neraizēdamies, ka viņu varētu pamanīt Volters (kas, kā viņš zināja, bija mājās un saiņoja mantas), kapteinis Katls apvilkās atkal puszābakus, piespraudās sēru saktu un uzsāka savu otro ekspedīciju. Šoreiz viņš nepirka puķu pušķi ceļa nolīdzināšanai, jo gāja taču uz vietu, kur kārto darījumus, bet pogcaurumā saulgriezīti gan iespraudās, lai ar šo lauku dvesmu izskatītos pievilcīgāks; un tā nu ar saulgriezi pie krūtīm, pumpainu spieķi rokā un spīdīgo cepuri galvā viņš taisnā solī mēroja ceļu uz «Dombija un Dēla» firmas namu.

Gribēciams vēl sakopot savas domas, kapteinis, iegriezies turpat firmas pievārtē kādā krodziņā, izdzēra glāzi karsta groka ar rumu, tad veicīgi vien, lai ruma siltums nepaspētu atdzist galvā, metās pāri pagalmam un — te jau arī stāvēja mistera Pērča priekšā.

—           Draudziņ, — kapteinis sacīja iespaidīgā tonī,

—    vienu no jūsu principāliem sauc Kārkeru.

Misters Pērčs to neapstrīdēja, bet, apzinīgi pildīdams savu pienākumu, lika saprast, ka visi priekšnieki ir aizņemti un nav ne mazāko izredžu, ka tie atbrīvosies.

—    Paklau, draugs, — kapteinis teica tam pie pašas auss, — mans vārds ir kapteinis Katls.

Kapteinis grasījās ar savu kāsīti laipnīgi pievilkt misteru Pērču sev tuvāk, bet misters Pērčs veikli atkāpās, ne tik daudz apzinīgi vairīdamies, cik satrūcies no pēkšņas iedomas, ka šāds ierocis, ja to negaidīti ieraudzītu misis Pērča, varētu viņas pašreizējā stāvoklī postoši iedarboties uz šīs lēdijas cerībām.

—    Par lūgšanu, esiet nu tik labiņš, — kapteinis teica,

—    un, kad jums rodas izdevība, tikai pasakiet viņam, ka atnācis kapteinis Katls, es pagaidīšu.

To pateicis, kapteinis nosēdās uz mistera Pērča ķebļa un, izvilcis mutautu no spīdīgās cepures, kuru turēja iežmiedzis starp ceļiem (ar to itin nemaz nekaitējot tās fasonam, jo cilvēka spēkiem tā nebija salokāma), pamatīgi noberzēja savu pauri un jutās atspirdzis. Tad vēl ar kāsīti sakārtoja matus un palika sēžam, aplūkodams kantori un cienīgā, mierīgā garā novērodams darbiniekus.

Kapteiņa nesatricināmais miers bija tik neizprotams un vispār viņš rādījās tik mistiska būtne, ka kurjeram Pērčam sametās bail no viņa.

—     Kā jūs teicāt, kā jums vārds? — misters Pērčs pārjautāja, pieliecies kapteinim, jo tas sēdēja uz viņa ķebļa.

—    Kapteinis, — noskanēja dobjš, aizsmacis čuksts.

—    Tā, — sacīja misters Pērčs, taktēdams ar galvu.

—    Katls.

—     A! — tai pašā tonī atbildēja misters Pērčs, jo, neko darīt, viņš bija sadzirdējis; kapteiņa diplomātija izrādījās )oti iespaidīga. — Es paskatīšos, varbūt viņš pašlaik brīvs. Es nezinu. Varbūt viņš var atrauties uz kādu minūti.

—    Labi, labi, manu zēn, es viņu neaizkavēšu ilgāk par minūti, — kapteinis atteica, pamādams galvu ar tādu cienīgumu, kādu vien varēja no sevis izspiest.

Pērčs, drīz vien atgriežSes, sacīja, lai kapteinis esot tik laipns un ieejot tur pa tām durvīm.

Misters Kārkers, direktors, stāvēdams uz paklāja pie izdzisuša kamīna, kuru rotāja izrobota brūna papīra strēmele, uzlūkoja kapteini, kad tas ienāca, ne sevišķi iedrosminoši.

—    Misters Kārkers? — kapteinis Katls vaicāja.

—    Domāju gan, — misters Kārkers atteica, pavērdams visus savus zobus.

Kapteinim patika, ka tas atbild smaidīdams, tūliņ radās tāda kā draudzības atmosfēra.

—     Redziet, — kapteinis iesāka, lēnām slidinādams acis pār nelielo telpu un redzēdams tur tik vien, cik atjāva viņa apkakle, — es pats esmu jūrnieks, mister

Kārker, un Volrs, kas te pie jums strādā, ir man tikpat kā dēls.

—    Volters Gejs? — misters Kārkers jautāja, atkal paspīdinādams zobus.

—    Volrs Gejs, tas viņš ir, — kapteinis atteica, — pareizi!

Veids, kā kapteinis to pateica, rādīja, cik viņš sajūsmināts par mistera Kārkera žiglo apķērību.

—    Esmu tuvos draugos ar viņu un viņa tēvoci. Varbūt, — kapteinis sacīja, — jums gadījies dzirdēt firmas galvu pieminam manu vārdu? Kapteinis Katls.

—    Nē, — misters Kārkers atbildēja, vēl plašāk atvērdams zobus.

—    Nu jā, — kapteinis atsāka, — man ir bijis prieks ar viņu iepazīties. Es viņu apmeklēju tur, Saseksas piekrastē, kopā ar savu jauno draugu Volru, kad … vārdu sakot, kad bija vajadzīga neliela izpalīdzēšana. — Kapteinis tā pameta galvu, ka šis žests iznāca reizē ir bezrūpīgs, ir nepiespiests, ir izteiksmīgs. — Jūs, domāt, atceraties to?

—    Ljekas, — misters Kārkers sacīja, — man bija gods nokārtot šo lietu.

—    Nu kā tad! — kapteinis attrauca. — Atkal pareizi! Jūs to nokārtojāt. Un tagad es atļāvos pārdrošību ierasties šeit. ..

—    Vai jūs nepiesēstos? — misters Kārkers ieminējās smaidīdams.

—     Tencinu, — kapteinis atteica, paklausīdams uzaicinājumam. — Cilvēkam laikam gan runāšana pavedas labāk, ja viņš sēž. Vai jūs pats arī nepaņemtu krēslu?

—     Nē, pateicos, — direktors sacīja, palikdams tāpat stāvot, laikam vēl aiz ziemas pieraduma atspiedies pret kamīnu un noraudzīdamies lejup uz kapteini ar visu zobu un smaganu acīm, — jūs esot atļāvušies pārdrošību, jūs teicāt… kaut gan — kāda tur pārdrošība . ..

—    Sirsnīgi jūs tencinu, manu zēn, — kapteinis atteica. — Jā, pārdrošību ierasties sava drauga Volra dēļ. Sols Džilss, viņa tēvocis, ir zinību cilvēks, un zinātnes laukā viņu var uzskatīt par kliperi, tomēr viņš nava tas, ko es visā visumā dēvētu par izmanīgu jurnieku — nava prakses cilvēks. Volrs, tas nu ir puika uz goda, tas neies dibenā, tikai viena maza klipa — priekšgala iegrime mazliet par dziļu, proti, viņš ir kautrīgs. Jā, un ko es nu gribētu uzzināt no jums, — kapteinis teica, pievaldīdams balsi un sākdams runāt tādā slepenīgā murdoņā, — pavisam draudzīgā kārtā, tikai mūsu abu privātā sarunā, tikai man vienam par zināšanu, līdz kamēr pats firmas galva būs cik necik iegrozījies vējā un es varēšu piebraukt pie viņa kuģa sāniem, — tas būtu sekojošais: vai te viss ir kārtībā un tā, kā nākas, un vai Volra aizceļošana notiks labā ceļa vējā?

—     Un kā jūs pats domājat, kapteini Kati? — Kārkers atbildēja, paraudams uz augšu svārku stērbeles un iekārtodamies ērtāk savā pozīcijā. — Jūs taču esat praktisks cilvēks; kā domājat jūs?

Cik šķelmīgi un daudznozīmīgi kapteinis atbildes vietā piemiedza aci, to nespētu attēlot nekādi citi kā vienīgi tie pirmāk pieminētie neizrunājamie ķīniešu vārdi.

—           Nu! — kapteinis teica, neizsakāmi iedrosmināts.

—    Ir man taisnība vai nav?

Mistera Kārkera smaidīgā laipnīguma iedrošināts un uzmusināts, kapteinis bija tik daudz izteiksmes ielicis savā acs piemiedzienā, ka domājās sagatavojis augsni, lai uzdotu šādu jautājuii^u, — it kā viņš būtu savas domas ietērpis visdaiļrunīgākajos vārdos.

—    Taisnība, — misters Kārkers atteica, — nav šaubām vietas.

—    Tātad uz lālajām zemēm, es saku, ar labu ceļa vēju! — kapteinis Katls jūsmoja.

Misters Kārkers pasmaidīja, kā apstiprinādams to.

—    Vējš no muguras un pamatīgs, — kapleinis turpināja.

Misters Kārkers atkal tāpat pasmaidīja.

—    Jā, jā! — noteica kapteinis Katls, ļoti atvieglots un iepriecināts. — Es zināju, kādu kursu kuģis uzņems, man bija skaidra paredzēšana. Es jau Volram ar to teicu. Nu, pateikšan', pateikšan'!

—          Gejam ir spožas izredzes, — misters Kārkers pie

bilda, vēl plašāk atviezdams zobus. — Visa pasaule viņam priekšā.

— Visa pasaule un sieva arīdzan, kā mēdz sacīt, — sajūsminātais kapteinis papildināja.

Pie vārda «sieva» (ko viņš izteica bez kāda nodoma) kapteinis pieklusa, atkal piemiedza aci un, uzmaucis spīdīgo cepuri uz pumpainā spieķa gala, savirpināja to, pats sāniski noraudzīdamies savā arvien vēl smaidīgajā draugā.

—    Gatavs derēt uz ceturtdaļpinli vecā Jamaikas ruma, — kapteinis teica, neatlaidīgi viņu vērodams,

—    ka es zinu, par ko jūs smaidāt.

Misters Kārkers saprata, uz ko tas tēmēts, un viņa smaids pavērās vēl platāks.

—    Tas tak no šenes tālāk neies? — kapteinis ieminējās, ar pumpaino spieķi pabakstīdams durvis, lai pārliecinātos, ka tās ir ciet.

—    Ne par collu, — misters Kārkers atbildēja.

—    Varbūt jūs domājat par lielo burtu F? — kapteinis sacīja.

Misters Kārkers to nenoliedza.

—    Vēl varbūt par L, — kapteinis minēja tālāk, — vai par O?

Misters Kārkers joprojām smaidīja.

—    Atkal man taisnība? — kapteinis čukstus jautāja, un sarkanais loks tam ap pieri pietūka uzvaras priekā.

Tā kā misters Kārkers atbildes vielā visu laiku smaidīja un nu vēl apstiprinādams palocīja galvu, kapteinis Katls piecēlās, paspieda tam roku, dedzīgi apgalvodams, ka šie abi esot uzņēmuši vienu kursu, bet par sevi viņš (Katls) vēl varot teikt, ka sen jau uzņēmis kursu šajā virzienā.

—    Viņš to iepazina, — kapteinis sacīja ar tādu noslēpumainību un nopietnību, kāda šādai tēmai arī veltījama, — pavisam neparastā kārtā … jūs tak atceraties, ka viņš to atrada uz ielas, kad tā vēl bija pavisam maziņa, un kopš tā laika viņš to iemīļoja un šī viņu tāpat, cik jau nu dziļi tādi cālēni var iemīļot viens otru. Mēs cikreiz neesam norunājuši, mēs ar Solu Džilsu, ka tie ir kā radīti viens otram.

Runcis, mērkaķis, hiēna un miroņgalva visi kopē

nebūtu varējuši parādīt kapteinim vairāk zobu, kā misters Kārkers parādīja šīs sarunas laikā.

—    Uz to pusi velk viss, — kapteinis laimīgs piebilda.

—     Paši redzat, kā vējš, tā straume plūst tai pašā vien virzienā. Padomājiet, ka viņš taču bija tur tanī dienā!

—    Ļoti labvēlīgi viņa cerībām, — misters Kārkers atteica.

—     Padomājiet jele, ka viņš šinī dienā tika paņemts tauvā. Kas tad nu viņu vēl varētu noraut un palaist viļņu varā?

—    Nekas, — misters Kārkers atbildēja.

—     Atkal jums taisnība, — kapteinis teica, vēlreiz paspiezdams viņam roku. — Nekas. Tā! Nenokārt galvu! Dēls nomiris — tāda maza, jauka radībiņa. Vai nav tā?

—    Jā, dēls ir miris, — atteica piekāpīgais Kārkers.

—    Jābilst tikai vārdiņš — un jums būs cits dēls, — kapteinis sacīja. — Zinātnieka tēvoča krustdēls! Volrs! Volrs, kas jau strādā jūsu uzņēmumā. Tas, — kapteinis turpināja, pakāpeniski tuvodamies frāzei, ko bija sagatavojis beigu efektam, — kas ik dienas nāk no Sola Džilsa un klauvē pie jūsu sirdīm.

Pašapmierinātību, ko pauda kapteiņa seja, kad viņš, noslēgdams katru iepriekš minēto īso frāzīti, ar elkoni laipnīgi pabuknīja misteru Kārkeru, nekas cits nebūtu varējis pārspēt kā vien jūsmīgais skatiens, ar kādu viņš, pabeidzis savu spojjo daiļrunības un asprātības izklāstu, atzvēlās krēslā un uzlūkoja firmas direktoru; platā, zilā veste viņam cilājās šā meistargabala radīšanas mokās un deguns kvēloja violetās liesmās tā paša iemesla dēļ.

—    Vai man taisnība? — kapteinis jautāja.

—     Kapteini Kati, — misters Kārkers teica, uz mirkli dīvaini sagumdams ceļos, it kā būtu pašlaik ļimis kopā un tad uzreiz izslējies visā augumā, — jūsu apsvērumi attiecībā uz Volteru Geju ir, bez šaubām, pilnīgi pareizi. Es domāju, ka mēs runājam konfidenciāli.

—    Vīrs un vārds! — kapteinis metās starpā.

—    Mēms!

—    Ne vārda viņam, ne kādam citam? — direktors turpināja.

Kapteinis Katls sarauca pieri un papurināja galvu.

—     Tikai jums pašam par apmierinājumu un norādījumu … un norādījumu, protams, — misters Kārkers atkārtoja, — kā rīkoties, paturot prātā jūsu paredzējumus.

—    Mīļu pateikšanu, jānudien, — attrauca kapteinis, ar lielu uzmanību klausoties.

—     Varu teikt bez svārstīšanās, ka fakti ir tieši tādi. Jūs visas iespējamības esat smalki apsvēris.

—     Kas atliecas uz jūsu galveno priekšniecību, — kapteinis teica, — nu, lai mūsu satikšanās notiek, kad jau nu pagadās. Laika taču diezgan.

Misters Kārkers, atviezis muti no vienas auss līdz otrai, atkārtoja: «Laika diezgan.» Viņš neizrunāja šos vārdus dzirdami, bet, laipnīgi pieliecis galvu, atveidoja tos tikai ar mēli un lūpām.

—     Un, kā tagad man kļuvis zināms, — to gan es jau sen teicu, — tad Volrs taisnā ceļā dodas kaldināt savu laimi.

—    Kaldināt savu laimi, — misters Kārkers, kā pirmāk, mēmi atkārtoja.

—     I3n, tā kā šis Volra mazais ceļojums ietilpst, ja varētu tā izteikties, viņa dienišķajā darbā un ir saistīts ar galvenajām izredzēm šepat… — kapteinis sacīja.

—    Ar galvenajām izredzēm šepat, — misters Kārkers, kā iepriekš, mēmi piekrita.

—     Nu, lūk, kad nu es to zinu, — kapteinis turpināja, — nav nekādas steigšanās un mans prāts var likties mierā.

Tā kā misters Kārkers vēl joprojām izrādīja tādu pašu glaimojošu, bezbalsīgu piekrišanu, kapteinī Katlā nostiprinājās stingra pārliecība, ka tas ir patīkamākais cilvēks, kādu viņš jebkad sastapis, un ka pat misters Dombijs vēl varētu šo to pārņemt no šā parauga. Tālab kapteinis dziļā sirsnībā vēlreiz pastiepa savu vareno plaukstu (kas krāsā daudz neatšķīrās no veca gulšņa), un tās spiediens bija tik spēcīgs, ka uz mistera Kārkera maigās miesas atstāja pēdas no grubuļiem un rievām, ar ko bagātīgi bija tetovēta kapteiņa delna.

—     Nu tad sveiki! — kapteinis teica. — Es jau nu neesmu cilvēks, kas aplam daudz runā, bet pateikšana man jāizsaka par jūsu lielo laipnību un atklātību. Lūgtu piedošanu, ja, tā teikt, esmu jūs apgrūtinājis.

—    Nepavisam, — otrs atteica.

—    Paldies. Mana kajīte nav nekāda lielā, — kapteinis vēl piemetināja, pagriezies atpakaļ, — bet omulīga diezgan, un, ja jums pagadītos būt kādreiz, vienalga kādā laikā, Brigpleisā, tur ap devīto numuru, — varbūt jūs atzīmētu? — un, ja jūs uzkāptu pie manis, neliekoties dzirdīs, ko saka tā persona, kas jūs ielaiž, es justos lepns par tādu pagodinājumu.

Pēc šā viesmīlīgā uzaicinājuma kapteinis pateica: «Visu labu!» — izgāja no istabas un aizvēra durvis, atstādams misteru Kārkeru vēl tāpat balstām kamīnu. Sā cilvēka blēdīgajā skatienā, sasprindzinātajā pozā, tā melīgajās lūpās, kas stiepās līdz ausīm un tomēr nesmējās, tā nevainojami tīrajā kravatē un vaigubārdā, pat mīkstās rokas vieglajā slīdējumā pār balto krekla krūti un gludo seju — visā jaudās kaut kas runcisks.

Vientiesīgais kapteinis, neko nenopratis, gāja projām, skurbdams uzvaras priekā, kas pat viņa platajiem, zilajiem svārkiem piešķīra pavisam citu kritumu. «Galvu augšā, Ned!» kapteinis sevi drosmināja. «Tu šodien esi paveicis mazu darījumu jauniešu labā, manu zēn!»

Jūsmā degdams un sajuzdams kā pašreizējo, tā sagaidāmo tuvību ar uzņēmumu, kapteinis, iegājis priekšējā kantora telpā, nevarēja noturēties, mazliet nepaķircinājis misteru Pērču un nepavaicājis, vai šis domājot, ka šeit vēl arvien visi ir aizņemti. Taču, lai nerādītos skarbs pret cilvēku, kas tikai pildījis savu pienākumu, kapteinis iečukstēja tam ausī, sak, ja esi labvēlīgi noskaņots pret glāzīti groka ar rumu un esi man lidznācējs, es ar prieku tev tādu piedāvātu.

Pirms kapteinis atstāja uzņēmuma telpas, viņš, izbrīnīdams kantoristus, nostājies kādā ērtā novērošanas punktā, aplaida acis visapkārt un skatienā uztvēra kantori it kā neatņemamu detaļu no plāna, kurā ieinteresēts viņa jaunais draugs. Seifu telpa modināja viņā sevišķu apbrīnu, bet, lai neliktos pārāk sīkumains, viņš aprobežojās tikai ar garām ejot iemestu skatienu un, cienīgi, ar laipnu tēvišķīgumu pasveicinājis visus kantoristus, izgāja pagalmā. Tur viņam piebiedrojās misters Pērčs, un viņš šo džentlmeni aizveda uz krodziņu, kur izpildīja savu solījumu — uz ātru roku, jo Pērčam laiks bija dārgs.

—    Un tagad iemetīsim, — kapteinis sacīja, — uz Volra veselībām!

—    Uz kā? — misters Pērčs godbijīgi ievaicājās.

—    Volra! — kapteinis atkārtoja pērkona balsī.

Misters Pērčs, kas tā kā atminējās kādreiz bērnībā dzirdējis, ka reiz dzīvojis dzejnieks ar šādu vārdu*, neko neiebilda, bet krietni vien nobrīnījās sevī, ka kapteinis ieradies Sitijā, lai uzdzertu laimes nez kādam dzejniekam; patiešām, ja viņš ierosinājis uzcelt pieminekli kādam poētam — teiksim, kaut vai Šekspīram — kādā no galvenajām pilsētas ielām, diezin vai viņš būtu vēl vairāk pārsteidzis misteru Pērču. Visā visumā kapteinis šķita esam tik mistiska, neizdibināma persona, ka misters Pērčs nolēma misis Pērčai par viņu nemaz neieminēties, lai izsargātos no bīstamām sekām.

Savā pacilātībā, ka izdarījis jaunajiem mazu pakalpojuma, noslēpumains un neizdibināms kapteinis palika visu dienu pat saviem tuvākajiem draugiem; un tomēr, ja vien Volters nebūtu viņa acu mirkšus, smīnus un citus tamlīdzīgus pantomīmiskus mājienus piedēvējis kapteiņa apmierinātībai, ka tik laimīgi izdevies ar nevainīgiem meliem piemānīt veco Solu Džilsu, kapteinis būtu sevi nodevis, vakara nesagaidījis. Lai nu kā, viņš savu noslēpumu tomēr saglabāja un tikai pašā vakarā pārgāja mājās no instrumentu meistara, spīdīgo cepuri nostūmis pavisam uz auss un ar tik starojošam acīm, ka misis Makstindžere (ko varēja noturēt par doktora Blimbera audzēkni — tik ļoti viņa atgādināja romiešu matronu), tikko acis viņam uzmetusi, nobarikādējās aiz atvērtajām ārdurvīm un nenāca ārā apmierināt savus mī]os bērniņus, iekām kapteinis nebija droši novietojies savā istabā.

18. nodaĻa TĒvs un meita

Mistera Dombija namā valda klusums. Kalpotāji viegliem soļiem kāpaļā augšā un lejā, nesaceldami nekādu troksni. Pastāvīgi tie savā starpā sarunājas un stundām sēž pie klāta galda, parādīdami godu ēdieniem un dzērieniem, un līksmojas, sekodami sensenām tumsonīgām, nejēdzīgām ierašām. Misis Vikema asaru pilnām acīm stāsta tiem visādus bēdīgus pieredzējumus, atgādinādama, ka šī jau tolaik pie misis Pipčinas vienmēr teikusi, ka tādu galu tas ņems, un nodzeras galda alus krietnāk nekā citām reizēm, ir ļoti sagrauzta, bet valodīga. Par virējas garastāvokli jāsaka tas pats. Viņa solās vakariņās pacienāt ar cepetīti un cīnās vienādiem spēkiem kā pret savu jūtelību, tā — sīpolu iedarbību. Taulinsons visā šai notikšanā redz dieva pirkstu un grib zināt, vai jel kāds varot minēt piemēru, ka, stūra mājā dzīvojot, būtu kas labs pieredzēts. Visiem viņiem liekas, ka tas noticis jau sen, lai gan bērns, kluss un skaists, guļ vēl savā gultiņā.

Krēslai metoties, ierodas kādi vīri — bez trokšņa, filca kurpēs —, kas te bijuši jau agrāk, un līdz ar viņiem tā mūža atdusas gulta, kas liekas tik nepiedienīga, ja tajā jāgulda bērns. Smago zaudējumu cietušo tēvu visu šo laiku nav pat viņa sulainis redzējis, jo viņš sēž dziļi kaktā sava aptumšotajā istabā, kad tur kāds

ir iekšā, un ari pārējā laikā, šķiet, nekur neiziet, tikai staigā, staigā uz priekšu un atpakaļ. Bet no rīta mājas ļaudis cils citam čukst, ka ap pusnakti dzirdējuši viņu uzejam augšā un ka viņš tur palicis — tajā istabā — līdz saullēktam.

Sitijā kantora matstikla logi aizvirtņoti un, protams, kļuvuši vēl tumšāki; dienas gaismā, cik tās vēl izspraucās cauri logiem, lampas virs pultīm nobāl, un lampu gaismā savukārt nobāl dienas gaisma, tā ka telpā valda tāda savāda krēslainība. Nekāda krietna strādāšana nenotiek. Kantoristiem nestāv prātā darbs; tie norunā pusdienās pamieloties ar karbonādi un tad pabraukties laivā augšup pa upi. Kurjers Pērčs, aizsūtīts ar uzdevumu, paliek ilgi projām; draugu aicināts, iegriežas te vienā, te otrā krodziņā un spriedelē par to, cik nedroši ir visi cilvēku pasākumi. Vakarā viņš dodas mājup uz Bolspondu agrāk nekā parasti un pacienā misis Pērču ar teļa kotleti un Skotijas alu. Misters Kārkers nepacienā nevienu, ne arī viņu kāds cienā; viņš sēž viens pats savā istabā un augu dienu mirdzina zobus; tas pavedina uz domām, ka kaut kas ir pazudis no mistera Kārke*a ceļa, kāds šķērslis novākts, un nu viņš var bez bēdu soļot tālāk.

Rau, tur sārtvaidži bērni, kas dzīvo iepretī mistera Dombija namam, raugās no sava bērnistabas loga lejā uz ielu, jo tur pie viņējām durvīm slāv četri melni zirgi ar spalvu pušķiem uz galvas; spalvas plīvo arī uz līķratiem, kuros tie iejūgti; šīs spalvas un tie, kas tur stāv ar lentēm un zižļiem, pievelk pūli. Burvju mākslinieks, kas pašlaik grasījās virpināt šķīvi, uzvelk atkal savu plato mēteli virs greznīgā uzvalka, bet viņa aprobežotā sieva, kas tikko kājas velk un ir tīri sašķiebusies, turēdama uz rokām smagu bērnu, vēl kavējas, gribēdama redzēt bēriniekus iznākam no nama. Ciešāk viņa spiež bērnu pie savām nosmulētajām krūtīm, kad ierauga, ka viņiem nesamais tik viegls; bet pretējās mājas augstajā logā pats mazākais no sārtvaidžiem pārstāj draiskoties bez izstieptās rokas brīdinājuma un, rādīdams ar tuklo pirkstiņu, skatās auklei acīs un prasa: «Kas tas ir?»

Un tur jau caur sērās tērpto kalpotāju drūzmu un

raudošām sievietēm no vestibila iznāk misters Dombijs un dodas uz otru pajūgu, kas gaida viņu. Viņu nav

«salauzušas» bēdas un izmisums, domā šie vērotāji. Viņa gaita tikpat stingra, viņa izturēšanās tikpat augstprātīga kā vienmēr. Viņš neslēpj seju aiz kabatas drāniņas un raugās taisni uz priekšu. Lai gan seja viņam mazliet iekritusi, sastingusi un bāla, bet izteiksme tā pati vecā. Viņš ieņem savu vietu karietē, un trīs džentlmeņi vēl viņam seko. Tad svinīgā bēru procesija sāk lēnām virzīties uz priekšu. Spalvas vēl redzamas plivināmies tālumā, kad burvju mākslinieks jau virpina šķīvi uz niedres gala un tas pats pūlis viņu apbrīno. Bet burvju mākslinieka sieva nav tik nadzīga uz peļņas ievākšanu kārbiņā kā parasti, jo bērna bēres uzvedinājušas viņu uz domām, ka bērns zem viņas vecā, izbalējušā lakata varbūt neizaugs nemaz liels, nevalkās debeszilo apsēju ap galvu un laša krāsas bikses un nevērtīsies pa dubļiem.

Spalvas savā drūmajā ceļojumā aizplīvo arvien tālāk pa ielām, līdz beidzot dzirdami jau baznīcas zvani. Šai pašā baznīcā jaukais zēns dabūja to, kas drīz būs viss, kas no viņa paliks pāri, — vārdu. Visu, kas miris, aprok šeit, blakus viņa mātes mirstīgām atliekām. Tas ir labi. Viņu pīšļi apglabāti tur, kur Florense savās pastaigās — ak, šīs vientuļās vientuļās pastaigas! — var jebkuro dienu pieiet.

Kad sēru dievkalpojums beidzies un mācītājs aizgājis, misters Dombijs lūkojas' apkārt, klusā balsī apvaicādamies, vai tā persona, kurai uzdots atnākt un saņemt norādījumus attiecībā uz piemiņas plāksni, ir te.

Kāds panākas uz priekšu, atsaukdamies: «Jā.»

Misters Dombijs saka, kur viņš vēlas plāksni novietot, ar roku apvelk uz sienas tās veidu un lielumu un noteic, ka tai jāatrodas blakus mātes piemiņas plāksnei. Tad ar zīmuli uzraksta attiecīgo tekstu un, pasniegdams to, piebilst:

—    Es vēlos, lai tā tiktu pagatavota nekavējoties.

—    Tiks padarīts nekavējoties, ser.

—    Tas tiešām nav nekāds lielais darbs — iekalt tikai vārdu un vecumu, kā redzat.

Cilvēks paklanās, raudzīdamies papīriņā, bet liekas

vēl ko apsveram. Mislers Dombijs nepamana šo vilcināšanos, apgriežas un virzās uz izeju.

—     Piedodiet, ser, — kāda roka viegli pieskaras viņa sēru apmetnim, — tā kā jūs vēlaties, lai plāksne tiktu pagatavota nekavējoties, bet, lai es pārgājis varētu to tūlīt nodot darbā …

—    Nu, nu?

—    Vai jūs nebūtu tik laipni šo vēlreiz pārlasīt? Man šķiet, tur ir kļūda.

—    Kur?

Skulptors atdod viņam papīriņu atpakaļ un ar kabatas lineālu norāda uz vārdiem: «mīļotais, vienīgais bērns».

—    Man liekas, ser, tur jābūt — «dēls».

—    Jums taisnība. Protams. Izlabojiet.

Tēvs žiglākiem soļiem steidzas uz karieti. Kad pārējie trīs, kas viņam seko uz pēdām, nosēstas savās vielās, viņš pirmoreiz paslēpj seju — aizvelk tai priekšā apmetņa stūri. Todien to neviens vairs nedabū redzēt. Viņš izkāpj pirmais un tūlīt aiziet uz savu istabu. Pārējie bērinieki (to ir tikai trīs: mislers Čiks un divi ārsti) lčapj augšā uz viesistabu, kur tos sagaida misis Čika un mis Toksa. Bet, kādu seju rāda tas tur lejā, noslēgtajā istabā, kādas domas tam lodā pa galvu, kas notiek tā sirdī, kādu cīņu tas izcīna un kādas mokas izcieš, — neviens nezina.

Galvenais, ko zina lejā, virtuvē, ir tas, ka «šodien liekas pēc svētdienas». Tiem tur šķiet tīri vai nepiedienīgi, ja ne piedauzīgi, ka ļaudis uz ielas iet savās parastajās gaitās, ģērbušies darbdienas drēbēs. Pavisam kas jauns ir redzēt, ka štoras ir atkal uzvilktas un aizvirtņi atvērti; kalpotāji drūmā noskaņā kavē laiku pie vīna pudelēm, kuru pilns galds kā pa svētkiem. Tiem prāts nesas uz moralizēšanu. Misters Taulinsons izdveš nopūtu un uzsauc tostu: «Lai visi mēs tiekam šķīstīti no grēkiem1 .» — uz ko virtuvene, izdvesdama otru nopūtu, atsaucas: «Die's liecinieks, neviens mēs neesam tīrs no tiem.» Vakarā misis Čika un mis Toksa atkal sēstas pie rokdarba. Bet misters Taulinsons — arī vakarā — iziet paelpot svaigu gaisu, un kopā ar viņu iziet arī istabene, vēl tāpat sēru cepurīti galvā. Viņi ir

loti maigi viens pret otru tumšākos ielu stūros, un Taulinsons sapņo par citu — kārtīgāku dzīvi, kad sāks tir-

*    goties ar zaļumiem Oksfordas tirgū.

Šo nakti mistera Dombija namā guļ tik cietā, dziļā miegā, kā ilgas naktis nav gulēts. Rīta saule, kā senāk, ceļ augšā visu māju un ievirza no jauna dzīvi vecajās sliedēs. Sārtie, veselīgie bērni no pretējās mājas skraida garām ar savām stīpām. Baznīcā notiek krāšņa laulību ceremonija. Burvju mākslinieka sieva manīgi uzlasa naudu citā pilsētas kvartālā. Akmeņkalis dzied un svilpo, izcirzdams marmora plāksnē: P-O-L-S.

Vai tas var būt, ka pasaulē, kur ļaužu kā biezs un darbu aizgūtnēm, vienas mazas, vārgas radībiņas zaudējums spēj radīt sirdī tukšumu, tik plašu un dziļu, ka vienīgi neizmērojamās mūžības plašums un dziļums spēj to aizpildīt? Florense, nevainīgais bērns, savās sāpēs būtu atbildējusi: «Ak, manu brāli, manu mīļo, sirdsmīļo brāli! Manas skumjās bērnības vienīgais draugs un biedri! Vai gan spēj vēl kādas cilas pasaulīgas domas viest gaismu, kas jau blāzmo pār tavu pāragro kapu, vai spēj remdināt sāpes, kas laužas no krūtīm zem šī asaru lietus?»

—     Mīļais bērns, — misis Čika sacīja, turēdama par savu pienākumu šo gadījumu izmantot, — kad tu nāksi manos gados. ..

—    Tas ir, pašos zieda gados, — mis Toksa piebilda.

—    Tad tu sapratīsi, — ņiisis Čika turpināja, maigi paspiezdama roku mis Toksai par viņas draudzīgo piezīmi, — ka velti ir bēdāties un asaras liet, ka mūsu pienākums ir samierināties.

—     Es centīšos, mīļo krustmāt. Es centīšos, — Florense elsodama atbildēja.

—            Priecājos par tavu apņēmību, — misis Čika teica,

—    jo, mana mīļā, kā tev var apliecināt mis Toksa, par kuras gaišo prātu un gudrajiem spriedumiem nevienam nevar būt divu domu …

—     Ak, dārgā Luiza, es nudien drīz kļūšu iedomīga, — mis Toksa pārtrauca.

—     … un pierādīt ar savas dzīves pieredzi, — misis Čika turpināja, — mēs esam aicināti jebkuros apstākļos būt stipri un valdīt pār sevi. To dzīve no mums prasa.

Ja kāds … dārgā, — viņa griezās pie mis Toksas, — izskrējis vārds no prāta. Mi… ml… —

—    Misēklis, — mis Toksa minēja.

—    Nē, nē, nē! — misis Cika attrauca. — Ak kungs, tepat jau mēles galā ir. Ml…

—    Mīlas objekts, — mis Toksa vēlreiz kautri minēja.

—     Apžēlojies! Lukrēcij! Kādas aplamības! Mizantrops, lūk, vārds, kas man vajadzīgs. Var ar izdomāt! Mīlas objekts! Tātad es saku, ja kāds mizantrops, man klātesot, uzdotu jautājumu: «Kādēļ mēs esam pasaulē nākuši?» — es atbildētu: «Lai saņemtos un turētu sevi rokās.»

—     Ļoti labi teikts, tiešām, — mis Toksa sacīja, sajūsminājusies par šīs domas oriģinalitāti. — Ļoti labi!

—     Nelaimīgā kārtā, — misis Cika turpināja, — pēc brīdinoša piemēra nav tālu jāmeklē. Mums ir dibināts iemesls pieļaut domu, mīļais bērns, ka mūsu ģimenei būtu aiztaupīti daudzi rūgti un smagi pārbaudījumi, ja kādam īstajā brīdī būtu pieticis gribas spēka saņemties. Nekad nekas mani nepiespiedīs citādi domāt, — labā matrona piebilda nelokāmā pārliecībā par savu taisnību: —» ja nabaga mīļā Fannija būtu piespiedusies un saņēmusies, nabaga mīļajam puisītim būtu bijis vismaz spēcīgāks organisms.

Misis Čika īsu mirkli paļāva jūtām vaļu, bet tad pēkšņi, it kā redzami ilustrēdama savu doktrīnu, apvaldīja šņukstus un runāja tālāk:

—    Tāpēc, Florense, esi tik laba un pierādi mums, ka tev pietiek gribas spēka, un nedzen aiz patmīlības savu papu vēl lielākā izmisumā.

—     Mīļo krustmāt! — Florense izsaucās un noslīga ceļos, lai labāk un ciešāk varētu ielūkoties tās sejā.

—     Pastāstiet man kaut ko vairāk par papu. Lūdzu, lūdzu, stāstiet man par viņu. Vai viņam ir briesmīgi grūti?

Mis Toksai bija jūtīga sirds, un šai meitenes lūgumā kaut kas viņu dziļi aizkustināja. Vai viņa tajā saskatīja pamestās meitenes vēlēšanos uzņemties to saudzīgo rūpību, kādu tik bieži tika izrādījis viņas mirušais brālītis, — vai mīlestību, kas tiecās pieglausties tai sirdij, kurai Pols bijis tik dārgs, un kas nevarēja paciest, ja noraida tās līdzjūtību tādās bēdās, kur mīla un sāpes tik nešķiramas, — jeb vai viņa redzēja tikai kaismīgo, padevīgo dvēseli, kas, kaut arī atstumta un noraidīta, pārpilna siltām, tik ilgi bez atbildes palikušām jūtām un tagad pēc smagā zaudējuma savā skumjā vientulībā piesauca tēvu, cerēdama saņemt no viņa mierinājumu un savukārt vieglināt viņa sāpes, — lai nu kā mis Toksa to izskaidroja, bet viņa bija aizkustināta. Uz mirkli viņa aizmirsa misis Čikas varenību un, steidzīgi noglaudījusi Florenses vaigu, novērsās un, negaidīdama šīs viedās matronas norādījumu, izplūda asarās.

Arī pati misis Cika uz mirkli zaudēja pašsavaldību, ar ko tik ļoti lepojās, un apklususi vēroja daiļo, jauno seju, kas tik ilgi, tik neatlaidīgi un pacietīgi bija kavējusies noliekta pār mazo gultiņu. Bet, atguvusi balsi, kas bija sinonīms viņas pašsavaldībai, — tas tiešām bija viens un tas pats, — viņa ar cieņu atbildēja:

—     Florense, bērniņ, tavs nabaga papa ir reizēm gluži neizprotams, un jautāt man par viņu nozīmē jautāt kaut ko tādu, ko es atsakos saprast. Es domāju, man ir lielāka ietekme uz tavu papu nekā jebkuram citam. Tomēr tik vien es varu pateikt, ka viņš gauži maz ar mani ir runājis, ka esmu iegājusi pie viņa tikai pāris reižu un uzkavējusies tur ne ilgāk par minūti un tad arī, jāatzīstas, nedabūju viņu gandrīz nemaz redzēt, jo viņa istaba ir aptumšota. Es teicu tavam papam: «Pol!» — tieši tādiem vārdiem es viņu uzrunāju, — «Pol, kāpēc tu neieņem kādu stimulējošu līdzekli?» Tava papa atbilde aizvien bija viena: «Luiza, esi tik laba, atstāj mani. Man nekas nav vajadzīgs. Es vislabāk jūtos viens.» Ja rītu man tiesas priekšā būtu jādod zvērests, Lukrēcij, — misis Čika teica, — es nešaubos, ka uzdrošinātos tos pašus vārdus ar zvērestu apliecināt.

Mis Toksa apbrīnoja viņu, noteikdama: «Mana Luiza vienmēr ir metodiska.»

—           Vārdu sakot, Florense, — krustmāte turpināja,

—    man ar tavu nabaga papu nav iznākusi nopietna saruna līdz pat šim rītam, kad es viņam paziņoju, ka sers Bārnets un lēdija Sketlsa atrakstījuši bezgala sirsnīgu vēstuli … mūsu puisītis, mūsu acuraugs! … lēdija Sketlsa viņu mīlēja kā … kur mana kabatas drāniņa?

Mis Toksa pasniedza to.

—     Bezgala sirsnīgu vēstuli un uzaicina tevi pie sevis izklaidēties citos apstākļos. Pateikusi tavam papam, ka, pēc manām domām, mēs ar mis Toksu varam tagad braukt projām (kam viņš pilnīgi piekrita), es ieprasījos, vai viņam būtu kādi iebildumi, ja tu pieņemtu šo uzaicinājumu. Viņš atteica: «Nē, Luiza, ne mazāko!»

Florense pacēla asaru pilnās acis.

—    Bet ja nu tev negribas tūlīt braukt un labāk patīk palikt mājās vai nākt man līdzi…

—    Es labāk gribu palikt tepat, krustmāt, — skanēja klusa atbilde.

—     Kā zini, bērns, — misis Čika noteica. — Vari palikt. Dīvaina tava izvēle ir, es teikšu. Bet tu jau vienmēr esi bijusi dīvaina. Varētu likties, ka kurš katrs tavā vecumā un pēc visa tā, kas noticis. .. mīļā mis Toksa, man atkal noklīdis mutautiņš … būtu laimīgs, ja varētu tikt no šejienes projām.

—     Es nevaru ne iedomāties, ka no šīs mājas it kā grasītos bēgt projām, — Florense teica, — es nevaru ne iedomāties, ka tās istabas. .. viņa . .. istabas paliktu tukšas «n sērīgas, krustmāt. Es gribētu pagaidām palikt tepat. Ak, manu brālīt! Manu brālīt!

Tas bija dabisks jūtu izvirdums, kas nav apvaldāms; tās būtu izlauzušas ceļu pat caur roku pi/kstiem, ar kurām viņa aizsedza seju. Pārmocītām, pārsmagām krūtīm reizēm ir jaļauj jūtām vaļa, citādi nabaga ievainotā, vientuļā sirds tur iekšā sistos kā putniņš aizlauztiem spārniem, līdz pagurtu un stātu pukstēt.

—           Kā zini, bērns! — misis Čika padomājusi noteica.

—    Es domāju, tu saproti, ka man nebija prātā tev nelaipnību parādīt. Tad jau paliec vien tepat un dzīvo pēc sirds patikas. Neviens tevi netraucēs, Florense, un droši vien arī nevēlēsies traucēt.

Florense skumji palocīja galvu.

—     Kad man jau mute vērās aizrādīt tavam nabaga papam, — misis Čika sacīja, — ka viņam tiešām vajadzētu pagaidām atrauties no saviem pienākumiem un paceļot, lai izklaidētos un atgūtu spēkus, viņš pasteidzās pirmais pateikt, ka esot nolēmis kādu laiciņu padzīvot uz laukiem. Es domāju, jācer, ka viņš aizbrauks drīz.

Jo ātrāk, jo labāk viņam. Taču, kā es noredzu, viņam vēl kārtojami savi personīgi papīri un tā tālāk sakarā . ar bēdīgo notikumu, kas mūs visus tik ļoti satriecis, — nevaru saprast, kas ar manējo noticis; Lukrēcij, aizdod man savējo, mīļā, — un pie tiem viņš varbūt nosēdēs vēl pāris vakaru savā istabā. Ja var kāds godam nest Dombija vārdu, bērns, tad tas ir tavs papa, — misis Čika sacīja, rūpīgi abas acis reizē izslaucīdama ar mis Toksas mutautiņa pretējiem stūrīšiem. — Viņš saņemsies. Par viņu nav ko baidīties.

—    Krustmāt, — Florense trīsēdama ieminējās, — vai es nevarētu viņam kaut kā …

—    Žēlīgais die's, mīļais bērns, — misis Čika neļāva viņai pabeigt, — ko tu runā? Ja tavs papa man varēja pateikt — viņa vārdus burts burtā esmu jau atkārtojusi: «Luiza, man nekas nav vajadzīgs; es vislabāk jūtos viens,» — kā tu domā, ko tad viņš sacīs tev? Tu nedrīksti viņam acīs rādīties. Par to nemaz nesapņo.

—    Krustmāt, — Florense teica, — es gribētu iet augšā un atgulties.

Misis Čika atzina to par visprātīgāko un atvadīdamās noskūpstīja viņu. Bet mis Toksa, teikdamās pameklēt noklīdušo kabatas drāniņu, tūliņ Florensei nopakaļis arī uzgāja augšā un pāris nozagtajās minūtēs centās meiteni nomierināt, lai cik sirdīgu seju viņai par to rādīja mis Nipere. Greizsirdības īekveldīnāta, mis Nipere nogodēja mis Toksu pa/ krokodilu; taču šīs lēdijas līdzjūtība šķita neliekuļota, un, pats galvenais, tai nepiemita savtīgums — ar to taču nebija cerību iegūt kāda labvēlību.

Un vai tad nebija neviena tuvāka un mīļāka par mis Niperi, kurš spētu stiprināt šo ciešanās un sāpēs izmocīto sirdi? Neviena, kam apķerties ap kaklu, neviena, kam mīļi acīs paraudzīties, neviena, kas pateiktu mierinošus vārdus tik dziļās bēdās? Vai Florense bija tik vientuļa šajā skarbajā pasaulē, ka viņai neviena cita vairs nebija? Neviena. Ne mātes vairs, ne brāļa, tik aplaupīta uzreiz — mazā Pola zaudējums lika viņai smagāk sajust to pirmo lielāko zaudējumu —, un Sjūzena vienīgā, kam bēdās pieķerties. Ak, kas gan to

pateiks, cik loti viņai vajadzēja palīdzības pirmajā laikā!

Sākumā, kad mājas dzīve iegāja parastajās sliedēs, kad visi, izņemot kalpotājus, bija aizbraukuši un tēvs ieslēdzies savās istabās, Florense tik vien zināja kā raudāt, skraidelēt augšā un lejā, bet dažbrīd, pēkšņi sirdij sažņaudzoties skumjās atmiņās, viņa nobēga pati savā istabā, lauzīja rokas, iekrita uz mutes gultā un nezināja, kur mieru rast, grima tikai dziļāk sāpju un ciešanu tumsā. Parasti tas notika, uzduroties kādai vietai vai priekšmetam, kas saistījās ar Polu, un tāpēc šī nelaimes piemeklētā māja sākumā viņai izvērtās par tīro moku pekli.

Taču tīra, skaidra mīlestība nemēdz tik plosīgi un nežēlīgi ilgi degt. Liesma, kurā ņem pārsvaru pasaulīga kvēle, var mokoši dedzināt krūtis, kas devušas tai mājvietu, bet svētā debesu uguns lej sirdī liegu siltumu, kā toreiz, kad tā kā liesmu mēles nolaidās uz to divpadsmit vienprātīgi kopā nākušo galvām * un ikvienam rādīja viņa brāli apskaidrotu un neskartu. Kad atmiņā bija ataususi šī aina, drīz tad no vaiga nozuda sāpju ēnas, balss atfcal atguva rāmo maigumu, acis glāsīgo skatienu, dvēsele klusu paļāvību un mieru; un, kaut arī Florense vēl arvien raudāja, taču raudāja rimtāk un ar prieku kavējās atmiņās.

Drīz vien viņa varēja atkal mierīgi noraudzīties, kā zelta ūdens dej uz tās pašas sienas tai pašā klusajā novakares stundā un vērot, kā tas pamazām nozūd. Drīz vien viņa atkal bieži sēdēja tajā istabā viena pati, tikpat pacietīga un lēnīga kā toreiz, kad viņa sēdēja nomodā pie mazās gultiņas. Un, ja pēkšņi viņu sagrāba žēlums, redzot to tukšu, viņa noslīga ceļos pie tās un lūdza dievu — tā viņa atviegloja savu pārsmago sirdi —, lai tas viens no eņģeļiem mīlētu savu māsiņu un nekad to neaizmirstu.

Drīz vien drūmajā namā, tik plašā un sērā, viņa atkal nokrēšļa stundās dziedāja, palēnām, brīžam apraudamās, to dziesmu, kuru Pols tik bieži bija klausījies, gurdo galviņu viņai uz pleca nolicis. Un pēc tam, kad jau metās pavisam tumšs, istabā ietrīcējās mūzikas skaņas: viņa spēlēja un dziedāja tik klusi un liegi, ka drīzāk šīs skaņas atgādināja skumjas atmiņas par to pēdējo vakaru, kad Pols lūdza viņu dziedāt, nekā patiesu tās dziesmas atkārtojumu. Taču tas atkārtojās bieži, Joti bieži krēslainajā vientulībā, un saraustītās skaņas vēl trīcēja uz taustiņiem, kad liego balsi apslāpēja asaras.

Tā pamazām Florense atguva drosmi jau paskatīties uz rokdarbu, gar kuru viņas pirksti bija darbojušies, kad meitene sēdēja brālītim blakus jūrmalā; un nepagāja ilgs laiks, kad viņa ņēma to atkal rokā, pieķerdamās tam gandrīz ar tādu mīlestību, it kā tā bijusi dzīva, apzinīga būtne, kas pazinusi Polu, un tā viņa tur pamestajā, ilgi neapdzīvotajā istabā pie loga, savas mātes ģīmetnes tuvumā, pavadīja garas, dompilnas stundas.

Kāpēc tumšās acis tik bieži atrāvās no darba un raudzījās pāri ielai, kur dzīvoja sārtie, veselīgie bērni? Viņas zaudējumu tie tieši neatgādināja, jo tās bija meitenes: četras mazas māsiņas. Bet tām, tāpat kā viņai, nebija mātes — un bija tēvs.

Viegli varēja uzminēt, kad viņš bija izgājis un tika gaidīts pārnākam, jo vecākā meitene katrreiz tad saposusies gaidīja viņu dzīvojamā istabā pie loga vai uz balkona, un, kad viņš parādījās, tai gaidās saspringusī seja iemirdzējās priekā, kamēr mazākās māsas pie augstā loga, kuras tāpat vienmēr gaidīja viņu, sita plaukstiņas, rībināja palodzi un ūvināja. Vecākā meita nonāca lejā vestibilā, ieķērās tēvam elkonī un veda augšup pa kāpnēm, bet vēlāk Florense redzēja viņu sēžam tēvam blakus vai uz ceļiem vai mīļi apķeramies viņam ap kaklu un sarunājamies; un, lai gan viņi abi allaž bija ļoti jautri, tēvs bieži domīgi nolūkojās uz meitu, it kā uztverdams viņā līdzību ar mirušo māti. Florense dažreiz nevarēja noskatīlies šai ainā un, izplūzdama asarās, paslēpās nobijusies aiz aizkara vai aizskrēja projām no loga. Tomēr negribot viņa atgriezās atpakaļ pie tā, un viņas darbs drīz vien, no jauna aizmirsts, izslīdēja no rokām.

Tas bija tas nams, kuru pirms dažiem gadiem neviens neapdzīvoja. Diezgan ilgi tas stāvēja tukšs. Beidzot, kamēr viņa bija projām no mājām, to bija noīrējusi šī ģimene. Tas bija salabots un no jauna nokrāsots; tagad

ap to ziedēja puķes un laidelējās putni, un tas izskatījās pavisam citādi nekā agrāk. Taču viņa nekad nedomāja par namu. Bērni un to tēvs aizņēma visus viņas prātus.

Viņa pa savu atvērto logu varēja redzēt, kā bērni, kad tēvs bija pusdienas paēdis, ar savu guvernanti vai aukli nonāca lejā un drūzmējās ap galdu; klusās vasaras dienās viņu skaņās balsis un dzidrie smiekli pārskanēja pāri ielai un kā spirgta vēsma ieplūda drūmajā istabā, kur sēdēja viņa. Pēc tam tie klupu rāpu klumburoja tēvam līdzi augšā un tur draiskojās ap dīvānu, uz kura viņš nosēdās, vai satupa visi viņam pie ceļiem — īsts rožvaidziņu pušķītis —, kamēr viņš laikam stāstīja tiem kādu pasaku. Vai arī tie saskrēja uz balkona, bet tad Florense ātri paslēpās, lai tie neieraudzītu, kā viņa tur melnā kleitiņā sēž viena pati, un nejustos traucēti savā līksmībā.

Vecākā meitene palika pie tēva, kad pārējās aizgāja, un gatavoja viņam tēju — laimīgā mazā saimniece! — un sarunājās ar viņu, reizēm pie loga, reizēm dziļāk istabā, līdz kamēr iededza sveces. Tā varēja būt viņam sarunu biedrs, kaut bija pāris gadus jaunāka par Florensi, un ar kādu cienīgu iznesību un burvīgu nopietnību tā prata nosēsties pie savas grāmatas vai rokdarbu groziņa — nu gluži kā pieaugusi sieviete. Kad pie viņiem dega sveces, Florensei vairs nebija jābaidās no savas tumšās istabas viņus novērot, bet, kad pienāca laiks meitenītei teikt «ar labu nakti, papa» un iet gulēt, tad Florense, redzot, kā tā pastiepa vaidziņu tēvam, sāka raustīties elsās un nespēja vairs ilgāk skatīties.

Tomēr, pirms pati devās pie miera, viņa, nodziedājusi vienkāršo dziesmiņu ar kuru viņās — pagājušās dienās tik bieži bija Polu iežūžojusi miegā, un vēl to otro kluso un maigo melodiju, viņa vēl un vēlreiz vērsa skatienus uz pretējo māju. Bet tas, ka viņa par to domāja un to novēroja, bija noslēpums, ko viņa glabāja savā jaunajā sirdī.

Un vai Florense savā sirdī — Florense, kas bi ja tik atklāta un patiesīga, tās mīlestības cienīga, ko Pols tai parādījis un vēl ar pēdējiem tikko vairs sadzirdamiem čukstiem apliecinājis, — Florense, kuras sirdsskaidrība atspoguļojās viņas daiļajā sejā un dvesmoja katrā lēnīgās balss skaņā, — vai viņa šai jaunajā sirdi glabāja vēl kādu noslēpumu? Jā. Vēl vienu.

Kad visi soļi mājā bija apklusuši un visas ugunis nodzēstas, viņa klusītiņām izslīdēja no savas istabas, nedzirdamiem soļiem nokāpa lejā un piegāja pie tēva durvīm. Tikko elpu vilkdama, viņa piespieda pieri pie tām un mīlas slāpēs skūpstīja tās. Katru nakti to priekšā viņa nometās zemē uz aukstās akmens grīdas — kaut vai tikai viņa elpu dzirdēt! — un ar vienu vienīgu karstu vēlējumos — drīkstēt parādīt viņam savu pieķērību, būt viņam par iepriecinājumu, panākt, lai viņš neatraida sava vienīgā bērna mīlestību, — viņa būtu ceļos kritusi viņa priekšā, to pazemīgi izlūgdamās, ja vien iedrošinājusies.

Neviens to nezināja. Neviens par to neiedomājās. Durvis bija vienmēr noslēgtas, un viņš iekšpusē aiz tām. Pāris reižu viņš izgāja no mājas, un tad dzirdēja runājam, ka viņš drīz došoties savā ceļojumā; taču joprojām vēl dzīvoja tajās istabās, dzīvoja viens, ar meitu nemaz neredzējās, nekad pēc viņas arī neapvaicājās. Varbūt pat nezināja, ka viņa ir mājās.

Kādu dienu, tā ap nedēļu pēc bērēm, kad Florense pašlaik sēdēja pie sava rokdarba, ieskrēja Sjūzena, ne saprast — raudadama vai smiedamās un pieteica viesi.

—     Viesis! Pie manis, Sjūzen? — Florense izbrīnījusies jautāja.

—     Kas tiesa, tas tiesa^ tas ir brīnums, vai ne, mis Floja? — Sjūzena teica. — Bet man patiktos, ka jums nāktu labi daudz viesu, nopietni gan, jums tad būtu daudz labāka jušanās, un vēl es jums teikšu, jo ātrāk mēs taisāmies projām, kauču pie tiem pašiem vecajiem Sketlsiem, mis Floja, jo labāk mums abām, es varbūtās nemaz negribu, ka ļaudis ap mani mudž un čum, tomērt es neesmu nekāda austere.

Mis Niperei par godu jāteic, ka viņa runāja, rūpēdamās vairāk par savu kundzēni nekā pati par sevi, to rādīja viņas seja.

—    Bet viesis, Sjūzen, — Florense ieminējās.

Sjūzena, histēriski irgodama, kas izklausījās tiklab

pēc smiešanās, kā šņukstēšanas, atbildēja:

—    Misters Tūtss!

Smaids, kas pavīdēja Florenses sejā, mirklī nozuda, un acis pieriesās asarām. Un tomēr tas bija smaids un mis Niperei darīja prieku.

—    Uz mata tāpat bija man, mis Floja, — Sjūzena teica, šūpodama galvu un priekšautu pie acīm pielikdama. — Kā es ieraudzīju šo šķīsto jēriņu priekšnamā, tā man paspruka smiekli, bet pēc tam aizžņaudzās kakls.

Sjūzena Nipere neapzinādamās sāka visu to atveidot turpat uz vietas. Pa tam misters Tūtss, kas bija sekojis viņai, nemaz nejauzdams, kādu efektu radījusi viņa atnākšana, pieteica sevi, ar pirkstu kauliņiem piedauzīdams pie durvīm, un varen braši ienāca iekšā.

—     Kā klājas, mis Dombija? — misters Tūtss apsveicinājās. — Man iet Joti labi, pateicos. Kā jūs jūtaties?

Misters Tūtss — nebūs daudz lādu cilvēku pasaulē, kas būtu cēlsirdīgāki par viņu, viens otrs ar gaišāku prātu gan varbūt — bija gana svīdis, sacerēdams šo garo, dedzīgo runu cerībā ar to atvieglot sirdi Florensei, kā arī pats sev. Bet nu, attapies, ka mantas kambaris tukšs, ka visu krājumu neapdomīgi izšķiedis vienā rāvienā, Јirms nebija vēl ne apsēdies, ne Florense vārdu bildusi, ne par lāgu vēl slieksnim pāri ticis, viņš nevarēja neko gudrāku izdomāt kā sākt to pašu no gala:

—    Kā klājas, mis Dombija? Es jūtos ļoti labi, pateicos. Kā labi jūs jūtaties?

Florense sniedza viņam roku un teicās jūtamies labi.

—     Es patiešām jūtos ļoti labi, — misters Tūtss sacīja, apsēzdamies krēslā. — Ļoti labi, tiešām. Nemaz neatceros, ka būtu kādreiz labāk juties, pateicos.

—    Tas ļoti laipni no jums, ka atnācāt, — Florense teica, ķerdamās atkal pie noliktā rokdarba. — Man prieks jūs redzēt.

Misters Tūtss atbildes vietā nokrekšķināja smiekliņu. Iedomājies, ka tas skan varbūt par jautri, viņš pārlaboja to par nopūtu. Iedomājies, ka nopūta varbūt skan par skumji, viņš pārlaboja to atkal par smiekliņu. Nevarēdams pilnīgi apmierināties ne ar vienu, ne otru atbildes veidu, viņš sāka smagi elsāt.

—     Jūs bijāt ļoti labs pret manu brālīti, — Florense sacīja, paklausīdama dabiskam impulsam izglābt viņu no neveikla stavokļa. — Viņš bieži stāstīja man par jums.

—    O, tam nav nekādas nozīmes, — misters Tūtss aši atbildēja. — Silts šodien, vai ne?

—    Laiks jauks, — Florense atteica.

—    Man atbilstošs, — misters Tūtss sacīja. — Es nezinu, kad vēl esmu juties tik labi kā pašlaik. Ļoti pateicos jums.

Apliecinājis šo interesanto, neiedomājamo faktu, misters Tūtss iekrita dziļā klusības akā.

—    Jūs, man liekas, galīgi šķīrāties no doktora Blimbera? — Florense ievaicājās, cenzdamās palīdzēt viņam izrāpties ārā.

—    Tā domāju, — misters Tūtss atbildēja. Un tūlīt iekrita atpakaļ.

Viņš palika tur dibenā, šķietami noslīcis, vismaz minūtes desmit. Kad šis laiks bija notecējis, viņš pēkšņi uzpeldēja augšā un teica:

—    Nu tad uz redzēšanos, mis Dombija.

—    Vai jūs jau aizejat? — Florense jautāja pieceldamās.

—    Es labi nezinu. Nē, tūlīt vēl ne, — misters Tūtss sacīja, gluži negaidot apsēzdamies no jauna. — Lieta tāda . .. ziniet, mis Dombija!

—    Nebaidieties runāt ar mani, — Florense teica ar vieglu smaidu uz lūpām, — man ļoti patiktos, ja jūs parunātu par manu brāli.

—    Tiešām, jūs vēlētos?7 — misters Tūtss attrauca, un līdzjūtība staroja no katras dzīsliņas viņa citkārt tik neizteiksmīgajā sejā. — Nabaga Dombijs! Nudien nekad man prātā neienāca, ka Berdžesam un Ko — moderni drēbnieki (bet ļoti dārgi), par kuriem mēs mēdzām kādreiz parunāt, — nāksies šūt šo uzvalku tādam gadījumam. — Misters Tūtss bija tērpies sērās. — Nabaga Dombijs! Ziniet! Mis Dombija! — Tūtss ekspansīvi iesaucās.

— Jā, — Florense atsaucās.

—    Tur bija kāds drauģelis, kam viņš pēdējā laikā ļoti pieķērās. Es iedomājos, ka varbūt jūs to vēlētos pieņemt savā ziņā, tā sacīt, piemiņai. Atceraties vēl, viņš taču pieminēja kādreiz Diogenu?

—    O, jā, jāi — Florense izsaucās.

—    Nabaga Dombijs! Es ari atceros, — misters Tūtss sacīja.

Misteram Tūtsam, redzot Florensi raudam, bija ārkārtīgi grūti pārlaist šo momentu, un viņš tik tikko atkal neiekrita akā, taču pie pašiem grodiem smiekliņš viņu vēl laimīgi noturēja.

—    Ziniet, mis Dombija, — viņš turpināja, — es būtu licis par desmit šiliņiem viņu nozagt, ja tie būtu liegušies viņu atdot, tiešām, es to būtu izdarījis, bet tie, man šķiet, bijā laimīgi, ka tiek no viņa vaļā. Ja jūs gribētu viņu paturēt, viņš ir ārā pie durvīm. Es tīšām paņēmu viņu jau līdzi. Tas nav nekāds dāmu sunītis, ziniet, — misters Tūtss piebilda, — bet jums taču nebūs pret to nekādu iebildumu?

Patiesībā Diogens šai brīdī, kā viņi pārliecinājās, paskatījušies lejā uz ielu, raudzījās pa īrētā kabrioleta logu; lai atvestu uz jauno vietu, tur to ar viltu bija ievilinājuši it kā uz žurku ķeršanu izklātajos salmos. Taisnību sakot, tas bija tik pilnīgs pretstats dāmu sunim, ka pilnīgāka vairs neatrast, un, trakā niknumā lauzdafhies ārā, izskatījās tīri briesmīgs: caur atņirgtiem zobiem izgrūzdams aprautus rējienus, viņš taisīja izmisīgus lēcienus un katrreiz, zaudējis līdzsvaru, apmeta kūleni un nokrita atpakaļ salmos, elsdams trūkās atkal augšā un izkāra mēli, it kā ieradies dispanserā uz veselības pārbaudi.

Lai gan Diogens bija pats smieklīgākais suns, kādu pagadās ieraudzīt vasaras dienā, — ļoganu gaitu, bumbveidīgu galvu, plušķains, neuzvedīgs, vienmēr maldīgas domas vajāts, ka tuvumā atrodas kāds ienaidnieks, kuru riet ir viņa goda pienākums, — un, lai gan viņš nepavisam nebija piemīlīgas dabas un, protams, nebija arī gudrs, lai pinkas karājās acīm pāri, lai purns bija pats komiskākais, aste taisni neiedomājama, balss nikna un aizsmakusi, taču tāpēc, ka Pols atvadīdamies bija par viņu iedomājies un lūdzis parūpēties par viņu, Florensei Diogens bija mīļāks nekā visdārgākais un skaistākais no viņa ciltsbrāļiem. Jā, tik mīļš viņai bija šis pats neglītais Diogens un tik patīkams, ka viņa saņēma mistera Tūtsa dārgakmeņiem rotāto roku un pateicībā noskūpstīja to. Un, kad Diogens, beidzot atbrīvots, kā šautra uzlingoja augšā pa kāpnēm un iedrāzās istabā (bet kas tās sākumā bija par mokām — izdabūt viņu ārā no kabrioleta!), izlodājās krustu šķērsu zem visām mēbelēm, aptīņāja ap krēslu un galdu kājām garo dzelzs ķēdi, kas nokarājās viņam no kakla, un tad vilka to, līdz acis kjuva nedabiski lielas, teju, teju taisīdamās no pieres sprāgt ārā, un, kad viņš ierūcās uz misteru Tūtsu, kas domājās esam draugos ar to, un kā negudrs metās virsū Taulinsonam dziļā pārliecībā, ka tas nu ir tas ienaidnieks, kuru viņš visu mūžu rējis no aizstūra, bet nekad vēl nebija redzējis, — Florense par viņu tā nopriecājās, it kā redzēdama viņā tīro saprāta brīnumu.

Misters Tūtss bija tik bezgala laimīgs par savas dāvanas panākumiem un ar tādu prieku noskatījās, kā Florense, noliekusies pār Diogenu, ar savu sīko rociņu glaudīja tā plušķaino muguru — Diogens to viņai žēlīgi atļāva jau no pirmā iepazīšanās brīža —, ka atvadīšanos pašreiz viņš sajuta kā grūtu pienākumu, un droši vien būtu pagājis krietni ilgāks laiks, kamēr viņš saņemtos, ja nepalīdzējis pats Diogens, kam pēkšņi iešāvās prātā sākt riet un ar atplestu rīkli mesties virsū misteram Tūtsam. Nevarēdams skaidri paredzēt beigu šiem uzbrukumiem un saprazdams, ka no tiem draud briesmas biksēm, šim Berdžesa up. Ko mākslas darinājumam, misters Tūtss irgodams izmetās aiz durvīm, no kurienes vēl reizes divi trīs bezmērķīgi pablenza iekšā, katrreiz no Diogena saņemdams jaunu apsveikumu, līdz beidzot tomēr sadūšojās un aizgāja.

—     Panāc šurp, Di! Mīļo Di! Noslēdz draudzību ar savu jauno saimnieci. Mīlēsim viens otru, Di, — Florense sacīja, glaudīdama viņa pinkaino galvu.

Un Di, erdzīgais, derdzīgais Di, it kā viņa spalvainajai ādai būtu izsūkusies cauri asara, kas uz tās nokrita, un atkausējusi viņa suņa sirdi, piedūra savu purneli viņas vaigam un zvērēja uzticību.

Cilvēks Diogens netika runājis saprotamāk ar Aleksandru Lielo *, kā suns Diogens runāja ar Florensi. Viņš nr prieku pieņēma savas mazās saimnieces piedāvājumu un apņēmās viņai uzticīgi kalpot. Uz karstām pēdām viņam tika sarīkots mielasts vienā kaktā, un, kad suns bija paēdis un padzēris, cik sirds ņem pretī, viņš piegāja pie loga, kur, noraudzīdamās uz viņu, sēdēja Florense, un, pacēlies pakaļkājās, uzlika lamzīgās priekšķepas viņai uz pleciem, laizīja seju un rokas, novietoja tad savu lielo galvu viņai pie krūtīm un luncināja asti, kamēr piekusa. Pēdīgi Diogens saritinājās meitenei pie kājām un aizmiga.

Lai gan mis Nipere baidījās no suņiem un, ienākusi istabā, turēja par nepieciešamu saņemt svārkus cieši ap lieliem, it kā tai būtu jālaipo pa akmeņiem strautam pāri, kā arī iespiedzoties lēkt uz krēsliem, kad Diogens sāka staipīties, tomēr mistera Tūtsa laipnība viņu savā ziņā aizkustināja, un, redzēdama Florensi tik ļoti priecājamies par šo mazā Pola neaptēsto draugu, tā pieķērību un sabiedrību, viņa negribot nāca pie atziņas, kas sariesa asaras acīs.

Misters Dombijs, kas ari bija viens no viņas pārdomu objektiem, varēja varbūt uz ideju asociācijas pamata ienākt viņai prātā sakarā ar suni; lai nu tas bija tā vai citādi, bet, pavadījusi visu vakaru, vērodama Diogenu un viņa saimnieci un pacentusies — ļoti labprāt pie tam — sakārtot Diogenam guļamvietu priekšnamā aiz viņa saimnieces durvīm, mis Nipere, pirms novēlēja Florensei labu nakti, pasteidzās vēl pateikt:

—    Jūsu paps, mis Floja, aizbrauc rīt no rīta.

—    Rīt no rīta, Sjūzen?

—    Jā, mis; tāds rīkojums dots. Agri.

—   Vai tu zini, — Florense jautāja, viņu neuzlūkodama, — kur papa brauks, Sjūzen?

—    Skaidras zināšanas man nav, mis. Vispirms viņš dosies pie tā visudārgā majora, bet es teikšu, ja man būtu pazīšanās ar šādu vai tādu majoru (no kā lai die’s mani pasarga!), tad tas vismaz nebūtu zils!

—    Nerunā tā, Sjūzen! — Florense viņu maigi apsauca.

—    Nu, vai zināt, mis Floja, — mis Nipere attrauca, sveloša sašutuma pārņemta un vēl vairāk nekā parasti ignorēdama punktus un komatus, — tur nu es neko nevaru padarīt, zils viņš ir, un, kamēr es esmu kristīgā, kaut ari pazemīga, es gribētu, lai mani draugi ir dabiskā krāsā vai ar lai to nav nemaz.

No viņas turpmākā vārdu biruma, no lejā sagrābstītām ziņām, izrietēja, ka misis Čika bija ieteikusi šo majoru misteram Dombijam par ceļabiedru un misters Dombijs pēc neilgas svārstīšanās to arī uzaicinājis.

—     Tas nu būšot tā pārmaiņa, īstenais! — mis Nipere ar bezgalīgu nicinājumu vēl nosirdījās sevī. — Nu, ja tas ir pārmaiņa, tad es gribu redzēt, kas ir nemainīgums!

—    Ar labu nakti, Sjūzen, — Florense sacīja.

—    Ar labu nakti, manu sirsniņ, mana dārgā mis Floja.

Viņas līdzjūtīgā balss lika ievibrēties stīgai, kurai tik bieži bija vienīgi rupji pieskārušies un kurā Florense nekad nemēdza ieklausīties, Sjūzenai vai kādam citam klāt esot. Palikusi viena, Florense atbalstīja galvu uz rokas un, piespiedusi otru pie sabangotās sirds, ļāva mierīgi savām skumjām izlīt asarās.

Tā bija drēgna nakts; gurdi pakšķēdams un čakstēdams, līņāja grūtsirdīgs lietus. Smagi pūta vējš un vaidēdams elsāja ap māju, kā sāpes vai bēdas ciezdams. Skarba šalkoņa plosīja kokus; kamēr viņa sēdēja un raudāja, laiks nebija stāvējis uz vietas — zvanu tornī jau iezvanīja drūmo'pusnakti.

Florense gados bija gandrīz vēl bērns — ne pilnu četrpadsmit vēl, bet šādas stundas vientulība un drūmība tādā lielā mājā, kuru vēl nesen nāve tik bargi piemeklējusi, varēja pat vecāka cilvēka iztēlē viest neapzinātas bailes. Taču viņas nevainīgais prāts, ritinādams vienas vienīgas domas pavedienu, bija pārlieku aizņemts, lai rastos vieta bailēm. Viņas domās klaidoja vienīgi mīlestība — patiesi klaidonīga, atstumta mīlestība, kas arvien no jauna meklēja ceļu uz tēvu.

Lietus mirgošanā, vēja vaidos, koku šalkoņā, svinīgo torņa pulksteņu zvanos nebija nekā, kas spētu aizdzīt šo vienu domu vai vājināt tās varu. Atmiņas par dārgo, mirušo puisīti — tās viņu nekad neatstāja — bija tas pats, nekas cits. Ak, būt atstumtai, būt tik pamestai, ne reizi kopš tās stundas neredzēt tēvu vaigā, ne pieskarties tam!

Nabaga bērns, viņa nevarēja vakarā apgulties — un kopš tās dienas nekad vēl nebija apgūlusies, — nedevusies pirmāk nakts svētceļojumā uz viņa durvīm. Tam vajadzēja būt savādam, bēdigaih skatam, kad viņa melnā tumsā klusiem soļiem zagās lejā pa kāpnēm, kad, sirdij lecot, asaru aizmiglotām acīm, klaidā palaistiem matiem apstājās pie durvīm un spieda miklo vaigu pie tām. Bet nakts visu aizsedza, un neviens to nezināja.

Sinī vakarā, tikko pieskārusies dunam, Florense ievēroja, ka tās ir vaļā. Pirmoreiz tās stāvēja pusviru, gan tikai mata platumā, un iekšā dega uguns. Biklā bērna pirmais impulss bija — un viņa tam padevās — ātri steigties projām. Nākamais — griezties atpakaļ un iet iekšā, un šis otrais impulss aizturēja viņu uz kāpnēm neziņā.

Tas, ka durvis bija vaļā, kaut ari tikai mazā spraudziņā, viesa sirdī cerības. Drosmināja ari gaismas stars, kas izlauzās caur tumšajām, bardzīgajām durvīm un kā balts pavediens aizstīdzēja pa marmora grīdu. Viņa gāja atpakaļ, diezin vai maz apzinādamās, ko dara, bet viņu skubināja lielā mīlestība un kopīgās lielās bēdas, kurās nebija dalījušies; viņa saņēmās un, trīcošās rokas mazliet pacēlusi, ieslīdēja iekšā.

Tēvs sēdēja pie sava galda istabas vidū. Viņš bija kārtojis kādus papīrus un dažus iznīcinājis; tie tagad, saplēsti sīkos gabaliņos, atradās vēl viņam priekšā uz galda. Lietus lāses smagi sitās stiklotās verandas rūtīs, kur viņš tik bieži bija noraudzījies uz nabaga Polu, kad to vēl nēsāja uz rokām, un ārā žēlabaini gaudoja vējš.

Bet viņš tā nedzirdēja. Viņš sēdēja, acis galdā nodūris un tik dziļi domās iegrimis, ka pat smagāka dipoņa nekā viņa meitas vieglie soļi varēja paliki nedzirdēta un neatmodināt viņu. Seja viņam bija pavērsta pret Florensi. Blāvajā lampas gaismā un nakts baigajā stundā tā izskatījās novājējusi un izmocīta, un šai pilnīgajā vientulībā, kas dvesa ap viņu, Florense jauda aicinājumu, kam nevarēja nepaklausīt.

—    Papa! Papa! Parunājies ar mani, mīļais papa!

Meitenes balsi izdzirdis, viņš satrūkās un pielēca kājās. Florense, rokas izstiepusi, stāvēja viņa priekšā, bet viņš atrāvās atpakaļ.

—    Kas noticis? — viņš bargi uzprasīja. — Kāpēc tu nāci šurp? Kas tevi sabiedēja?

Ja meiteni kas sabiedēja, tad tā bija viņa seja. Mīlestība, kas kvēloja viņa meitas krūtīs, sasala tās priekšā, un Florense stāvēja un raudzījās savā tēvā kā pārakmeņojusies.

Tajā nebija ne ēnas no maiguma vai žēluma. Tajā neatplaiksnījās ne blāznumiņš līdzcietības, tēva rūpības un sirsnības. Tajā bija jaušama pārvērtība, bet citāda veida. Agrākā vienaldzība un vēsā atturība bija devusi vielu kaut kam citam, — kam — par to viņa nedomāja un neuzdrošinājās domāt, un tomēr viņa sajuta to un tā nepārvaramo spēku un zināja šo kaut ko tik labi arī bez vārda, ka tas, raudzīdamies no tēva sejas, šķita metam ēnu viņai uz pieres.

Vai tēvs saskatīja viņas spirgtumā un ziedošajā dzīvībā sava dēla laimīgo sāncensi? Vai redzēja viņā sacensoni pats sev dēla mīlā? Vai tiešām neprātīga greizsirdība un aizvainots lepnums saindēja jaukās atmiņas, kuru dēļ nāktos meitu saudzēt un iemīļot? Vai iespējams, ka viņā, domājot p^ir dēlu, sāka kūsāt dusmas, redzot meitu tik skaistu un ziedošu?

Florensei šādas domas nenāca prātā. Taču mīlestība ir visai redzīga, kad tā ir atraidīta un bezcerīga; un cerība viņā nomira, stāvot tur un raugoties sava tēva sejā.

—    Es tev prasu, Florense, vai tu no kā sabaidījies? Vai kas atgadījies, ka tu nāc šurp?

—    Es atnācu, papa …

—    Pret manu gribu. Kāpēc?

Meitene redzēja, ka viņš zina, kāpēc, — tas stāvēja rakstīts viņa sejā —, un klusi, gari novaidēdamās, nolaida galvu uz rokām.

Viņam nāksies to atcerēties šai pašā istabā dienās nākamajās. Vaids izdziest gaisā, iekām viņš no jauna ierunājas. Viņam šķiet, ka tikpat drīz tas izdzisis arī viņa atmiņā, bet tur tas paliek. Viņam nāksies atcerēties to dienās nākamajās!

Viņš paņēma meiteni pie rokas. Viņa roka bija auksta un gļēva, pirksti pat lāgā nesakļāvās ap viņas rociņu.

—    Man šķiet, tu esi nogurusi, — tēvs sacīja, paņemdams lampu un vezdams viņu uz durvīm, — un tev vajadzīgs miers. Mums visiem vajadzīgs miers. Ej, Florense. Tu būsi sasapņojusies.

Sapnis bija izsapņots — die's, stāvi viņai klāt! — un viņa zināja, ka nekad tam vairs neatgriezties.

—    Es palikšu te un rādīšu tev gaismu, kamēr tu uzkāpsi augšā. Visa māja tur augšā pieder tev, — tēvs lēnām runāja. — Nu tu esi tās saimniece. Ar labu nakti!

Vēl arvien, seju plaukstām aizsegusi, viņa šņukstēdama atbildēja: «Ar labu nakti, mīļais papa,» — un klusēdama devās augšup. Vienreiz meitene pagriezās, it kā vēlētos mesties atpakaļ pie viņa, taču pietrūka drosmes. Tā bija tikai mirkli atplaiksnījusi iedoma, daudz par bezcerīgu, lai iedrošinātos tai sekot; un viņas tēvs stāvēja tur lejā ar gaismekli rokā — ciets, nesasniedzams, sastindzis —, līdz viņa daiļā bērna svārciņi viļņodamies saplūda ar tumsu.

Viņam nāksies atcerēties to šai pašā istabā dienās nākamajās! Likās, ka lietus lāsēs, kas krīt uz jumta, un vēja žēlajās pūtās jau skan priekšnojausmas skumjā balss. Viņam nāksies atcerēties to dienās nākamajās!

Pēdējo reizi, kad tas bija nolūkojies viņai pakaļ no šīs pašas vietas, kad bija redzējis viņu kāpjam augšup, viņai klēpī bija brālītis. Taču šīs atmiņas nepadarīja tēva sirdi maigāku, bet gan vēl vairāk to nocietināja; viņš iegāja atpakaļ savā istabā, apsēdās krēslā un raudāja par savu mirušo puisēnu.

Diogens modri stāvēja sardzē un gaidīja savu mazo saimnieci.

—    Ak, Di! Ak, mīļo Di! Mīli mani viņa dēļ!

Diogens jau bija paspējis viņu iemīļot viņas pašas

dēļ un nepavisam nekautrējās to izrādīt. Viņš lēkāja

pa priekšistabu tīri kā tāds negudrs, un, kad nabaga Florense bija beidzot iemigusi un sapņoja par kaimiņmājas sārtvaidžiem, viņš skrāpējās, līdz atdarīja guļamistabas durvis, saritināja savu guļamvietu par pagalvi un, aizvilcies, cik tālu viņa saite sniedza, apgūlās uz kailas grīdas, pavērsdams purnu uz Florenses pusi; acis mirkšķinādams, viņš blenza Florensē, līdz kamēr tās mirkšķinoties aizkrita ciet, un viņš, lāgiem aizsmakušā balsī ieriedamies, sapnī sastapās ar savu ienaidnieku.

18.NODAĻA VOLTORS AIZBRAUC

Koka Mičmanis pie instrumentu meistara durvīm, kā daždien tāds cietsirdīgs mazs mičmanītis, kāds nu tiešām tas bija, palika pilnīgi vienaldzīgs pret Voltera aizbraukšanu, pat kad pati pēdējā viņam vēl mazajā viesistabā pavadāmā diena jau gāja uz beigām. Ar kvadrantu pie apaļās, pogai līdzīgās acs, savā agrākajā neiemidzināmas modrības pozā Mičmanis visai izdevīgā gaismā rādīja visiem savas īsās pundurbiksītes un, nodevies zinātniskiem pētījumiem, nenieka nejauda no pasaulīgām rūpēm. Vienā ziņā tam tomēr nācās pakļauties ārējo apstākļu ietekmei, proti: sausa diena to apklāja putekļiem, dūmakaina diena apbirdināja kvēpu plēnītēm, lietaina diena no jauna īsam brīdim uzspodrināja tā notraipīto uniformu, īsti svelmaina diena iededzināja čulgas tā miesā, taču citādi tas bija un palika viens bezjūtīgs, stūrgalvīgs un iedomīgs mičmanis, kurš, aizrāvies pats ar saviem atklājumiem, nelikās ne zinis gar to, kas notiek virs zemes turpat acu priekšā, — gluži kā Arhimeds Sirakūzu * aplenkuma laikā.

Tāds mičmanis tas vismaz šķita esam toreiz, kad pašmājās pārdzīvoja grūtas dienas. Volters, staigādams iekšā un ārā, ikreiz to noglāstīja siltiem skatieniem, bet nabaga vecais Sols, kad Voltera vairs nebija mājās,

allaž mēdza iznākt, atspiesties pret durvju stenderi, lai pēc iespējas tuvāk pie sava veikala sargeņģeļa kurpju sprādzēm atpūtinātu veco, nogurušo parūku. Taču ne pats mežonīgākais elkadievs ar asinskāru, no papagaiļa spalvām veidotu fizionomiju, kuram mute stiepjas no vienas auss līdz otrai, nekad nav izturējies vienaldzīgāk pret savu dievinātāju lūgšanām kā šis Mičmanis pret šāda veida mīlestības apliecinājumiem.

Volteram kļuva smagi ap sirdi, pārslidinot skatienu savai vecajai guļamistabai tur augšā starp aizsargmargām un dūmeņu cepurēm un iedomājoties, ka šī pēdējā nakts, kas sāk jau tumst, varbūt būs atvadas no tās uz visiem laikiem. Istabiņa, no kuras bija izvākts viss viņa nelielais grāmatu un bilžu krājumiņš, raudzījās uz viņu vēsi un pārmetoši par tādu nodevīgu rīcību, un tajā jau iegūla nakamo dienu svešatnības ēnas. «Vēl tikai dažas stundas,» Volters domāja, «un visi tie sapņi, kādiem nodevos šeit savos skolas gados, kļūs man tikpat sveši kā šī vecā istaba. Sapņi var vēl miegā mani apciemot, un pats es īstenībā varu vēl atgriezties šurp atpakaļ; tas var notikt, taču nekad sapņi nekalpos citam saimniekam, bet istabai to var rasties desmitiem, un katrs no tiem var šo manu kambarīti vērst citādu, pamest novārtā, izpostīt tā mājīgumu.»

Bet neklājās taču pamest vienatnē tēvoci, kas pašlaik klusā nodabā sēž mazajā viesistabiņā, jo kapteinis Katls, delikāts tomēr sav/i parupjajā vienkāršībā, ar gudru ziņu bija liedzis sev prieku ierasties, jo, kas zina, tiem pašiem diviem vien bez svešu ausu kas pārrunājams; tāpēc Volters, kas nule tikai bija pārradies mājās no savas pēdējās dienas steidzīgajām gaitām, žigli metās lejā, lai pakavētos vēl kopā ar tēvoci.

—    Tēvoci, — viņš sacīja jautrā balsī, uzlikdams roku uz vecā vīra pleca, — ko lai es atsūtu jums no Barbadosas?

—    Cerību, manu mīļo Vollij. Cerību, ka mēs vēl tiksimies šimpus kapa. Tās tu man atsūti, cik daudz vien vari.

—    Tiks izdarīts, tēvoci; tās man ir vairāk, nekā vajadzīgs, un skops es nebūšu! Un dzīvus bruņurupučus un citronus kapteiņa Katla punšam, un konservus jūsu svētdienas maltītēm, un visvisādas tādas lietas es jums sūtīšu veseliem kuģiem, tēvoc, — kad būšu bagāts.

Vecais Sols noslaucīja acenes un gurdi pasmaidīja.

—    Lieliski, tēvoc! — Volters līksmi izsaucās un vēl reizes piecas uzsita viņam uz pleca. — Jūs uzmundrināt mani, un es uzmundrināšu jūs. Citu rītu būsim jautri kā cīruļi, tēvoc, un lidināsimies tikpat augstu gaisos! Un cerības manas — tās vītero jau kaut kur nesaredzamās tālēs!

—    Vollij, manu mīļo zēn, — vecais vīrs atteica, — es darīšu, ko spēšu, es darīšu, ko spēšu.

—    Ja jūs darāt, ko spējat, tēvoc, tad vispār vairāk nevar spēt, — Volters sacīja, pasmiedams savu patīkamo smiekliņu. — Bet jūs taču neaizmirsīsit, kas jums man jāsūta, tēvoc?

—    Nē, Vollij, nē, — vecais vīrs atbildēja, — visu, ko dzirdēšu par mis Dombiju, kas tagad palikusi viena pati, nabaga ūbelīte, es rakstīšu. Taču baidos, tas nebūs daudz, Vollij.

—    Paga, tēvoc, es jums ko pateikšu, — Volters sacīja pēc neilgas svārstīšanās, — es nupat tur biju.

—    Ej nu ej? — Vecais vīrs murmināja, uzraudams uzacis un līdzi tām acenes.

—    Ne jau lai viņu redzētu, — Volters teica, — kaut gan es būtu varējis ar viņu tikties, ja palūdzis, jo misters Dombijs ir aizbraucis no Londonas, bet lai pateiktu ardievas Sjūzenai. Es domāju, ka varēju to uzdrošināties, ņemot vērā pašreizējos apstākļus un atceroties, kādā brīdī mis Dombiju pēdējo reizi redzēju, vai ne?

—    Jā, manu zēn, jā, — tēvocis, kas nezin kur bija aizdomājies, atteica, kā no miega pamozdamies.

—           Nu, un es satikos ar viņu, — Volters trauca tālāk,

—   ar Sjūzenu, es domāju, — un pastāstīju viņai, ka rītu dodos tālajā ceļā. Un to ar es pasacīju, tēvoc, ka jūs vienmēr esat apvaicājies par mis Dombiju kopš tā vakara, kad viņa bija te, vienmēr esat vēlējis viņai labklājību un laimi un ka jūs vienmēr jutīsities pagodināts un būsit priecīgs, ja varēsit izdarīt viņai kaut niecīgāko pakalpojumu. Varēju taču, man liekas, tā teikt pašreizējos apstākļos? Kā jūs domājat, tēvoc?

—   Ja, manu zēn, ja, — tēvocis atteica gluži tādā pašā tonī kā pirmāk.

—    Un tad vēl es piemetināju, — Volters turpināja,

—    ja viņa, — Sjūzena, es domāju, — vai nu pati, vai ar misis Ričardsi, vai ar kādu citu, kam gadās nākšana uz šo pusi, varētu jums padot ziņu, ka mis Dombija ir laimīga un priecīga, jūs būtu loti priecīgs un atrakstītu par to arī man, un es savukārt būtu ļoti pateicīgs. Tas — viss! Goda vārds, tēvoc, — Volters sacīja,

—     visu pagājušo nakti neliku gandrīz nemaz gulējis, domādams un pārdomādams, kā būt, kā nebūt, un, izgājis no mājas, ar to galu nevarēju vēl izšķirties, vai man to darīt vai nedarīt, un tomēr es esmu pārliecināts, ka patiesi un no visas sirds to vēlējos, un vēlāk es justos gauži nelaimīgs, ja nebūtu sirdij paklausījis.

Viņa skaidrā, sirsnīgā balss un atklātība apstiprināja to, ko viņš teica, un pierādīja teiktā patiesīgumu.

—    Tātad, tēvocīt, — Volters vēl turpināja, — ja jūs satiekat kādreiz viņu, — tagad es runāju par mis Dombiju, — kas zina, satiksit varbūt! — pastāstiet, cik dziļi es jūtu līdzi viņai, cik bieži tiku kavējies domās pie viņas, kamēr biju vēl šeit, kā ar asarām acīs es vēl runāju par viņu, tēvoc, šai pēdējā vakarā pirms manas aizbraukšanas. Pasakiet viņai, ka es teicos nekad neaizmirst viņas laipno izturēšanos, viņas daiļo vaidziņu, viņas mīļo, labo sirdi, kas atsver visu pārējo. Un, tā kā es tās esmu novilcis ne no^sievietes, ne lēdijas, bet tikai no sirdsskaidra bērna kājas, — Volters teica, — pasakiet viņai, ka es tās kurpes esmu saglabājis, — viņa atcerēsies, cik bieži tovakar tās muka viņai no kājas nost, — un paņēmis līdzi par piemiņu.

To pašu brīdi tās jau izgāja pa durvīm vienā no Voltera ceļa somām. Ekspresis, kam bija jānogādā viņa bagāža ostā uz kuģa «Dēls un mantinieks» klāja, bija pārņēmis tās savā zināšanā un, ielicis ratiņos, aizstūma tās bezjūtīgajam Mičmanim gar pašu degungalu, pirms īpašnieks vēl bija paguvis teikumu pabeigt.

Bet šim vecajam jūrniekam bezjūtība pret garām aizripojošo dārgumu bija piedodama. Jo tanī pašā mirklī viņa acu priekšā, tieši viņa redzes apvārsnī, viņa milzīgi ieplesto, izbijušos acu skatiena lokā parādījās Flo

rense un Sjūzena Nipere, pie tam Florense pabailīgi pavērās uz augšu viņa vaigā un sastapās ar viņa koka acu skatiena visu baismo koķetēriju.

Tas vēl nav viss: viņas iegāja veikalā, pārkāpa viesistabas slieksni, un vēl neviens nebija viņas ievērojis, izņemot Mičmani. Un Volters, kas sēdēja ar muguru pret durvīm, nebūtu ir tad vēl jutis viņu ienākšanu, ja neredzējis tēvoci strauji pieceļamies no sava krēsla un bezmaz paklūpam pār otru krēslu.

—    Vai, tēvoc! — Volters izsaucās. — Kas tad nu?

Vecais Solomons atteica: — Mis Dombija.

—    Vai tas iespējams? — Volters brīnījās, lūkodamies apkārt un savukārt pietrūkdamies kājās. — Šeit?

Jā, tas bija ne tikvien kā iespējams, bet — dzīva patiesība, jo vārdi vēl trīcēja viņam uz lūpām, kad jau Florense paslīdēja viņam garām, ieķērās abām rokām tēvoča Sola tabakas krāsas svārku atlokos, noskūpstīja to uz vaiga un atgriezusies sniedza roku Volteram ar tādu neliekuļotu sirsnību un nopietnību, kāda piemita viņai vienīgajai visā pasaulē.

—    Aizbraucat, Volter? — Florense ierunājās.

—    J§, mis Dombija, — viņš atbildēja, bet ne tik optimistiski, kā būtu vēlējies. — Tāls ceļš stāv man priekšā.

—    Jūsu tēvocim gan žēl, ka jūs aizbraucat? — Florense teica, atskatīdamās atpakaļ uz Solomonu. — Ai, redzu jau, cik viņš noskumis. Man arī ļoti žēl, dārgo Volter.

—     Tas nu ir viens kas tiesa, — mis Nipere sašutusi iesaucās, — atrastos daudz tādu, ja tikai sāktum uzskaitīt, kuriem mēs vis neraudātu pakaļ, — misis Pipčina pie viņas zelta vērtības kā virsuzraudze būtu kā* dam lēts ieguvums, un, ja kur pieprasījums pēc rūdītiem nēģeru verdzinātājiem, tad jau šie Blimberi pirmā numura tai sitivācijai.

Beigusi runāt, mis Nipere atraisīja cepures lentes, tad, uzmetusi pāris izklaidīgu mirkļu melnajai tējkannai, kas kopā ar citiem diendienā lietojamiem traukiem stāvēja uz galda, pakratīja galvu un skārda tējas kārbiņu un bez kāda uzaicinājuma sāka rīkoties ar tējas sagatavošanu.

Pa to laiku Florense bija atkal pievērsusies instrumentu meistaram, kas raudzījās uz viņu, jūsmas un izbrīna pārņemts.

—    Kā izaugusi! — vecais Sols teica. — Kā pieņēmusies daiļumā! Un tomēr nav pārmainījusies! Gluži tā pati!

—    Tiešām? — Florense ievaicājās.

—    Jā, jā, — vecais Sols atteica, lēnām rokas berzēdams un pusbalsī apsvērdams šo jautājumu, it kā skumīgais domīgums spožajās acīs, kas vērās viņam pretī, būtu saistījis viņa uzmanību. — Jā, ar tādu pašu izteiksmi sejā raudzījās arī tā meitenīte!

—     Jūs atceraties mani, — Florense pasmaidīdama jautāja, — atceraties, kāda maza knīpa es toreiz biju?

—     Dārgo jauno lēdij, — instrumentu meistars atbildēja, — es lai būtu jūs aizmirsis, kur tik daudz par jums esmu domājis un dzirdējis kopš tā laika! Vēl nupat, nupat, kad jūs nācāt iekšā, Vollijs ar mani runāja par jums, nobrīdināja, kas man jums jāpaziņo un…

—     Tiešām? — Florense sacīja. — Pateicos, Volter. O, pateicos jums, Volter! Es jau baidījos, ka aizbrauksit un par mani diezin vai maz iedomāsities, — un atkal viņa tam sniedza savu mazo rociņu ar tādu paļāvību, ar tādu uzticību, ka Volters turēja to dažus mirkļus savējā un negribēja nemaz vaļā laist.

Taču Volters to neturēja tā, kā būtu turējis agrāk, un tās pieskāriens nepamodināja viņā arī tos senos zēna dienu sapņus, kuri pat vēl pašā pēdējā laikā bija dažbrīd domēs uzpeldējuši un mulsinājuši viņu ar saviem neskaidrajiem, saraustītajiem tēliem. Viņas sirds šķīstība, vienkāršā, sirsnīgā izturēšanās, pilnīgā uzticēšanās un neslēptā labvēlība pret viņu, kas staroja viņas skaidro acu dzīlēs un atmirdzēja daiļajā sejā caur smaidu, no kura viņa sadrūma, — jo — ak! — tas bija pārāk skumjš smaids, lai daiļais vaigs no tā apskaidrotos, — stāvēja tālu no tādiem romantiskiem murgiem. Tas lika Volteram atgriezties domās pie pāragrās nāves gultas, pie kuras viņš bija redzējis Florensi sēžam, atcerēties, ar kādu mīlestību mazais Pols bija pieķēries viņai, un uz šo atmiņu spārniem viņa it kā pacēlās augstu pār viņa tukšajiem sapņiem, kur gaiss tīrāks un dzidrāks.

—     Es… es nezinu, vai drīkst, bet man tā vien gribas jūs saukt par Voltera tēvoci, ser, — Florense sacīja vecajam vīram. — Jūs atļaujat?

—    Dārgo jauno lēdij! — vecais Sols izsaucās. — Vai atļauju! Debess žēlīgā!

—     Mēs jūs ar tādu vārdu vien pazinām un tā arī, par jums runādamas, saucām, — Florense teica, vērdamās apkārt un klusi nopūzdamās. — Jaukā, vecā istabiņa! Tāda pati vēl. Cik labi es to atceros!

Vecais Sols paskatījās papriekš uz viņu, tad uz savu krustdēlu, tad paberzēja rokas, noslaucīja brilles un tikko dzirdami noteica:

—    Jā! Gadiņi, gadiņi, gadiņi!

Neilgu brīdi visi klusēja; Sjūzena Nipere pa to laiku izmanīgi sadabūja no bufetes vēl divi tasītes un apakštasītes un domīgu seju gaidīja ievelkamies tēju.

—     Es gribētu Voltera tēvocim ko pateikt, — Florense ierunājās un, lai saistītu vecā vīra uzmanību, dairlgi uzlika .savu delniņu uz viņa rokas, kas balstījās uz galda, — kaut ko, kas man guļ uz sirds. Tagad viņš paliks viens pats, un, ja viņš atļautu man — ne jau ieņemt Voltera vielu, jo tas nav iespējams, bet dāvāt viņam manu uzticīgu draudzību un palīdzēt viņam, kur vien un kā vien es varētu, kamēr Volters būs projām, es būtu viņam no sirds pateicīga. Atļausit? Vai drīkstu to darīt, Voltera tēvoci?

Instrumentu meistars, nebildis ne vārda, pacēla viņas roku pie lūpām, bet Sjūzena, savējās sakrustojusi pār krūtīm un atzvilusi dziļāk goda krēslā, ko pati sev bija piešķīrusi, kodīja cepures lentes galu un, raudzīdamās jumta logā, izdvesa klusu nopūtu.

—           Es taču drīkstēšu jūs apciemot, — Florense teica,

—    kad man būs iespējams; un jūs tad pastāstīsit man visu par sevi un Volteru un neslēpsit neko arī no Sjūzenas, ja viņa atnāks manā vietā; jūs taču mums uzticēsities un paļausities uz mums? Vai jums nebūs nekas pretī, ja mēs nāksim jūs izklaidēt jūsu vientulībā? Nebūs, Voltera tēvoci?

Burvīgā sejiņa, kad tā uzlūkoja viņu, lēnās, lūdzošās acis, maigā balss, vieglais pieskāriens viņa rokai, ko vērta vēl apburošāku bērna godbijība un cieņa pret viņa sirmo vecumu, apdvešot visu vēl liegām šaubām un pieticīgu nedrošību, — tas viss un vēl viņas dabiskā nopietnība tik ļoti saviļņoja veco instrumentu meistaru, ka viņš nespēja vairāk pateikt kā:

—     Vollij, dēliņ, saki tu manā vietā kādu vārdu. Esmu bezgala pateicīgs.

—    Nē, Volter, — Florense iebilda, smaidīdama savu liego smaidu. — Nesaki, lūdzu, nekā viņa vietā. Es viņu saprotu gluži labi. Un mums taču jāiemācās sarunāties bez tevis, dārgo Volter.

Nožēla, kas izskanēja šais pēdējos vārdos, aizkustināja Volteru vairāk nekā viss pārējais.

—     Mis Florense, — Volters atteica, pūlēdamies atgūt možo garu, kādu viņš bija centies uzturēt, kamēr sarunājās ar tēvoci, — es patiesi nezinu labāk par tēvoci, kādiem vārdiem izteikt pateicību par tādu laipnību. Ko es galu galā vairāk varētu pateikt, ja kaut vesela stunda runāšanai būtu manā rīcībā, kā vien to, ka jūs nemaz citāda nespējai būt.

Sjūzena Nipere ķērās pie jauna posma cepures lentē un pamāja ar galvu jumta logam, apliecinādama, ka pilnīgi pievienojas izteiktajām domām.

—    Ak, Volter, — Florense teica, — man ir vēl kas tev sakāms, pirms tu aizceļo, un esi tik labs — sauc mani par Florensi, nerunā kā svešinieks.

—     Kā svešinieks! — Volters atkārtoja. — Nē. Tā es nebūtu spējīgs runāt. Vismaz varu apgalvot, ka tā es nespēju justies.

—    Jā, bet ar to vien nepietiek, un tas arī nav tas, ko es domāju. Zini, Volter, — Florense piebilda, sākdama rūgti raudāt, — tu viņam ļoti patiki, un pirms miršanas viņš sacīja, ka mīlot tevi, un teica: «Neaizmirsti Volteru!» Un, ja tu gribi būt man brālis, tagad, kur viņš ir miris un nav man vairs neviena šai pasaulē, es būšu tev māsa, kamēr vien dzīvošu, un domāšu par tevi kā par brāli, lai kur mēs katrs atradīsimies! Tas ir tas, ko gribēju tev pateikt, mīļo Volter, tikai es nevaru

to izteikt tā, kā būtu gribējusi, jo sirds man ir par daudz pilna.

Un savā jūtu pārpilnībā un dvēseles skaidrībā viņa izstiepa abas rokas viņam preti. Volters saņēma tās, noliecās un ar lūpām pieskārās asarām aprasinātajai sejai, kas ne atrāvās, ne novērsās, ne nosarka, kad viņš to darīja, bet lielā uzticībā un paļavībā raudzījās viņam acīs. Šai vienā mirklī pēdējā šaubu un mulsa nemiera ēna izzuda no Voltera dvēseles. Viņam likās, ka viņš atsaucas uz viņas nevainīgo lūgumu pie mirušā puisēna gultas, un svētsvinīgā noskaņojumā, kāds toreiz valdīja, svēti apņēmās sargāt un glabāt savā trimdniecibā pat viņas tēlu ar brāļa mīlestību, lai saglabātu nesatricinātu viņas paļāvīgo ticību, un turēt sevi par bezgodi, ja uzdrošinātos aizvainot šo uzticību ar domām, kādu nebija viņas sirdī, kad viņa to parādīja.

Sjūzena Nipere, kas bija sākusi kodīt abus lentu galus reizē un šīs sarunas laikā dalījusies savās izjūtās ar jumta logu, tagad novirzīja domas uz citu pusi, apvaicādamās, kurš vēlas pienu, kurš cukuru, un, tikusi par to skaidrībā, piepildīja tases. Visi četri sasēda draudzīgi ap mazo galdu un sāka dzert tēju šīs jaunās lēdijas modrā uzraudzībā; un Florenses klātbūtne šai dibenistabā apmirdzēja tatāru fregati uz sienas.

Vēl pirms pusstundas Volters neparko nebūtu uzdrošinājies saukt viņu vārdā. Bet viņš varēja to darīt tagad, kad viņa bija lūgusi. Viņš varēja tagad domāt par viņas apmeklējumu, slepus nebažīdamies, ka varbūt būtu labāk, ja viņa nebūtu nākusi. Viņš varēja tagad mierīgāk domāt par to, cik viņa skaista, cik valdzinoša un kādu ģimenes siltumu dienās atradīs kāds laimīgais viņas sirdi. Viņš varēja apcerēt savu paša vietu šai sirdī, juzdamies lepns un vīrišķīgi apņemdamies, ja to neizpelnītos, — viņš vēl arvien domāja, ka tas būs pāri viņa spēkiem, — saglabāt vismaz to, ko ir izpelnījies.

Tai vajadzēja būt kādai burvju varai, kas vadīja Sjūzenas Niperes rokas, kad viņa saimniekoja pie tējas galda, radīdama tik mierīgu noskaņojumu mazajā viesistabā, kamēr visi cienājās. Tai vajadzēja būt velnišķai burvestībai, nudien, kas vadīja tēvoča Sola hronometra rādītājus, dzīdama tos uz priekšu ātrākā gaitā, nekā jebkad triekusies tatāru fregate ar labu ceļa vēju. Kā nu tas bija vai nebija, viešņas bija atbraukušas karietē, kas viņas gaidīja netālu uz kāda ielas stūra, un hronometrs, pie kura nejauši iedomājās griezties, deva pārliecinošu atbildi, ka tā gaidījusi jau ilgu laiku, un šis fakts nebija apšaubāms, sevišķi vēl tad, ja to apliecinājusi tik neapgāžama autoritāte. Ja tēvocim būtu pienākusi stunda līst karātavu cilpā pēc viņa paša laikrāža, ir tad viņš nebūtu pieļāvis domu, ka viņa hronometrs aizsteidzies kaut vai simtdaļsekundes priekšā.

Florense šķirdamās vēl īsi atkārtoja vecajam vīram, ko pirmāk bija teikusi, un nobrīdināja turēties pie norunas. Tēvocis Sols viņu mīļi pavadīja līdz Koka Mičmaņa kājām un tālāk uzticēja Volteram, kas uzņēmās iesēdināt viņu un Sjūzenu karietē.

—    Volter, — Florense pa ceļam sacīja, — es baidījos jautāt, tēvocim dzirdot, kā tev liekas, vai tu uz ilgu laiku aizbrauc?

—    Zināt es nezinu, — Volters teica, — bet, domājams, gan. Misters Dombijs, šķiet, ar tādu nodomu man piešķīra to vietu.

—    Vai tā ir labvēlība, Volter? — Florense, mirkli svārstījusies, jautāja un bīļi paraudzījās viņam acīs.

—    Tā vietas piešķiršana? — Volters minēja.

—    Jā.

Neko Volters nebūtu tā vēlējies kā dot apstiprinošu atbildi, bet viņa seja atbildēja, pirms lūpas paspēja pavērties, un Florense bija pārāk vērīgi tajā raudzījusies, lai vēl šaubītos par atbildi.

—    Baidos, ka tu nebūsi bijis papam sevišķs mīlulis, — viņa bikli noteica.

—    Nav nekāda iemesla, — Volters atbildēja smaidīdams, — lai es tāds būtu.

—    Nav iemesla, Volter?

—    Nebija iemesla, — Volters teica, saprazdams, kas viņai prātā. — Firmā taču tik daudz darbinieku. Starp misteru Dombiju un tādu jaunu puiku kā es ir bezgala liels atstatums. Ja es izpildu savu pienākumu, es daru to, kas man jādara, un nedaru nekā vairāk kā visi pārējie.

Vai Florensei nebija kāda nojauta, ko pati varbūt nemaz neapzinājās, kas pieņēmusi neskaidru, nenoteiktu veidu kopš tās nesenās nakts, kad viņa bija nomijusi lejā pie tēva, ka Voltera netīšā interese par viņu un senā pazīšanās varēja būt par iemeslu tēva bargai neiecietībai un dusmām pret Volteru? Vai Volteram neradās aizdomas, vai nepazibēja pēkšņa doma, ka šinī brīdī tas Florensei bija prātā? Taču ne viņš, ne viņa ne ar pušplēstu vārdu par to neieminējās. Kā viņš, tā viņa kādu brīdi vispār nemaz nerunāja. Sjūzena, iedama otros sānos Volteram blakus, urbīgi raudzījās viņos abos, un, nav šaubu, mis Niperes domas koncentrējas ap to pašu un ar tādu pašu pārliecību.

—    Var gadīties, ka tu atgriezies pavisam drīz, Volter, — Florense ieminējās.

—     Var gadīties, — Volters atteica, — ka es atgriežos vecs vīrs un sastopu tavā vietā vecu lēdiju. Taču es loloju labākas cerības.

—    Papa, — Florense, mirkli padomājusi, teica, — ar laiku … atspirgs no savām bēdām un . .. varbūt parunās ar mani atklātāk kādreiz, un, ja tas notiks, es teikšu viņam,*cik karsti vēlos, lai tu atgrieztos, un lūgšu, lai viņš aicina tevi atpakaļ manis dēļ.

Sie vārdi par tēvu izskanēja aizkustinošā nedrošībā, ko Volters pārāk labi saprata.

Tā kā kariete jau bija klāt, viņš būtu atvadījies no viņas bez vārdiem, jo nu tikai viņš sajuta, ko šķiršanās nozīmē; bet Florense, kad bija jau iesēdusies, aizturēja viņu pie rokas, un viņas rokā bija sataustāms mazs vīstoklītis.

—    Volter, — viņa sacīja, mīļām acīm raudzīdamās viņam sejā, — tāpat kā tu, arī es loloju labākas cerības. Es lūgšos, lai nāk labākas dienas, un ticu, ka tās atnāks. Šo mazo dāvanu es sagatavoju Polam. Lūdzu, pieņem to no manas mīļas sirds un netaisi vaļā, iekam neesi aizbraucis. Un nu die's lai tevi svētī, Volter! Neaizmirsti mani. Tu esi man brālis tagad, mīļo Volter!

Laime, ka Sjūzena Nipere nostājās starp viņiem, citādi Florensei būtu jāsaglabā sāpīgas atmiņas par viņu; laime arī, ka viņa vairs neskatījās pa karietes lodziņu, tikai māja ar savu mazo roku, kamēr vien viņš to varēja saredzēt.

Lai gan Florense bija liegusi, viņš, gulēt iedams, atvēra vīstokllti. Tur bija naudas maciņš, un tajā — nauda.

Spoža lēca saule nākamajā rītā, atgriezdamās no ceļojuma pa svešām zemēm, un reizē ar viņu lēca augšā arī Volters, lai saņemtu kapteini, kas jau stāvēja aiz durvīm: kapteinis bija uzcēlies agrāk, nekā vajadzīgs, ar nolūku pacelt enkuru, kamēr misis Makstindžere vēl saldi snauda. Viņš izlikās esam pacilātā garastāvoklī un izvilka no plato, zilo svārku kabatas pamatīgi nokūpinātu žāvētu mēli brokastam.

—    Dzi, Volr, — kapteinis teica, kad bija apsēdušies pie galda, — ja tavs tēvocis ir vīrs, par kādu es viņu turu, tad šitenam gadījumam par godu viņš korķēs vaļā to pēdējo pudeli no tās madeiras.

—    Nē, nē, Ned, — vecais vīrs atsaucās. — Nē! Tā būs taisāma vaļā, kad Volters pārnāks mājā.

—     Labi teikts! — kapteinis izsaucās. — Dzi, kas par valodu!

—     Tur tā guļ, apakšā pagrabiņā, zem smiltīm un zirnekļu tīkliem. Var būt, ka tevi un mani tad klās jau smiltis un zirnekļu tīkli, kad šī pudele ieraudzīs dienas gaismu.

—    Dzi, kas par valodu! — kapteinis jūsmoja.

—     Gudra pamācība! Volir, manu zēn! Izaudzē vīģes koku tā, kā tas pienākas, un, kad pienāks vecums, sēdi tā paēnā. Pāršķirsti… ka tevi, — kapteinis padomājis nopukojās, — nevaru skaidri pateikt, kur tas stāv rakstīts, bet, kad atrodi, atzīmē to vietu. Sol Džils, zēģelē tālāk!

—    Vai nu te, vai kur citur, Ned, tai ir jāguļ, kamēr pārnāks Volters un to pieprasīs, — vecais vīrs teica.

—    Tas arī bija viss mans sakāmais.

—     Labi teikts atkal, — kapteinis sacīja, — un, ja tad mēs netukšojam to pudeli trijatā, pilnā kompānijā, tad jums diviem ļauju izdzert arī manu tiesu.

Ar visu savu pārmērīgo jautrību kapteinis gaužām maz goda parādīja nokūpinātajai mēlei, kaut gan, ja

kāds uz viņu paskatījās, ar varītēm centās izrādīt, ka cd ar vilka apetīti. Tāpat viņš briesmīgi baidījās palikt divatā vien, vienalga vai ar tēvoci vai krustdēlu; likās, ka viņš savā prātā redzēja vienīgo iespēju justies drošībā un noturēties pieklājības robežās, kamēr bija kopā visi trīs. Šīs bailes, kas šausmināja kapLeini, radīja viņa galvā ģeniālus izlocīšanās paņēmienus, piemēram: kad Solomons izgāja uzģērbt mēteli, viņš pieskrēja pie durvīm, aizbildinādamies, ka pamanījis kādu neparastu karieti braucam garām. Kad atkal Volters izgāja, lai atvadītos no augšējiem iedzīvotājiem, viņš izmetās ārā ar izrunu, ka laikam kaimiņiem skurstenis degot, šis jūtot deguma smaku. Pēc kapteiņa Katla domām, viņa viltīgajām izdarībām neviens līdznezinālājs nevarēja nākt uz pēdām.

Volters, nonācis lejā no saviem atvadiem augšstāvā, pašlaik šķērsoja veikalu, lai ietu atpakaļ mazajā viesistabā, kad pamanīja pie ārdurvīm bālu, pazīstamu seju raugāmies iekšā un devās tai pretī.

—     Mister Kārker! — Volters izsaucās, spiezdams' roku misteram Džonam Kārkeram junioram. — Lūdzu, nāciet Iekšā. Lielu laipnību jūs parādāt, atnākdams tik agri, lai teiktu man ardievas. Jūs zināt, kādu prieku tas sagādās man — paspiest jums roku, pirms aizbraucu. Nemaz izteikt nevaru, cik laimīgu mani dara šī iespēja. Lūdzu, nāciet iekšā.

—     Grūti ticēt, ka mēs vēl kādreiz tiksimies, Volter, — otrs atteica, lēnprātīgi izvairīdamies paklausīt viņa aicinājumam. — Un es arī priecājos par šo iespēju. Es uzdrošinos runāt ar jums un paspiest roku jums vēl pirms šķiršanās. Nenāksies man vairs atvairīt jusu atklātos tuvināšanās mēģinājumus, nekad vairs, Volter.

Skumjas ēnojās viņa smaidā, to sakot, kas liecināja, ka pat šie mēģinājumi bijuši kā drauga glāsts viņa nomāktajai sirdij.

—    Ak, mister Kārker! — Volters atbildēja. — Kāpēc jūs atvairījāt tos? Jūs būtu man tikai labu darījis, to skaidri zinu.

Misters Kārkers pakratīja galvu.

—          Ja es vēl varētu ko labu izdarīt šinī pasaulē, — viņš teica, — tad tas būtu jūs, Volter, kam es to darītu. Redzēt jūs no dienas dienā — tas bija man reizē iepriecinājums un sirdsapziņas pārmetums. Prieks bijis pārsvarā par sāpēm. To es jaušu tagad, kad jūtu, ko zaudēju.

—     Nāciet iekšā, mister Kārker, un iepazīstieties ar manu jauko tēvoci, — Volters uzstāja. — Es daudz viņam par jums esmu stāstījis, un viņam būs prieks atstāstīt visu, ko no manis dzirdējis. Es neesmu, — Volters sacīja, ievērodams mistera Kārkera apmulsumu un apmulsdams arī pats, — es neesmu neko stāstījis par mūsu pēdējo sarunu, mister Kārker, pat viņam ne, ticiet man.

Sirmais juniors paspieda Voltera roku, un asaras sakāpa viņam acīs.

—     Ja es kādreiz arī raudzīšu iepazīties ar viņu, Volter, — viņš atbildēja, — tad vienīgi tādēļ, lai dzirdētu kādas ziņas par jums. Varat būt drošs, ka ļaunprātīgi es neizmantošu jūsu labvēlību un uzmanību. Tā būtu ļaunprātīga izmantošana, ja es viņam neatklātu visu patiesību, pirms censtos iegūt viņa uzticību. Man nav ne draugu, ne paziņu, izņemot jūs, un pat jūsu dēļ es diezin vai meklēšu tos iegūt.

—     Es patiesi vēlētos, — Volters teica, — kaut jūs pieņemtu manu draudzību. To vienmēr, kā zināt, esmu vēlējies, mister Kārker, bet nekad vēl tik stipri kā tagad, kad mums jāšķiras. V

—     Pietiek ar to, ka savā sirdī esmu jūs turējis par draugu, — otrs atteica, — un, jo es vairāk no jums vairījos, jo sirds vairāk tiecās pēc jums un bija pilnum pilna ar jums. Ardievu, Volter!

—    Ardievu, mister Kārker! Debesis lai jūs sargā, ser! — Volters saviļņots sacīja.

—    Ja, — otrs vēl teica, neizlaizdams viņa roku, kamēr runāja, — ja, atgriezies mājās, jūs mani vairs neatrodat manā kaktiņā un dabūjat dzirdēt no kāda, kur esmu apglabāts, atnāciet tad pie manas kapa kopiņas. Padomājiet, ka es varēju būt tikpat godīgs un laimīgs kā jūs! Un ļaujiet man, kad zināšu savu stundu tuvojamies, domāt, ka būs kāds manas paša jaunības līdzi

nieks, kas atnāks, pastāvēs tur brītiņu un atcerēsies mani nožēlodams un piedodams. Palieciet sveiks, Volter!

Viņa stāvs aizslīdēja kā ēna pa gaišo, saules pielijušo ielu, tik jautru un tomēr tik svinīgu agrā vasaras rītā, un lēnām izzuda skatienam.

Pēdīgi nepielūdzamais hronometrs rādīja, ka Volteram laiks uzgriezt Koka Mičmanim muguru; un nu viņi — viņš pats, tēvocis un kapteinis Katls — īrētā karietē devās uz kuģa piestātni, no kurienes tvaikonim viņus vajadzēja nogādāt lejup pa upi līdz kādai vietai, kuras nosaukums, kā apgalvoja kapteinis, esot neizdibināms noslēpums sauszemes iedzīvotājiem. Kad bija sasniegta šī vieta (turp kuģis bija devies ar nakts paisumu), viņus apstāja bars uzmācīgu laivinieku un starp tiem arī kāds notašķījies ciklops, vēl no kapteiņa paziņām, kurš ar savu vienu aci bija kapteini saskatījis vai pusotras jūdzes attālumā un kopš tā brīža visu laiku apmainījies ar viņu rēcošiem bļāvieniem. Kā likumīga balva nokļuvuši rokās šim tipam, kuram bija nežēlīgi čerkstoša balss un ārkārtīga nepieciešamība pēc bārdas «naža, viņi visi trīs lika nogādāti uz «Dēla un mantinieka» klāja. Uz «Dēla un mantinieka» bija īsts mudžeklis: netīras buras gulēja uz slapjā klāja, Jaudis gāja krizdami klupdami, tauvās pīdamies; matroži sarkanos kreklos skraidīja basām kājām uz priekšu un atpakaļ; kur vien kāda brīva pēda, tā pieblīvēta ar mucām, bet pašā visbiezākajā ņudzeklī melns pavārs melnā kambīzē, līdz ausīm iestidzis dārzeņos, pusakls no dūmiem.

Kapteinis tūdaļ iestūma Volteru kādā kaktā un ar lielām pūlēm, kļūdams gluži sarkans, izvilka sudraba pulksteni, kas bija tik liels un tik cieši iedzīts kabatā, ka izlēca ārā kā spunde.

—     Volr, — kapteinis teica, pasniegdams to un sirsnīgi kratīdams viņam roku, — atvadu dāvana, draudziņ. Atgriez to katru rītu pusstundu atpakaļ un uz pievakari savu ceturtdaļstundu, un ar šiteno pulksteni tu varēsi lepoties.

—          Kapteini Kati! Es nevaru to pieņemt, — Volters

sacīja, aizturēdams kapteini, jo tas dzīrās skriet projām. — Lūdzu, ņemiet to atpakaļ. Man pašam ir pulkstenis.

—     Nu tad, Volr, — kapteinis teica, pēkšņi ielaizdams roku vienā no savām kabatām un izvilkdams no tās divi tējkarotes un cukura knaiblītes, ar ko bija nodrošinājies gadījumam, ja nāktu šāds noraidījums,

—    ņem tā vietā šitenās sīkās sudrablietiņas.

—    Nē, nē, patiešām es nevaru, — Volters pretojās,

—     simtu paldies! Nesviediet projām, kapteini Kati! — jo kapteinis jau taisījās laist tās pār bortu. — Jums tās noderēs daudz vairāk nekā man. Dodiet man jūsu nūju. Es jau nezcikreiz esmu nodomājis, sak, kaut man tāda bijusi. Paldies. Un nu dzīvojiet sveiki, kapteini Kati! Rūpējieties par tēvoci! Tēvoci Sol, die's lai jūs svētī!

Viņi, ierauti burzmā, bija nokāpuši no kuģa, pirms Volters bija paspējis tiem vēlreiz acis uzmest; un, kad Volters aizsteidzās uz kuģa pakaļgalu noskatīties, kā viņi aizbrauc, viņš redzēja, ka tēvocis sēž laivā, galvu nokāris, bet kapteinis Katls dauza viņam pa muguru ar lielo sudraba pulksteni (tam vajadzēja būt diezgan sāpīgi) un daudzsološi žestikulē ar tējkarotēm un cukura knaiblēm. Uztvēris Voltera skatienu, kapteinis Katls gaužām bezrūpīgi nometa savus dārgumus laivas dibenā, acīmredzot aizmirsdams par to esamību, un, noņēmis spīdīgo cepuri, braši sveicināja Volteru. Tur bija ko redzēt, kā spīdīgā cepure laistījās saulē, un kapteinis turpināja to vēcināt, kamēr vien viņu varēja saredzēt. Pēc tam kņada uz klāja, strauji kļuvusi vēl juceklīgāka, sasniedza savu kulmināciju; divas trīs citas laivas devās projām, skaļiem laimes vēlējumiem atsveicinādamās, tādiem pašiem pavadītas; spoži mirdzēja uzvilktās buras, kad Volters noraudzījās, kā tās piepūšas, pavērsušās pret krasta vēju. Ap kuģa priekšgalu ūdens sāka šķiest uz visām pusēm dzirkslošas šļakatas; un, lūk, «Dēls un mantinieks» uzsāka tālo ceļu tikpat cerību pilns, kā daudzi citi savā laikā dibenā nogājuši dēli un mantinieki bija uzsākuši savu ceļu.

No dienas dienā vecais Sols un kapteinis Katls noturēja savas aplēses stundas mazajā viesistabā un pētīja kuģa kursu, izpletuši karti uz apaļā galda. Vakaros, kad

vecais Sols tik vientuļš uzkāpa savā jumtistabiņā, kur dažreiz auroja negantas vētras, viņš noraudzījās zvaigznēs un klausījās vēju šalkā, un nostāvēja uz kuģa klāja ilgāk sardzē, nekā būtu nācies. Pēdējā vecās madeiras pudele, kas savā laikā jūru jūras šķērsojusi un iepazinusi dzelmju briesmas, gulēja mierīgi zem smiltīm un zirnekļu tīkliem, un neviens tās mieru šobrīd vairs netraucēja.

19.NODAĻA MISTERS DOMBIJS DODAS CEĻOJUMA

Mister Dombij, ser, — majors Begstoks sacīja, — Džojs B. vispār nav no sentimentālajiem cilvēkiem, jo Džojs ir ciets. Taču gluži bez jūtām Džo arī nav, ser, un, kad tās pamostas… Pie joda, mister Dombij, — majors izsaucās pēkšņu dusmu uzplūdā, — tā ir vājība, un es tai nedomāju padoties! Majors Begstoks ' nobēra šīs frāzes, stāvēdams uz augšējā kāpņu laukumiņa, saņemdams misteru Dombiju kā viesi savā dzīvoklī Princeses laukumā. Misters Dombijs, pirms devās padomātajā izklaides ceļojumā, bija atnācis pie majora uz bfokastīm; un nelaimes putns iezemietis bija jau pārcietis īstu krusas negaisu smalkmaizīšu dēļ, bet sakarā ar parasto jautājumu par vārītām olām dzīve viņam kļuva nepanesama.

—    Vecam zaldātam no Begstoku sugas, — majors, atguvis rāmāku garu, piebilda, — gan nepiederētos padoties un krist par laupījumu sava paša emocijām, bet — velns tevi laukā! — majors no jauna aizsvilās,

—    es jūtu jums līdzi!

Majora purpursarkanā seja kļuva vēl tumšāka un vēža ačeles izspiedās vēl reljefāk, kad viņš ņēmās kratīt mistera Dombija roku, piešķirdams šai miermīlīgajai akcijai tik izaicinošu raksturu, ka, domāt, tā būtu prelūdija tūlītējai boksa cīņai ar misteru Dombiju par tūk

stoš mārciņu un Anglijas čempiona nosaukuma iegūšanu. Galvu kā ap asi grozīdams, izgrūzdams pa gārdzienam, kas stipri atgādināja zirga klepu, majors pēc tam aizvadīja savu viesi uz viesistabu un tur apsveica lo (tobrīd jau atkal valdīdams pār savām jūtām) kā daždien ceļabiedrs — brīvi un sirsnīgi.

—    Dombij, — majors teica, — man prieks jūs redzēt. Man gods jūs redzēt. Eiropā nebūs daudz tādu vīru, kuriem Dž. Begstoks to sacītu, — jo Džošs ir taisns un atklāts, ser — tāda viņa daba —, taču Džojs B. jūtas lepns, redzot jūs, Dombij.

—    Major, — misters Dombijs atbildēja, — jūs esat pārāk izšķērdīgs ar laipnībām.

—     Nē, ser, — majors teica, — ne vella! Tas nav manā raksturā. Ja tas būtu Džo raksturā, tad Džo tagad būtu ģenerālleitnants sers Džozefs Begstoks, Pirts ordeņa * kavalieris, un uzņemtu jūs pavisam citādā mājoklī. Kā redzu, jūs nepazīstat vēl veco Džo. Taču šis pavisam neparastais gadījums ir man lepnuma avots. Pie visiem svētiem, ser, — majors apņēmīgi noteica,

—    tas ir man pagodinājums!

Misters Dombijs, augsti vērtēdams pats sevi un savu naudu, noticēja tam kā svētai patiesībai un tāpēc šo punktu neapstrīdēja. Bet tas, ka majors šo patiesību instinktīvi nojautis un atklāti apliecinājis, bija viņam patīkami. Tas nostiprināja mistera Dombija pārliecību — ja viņam šāda pārliecība vispār bija vajadzīga —, ka viņš majorā nav vīlies. Tas nostiprināja pārliecību, ka viņa varenība sniedzas pāri viņa biznesa pasaules robežām un ka majoram — oficierim un džentlmenim — nav mazāks priekšstats par to kā Karaliskās bankas bīdlam.

Un, ja to un ko līdzīgu zināt vispār ir tīkami, tad jo tīkami bija tagad, kur viņam ar tādu nežēlību bija atklājusies viņa varas nespēcība, cerību nepastāvība un bagātības niecība. Ko nauda var izdarīt, viņa zēns bija viņam jautājis. Dažbrīd, domādams par šo maza bērna jautājumu, viņš tikko nocietās, pats sev nepajautājis: jā, ko tad patiesībā tā var izdarīt? Ko tā ir izdarījusi?

Bet tās bija klusībā domātas domas, dzimušas vēlajās nakts stundās, kad sērā vientulībā viņš ļāvās skumjām un drūmai bezcerībai; taču augstprātība viegli atguva agrāko pārliecību, uzklausīdamās patiesības apliecinājumos, tikpat nemaldīgos un respektējamos, kādus bija dzirdējis no majora. Misters Dombijs, kam nebija draugu, pieķērās majoram. Nevar teikt, ka ar sevišķi siltām jūtām, tomēr mazliet atkusdams. Majors bija izpelnījies zināmu ievērību — ne pārāk lielu, protams, jau tajās dienās, kad viņi satikās jūrmalā. Viņš bija sabiedrības cilvēks un pazina vienu otru no lielajiem vīriem. Viņš daudz runāja un bārstījās anekdotēm, un misters Dombijs bija gatavs viņu uzskatīt par lielu gudrības spīdekli, kurš spēj žilbināt sabiedrību un kuram nav tā indīgā nabadzības piejaukuma, ar ko šie spīdekļi parasti ir pārmērīgi piesūkušies. Viņa stāvoklis bija nevainojams. Vispār ņemot, majors bija neatsverams ceļa kompanjons, kuram dīka dzīve un tādas vietas, kādas viņi dzīrās apmeklēt, nebija nekas jauns un svešs; turklāt vēl imponējoša bija majora džentlmeniskā, brīvā izturēšanās, kas tīri labi saderēja ar viņa paša reputāciju Siti jā un nebūt nekonkurēja ar to. Ja arī misteram Dombijam brīžam iešāvās prātā doma, ka majors, kurš kā militāra persona pieradis nevērīgi raudzīties uz to nežēlīgo roku, kas tik nesen iznīcinājusi visas viņa cerības, varētu gluži neapzinīgi dot viņam gudru mācību un aizbaidīt viņa bezspēcīgās nožēlas, — viņš slēpa šo domu pats no sevis un līdz galam neizdomātu noslodzīja to zem savas augstprātības sloga.

—    Kur tas mans nebīrlis? — majors iesaucās, nikni vērdamies apkārt.

Iezemietis, kuram nekāda īsta vārda nebija, bet kas atsaucās uz jebkuru palamu, acumirklī parādījās durvīs, taču tuvāk nākt neuzdrošinājās.

—           Tu, grēka pagale, — holeriskais majors uzbļāva,

—    kur tad brokastis?

Melnādainais sulainis nozuda, lai tās saraudzītu, un drīz vien bija dzirdams, ka viņš jau nāk pa kāpnēm augšā tādā satraukumā, ka šķīvji un bļodiņas uz paplātes, kas trīcēja līdzjūtībā pret viņu, šķindēja un grabēja visu ceļu.

—     Dombij, — majors sacīja, uzmanīdams iezemieti, kas klāja galdu, un uzmundrinādams viņu ar draudīgi

paceltu dūri, kad viņam nokrita karote zemē, — te, rau, krietni sapiparots rostbifs, te pikanta pastēte, nieru sacepums, šis tas vēl, — lūdzu, pie galda. Vecais Džo, kā redzat, nevar jūs ne ar ko labāku kā vien ar tādu karavīru maltīti pacienāt.

—    Lieliska maltīte, major, — viesis atbildēja un ne jau vienīgi aiz pieklājības, jo majors savas miesas uzturēšanai vienmēr pievērsa vislielāko uzmanību un patiesībā ēda treknus ēdienus negausīgāk, nekā tas nāca viņam par labu, tāpēc arī, pēc dakteru atzinuma, viņš par savu krāšņo sejas krāsu galvenokārt varēja pateikties šim apstāklim.

—    Jūs pametāt skatienu pāri ielai, ser, — majors ieminējās. — Vai pamanījāt mūsu draudzeni?

—    Jūs domājat mis Toksu? — misters Dombijs pastrupi pārvaicāja. — Nē.

—    Burvīga sieviete, ser, — majors teica, īsajā rīklē ieguldzoties tumīgam smiekliņam, no kura viņš bezmaz nosmaka.

—    Mis Toksa ir visai godājama persona, man šķiet, — misters Dombijs atteica.

Šī au$stmanīgi vēsā atbilde, likās, bezgala iepriecināja majoru. Viņš pūtās, pūtās un piepūtās, ka bail, un nolika pat nazi un dakšiņas uz brīdi pie malas, lai paberzētu rokas.

—    Vecais Džo, ser, — majors teica, — bija kādreiz tā puslīdz labi ieredzēts tai miteklī. Bet Džo dienas ir bijušas un izbijušas. Dž. Begstoks kritis nežēlastībā… atstādināts … samīts, ser. Es jums ko teikšu, Dombij,— majors pārtrauca ēšanu un rādīja visai neizprotamu, sašutušu seju, — tā ir viena vel-nišķi godkārīga sieviete, ser!

—    Tiešām? — misters Dombijs atbildēja ar ledainu vienaldzību, ieskanoties varbūt nicīgai neticībai: vai nu mis Toksa varētu būt tik nekaunīgi pārdroša, ka piesavinātos tik cildenu īpašību.

—     Sī sieviete, ser, — majors sacīja, — ir savā ziņā gatavs Lucifers. Džoja dienas ir pagājušas, ser, bet acis viņš tur vaļā. Džo redz, jā gan. Vēl jau viņa karaliskā augstība mirušais Jorkas hercogs reiz rīta pieņemšanā izteicās par Džo, ka tam ir acs.

Sos vārdus majors pavadīja ar izteiksmīgu skatienu un no ēšanas, dzeršanas, karstas tējas, piparotā rostbifa, smalkmaizēm un savas gaišredzības bija tā piepūties un tik zili sarkans pār visu galvu, ka pat misters Dombijs kļuva mazliet nemierīgs viņa dēļ.

—    Tas smieklīgais, vecais putnubiedēklis, ser, — majors trieca tālāk, — sapņo par augstām lietām. Par daudz augsti mērķē, ser. Prātiņš iebraukt laulības ostā, Dombij.

—    Man žēl viņas, — misters Dombijs noteica.

—    Tā nerunājiet, Dombij, — majors teica brīdinošā balsī.

—    Kāpēc lai nerunāju? — misters Dombijs brīnījās.

Majors atbildes vietā nogārdzināja tikai savu zirga

klepu un turpināja dūšīgi ieturēties.

—    Viņa sākusi ļoti interesēties par jūsu ģimeni, — majors ieminējās, no jauna pārtraukdams ēšanu, — un nu jau kopš ilgāka laika ir biežs viesis jūsu namā.

—    Jā, — misters Dombijs ar majestātisku cienīgumu atbildēja, — sākumā viņa tur tika uzņemta kā manas māsas draudzene; tas bija ap to laiku, kad mira misis Dombija; bet, tā kā viņa bija labi audzināta persona un izrādīja dzīvu interesi par nabaga zīdainīti, viņai tika atļauts, — atklāti sakot, — viņa tika pamudināta apmeklēt mūs biežāk kopā ar manu māsu, un tā pamazām nodibinājās savā ņņā tuvas, draudzīgas attiecības ar manu ģimeni. Es, — frusters Dombijs runāja tāda cilvēka tonī, kurš izrāda lielu, nenovērtējamu piekāpību,

—     es jūtu dziļu cieņu pret mis Toksu. Viņa ir parādījusi lielu laipnību un izdarījusi daudz sīku pakalpojumu manā mājā, — niecīgu, nenozīmīgu varbūt, major, taču tas vēl nedod iemesla tos noniecināt; un ceru, ka laimīgā kārtā man izdevies tos atmaksāt ar tādu atzinību un uzmanību, kādu varēju atļauties parādīt. Es uzskatu sevi par parādnieku mis Toksai, — misters Dombijs piebilda ar vieglu rokas mājienu, — un vēl arī par laimi — būt pazīstamam ar jums, major.

—    Dombij, — majors teica iekaisdams, — nē! Nē, ser! Džozefs Begsloks nevar šo piezīmi palaist garām neapstrīdētu. Jūsu iepazīšanās ar veco Džo, ser, tādu, kādu jūs viņu redzat, un vecā Džo iepazīšanās ar jums, ser, gan bija brīnišķīgā zēna, šī dievišķīgā radījuma nopelns, ser. Dombij! — majors teica, cīnīdamies pēc elpas, ko viņam nenācās sevišķi grūti nodemonstrēt, jo visa viņa dzīve bijusi mūžīga cīņa ar dažnedažādām apoplektiskām lēkmēm, — par savu pazīšanos mēs abi varam pateikties jūsu zēnam.

Šī atsaukšanās uz mazo Polu — gandrīz jādomā, ka majors uz to bija arī spekulējis, — likās, bija misteru Dombiju aizkustinājusi. Viņš nodūra acis un nopūtās, bet majors nikni sasparojās, atvairot mirkļa noskaņojumu, kas viņam pašam draudēja izvērsties bīstams, un atkal atkārtoja, ka tā ir vājība un viņš nedomā tai padoties.

—     Mūsu draudzenei ir sava daļiņa nopelnu arī pie mūsu pazīšanās, — majors teica, — un pienācīgo godu un slavu par to Dž. B. viņai no sirds novēl, ser. Un tomēr, cienītā, — majors piebilda, paceldams acis no šķīvja un pamezdams tās pāri Princeses laukumam, kur šai brīdī pie sava loga bija redzama mis Toksa puķes aptejam, — jūs esat viltus pilna intrigante, cienītā, un jūsu godkāre aiziet līdz nedzirdētai nekaunībai. Ja jūs ar to padarītu vienīgi sevi smieklīgu, cienītā, — majors trieca tālāk, ripeniski locīdams gaivu pret pilnīgi neziņā esošo mis Toksu, pie tam likās, ka viņa izvalbītās acis, durstīdamas to, tūlīt izsprāgs no dobumiem, — tad jūs varētu ar jaukām izredzēm sevi priecināt, cienītā, cik sirdij uziet, un nedzirdēt no Begstoka, ticiet man, ne mazākā iebilduma. — Te nu majors palaida tik drausmīgu smieklu, ka dabūja trūkties pat ausu ļipiņas un dzīslas uz pieres. — Bet, kad jūs, cienītā, — majors turpināja, — kompromitējat citus, arī visai augstsirdīgus un uz jums paļāvīgus cilvēkus, tādā kārtā atmaksādama viņu labvēlību, tad vecajam Džo asinis sāk vārīties.

—           Major, — misters Dombijs sacīja piesarkdams,

—    ceru, ka jūsu vārdos neslēpjas mājiens uz kaut ko tik absurdu no mis Toksas puses kā …

—     Dombij, — majors atbildēja, — nekas manos vārdos neslēpjas. Bet Džojs B. ir mētājies pa pasauli un ne ar aizsietām acīm un aizbāztām ausīm, ser, un šis

Džo saka jums, Dombij, ka tas sievišķis tur pāri ielai ir ve-elnišķi slīpēts un godkāres apsēsts.

Misters Dombijs neviļus pameta acis pāri ielai un arī noraidīja turp dusmu pilnu skatienu.

—     Ne vārds par šo punktu vairs nepārvelsies pār Džozefa Begstoka lūpām šai sakarā, — majors stingri noteica. — Džo nav nekāds zvanamēle, taču ir gadījumi, kad viņam vajag runāt, kad viņš nevar nerunāt!… Pie velna jūsu lapsināšanos, cienītā! — majors iebrēcās, no jauna izšļākdams niknu dusmu šalti uz savu daijo kaimiņieni — … kad izturēšanās kļūst tik izaicinoša, ka nav vairs iespējams klusēt.

No šī dusmu uzliesmojuma majoram uznāca zirga klepus lēkme, kas ilga krietnu laiku. Atžirdzis no tās, viņš vēl piemetināja:

—     Bet tagad, Dombij, tā kā jūs esat uzaicinājis Džo — veco Džo, kas ne ar ko citu nevar izcelties kā vien ar to, ka viņš ir nelokāms un taisns, — būt jūsu viesim un pavadonim Lemingtonā, ņemiet viņu savā pilnīgā rīcībā, viņš pieder jums. Es nezinu, ser, — majors sacīja, jocīgi kratīdams savu dubultzodu, — kas tas ir, ko jūs, ļaudis, atrodat Džošā, ka pēc viņa tik liels pieprasījums no visiem jums; bet vienu gan es zinu, ser, ja viņš nebūtu tik stingrs un stūrgalvīgs savos noraidījumos, jūs viņu par visiem bez laika kapī iedzītu ar saviem uzaicinājumiem un ta tālāk.

Misters Dombijs nedaudziem vārdiem apliecināja, ka viņš augsti vērtē viņam doto priekšrocību pret tik daudziem citiem ievērojamiem sabiedrības locekļiem, kas tik ļoti centušies majoru Begstoku iegūt sev. Bet majors viņu pārtrauca, likdams saprast, ka klausījis pats savām tieksmēm, kas vienā balsī saukušas: «Dž. B., Dombijs ir īstais vīrs, kuru tev vajag izvēlēties par draugu.»

Majors šobrīd bija jau tā pārpildījies, ka vircotās pastētes ekstrakts pilēja pa acu kaktiņiem ārā un sapiparotais rostbifs un nieru sacepums bija savilcis apkakli pārlieku stingri ap kaklu, pie tam tuvojās arī atiešanas laiks Birmingemas vilcienam, ar kuru bija nolemts atstāt pilsētu, tāpēc tad arī iezemietis sāka post savu kungu ceļam: ar lielām mokām uzstilpēja tam mēteli

mugurā, sapogāja visas pogas līdz pat kaklam, un majora seja, valbīdama acis un rīstīdamās pēc elpas, pacēlās virs šī apģērba gabala, it kā no mucas izlīdusi. Pēc tam iezemietis pasniedza viņam pa kārtai, ievērojot pienācīgās laika atstarpes, zamšādas cimdus, resno nūju un cepuri. Šo pēdējo apģērba piederumu majors valkāja braši uz vienas auss, tādā kārtā atmaidzinādams savas ievērības cienīgās sejas izteiksmi. Iezemietis jau iepriekš bija sabāzis visās iespējamās un neiespējamās vietās mistera Dombija karietē, kas gaidīja uz braucējiem, neticamu daudzumu čemodānu un mazu koferīšu, kas izskatījās ne mazāk apoplektiski kā majors pats, un tad, piedzinis pilnas pats savas kabatas ar zeltera un Rietumindijas heresa pudelēm, sviestmaizēm, šallēm, teleskopiem, kartēm un laikrakstiem, jo kuru katru priekšmetu no šīs vieglās bagāžas majors pa ceļam jebkurā bridī varēja pieprasīt, viņš paziņoja, ka viss ir sagatavots. Lai šī nelaimīgā svešzemnieka (kurš, pēc nostāstiem, savā zemē bijis princis) ekipējums būtu pilnīgs, pēdējā brīdī, kad viņš jau bija nosēdies uz pakaļējā sģdekļa blakus Taulinsonam, viņam vēl sameta virsū veselu lēveni majora apmetņu un mēteļu dzīvokļa saimnieks, kas kā titāns tēmēja no ietves uz viņu ar šiem milzīgajiem metamiem ieročiem un tik pilnīgi noklāja viņu ar tiem, ka ceļā līdz stacijai, nabags, jutās kā dzīvs aprakts.

Bet, pirms vēl kariete sāka kustēties un kamēr vēl iezemieša apbedīšana turpinājās pilnā sparā, mis Toksa parādījās savā logā un pavicināja lilijbaltu nēzdodziņu. Misters Dombijs šo atvadu sveicienu uzņēma ļoti vēsi — pālāk vēsi pat pie viņa ledainības — un, pagodinājis lēdiju ar tikko manāmu galvas pamājienu, atzvila karietē, rādīdams visai īdzīgu seju. Viņa pasvītroti vienaldzīgā izturēšanās šķita sagādājam majoram (kas pats bija pati laipnība un uzmanība pret mis Toksu) bezgalīgu prieku; vēl ilgu laiku pēc tam viņš sēdēja, acis blisinādams un rīstīdamies kā tads pārēdies mefistofelis.

Kustīgajā aizceļotāju burzmā misters Dombijs un majors plecu pie pleca promenēja pa platformu; misters Dombijs bija kluss un sadrūmis, kamēr otrs, to uzjautrinādams, — vai, kas zina, uzjautrinādams pats sevi, — stāstīja visādas anekdotes un notikumus, kuros pa lielākai daļai galvenā persona bija Džo Begstoks. Neviens no viņiem nebija ievērojis, ka, staigādami uz priekšu un atpakaļ, pievērsuši sev kāda strādnieka uzmanību, kurš stāvēja netālu no lokomotīves un katru reizi, kad viņi gāja tam garām, pacēla cepuri; jo misters Dombijs, kā paradis, vienkāršai tautai lūkojās pāri, nevis uz to, bet majors tai laikā raudzīja izlobīt kodolu kādam no saviem stāstiem. Pēdīgi, kad viņi apgriezās, šis vīrs panācās pretī, noņēma cepuri un, paturēdams to rokā, palocīja galvu pret misteru Dombiju.

—    Lūgtu piedošanu, ser, — šis vīrs sacīja, — ceru, ka jums klājas puslīdz labi, ser.

Viņam mugurā bija linaudekla uzvalks, pamatīgi notraipīts ar eļļu un ogļu putekļiem, vaigu bārda pieputējusi, un no viņa vēdīja pusizdzisušu pelnu dvaka. Tomēr ar visu to viņš neatstāja pretīga, pat ne netīrīga cilvēka iespaidu; vārdu sakot, tas bija misters Tūdls savā darba tērpā.

—    Man piekritīs kuriķa gods šinī jūsu braucienā, ser, — misters Tūdls sacīja. — Lūgtu piedošanu, ser. Ceru, ka esat jau kaut cik samierinājušies.

Atbildēdams līdzjūtībai, kas izskanēja šais vārdos, misters Dombijs paskatījās uz runātāju tā, it kā šāds cilvēks varētu pat viņa redzi aptraipīt.

—    Atvainojiet manu 'pārdrošību, ser, — misters Tūdls sacīja, noskārzdams, ka viņu neatceras vairs, -— bet mana sieva Pollija, pie jums par Ričardsi dēvēta …

Pēc tā, kā pārvērtās mistera Dombija seja, varēja domāt, ka nu viņš Tūdlu atceras, — atcerējās arī, bet daudz lielākā mērā šī pārvērtība pauda dusmu un pazemojuma jūtas, ko redzot misters Tūdls uz vietas aprāvās.

—    Jūsu sieva laikam nonākusi naudas grūtībās, — misters Dombijs sacīja, bāzdams roku kabatā un runādams (bet tā jau viņš vienmēr runāja) augstprātīgā tonī.

—    Nē, tencinu, ser, — Tūdls atteica. — Neteikšu, ka nonākusi grūtībās. Es neesmu.

Nu nācās misteram Dombijam savukārt aprauties un .sajusties neērti — ar roku kabatā.

—    Nē, ser, — Tūdls sacīja, nemitīgi ripinādams rokā s.ļvu vaskadrānas cepuri, — mēs pārtiekam tīri labi, ser; nav iemesla gausties par dzīvi, ser. Kopš tā laika mums četri vēl pieradušies klāt, ser, bet mēs kuļamies cauri.

Misters Dombijs tagad būtu drāzies uz savu vagonu, kaut vai kurinātāju zem riteņiem pagrūzdams, ja pēkšņi viņa uzmanība nepievērsusies kaut kam pie cepures, kuru Tūdls joprojām nemitējās grozīt rokā.

—          Vienu mazuli mēs zaudējām, — Tūdls piebilda,

—    nav ko slēpt.

—    Nesen? — misters Dombijs ievaicājās, raudzīdamies uz cepuri.

—    Nē, ser, vairāk nekā pirms trim gadiem, bet pārējie visi veseli kā rutki. Un, ja runa iet par to lasīšanu, ser, — Tūdls sacīja, atkal palocīdamies, it kā gribēdams atgādināt misteram Dombijam, kāda viņiem pirms vairākiem gadiem bijusi saruna par šo jautājumu, —» tie mani puiškani tak ņēmās un izmācīja mani par visiem. Izskoloja mani par tīri krietnu rakstu pratēju, tie mani puikas, ser.

—    Ejam, major, — misters Dombijs teica.

—     Neņemiet ļaunā, ser, — Tūdls vēl neatlaidās, pasperdams pāris soļu tiem pretī, un, joprojām cepuri rokā turēdams, godbijīgi tos apstādināja. — Es jau nebūtu jūs apgrūtinājis ar savu uzbāzību, ja tas nenotiktu aiz vajadzības parunāt par manu dēlu Baileru — kristītā vārdā Robiņu —, kurš ar jūsu labvēlību kļuva par Labdarīgo Slīpētāju.

—    Nu, kas tad ir ar to? — misters Dombijs jo bargi uzprasīja.

—    Ak vai, ser, — Tūdls atbildēja, galvu purinādams, gaužām notrūcies un nelaimīgs, — man gribot negribot jāsaka jums: viņš nogājis neceļos.

—    Nogājis neceļos, tiešām? — misters Dombijs pārvaicāja, un viņa balsī un skatienā bija jaušama cietsirdīga apmierinātība.

—    Redziet, džentlmeņi, viņš sapinies ar nelāga draugiem, — tēvs turpināja, pētījoši uzlukodams abus un acīmredzot ievilkdams majoru sarunā ar cerībām uz viņa līdzjūtību. — Viņš pasācis staigāt nelabās pēdās. Die's dos, nāks vēl pie atģismes, džentlmeņi, bet pašreiz viņš ir uz slidenas lakas! Tas jau tik un tā kaut kādi nonāktu līdz jūsu ausīm, ser, — Tudls sacīja, vērsdamies atkal atsevišķi pie mistera Dombija, — tad jau labāk pats klaji pasaku, ka manam puiškanam paslīdējusi kāja. Pollija par to pagalam satriekta, džentlmeņi, — Tūdls noteica, sadrūvējies kā pirmāk un no jauna apelēdams pie majora.

—    Šī vīra dēlam, major, es pašķīru ceļu uz izglītību, — misters Dombijs teica, piedāvādams tam savu elkoni. — Parastā pateicība!

—     Pieņemiet padomu no vecā godavīra Džo un nekad necentieties dot izglītību šīs sugas ļaudīm, — majors atteica. — Sasper jods, ser, nekad tas par svētibu nav nācis! Tikai par postu!

Vientiesīgais tēvs mēģināja vēl godbijīgi iebilst, ka viņa dēls, bijušais Slīpētājs, tur tai skolā, kur to audzināja ar draudiem un pļaukām, ar pērieniem un belzieniem un mācīja, kā māca papagaili, ne skolotājs, bet tīrais necilvēks, ķas ieticis skolotāja vietā, kurai tas tikpat piemērots kā medību suns, — ka viņa dēls tur varbūt kaut kādā ziņā esot ticis aplam audzināts, kad misters Dombijs, dusmās atkārtojis: «Parastā pateicība!» — steidzās ar majoru projām. Un majors, kuru grūti nācās iedabūt mistera Dombija vagonā, kas arī bija pacelts vai pašās debesīs, ikreiz, kad neizdevās uzspert kāju uz kāpšļa un viņš atmuguriski uzzvēlās virsū iezemietim, nozvērējās melnajam trimdiniekam dzīvam ādu pār acīm nomaukt, visus kaulus sadragāt un diezin kādas vēl mocības sagādāt; kad beidzot bija ietrausies iekšā, tad arī, pirms vilciens sāka kustēties, tik paspēja atkārtot aizsmakušā balsī, ka tas nekad par svētību nav nācis, tikai par postu vien, un, ja šis būtu ņēmies izglītot «savu vagabundu», tas droši vien jau būtu pakārts.

Misters Dombijs tam sarūgtināts piekrita, taču šo sarūgtinājumu un īdzīgo noskaņojumu, kādā viņš atzvila pret vagona sienu un sarauktām uzacīm vēroja garām slīdošās ainavas, nebija radījis vienīgi Slīpētāju apvienihā par teicamu atzītās audzināšanas sistēmas bankrots. Viņš bija ievērojis ap šī vīra vaskadrānas cepuri Vļluži jaunu krepa apšuvi un pārliecinājies pēc viņa izturēšanās un atbildēm, ka viņš nēsā sēras par mazo Polu.

Jā, no augstākā līdz zemākajam, mājās un ārpus mājas, sākot ar Florensi viņa lepnajā namā, beidzot ar rupjo tēvaini, kurš gādāja par uguni, kas pašlaik izgrūda dūmu vālus vilciena priekšgalā, katrs piešķīra sev šādas vai tādas tiesības uz viņa mirušo zēnu un bija viņa konkurents. Vai tas jebkad aizmirstams, kā tā sieviete lēja asaras uz Pola spilvena un sauca viņu par savu mīļo bērniņu! Vai aizmirstams, kā Pols, pamodies no miega, prasīja pēc tās un, priekā starodams, piecēlās gultiņā sēdus, kad tā ienāca!

Ja tikai padomā par šo vīzdegunīgo krāsnkuri, kas tur priekšā ar sēru krepu pie cepures rušinās pa oglēm un pelniem! Ja tikai padomā, ka viņš iedrošinājies izrādīt līdzjūtību — kaut arī šādā visai parastā kārtā — lepna, augstprātīga džentlmeņa sirdsdziļumos slēptām sāpēm un pieviltām cerībām! Ja tikai padomā, ka šis zaudētais bērns, kuram būtu nācies dalīties ar tēvu viņa bagātībā, viņa augšupejā un varā un savienībā ar viņu noslēgties no visas pasaules kā aiz dubultām zelta durvīm, — ka šis bērns ir pavēris ceļu šādiem salašņām pie viņa, Dombija, lai tie varētu aizskart viņa godu, rādīdami, ka tiem zināms par viņa cerību sabrukumu, lielīgi pretendēdami uz tādām pašām jūtām kā viņam, kādas patiesībā tiem tik svešas, — cenzdamies varbūt ne veltīgi zagšus kļūt par līdzdalībniekiem tur, kur gribēja viņš viens pats valdīt!

Ceļojums viņam nesagādāja ne prieka, ne atvieglojuma. Šādu domu mocīts, viņš, traukdamies garām zibenīgi mainīgajām dabas ainavām, veda līdzi gruzdošu skumju smeldzi un straujajā gaitā šķērsoja nevis krāšņu, gleznainu apvidu, bet sagrautu cerību un plosīgas greizsirdības tuksnesi. Pat tas ātrums, ar kādu vilciens brāzās uz priekšu, ņirgājās par jaunās dzīvības ātro steigu, ar kādu tā tik noteikti un nepielūdzami bija traukusies pretī savam jau aizlaikus nolemtajam galam. Spēks, kas triecās pa dzelžaino ceļu, pa savu ceļu, ignorēdams visus citus ceļus un takas, lauzdamies cauri visiem šķēršļiem un raudams līdzi dažādu šķiru, dažādu vecumu un kārtu ļaudis, bija triumfējošā briesmoņa — Nāves pirmtēls!

Projām no pilsētas, rēkdams, rībēdams un dārdēdams, spraukdamies starp ļaužu mājokļiem un saceldams ielās dunoņu, uz mirkli izdrāzdamies ārā pļavās, ierakdamies miklajā zemē, aizdunēdams pa tumsu un smago gaisu, iznirdams atkal saulainajā dienā, tik spožā un plašā; projām, rēkdams, rībēdams un dārdēdams, pa laukiem, pa mežiem, pa tīrumiem, pa pļavām, pa krīta laukiem, pa irdenu zemi, pa mālāju, pa akmenāju, garām priekšmetiem, pavisam tuviem, tepat vai ar roku tveramiem, bet kas mūžīgi slīd no ceļotāja projām, kamēr mānīgā tāle kopā ar to lēni virzās uz priekšu, it kā sekojot pa pēdām nežēlīgajam briesmonim — Nāvei!

Pa ielejām un kalnājiem, gar tīreļiem, gar augļu un sakņu dārziem, gar parkiem, pār kanāliem, pār upēm, tur, kur ganās aitas, kur dzirnavas griežas, kur barža peld, kur mirušie atdusas, kur rūpnīca dūmo, kur strautiņš urdz, kur ciemats plešas, kur milzu katedrāle slej torņus debesīs, kur viršu lauks klājas un patvaļīgais vējš to gan maigi noglauž, gan nikni sapluinī; projām, rēkdams, rībēdams un dārdēdams, pamezdams aiz sevis tikai putekļus un sula tvaikus, — ka dzīdamies pa pēdām pakaļ nežēlīgajam briesmonim — Nāvei!

Griezdams krūti pretvējam un gaismai, lietus gāzmai un saules spozmei, projām, tik tālāk un tālāk tas aizjoņo rēkdams, spēcīgs un straujš, mierīgs un drošs, un dzelzceļa uzbērumi un masīvie tilti, kurus las šķērso, paslīd gar acīm kā collu plats ēnas stars. Tik tālāk, tālāk, uz priekšu vien, uz priekšu vien: pazib kotedžas, viesnīcas, bagātnieku savrupmājas, muižas, fermas, darbnīcas, ļaudis, šosejas un taciņas, — cik pamests, sīks un niecīgs tas viss liekas, kad palicis aiz muguras, bet tāls jau tas arī ir, jo kas gan cits ja ne gaistošas ainas mums pazib gar acīm, traucoties pēdās nevaldāmajam briesmonim — Nāvei!

Projām, rēkdams, rībēdams un dārdēdams, no jauna ienirdams pazemē un triekdamies uz priekšu ar tik traku sparu un enerģiju, ka tumsā un viesulī kustība šķiet pretēja, — ar nevaldāmu tieksmi traukties atpakaļ, līdz gaismas stars uz miklās sienas rāda tās virsmu kā nevaldāmu straumi plūstam garām. Tikai uz priekšu, un vēlreiz iznirst ārā dienā, un auļo cauru dienu, rēkdams, rībēdams un dārdēdams, izgrūzdams griezīgu gaviļu kaucienu, visu ceļā noslaucīdams ar savu melno dvašu; uz brīdi apstādamies, kad priekšā redzams Jaužu pūlis, kurš pēc minūtes jau pazudis; pa reizei kāri rīdams ūdeni, un, pirms vēl sūknis, pie kura tas dzer, mitējies birdināt piles zemē, rēkdams, rībēdams un dārdēdams pazūd purpursārtajā tālē!

Skaļāk, arvien skaļāk tas rēc un svelpj, neapturami tuvodamies neizbēgamajam ceļa mērķim, un tagad tā ceļu, arvien vēl tāpat kā Nāves ceļu, klāj bieza pelnu kārta. Visapkārt te viss nomelnējis. Lūk, piesērējuši dīķi, dubļainas gatves un bēdīga izskata Jaužu mitekļi tur kaut kur lejāk. Un te, gandrīz blakām, izroboti mūri, mājeles, kas brūk jau kopā, pa kuru caurajiem jumtiem un izdauzītajiem logiem redzamas nožēlojamas istabeles, kur trūkums un drudzis paslēpies visdažādākajā izskatā,, kamēr dūmi un tvaiki, jumtu blīva, sašķiebušies dūmeņi un ķieģeļu un kaļķu kroplīgie ielāpi, apslēpdami šo miesas un gara kroplumu, aizsedz drūmo tāli.

Kad misters Dombijs paskatās pa vagona logu, viņam neuzaust doma, ka briesmonis, kas viņu šurp atvedis, ir tikai dienas gaismā pavēris skatienam šo ainu, nevis radījis to vai bijis par cēloni tās tapšanai. Tās bija piedienīgas ceļojuma beigas, kādas varēja būt beigas visam, — tik postīgas un baisas.

Un tā, nokaudamies ar savu vienīgo domu, viņš joprojām redzēja šo vienu nežēlīgo briesmoni sev priekšā. Visi priekšmeti raudzījās uz viņu nīgri, salti, bezsirdīgi, tāpat kā viņš uz tiem. Viss visapkārt atgādināja viņam viņa smago bēdu. Visur un visā viņš saskatīja nekautru triumfu pār sevi, kas viņu, tik augstprātīgu un greizsirdīgu, kaitināja un aizvainoja, vienalga lai kādā veidā tas izpaudās, tomēr visvairāk, ja tas dalījās ar viņu mīlestībā uz viņa mirušo puisīti un godāja tā piemiņu.

Bija viena seja, — viņš noraudzījās uz to pagājušo nakti, un tā uzlūkoja viņu ar acīm, kas lasīja viņa dvēselē, kaut ari tās bija asaru aizmiglotas un drīz paslēpās aiz divi trīcošām plaukstiņām, — seja, kura bieži tēlojās acu priekšā vēl šinī braucienā. Tā raudzījās uz viņu ar to pašu pagājušās nakts izteiksmi — bikli, lūdzoši. Tajā nebija pārmetuma, bet tādas kā šaubas, gandrīz neticība, ka cerības varētu piepildīties, kas vēlāk, kad viņš redzēja to pārvēršamies skumjā pārliecībā par viņa nepieejamību, jau līdzinājās pārmetumam. Tas bija neizturami — domāt par šo Florenses seju.

Varbūt tāpēc, ka tā bija iežēlinājusi viņa sirdi? Nē. Tāpēc, ka jūtas, ko tā pamodināja, — par kurām viņam bijusi kaut kāda neskaidra priekšnojausma jau labi sen, — tagad bija pilnīgi nobriedušas un izpaudās nepārprotami, pārliecīgi uztraukdamas viņu un draudēdamas izsist viņu no līdzsvara. Tāpēc, ka šī seja, ne mirkli neatkāpdamās, kā spogulis atainoja tos likteņa sitienus un smagmi, kas apņēma viņu kā gaiss. Tāpēc, ka tā smailēja bultu tam baismīgajam, nepielūdzamajam ienaidniekam, kas aizņēma visus viņa prātus, un ielika tā rokās abpusīgi griezīgu zobenu. Tāpēc, ka, jau stāvot te un piešķirot visam, kas slīdēja gar acīm, pats savu domu slimīgp nokrāsu un saskatot visā tikai bojā eju un sabrukumu, nevis cerības modinošu ainu un labākas nākotnes solījumu, viņš sirds dzi]umos zināja, ka dzīvībai ir tikpat liels sakars ar viņa žēlabām kā nāvei. Viens bērns bija ļniris, un viens bērns palicis. Kāpēc bija paņemts viņa cerību lolojums, bet ne viņa?

Jaukā, klusā, maigā parādība, ko viņš redzēja savām gara acīm, nemodināja viņā citu domu kā vien šīs. Meitene bija viņam nevēlama bijusi jau no paša sākuma; tagad tā vēl jo skaudrāku vērta viņa sūrmi. Ja dēls bijis viņa vienīgais bērns un viņu būtu piemeklējis tāds pats liktenis, to grūti nāktos pārdzīvot, tomēr vieglāk nekā tagad, kur tas varēja uzbrukt Florensei (kuru viņš varētu — vismaz domāja, ka varētu, — zaudēt bez sirdssāpēm), bet saudzēja to. Florenses mīlestības pilnajam nevainīga bērna vaigam, kas iznira viņa acu priekšā, nebija burvju varas viņa sirdi mīkstināt. Viņš atgrūda eņģeli un ieslēdza savā sirdī plosīgu dēmonu. Viņas pacietība, labsirdība, jaunība, padevība un mīlestība nebija nekas vairāk kā smilšu graudi putekļos, ko viņš mīdīja kājām. Viņš redzēja viņas tēlu šai sabrukumā un tumsībā, kurā bija iekļuvis, bet tas nemeta tur gaismas staru, tikai padziļināja vēl tumsu. Vairākkārt šai ceļojumā un tagad atkal, tā beigās, kad viņš prātodams stāvēja un vilka ar spieķi visādas figūras smiltis, viijš pūlējās izdomāt — kas gan varētu aizsegt viņa acīm šo tēlu?

Majors, kas visu ceļu bija pūtis un elsis kā otra lokomotīve, reizreizēm atraudams acis no avīzes un pamezdams indīgu skatienu ārā, it kā tur būtu redzama sakāvi cietušu mis Toksu procesija izplūstam ar dūmu mutuļiem no vilciena un aizviļamies pār laukiem, lai paslēptos kaut kur klusā nomalē, tagad uzmodināja savu draugu no domu murgiem, pavēstīdams, ka pasta zirgi iejūgti un kariete gatavībā.

—    Dombij, — majors teica, viegli uzpakšinādams tam ar niedri pa plecu, — nepadodieties dziļdomībai. Tas ir nelāga ieradums. Vecais Džo, ser, nebūtu tas krama gabals, ko jūs redzat, ja jelkad būtu nokāvies ar domām. Jūs esat pārāk dižens vīrs, Dombij, lai padotos dziļdomībai. Jūsu stāvoklī, ser, jūs paceļaties augstu tam visam pāri.

Tā kā majors pat savās draudzīgajās pamācībās prata šādā veidā atsaukties uz mistera Dombija cieņu un godu, acīmredzot saprazdams, cik tas svarīgi, misters Dombijs sajuta lielāku nekā citkārt slieksmi parādīt labvēlību džentlmenim, kam tik daudz atjautības un gaiša saprāta. Tāpēc viņš arī tālākajā ceļā, braucot vieglos rikšos pa šoseju, centās cītīgi klausīties majora tērzēšanā; un majors, atzīdams, ka tiklab šada gaita, kā ceļš daudz labāk atbilst viņa runas spējām nekā ceļošanas veids, kuru tikko bija pametuši, no sirds ņēmās viņu uzjautrināt.

Šādos iejūsmas un runīguma uzplūdos, ko pārtrauca vienīgi viņa parastie pilnasinības simptomi, maltīšu starpbrīži un reizreizēm nikni uzbrukumi iezemietim, kurš ar auskariem tumšbrūnajās ausīs izskatījās neiedomājami dīvains eiropieša uzvalkā, kas pats par sevi neatkarīgi no drēbnieka mākslas bija garš, kur vajadzēja būt īsam, īss, kur vajadzēja būt garam, šaurs, kur vajadzēja but platam, plats, kur vajadzēja būt šauram, pie tam majora uzbrukumu laikā iezemietis piešķīra uzvalkam vēl gluži jaunu eleganci, savilkdamies tajā pilnīgi čokurā kā sažuvis rieksts vai nosalis pērtiķis, — šādos iejūsmas un runīguma uzplūdos majoram pagāja visa diena, tā ka pret vakaru, kad caur zaļu koku lapotni viņi tuvojās jau Lemingtonai, majora balss pēc lielās runāšanas, ēšanas, irgošanas un elšanas šķita atskanam no kastes zem pakaļējā sēdekļa vai no kādas siena kaudzes tuvējā pļavā. Neatžirga vairs majors arī Rojāla viesnīcā, kur bija pasūtītas istabas un pusdienas un kur viņš savus runas orgānus vēl tā piemocīja ar ēšanu un dzeršanu, ka, gulēt ejot, balss, atskaitot kāsēšanu, vairs neklausīja nemaz un tumšādaino sulaini viņš izrīkoja ar mutes plātīšanu.

Taču no rīta viņš ne vien piecēlās kā atspirdzis milzis, bet pie brokastgalda izturējās kā milzis, kas atspirdzinās. Mielodamies viņi apspriedās un vienojās par saviem dienas pienākumiem. Majors uzņēmās atbildību par visu, kas attiecās uz ēdieniem un dzērieniem; tika norunāts katru rītu satikties pie vēlīnām brokastīm un katru vakaru — pie vēlīnām pusdienām. Šo pirmo Lemingtonā pavadāmo dienu misters Dombijs labprāt vēlējās palikt viens savā istabā vai vienatnē iziet laukos pastaigāties, bet nākamā dienā viņš ar prieku pavadīšot majoru uz minerālūdeņu iestādi un paklejošot kopā pa pilsētu. Pašlaik tātad viiji izšķīrās līdz pusdienām. Misters Dombijs palika viens, lai klusā nodabā nodotos derīgām pārdomām. Majors iezemieša pavadībā, kurš stiepa saliekamo krēslu, mēteli un lietussargu, dižīgi apstaigāja visas pazīstamās vietas, izpētīja pēc kurviesu sarakstiem, kādi paziņas būtu pilsētā sastopami, apciemoja dažas padzīvojušas lēdijas, pie kurām viņam bija liela piekrišana, apliecinādams tām, ka Dž. B. esot sīkstāks nekā jebkad, un nebeigdams slavināt savu bagāto draugu Dombiju visur, kur vien iegriezās. Nebija pasaulē redzēts cilvēks, kas spētu ar vēl lielāku dedzību krist un stāvēt par savu draugu kā majors, kad, celdams debesīs to, slavināja pats sevi.

Varēja pabrīnīties, cik daudz jauna bija majoram ko stāstīt sarunās pie pusdienu galda un kādu izdevību viņš bija sagādājis misteram Dombijam apbrīnot viņa

..Ibiedrisko talantu. Otrā rītā pie brokastu galda viņš zināja jau saņemto jaunāko avīžu saturu un sakarā ar to pieskārās dažiem jautājumiem, par kuriem izteikt s.ivas domas viņu vēl nesen esot lūgušas personas, tik iespaidīgas un varenas, ka par tām drīkstēja tikai kaut kā aplinkiem izteikties. Misters Dombijs, kas tik ilgi bija dzīvojis sevī noslēdzies un kas arī agrākos laikos reti bija pārkāpis to burvju loku, kura ietvaros izvērsās Dombija un Dēla operācijas, jauta iestājamies pašlaik patīkamu pārmaiņu savā vienmuļajā dzīvē, un viņš, lai gan bija nodomājis atvainoties un arī vēl otro dienu pavadīt vienatnē, izgāja roku rokā ar majoru.

20.NODAĻA JAUNAS SEJAS

Majors vēl zilāku seju, vēl vairāk izvalbītām acīm — tā sakot, krāšņākā pilnziedā nekā jebkad — reizi pa reizei palaizdams savu zirga klepu, ne tik daudz aiz nepieciešamības kā aiz pārliecīgas lielmanības spontāni eksplodējot, gāja roku rokā ar misteru Dombiju pa ielas saulaino pusi, kājas majestātiski cilādams, ļenganos, pār stīvināto apkakli pārkritušos vaigus piepūzdams un lielo galvu šūpodams no vieniem sāniem uz otriejn, it kā sevī protestēdams pret to, ka izrādījies par tik valdzinošu personu. Nebija pagājuši vēl ne simt solu, kad majors satika kādu paziņu, un vēl pēc nedaudziem soliem — jau atkal kādu cilu paziņu, bet viņš tiem pameta tikai, garām ejot, ar roku un vadīja misteru Dombiju tālāk, pievērsdams viņa uzmanību ievērojamākam vietām un atdzīvinādams pastaigu ar nejauši atmiņā uzpeldējušām skandalozām tenkām.

Tā majors un misters Dombijs, juzdamies gaužām apmierināti, roku rokā soļoja tik uz priekšu, kad pēkšņi ieraudzīja tuvojamies atpūtas krēslu uz riteņiem, kurā zvilnēja kāda lēdija, laiski vadīdama savu ekipāžu ar kaut ko stūrei līdzīgu tās priekšgalā, kamēr neredzams spēks no aizmugures dzina to uz priekšu. Kaut arī lēdija nebija jauna, tomēr no sejas bija ļoti ziedoša —

ložainī sārta — un pēc tērpa un izturēšanās — vēl tīrā meitene. Blakus krēslam, turēdama virs galvas smalkas, vieglas drānas saulessargu un izskatīdamās pie tam īdzīgi lepna un tik pārgurusi, ka, domāt, tūliņ nāksies atsacīties no šīs smagās piepūles, ļaujot saulessargam izslīdēt no rokas, gurdā solī gāja daudz jaunāka lēdija, bezgala skaista, bezgala augstprātīga, bezgala kaprīza, kura atmeta galvu un nolaida plakstus, it kā ar to teikdama: ja arī pasaulē būtu kas, izņemot spoguli, kur paskatīties, tad ne jau uz zemi vai debesīm.

—    Nu ka tevi deviņi pērkoni, ko mēs satiekam, ser! — majors iesaucās apstādamies, kad mazā kavalkāde bija jau acu priekšā.

—    Edīt, mana mīļā! — lēdija krēslā, gari stiepdama vārdus, sacīja. — Majors Begstoks!

Tiklīdz izdzirda šo balsi, majors palaida vaļā mistera Dombija elkoni, metās uz priekšu, saņēma krēslā sēdošās lēdijas roku un pacēla to pie lūpām. Ne mazāk galanti viņš piespieda abas savas cimdotās rokas pie sirds un dziļi palocījās otrajai lēdijai. Un tagad, krēslam apstājoties,‘aizmugurē kļuva redzams rosāmies arī dzinējspēks pietvīkuša pāža izskatā, kurš šķita pāraudzis pāri mēram un pārpūlējies pāri spēkiem, jo, kad izslējās taisni, izrādījās, ka viņš ir garš, vājš bālūksnējs puisis, un viņa bēdīgo izskatu vērta vēl bēdīgāku cepure, kuru bija galīgi saplacinājis, stumdams ar galvu savu ekipāžu, kā to dažkārt austrumu zemēs ziloņi mēdz darīt.

—    Džo Begstoks, — majors vērsās pie abām lēdijām, — var lepoties un justies laimīgs līdz sava mūža vakaram.

—    Ak, jūs liekuļa dvēsele! — vecā lēdija krēslā sacīja gurdā balsī. — Kur jūs te gadījāties? Es jūs ciest nevaru!

—    Tādā gadījumā atļausit vecajam Džo stādīt jums priekšā savu draugu, cienījamā kundze, — majors steigšus iebilda, — un izpelnīties no jums žēlīgāku prātu. Misters Dombijs, misis Skjūtona. — Lēdija krēslā rādījās žēlsirdīga. — Misters Dombijs, misis Greindžere. — Lēdija ar saulessargu tik tikko likās manām, ka misters Dombijs noņem cepuri un dziļi palokās.

—    Esmu bezgala priecīgs, ser, — majors teica, — par šo laimīgo sagadīšanos.

Majors likās runājam pavisam nopietni, jo viņš noraudzījās uz tiem visiem trim un pārlieku nejēdzīgi mirkšķināja acis.

—    Misis Skjūtona, Dombij, — majors sacīja, — saceļ plosīgu negaisu vecā Džoša sirdī.

Misters Dombijs lika noprast, ka viņš par to nebrīnās.

—    Jūs bezdievīgais sātana gars, — lēdija krēslā izsaucās, — apklustiet jel! Cik ilgi jūs jau te mētājaties, pasaules nelieta?

—    Vienu dienu, — majors atbildēja.

—     Un jūs varat nodzīvot dienu, kaut vai minūti tikai, — misis Skjūtona brīnījās, viegliņām ar vēdekli saglauzdama mākslīgās cirtas un mākslīgās uzacis, rādīdama mākslīgos zobus, kurus jo sevišķi izcēla mākslīgā sejas krāsa, — šai… dārzā ._.. kā tak to sauc? …

—    Laikam jau gribēji teikt — Ēdeni, mamm, — jaunākā lēdija nievīgi iestarpināja.

—     Mīļo Edīt, — otra teica, — es tur neko nevaru darīt. Jaunākas galvas var paturēt vērā šos briesmīgos vārdus . . . neiedvesmodamās ar sirdi un dvēseli, ar visu savu būti, skatot krāšņo dabu, ieelpojot tās aromu, — misis Skjūtona turpināja, burzīdama kabatas drāniņu, sasmaržinātu reibīgām, šķebīgām esencēm, — dabas elpas tīro aromu, jūs bez4vēseles radījums!

Nesaskaņa starp misis' Skjūtonas draiska entuziasma pilnajiem vārdiem un pagalam gurdo izturēšanos dūrās acīs ne mazāk kā nesaskaņa starp viņas gadiem, kuru nāca jau pie septiņdesmit, un meitenīgo tērpu, kāds pat divdesmitseptiņgadīgai vairs nebūtu piedienējis. Viņa sēdēja braucamajā krēslā tādā pozā (kuru nekad nemainīja), kādā pirms gadiem piecdesmit viņu, atzvilušu lepnā kalešā, bija uzgleznojis kāds toreiz populārs mākslinieks, kas savu skeču pēc izstādes bija nosaucis par «Kleopatru», tāpēc ka tā laika kritiķi bija atklājuši tajā pārsteidzošu līdzību ar šo valdnieci, kur tā atzvilusi sēž uz savas galeras klāja. Misis Skjūtona toreiz bija skaistule, un dendiji viņai par godu dučiem vīna glāžu laida pār galvu *. Kā skaistums, tā lepnā kaleša bija aizgājuši zudībā, bet pozu viņa joprojām vēl glabāja un

tādēļ vien turēja braucamo krēslu un stūmēju pāžu; nekas, izņemot pozu, viņu netraucēja staigāt.

—     Misters Dombijs, es domāju, gan mīl dabu? — misis Skjūtona ieminējās, knibinādamās ap savu briljanta saktu. Starp citu, viņa dzīvoja vienīgi no dažu savu dimantu slavas un ģimenes sakariem.

—    Mans draugs Dombijs, cienītā, — atbildēt pasteidzās majors, — varbūt arī mīl to slepeni, taču vīrs, kas ieņem tik redzamu vietu pasaules lielākajā pilsētā . . .

—           Nebūs tāda, kurš nezina, — misis Skjūtona teica,

—   cik liela autoritāte ir misters Dombijs.

Brīdi, kad misters Dombijs, pateikdamies par komplimentu, palocīja galvu, jaunākā lēdija pacēla acis un sastapās ar viņa skatienu.

—     Jūs šeit dzīvojat, kundze? — misters Dombijs uzbilda viņu.

—     Nē. Mums daudz dzīves vietu — Herogeita, Skārboro *, Devonšīra. Braukājam un apmetamies laikiem gan šur, gan tur. Mamma mīl pārmaiņas.

—    Edīte, protams, nemīl, — misis Skjūtona izmeta, viltīgi vīpsnādama.

—    Neesmu jutusi šai vietu mainīšanā nekādas pārmaiņas, — skanēja augstākā mērā vienaldzīgi izteiktā atbilde.

—     Man ceļ neslavu. Tikai pēc vienas vienīgas pārmaiņas, mister Dombij, es patiesi ilgojos, — misis Skjūtona piezīmēja, klīrīgi nopūzdamās, — neticu tikai, vai jelkad to dabūšu baudīt. Pasaules kņada nepieļaus. Bet vientulība, klusa dzīves apcere — tā ir mana ilgotā… nu, kā tak bija atkal tas vārds . ..

—    Ja tu domā paradīzi, mamm, tad tā arī būtu teikusi, lai no tevis var ko saprast.

—     Mīļo Edīt, — misis Skjūtona attrauca, — tu taču zini, ka es pilnīgi paļaujos uz tevi, kad ievajagas šo neciešamo nosaukumu. Ticiet man, mister Dombij, daba man lēmusi dzīvot Arkādijā. Sabiedrībā es jūtos kā pazudusi. Govis ir mana kaislība. Visu mūžu mans ilgu sapnis bijis — apmesties kādā nomaļā Šveices fermā un dzīvot klusi, lai ap mani būtu vienīgi govis … un porcelāns.

Šo objektu neparasto asociāciju, kas neviļus uzpeldi-

nāja atmiņā izdaudzināto vērsi, kurš aiz pārskatīšanās ‘ iekļuvis trauku veikalā, misters Dombijs uzņēma pavisam nopietni, piebilzdams, ka, pēc viņa domām, daba neapšaubāmi esot ļoti respektabls iestādījums.

—     Tas, kā man trūkst, — misis Skjūtona turpināja, braucīdama savu savītušo kaklu, — ir sirds. — Briesmīgi patiesi vārdi savā ziņā, kaut gan viņa tiem piešķīra citu nozīmi. — Tas, kā man trūkst un ko es vēlētos, ir: vairāk patiesu jūtu, vairāk uzticības, mazāk konvencionalitātes un brīvāku gara lidojumu. Mēs esam tik bezgala māksloti.

Tādi mēs tiešām bijām.

—     Vārdu sakot, — misis Skjūtona noteica, — es vēlos, lai daba būtu visur. Tas būtu tik burvīgi!

—    Pašlaik daba mūs aicina doties tālāk, mamm, ja tev nav iebildumu, — jaunākā lēdija sacīja, uzmezdama savu daiļo lūpiņu.

Padzirdis šo mājienu, bālģīmis pāžs, kas kompānijā bija noraudzījies pāri krēsla atzveltnei, uz vietas pazuda aiz tās, domāt, zeme būtu viņu aprijusi.

—     Pagaidiet vēl mirkli, Viters! — misis Skjūtona, kad krēsls sāka kustēties, uzsauca pāžam tai pašā laiskajā cienīgumā, kā sendienās bija uzsaukusi kučierim parūkā, ar ziedu pušķi kāpostgalvas lielumā un zīda zeķēm. — Kur jūs esat apmeties, neciešamais cilvēk?

Majors ar savu draugu Dombiju bija apmetušies Rojāla viesnīcā. /

—    Jūs varat mūs apmeklēt kādu vakaru, ja labojaties, — misis Skjūtona nosvipšināja. — Ja misters Dombijs pagodinās mūs, mēs ļoti priecāsimies. Viters, braucam!

Majors atkal spieda pie savām zilajām lūpām pirkstgaliņus, kas ar nodomu bija bezrūpīgi pārmesti pār braucamā krēsla roku atbalstiem — pēc Kleopatras parauga, un misters Dombijs palocījās. Vecākā lēdija apveltīja viņus abus ar maigu jo maigu smaidu un meitenīgu rokas pavicināšanu, jaunākā ar vieglu, tikko manāmu galvas mājienu, ko pienācās darīt aiz vienkāršas pieklājības.

Pēdējais acu uzmetiens mātes krunkainajai, ar sarkanu krāsli izsārtinātajai sejai, kas tālab saules gaismā

izskatījās daudz kalsenāka un neglītāka, nekā būtu izskatījusies savā dabiskajā krāsā, un meitas augstprātīgajam skaistumam, tās daiļajam stāvam un cēlajai iznesībai izraisīja abos, kā majorā, tā misterā Dombijā, tik neatvairāmu vēlējumos atskatīties, ka abi reizē pagriezās atpakaļ. Pāžs, gandrīz vai savai pārlikušajai ēnai līdzinādamies, ar mokām bīdīja krēslu kalnup; Kleopatras cepure šūpojās uz mata tāpat kā iepriekš, bet skaistule, lēnā soli iedama gabaliņu pa priekšu, ar visu savu eleganto augumu no galvas līdz papēžiem, pauda to pašu ledaino vienaldzību pret visu un visiem.

—     Lūk, ko es teikšu jums, ser, — majors sacīja, kad atkal bija atsākuši savu pastaigu, — bijis Džo Begstoks jaunāks vīrs, nav pasaulē sievietes, kuru viņš atzītu cienīgāku saukties par misis Begstoku nekā šo daiļo kundzi. Velns par stenderi, ser, — majors teica, — viņa ir lieliska!

—    Jūs runājat par meitu? — misters Dombijs ievaicājās.

—    Vai tad Džojs B. ir turnepsis, — majors teica,

—   ķīviņš ies runāt par māti!

—     Jūs neskopojāties ar komplimentiem mātei, — misters Dombijs atteica.

—    Sena kvēle, ser, — majors Begstoks ķiķināja.

—   Sasodīti sena. Es to daru viņai par prieku.

—    Viņa atstāja gluži cildenas dāmas iespaidu, — misters Dombijs sacīja.

—     Cildenas, ser! — majors atkārtoja, apstādamies un stīvi blenzdams uz savu kompanjonu. — Godajamā misis Skjūtona ir māsa mirušajam lordam Fīniksam un krustmāte lordam, kas dzīvo vēl šobaltdien. Ģimene nav bagāta — īstenībā tā ir nabaga, un viņa dzīvo no savas nelielās atraitnes daļas, taču — ja runa ir par asinīm, ser!

Majors aplaida slaidu loku ar savu nūju un sāka atkal soļot, gluži izmisis, ka nav spējīgs pateikt, kas tad būs, ja runa būs par to.

—     Jūs, es ievēroju, uzrunājāt meitu, — misters Dombijs pēc īsa klusuma brīža teica, — par misis Greindžeri.

—          Edīte Skjūtona, ser, — majors atbildēja, atkal apstādamies un ar nūju kašņādams smiltis, domāt, zīmēdams tur Edīti, — apprecējās (astoņpadsmit gadu vecumā) ar misteru Greindžeru no mūsu pulka, — kuru majors apzīmēja ar otru švīkājumu. — Greindžers, ser, — majors turpināja, bikstīdams otru iedomāto portretu un izteiksmīgi grozīdams galvu, — bija mūsu pulka pulkvedis, ve-el-nišķi skaists vīrietis, ser, četrdesmit vienu gadu vecs. Viņš nomira, ser, otrajā laulības gadā.

Majors ar savu spieķi no vienas vietas sadurstīja mirušā Greindžera attēlu un turpināja ceļu, pārlicis spieķi pār plecu.

—    Vai sen jau tas notika? — misters Dombijs vaicāja, no jauna apstādamies.

—     Edītei Greindžerei, ser, — majors atbildēja, piemiegdams vienu aci, piešķiebdams galvu, pārlikdams spieķi kreisajā rokā un ar labo saglauzdams kruzuļoto krekla krūtežu, — tagad daudz netrūks no trīsdesmitiem. Bet, velns tevi ārā, ser, — majors sacīja, vēlreiz pārlikdams spieķi pār plecu un atkal sākdams soļot,

—   tā ir nesalīdzināma sieviete!

—    Vai bija ari ģimenes pieaugums? — misters Dombijs vēl painteresējās.

—    Jā, ser, — majors atbildēja. — Bija zēns.

Misters Dombijs nodūra acis, un seja viņam apmācās.

—    Kurš noslīka, — majors turpināja, — četru piecu gadu vecumā. '&lt;

—    Tiešām? — misters Dombijs, pacēlis galvu, pabrīnījās.

—     Apgāžoties laivai, kurā viņa auklei nebija nekādas vajadzības viņu sēdināt. Tāds ir viņa dzīves stāsts, — majors noteica. — Edīte Greindžere arvien vēl ir Edīte Greindžere, bet, ja vecais krama galva Džojs B. būtu mazdrusciņ jaunāks un mazdrusciņ bagātāks, šī nesamaksājamā pērle sauktos Begstoka vārdā.

Majors, pleciem un vaigiem drebinoties, pavadīja šos vārdus gariem smiekliem un vairāk nekā jebkad atgādināja pārēdušos mefistofeli.

—     Tikai tādā gadījumā, manuprāt, ja lēdijai pret to nebūtu iebildumu, — misters Dombijs vēsi izmeta.

—    Pie joda, ser, — majors teica, — Begstoku suga lādu šķēršļu nepazīst. Kaut gan taisnībai par godu jāteic, ka Edīte būtu varējusi divdesmitreiz apprecēties, ja nebijusi tik lepna savā garā, jā, ser, — lepna.

Misters Dombijs, pēc viņa sejas spriežot, tāpēc nebūt Edīti zemāk nevērtēja.

—     Tā tomēr ir cēla īpašība galu galā, — majors sprieda. — Nudien, tā ir lieliska īpašība, Dombij! Jūs pats arī esat lepns savā garā, un jūsu draugs vecais Džo jūt tāpēc dziļu cieņu pret jums.

Ar šo uzslavas nodevu sava ceļa biedra raksturam, ko, likās, viņš darīja, pakļaudamies apstākļu varai un sarunu neatvairāmai ievirzei, majors pielika punktu šā temata apcerei un pārgāja uz vispārējāku attēlojumu, kā viņu mīlējušas un pielūgušas krāšņas sievietes un burvīgas būtnes.

Aiznākošu dienu misters Dombijs un majors satika godājamo misis Skjūtonu un viņas meitu minerālūdeņu iestādē, pēc tam tūliņ nākamo dienu viņi atkal tās satika, šoreiz netālu no tās vietas, kur bija satikuši pirmoreiz. Pēc tam kad tādā kārtā bija satikušies reizes trīs četras, majoram aiz vienkāršas pieklājības pienācās kādu vakaru aiziet pie agrāko dienu paziņām. Misters Dombijs sākumā bija domājis vispār nekur neiet viesos, bet tagad, padzirdis par majora nodomu, izteica vēlēšanos labprāt iet viņam līdzi. Majors tad tūliņ pirms pusdienām lika iezemietim doties turp un pateikt līdz ar sveicieniem no viņa un mistera Dombija, ka viņiem būs gods apciemot lēdijas jau šo pašu vakaru, ja lēdijas vienas pašas mājās. Par atbildi šim ziņojumam iezemietis atnesa atpakaļ ļoti mazu zīmīti, ar ļoti stiprām smaržām sasmaržinātu, kuru bija rakstījusi godājamā misis Skjūtona majoram Begstokam, īsos vārdos pateikdama: «Jūs esat šausmīgs lācis, un man tā vien prāts nesas jums nepiedot, bet, ja nu patiesi būsit pieklājīgs,» tas bija pasvītrots, «tad nāciet vien. Sveicieni (tiem pievienojas arī Edīte) misteram Dombijam.»

Godājamā misis Skjūtona un viņas meita misis Greindžere, kamēr uzturējās Lemingtonā, dzīvoja diezgan elegantā un diezgan dārgā dzīvoklī, taču diezgan neērtā platības un labierīcību ziņā: kad godājamā misis

Skjūtona nolikās gulēt, kājas viņai atradās uz palodzes, ‘ bet galva — kamīnā; godājamās misis Skjūtonas kalponei apmešanās bija ierādīta viesistabas sienas skapī, tik pārmērīgi mazā, ka meiča, lai viņas buduāra labiekārtojums netiktu pavērts visu acīm, līšus vien lodāja pa durvīm iekšā un ārā, izlocīdamās kā skaista čūska. Viterss, bālvaidzis pāžs, gulēja citā mājā — kāda tuvēja piena veikala jumta pažobelē, un braucamais krēsls, šis jauniņā Sizifa klintsbluķis *, naktis pavadīja šķūnītī, kas piederēja tam pašam veikalam un kur šīs pašas iestādes vistu saime gādāja par svaigu olu krājumiem, laktas vietā izmantojot šos divričus, droši vien noturēdamas tos par kūdu īpatnēju koka paveidu, kurš turpat izaudzis.

Misteram Dombijam un majoram ienākot, misis Skjūtona Kleopatras pozā zvilnēja starp spilveniem uz kušetes, ģērbusies gaisīgā tērpā un, protams, nepavisam neatgādināja Šekspīra Kleopatru, kuru gadi nespēja novītināt. Kāpjot augšā, viņi bija dzirdējuši arfas skaņas, bet tās bija apklusušas reizē ar viņu pieteikšanu, un tagad Edīte stāvēja tai blakām — skaistāka, augstprātīgāka nekā jebkad. Tā bija šīs lēdijas skaistuma raksturīga īpašība, ka viņas skaistums dūrās acīs un apliecināja savu esību bez viņas piepalīdzības un pret viņas gribu. Edīte zināja, ka ir skaista, neiespējami, ka viņa to nezinātu, bet, likās, savā augstprātībā viņa pati sev meta izaicinājumu. 1

Vai šis valdzinājums, kas vienīgi apbrīnu spēja izraisīt, viņas acīs bija bez nozīmes, šķita viņai lēls, jeb vai ar šādu savu izturēšanos viņa cerēja savus pielūdzējus vēl vairāk savaldzināt, — tie, kuri bija savaldzināti, reti kad iedomājās to pētīt.

—     Ceru, misis Greindžere, — misters Dombijs sacīja, pavirzīdamies soli tuvāk viņai, — mēs taču nebijām par iemeslu tam, ka jūs pārtraucāt spēli?

—    Jūs? O, nē!

—     Kāpēc tad tu neturpini, mīļo Edīt? — Kleopatra

vaicāja.

—    Beidzu spēlēt tāpat, kā sāku — kad pašai iepatikās.

Pārlieko vienaldzību, ar kādu tas tika teikts, vienaldzlbu, kam nebija nekā kopīga ar drūmu noskaņu vai bezjūtību, jo tās izraisītājs bija augstprātības gars, vēl sevišķi pasvītroja nevērīgums, ar kādu viņa pārņirbināja pirkstus pār stīgām un aizgāja uz istabas otru galu.

—     Ziniet, mister Dombij, — viņas melanholiskā māte teica, rotaļādamās ar savu vēdekli, — reizēm dažos jautājumos mums ar mīļo Edīti domas ne pilnīgi saskan . . .

—    Tikai reizēm un dažos jautājumos, mamm? — Edīte izmeta.

—     O, taču ne vienmēr, mīlulīt! Fu, fu, tas salauztu manu sirdi, — māte attrauca, nedroši mēģinādama paglaudīt viņu ar savu vēdekli, taču Edīte ne ar mazāko kustību neizrādīja nekādu pretimnākšanu. — Piemēram, mūsu domas dalās, ja runājam par tiem stingrajiem uzvešanās noteikumiem, kas tiek ievēroti sīkumos. Kāpēc mēs neesam brīvāki, dabiskāki? Ak die's! Ar visām tām tieksmēm, ilgām, neizprotamam dvēseles trīsām, kas slēpjas mūsu krūtīs un kas ir tik apburošas, kāpēc mēs neesam atklātāki un patiesāki?

Misters Dombijs sacīja, tie esot patiesi vārdi, patiesi vārdi.

—    Mēs varētu būt nemākslotāki, es domāju, ja vien labi gribētu, — misis Skjutona piebilda.

Misters Dombijs domāja, ka tas būtu gan iespējams.

—     Ne velna, cienītā, — majors sacīja. — Mēs nevaram to atļauties. Kamēr zemeslodi neapdzīvos Dž. B. sugas ļaudis — tādi cieti, nesalaužami veci Džo, cienītā, īstas kūpinātas siļķes ar ikriem, ser, — mēs nevaram to atļauties. Labāk nesapņot.

—    Jūs neticīgā pagāna dvēsele, — misis Skjūtona sirdījās, — aizdariet muti!

—    Kleopatra pavēl, — majors atteica, skūpstīdams viņai roku, — un Antonijs Begstoks paklausa.

—    Šis cilvēks nezina, kas ir jūtīgums, — misis Skjūtona sacīja, draudīgi paceldama vēdekli, lai aizsegtos no majora. — Ne mazākās jūtu saskaņas. Vai maz iespējams dzīvct bez jūtu saskaņas! Kas cits vēl padara dzīvi tik pasakaini burvīgu? Bez šī saules stara, kas silti glāsta mūsu auksto, tik auksto zemi, — misis Skjūtona, sakārtodama savu mežģīņu apmetni un apmierināti vērodama, kādu iespaidu atstāj viņas līdz elkonim atsegusies kailā, vājā roka, — kā mēs to varētu panest? Vārdu sakot, stūrgalvīgais cilvēk! —viņa pašķielēja gar vēdekļa malu uz majoru. — Es vēlētos, lai visā manā pasaulē valdītu — sirds; un ticēt ir tik bezgala burvīgi, ka es neļaušu jums manu ticību iedragāt, dzirdat?

Majors atbildēja, ka no Kleopatras puses esot cietsirdīgi prasīt, lai visā pasaulē valdītu sirds un tomēr valdīt pār visām sirdīm pasaulē. Tas pamudināja Kleopatru atgādināt majoram, ka glaimu viņa necieš un ka visā nopietnībā aizraidīs to no savām mājām, ja tādā garā iedrošināsies vēl turpināt.

Šai brīdī Viterss Bālais visiem ielēja tēju, un misters Dombijs atkal uzbilda Edīti.

—     Kā rādās, te nav nekādas sabiedrības? — misters Dombijs sacīja savā augstprātīgi džentlmeniskā tonī.

—    Jādomā, nav. Mēs ne ar vienu nesaejamies.

—    Jā, tiesa gan, — misis Skjūtona piebilda no savas kušetes, — pašlaik nav te cilvēku, ar kuriem būtu vēlēšanās saieties.

—    Tiem nav pietiekami daudz sirds, — Edīte piemetināja ar smaidu uz lūpām. īsts mijkrēšļa smaids: tik dīvaini tajā bija apvienojusies tumsa ar gaismu.

—    Jūs redzat, mana visumīļā Edīte mani izsmej! — māte sacīja, trīcinādama galvu, kas dažbrīd trīcēja arī gluži patvaļīgi, it kā dimantu mirdzumā šad tad uzzibsnītu triekas tuvums. — Ļaunā!

—    Ja nemaldos, jūs esat te bijušas arī agrāk? — misters Dombijs vaicāja kā pirmāk — Edītei.

—    O, daudzreiz! Man liekas, mēs visur kur esam bijušas.

—    Skaists apvidus!

—    Jā, laikam. Tā visi saka.

—    Tavs brālēns Fīnikss, Edīt, nevar beigt jūsmot par to, — māte no kušetes iejaucās sarunā.

Meita mazliet pagrieza savu daiļo galvu un, tikko manāmi uzrāvusi uzacis, it kā brālēns Fīnikss būtu pēdējais no mirstīgajiem, kas vērā ņemams, pavērsa atkal acis uz misteru Dombiju.

—    Ceru, tas dara godu manai labajai gaumei, ka man šī apkārtne apnikusi, — viņa sacīja.

—    Šķiet, ne bez iemesla jums tā apnikusi, kundze, — misters Dombijs teica, pārlaizdams acis neskaitāmajiem pa visu istabu izsvaidītiem ainavu zīmējumiem, dažos no kuriem viņš jau bija sazīmējis tuvējā apkārtnē redzētas vietas, — ja šie daiļie darbi pieder jūsu rokai.

Edīte neko viņam neatbildēja, bet sēdēja tur savā , nicīgi augstprātīgajā, mulsinošajā skaistumā.

—    Vai es būtu pareizi uzminējis, — misters Dombijs vaicāja, — tie ir jūsu zīmējumi?

—    TOC "1-5" Jā.

—    Un jūs arī spēlējat, to es jau zinu.

—    Jā.

—    Dziedat arī?

—    Jā.

Uz visiem šiem jautājumiem viņa atbildēja kā negribēdama, it kā saceldamās pati pret sevi, kas, kā jau minēts, izpaudās arī viņas skaistumā. Tomēr viņa nesamulsa un pilnīgi valdīja pār sevi. Nelikās ari, ka viņa būtu vēlējusies izvairīties no sarunām, jo visu laiku nenovērsa seju no viņa un — cik tas bija viņas spēkos —*centās parādīt viņam uzmanību, arī tad, kad viņš klusēja.

—    Vismaz jūsu daudzie talanti ir jums labs līdzeklis pret garlaicību, — misters Dombijs sacīja.

—           Lai nu kāda to iedarbība, — viņa atbildēja,

—    jums tie tagad visi zināmi. Vairāk man nav.

—     Vai drīkstu cerēt, ka atļausit pārliecināties par tiem? — ar svinīgu galantumu sacīja misters Dombijs, nolikdams zīmējumu, ko turēja rokā, un pamādams uz arfu.

—    O, prolams! Ja vēlaties!

Viņa tūdaļ piecēlās un, iedama ārā no istabas garām kušetei, pavērsa uz māti augstmanīgu skatienu, kurš ilga tikai mirkli, bet ietvēra (ja kāds to redzēja) milzum daudz izteikmes izpausmju, no kurām mijkrēšļa smaids, īstenībā ne smaids, aizēnoja visas pārējās.

Majors, pa šo laiku apžēlots, bija piestūmis mazu galdiņu pie kušetes un spēlēja ar Kleopatru piketu. Misters Dombijs, neprazdams šo spēli, nosēdās pie viņiem, lai pamācītos, kamēr Edīte atnāks atpakaļ.

—    Mēs laikam dabūsim mazliet mūzikas baudīt, mister Dombij? — Kleopatra ieminējās.

—    Misis Greindžere visā laipnībā to apsolīja, — misterj Dombijs atteica.

—    A! Tas būs jauki. Vai jums labpatiks paklausīties, major?

—    Nē, cienītā kundze, — majors atteica. — Es to neizturēšu.

—           Jūs esat nekulturāls mežonis! — lēdija atcirta.

—    Man visu spēli sajaucāt. Vai jūs mīlat mūziku, mister Dombij?

—    Ļoti, — skanēja mistera Dombija atbilde.

—    Jā. Tā ir tik jauka, — Kleopatra teica, raudzīdamās savās kārtīs. — Mūzikā ir tik daudz sirds … neskaidru atmiņu par agrākām eksistencēm .. . visa tā, kas tiešām spēj cilvēku apburt. Zināt, — Kleopatra svipstināja, apgriezdama krusta kalpu, kas, kārtis dalot, viņai bija iedots ar kājām gaisā, — ja kas varētu mani pamudināt pārraut savu dzīves pavedienu, tad vienīgi ziņkāre, vēlēšanās izdibināt, kas tad tur īsteni ir un ko tas viss nozīmē; tik daudz taču ir kairinošu noslēpumu, kuriem mēs nevaram piekļūt. Major, jūsu gājiens!

Majors izspēlēja, un misters Dombijs, kas bija piesēdies, gribēdams iemanīties spēlē, būtu drīz vien galīgi apjucis, ja kaut mazliet sekojis tai, bet viņam prātā stāvēja tikai tas, kad atgriezīsies Edīte.

Beidzot viņa atnāca un nosēdās pie savas arfas, bet misters Dombijs piecēlās un, nostājies viņai blakus, klausījās. Viņš nebija mūzikas cienītājs un nezināja, ko viņa spēlē, bet viņš redzēja Edīti noliecamies pār arfu un varbūt dzirdēja, stīgām ieskanoties, pats savu tālu muziķu, kas padarīja rāmāku dzelzceļa nezvēru un iežēlināja to.

Kleopatra nespēlēja piketu aizmiegtām acīm. Tās spīdēja kā putnam un varbūt nepētīja kārtis, bet šaudījās no viena istabas stūra uzot.ru un spīgojošiem skatieniem vēroja gan arfu, gan spēlētāju, gan klausītāju, visu.

Kad augstprātīgā skaistule bija beigusi spēlēt, viņa piecēlās un, pateikusies misteram Dombijam par uzslavam un cildinājumiem ar tādu pašu nievīgu nevērību,

kā bija runājusi ar viņu iepriekš, devās steigšus vien pie klavierēm un sāka spēlēt.

Edīt Greindžere, jebkuru dziesmu, tikai ne to! Edīt Greindžere, jūs esat ļoti skaista, un jūsu pirkstu ņirboņa pār taustiņiem ir meistariska, un balss jums ir dzija un skanīga; tikai ne to dziesmu, ko viņa novārtā pamestā meitiņa dziedāja viņa mirušajam dēlam!

Ak vai, viņš to nepazīst, un, ja arī būtu pazinis, kāda melodija gan spētu satraukt viņu, šo sastingušo cilvēku! Guli, Florense, vientuļais bērns, guli! Lai mierīgi tavi sapņi, kaut nakls vēršas tumša, mākoņi savelkas un draud ar krusas negaisu!

21.NODAĻA MAZLIET PAR TO, KA MISTERS KĀRKERS, RĪKOTĀJDIREKTORS, VADĪJA FIRMU

Misters Kārkers, rīkotājdirektors, sēdēja pie sava rakstāmgalda glums un glodens kā arvien un lasīja vēstules, kuras drīkstēja tikai viņš pats uzplēst, ik pa brīžam atzīmēdams uz tām savus to saturam atbilstošus norādījumus un sadalīdams tās atsevišķās kaudzītēs, kas nododamas attiecīgiem firmas departamentiem. Vēstuļu torīt bija pienācis bezgala daudz, un misteram Kārkeram, rīkotājdirektoram, nācās krietni pastrādāt.

Cilvēks, kas ar tādu interesi strādā, — pakavēdamies vēl, lai pārskatītu nolikšanai paņemto papīru žūksni, izdalīdams to pa daudzajām izklaidus novietotajām kaudzītēm, paņemdams jaunu žūksni un sarauktām uzacīm, izstieptām lūpām pārbaudīdams tā saturu, dalīdams, šķirodams, pārdomādams, — dīvainā kārtā ļoti atgādina kāršu spēlmani. Mistera Kārkera — rīkotājdirektora seja pilnīgi apstiprināja šo līdzību. Tā bija tāda cilvēka seja, kurš piesardzīgi izstudējis savu spēli, kurš smalki pazīst visus tās grūtos un vieglos gājienus, kurš reģistrē galvā visas izspēlētās kārtis un skaidri zina, kas no tām sagaidāms, kas ar tām iegūstams, kas zaudējams, kurš ir pietiekami gudrs un viltīgs, lai uzminētu citu spēles dalībnieku kārtis, bet savējās prastu noslēpt.

Vēstules bija rakstītas dažādās valodās, taču misters

Kārkers, rīkotājdirektors, lasīja tās visas. Ja Dombija un Dēla kantori būtu pagadījies kaut kas, ko viņš nevar izlasīt, tad kāršu komplektā būtu trūcis vienas kārts. Viņš lasīja zibenīgi ātri un kombinēja vienu vēstuli ar otru, vienu darījumu ar otru, pievienodams kaudzītēm arvien jaunus materiālus, gluži kā spēlmanis, kas acu uzmetienā redz savas kārtis un domās apsver visas iespējamās kombinācijas, tikko kārtis izdalītas.

Mazliet par viltīgu kā partneris un par daudz viltīgs kā pretinieks, misters Kārkers, rīkotājdirektors, sēdēja saules staros, kas slīpi pa jumta logu ieplūda istabā, un spēlēja savu spēli vienatnē.

Un, lai gan ne meža, ne mājas kaķu ģints nav apveltīta ar instinktu kārtis spēlēt, misters Kārkers, rīkotājdirektors, tomēr atgādināja runci no galvas līdz papēžiem, kad viņš tur sēdēja, gozēdamies vasaras siltumā un gaismas strēlē, kas spoža stīdzēja pār rakstāmgaldu un grīdu, it kā pār greizu saules pulksteņa ciparnīcu, uz kuras vienīgais cipars bija viņš pats. Ar saviem no dabas jau pelēcīgajiem matiem un vaigubārdu, kas spilgtajā* saules gaismā izskatījās vēl palsāki un vēl vairāk atgādināja smilškrāsas kaķa kažoku, ar smailajiem nagiem, rūpīgi apgrieztiem un nospodrinātiem; ar iedzimto riebumu pret mazāko traipiņu, kas lika viņam reizi pa reizei pārtraukt darbu, vērot krītošos puteklīšus un nopūst tos no maigās, baltās rokas un spodrās, gludās veļas, — misters Kārkers, rīkotājdirektors, viltus pilns, asiem zobiem, mīkstām pēdiņām, modrām acīm, glumu mēli, cietu sirdi un pieglaimīgu izturēšanos, sēdēja pie sava darba ar tādu pacietību, it kā glūnēdams pie peles alas.

Pēdīgi viņš bija ticis galā ar visām vēstulēm, izņemot vienu, kuru pagaidām atlika, jo tai bija veltījama sevišķa uzmanība. Ieslēdzis konfidenciālāko korespondenci atvilktnē, misters Kārkers, rīkotājdirektors, piezvanīja.

—    Kāpēc tu ierodies, kad zvanu? — tā viņš saņēma savu brāli.

—   Kurjers ir izgājis, un tad jānāk man, — skanēja pazemīga atbilde.

—    Ak tad jānāk tev, — direktors nomurmināja.

—    Jā! Liels gods man liek parādīts. Še!

Pametis ar roku uz vaļējo vēstuļu kaudzēm, viņš nicīgi novērsās savā krēslā un uzlauza zīmogu vēstulei, ko turēja rokā.

—           Man negribētos tevi traucēt, Džeims, — brālis teica, savākdams vēstules, — bet…

—           A, tev ir kas sakāms man! Es to jau paredzēju. Nu?

Misters Kārkers, rīkotājdirektors, nepacēla acu, lai paskatītos uz brāli, bet urbās ar tām vēstulē, kaut gan vaļā vēl nevēra.

—    Nu? — viņš asi atkārtoja.

—    Man nemierīgs prāts par Herielu.

—           Herietu? Kas par Herielu? Nevienas tādā vārdā nepazīstu.

—           Viņa nejūtas labi un pēdējā laikā ir stipri pārvērtusies.

—           Pārvērtās viņa jau pirms daudziem gadiem, — direktors atbildēja. — Vairāk man nav ko teikt.

—    Es ticu, ja tu gribētu mani uzklausīt…

—           Kāpēc lai es uzklausu tevi, brāli Džon? — direktors attrauca, dzēlīgi uzsvērdams pēdējos divi vārdus un, pamezdams galvu gaisā, acu tomēr nepacēla.

—    Dzirdi taču, Herieta pirms daudziem gadiem izvēlējās vienu no diviem brāļiem. Viņa var to nožēlot, bet grozāms tur vairs nekas nav.

—           Nepārproti mani. Es negribu teikt, ka viņa nožēlo. Tā būtu melna nepateicība no manas puses, ja es kaul uz to pusi ieminētos, — otrs atteica. — Bet tici man, Džeims, viņas uzupurēšanās mani sāpina ne mazāk kā tevi.

—    Kā mani?! — direktors izsaucās. — Kā mani?

—           Viņas izvēle — tas, ko tev labpatīk saukt par izvēli, — man dara tikpat lielas sāpes, cik lielas tevī saceļ dusmas, — juniors sacīja.

—           Dusmas? — otrs atbildēja, pavērdams zobus visā mutes platumā.

—           īgnumu. Kāds nu vārds tev labāk patīk. Tu labi zini, ko es domāju. Neesmu gribējis tevi apvainot.

—    Ik vārds, ik solis, ko tu sper, ir viens vienīgs

apvainojums man, — brālis atteica, uzmezdams viņam indīgu skatienu, ko momentā nomainīja vēl jo platāks smaids. — Nes projām tos papīrus, lūdzu. Esmu aizņemts.

Viņa laipnība bija daudz dzēlīgāka par viņa dusmām, un juniors jau devās uz durvīm. Tomēr vēl palika stāvam pie tām un, pagriezis galvu atpakaļ, teica:

—     Kad Heriela veltīgi nopūlējās apslāpēt tavas pirmās taisnīgās dusmas par manu pirmo kauna darbu un kad viņa atstāja tevi, Džeims, lai dalītos manā nelaimīgajā liktenī un aplam izprastā mīlestībā ziedotu savu dzīvi negodā kritušajam brālim, jo bez viņas tam nebija neviena, kas glābtu no galīgas bojā ejas, — tad viņa bija jauna un skaista. Ja tu viņu tagad redzētu — ja tu aizietu pie viņas, — esmu pārliecināts, ka viņa pamodinātu tavā sirdī apbrīnu un līdzjūtību.

Direktors piešķieba galvu un pazibināja zobus, it kā grasītos atbildēt, kā mēdz atbildēt nenopietnās sarunās: «Ko tu saki! Tiešām?» — tomēr nepateica ne vārda.

—    Toreiz domājām — mē» abi, tu un es —, ka viņa apprecēsies jauna un dzīvos laimīgu, bezrūpīgu dzīvi, — otrs turpināja. — Ak, ja tu zinātu, cik vieglu sirdi viņa aizmeta šīs cerības, cik vieglu sirdi ir gājusi to ceļu, ko izvēlējusies, un ne reizi nav atskatījusies atpakaļ, ne ' kad tu vairs neteiktu, ka viņas vārds ir svešs tavām ausīm. Nekad!

Atkal direktors pašķieba galvu un parādīja zobus, domāt, tūlīt sacīs: «Nedzirdēti brīnumi, patiesi! Tu mani pārsteidz!» — bet atkal neteica nekā.

—    Vai es drīkstu turpināt? — Džons Kārkers bikli ievaicājās.

—           Savu darbu? — viņa smaidīgais brālis atvaicāja.

—   Jā, esi tik laipns.

Džons Kārkers, smagi nopūzdamies, jau lēnām vēra durvis vaļā, kad brāļa balss viņu apturēja uz sliekšņa.

— Ja viņa ir aizgājusi un vieglu sirdi turpina iet pašas izvēlēto ceļu, — direktors teica, uzmezdams joprojām vēl neatvērto vēstuli uz galda un rokas dziji sabāzdams kabatās, — vari pateikt viņai, ka es tikpat vieglu sirdi eju savu ceļu. Ja viņa ne reizes nav atskatījusies atpakaļ, tu vari pateikt viņai, ka es pa reizei esmu to darījis, lai atsvaidzinātu atmiņu par viņas izšķiršanos tavā labā, un ka mans lēmums nav kļuvis mīkstāks, — te viņš saldi pasmaidīja, — par marmoru.

—     Es viņai par tevi nekā nestāstu. Mēs nekad nerunājam par tevi. Tikai vienreiz gadā, tavā dzimšanas dienā, Herieta ieminas: «Atcerēsimies Džeimsu un novēlēsim viņam laimīgu dzīvi,» — bet vairāk nekas netiek runāts.

—     Tad esi tik labs, — otrs attrauc, — un pasaki pats sev to. Tev derētu to atkārtot kā mācības stundu itin bieži, lai nepieskartos šim jautājumam, runājot ar mani. Es nepazīstu nevienas Herietas Kārkeras. Nav tādas personas. Tev varbūt ir māsa. Turi cieņā un godā to. Man māsas nav.

Misters Kārkers, rīkotājdirektors, paņēma atkal vēstuli un, savilcis lūpas izsmējīgi laipnā smaidā, pamāja ar to uz durvju pusi.

Atlocījis vēstuli, brālim izejot, un pametis vēl satumsušu skatienu, kad tās bija jau aizvērušās, viņš no jauna sagrozījās savā atzveltnī un sāka uzmanīgi iedziļināties vēstules saturā.

Tā bija viņa augstā šefa mistera Dombija rokas rakstīta un izsūtīta no Lemingtonas. Lai gan citas vēstules viņš izskatīja veikli un ātri, šo vēstuli misters Kārkers lasīja lēni, katru vārdu apsvērdams un katru zobu mutē līdzi nodarbinādams. Ielasījis līdz galam, viņš vēlreiz apgrieza lapu apkārt un atzīmēja tajā šādus teikumus: «Jutu, ka pārmaiņa atstāj uz mani labdarīgu iespaidu, un tāpēc nesteidzos vēl noteikt laiku, kad atgriezīšos Londonā… Es vēlos, Kārker, lai jūs iekārtojaties tā, ka varat atbraukt pie manis uz Lemingtonu un personīgi man ziņot, kā veicas ar firmas lietām … Neiznāca man parunāt ar jums par jauno Geju. Ja viņš nav vēl aizbraucis, ja gadījumā «Dēls un mantinieks» vēl guļ dokā, tad paraugieties pēc cila jaunekļa viņa vietā, bet Geju pagaidām atstājiet Silijā. Neesmu vēl galīgi izlēmis.»

—     Kāda neveiksme, — misters Kārkers, rīkotājdirektors, novilka, izstiepdams muti līdz ausīm, it kā tā būtu no gumijas, — jo Gejs jau ir tālu projām.

Tomēr šis aizrādījums postskriptā no jauna saistīja viņa uzmanību un viņa zobus.

—    Nāk prātā, — viņš sacīja, — mans lāga draugs kapteinis Katls kaut ko taču minēja, it kā viņējā dienā Gejs ticis paņemts tauvā. 2ēl, žēl, ka viņš jau lielā gabalā.

Viņš salocīja vēstuli un sēdēja, spēlēdamies ar to, stādīdams to gareniski un šķērseniski uz galda, grozīdams šā, grozīdams tā, — jādomā, to pašu darīdams arī ar tās saturu, — kad, klusi pieklauvējis, ienāca uz pirkstgaliem kurjers misters Pērčs, pie katra soļa zemu liekdams savu muguru, it kā klanīšanās sagādātu viņam lielāko prieku dzīvē, un nolika uz galda dažus papīrus.

—    Vai jums labpatiktu būt aizņemtam, ser? — misters Pērčs vaicāja, rokas berzēdams un galvu godbijībā piešķiebdams, kā cilvēks, kas saprot, ka neklājas to augsti nest tādas augstības priekšā, un cenšas to turēt pēc iespējas zemāk.

—    Kas prasa pēc manis?

—           Patiesībā, ser, — misters Pērčs atbildēja lēnā balsī,

—     paškik nav neviena, ser, ar ko būtu sevišķi jārēķinās. Misters Džilss, kuģu instrumentu meistars, ser, ir atnācis; sacīja, šim tāda maza finansiāla lieta jānokārtojot, bet es jau pateicu viņam, ka jums pašlaik darba aizgūtnēm, aizgūtnēm.

Misters Pērčs, aizlicis roku mutei priekšā, noklepojās un gaidīja tālākus rīkojumus.

—    Vēl kāds?

—    Jā, ser, — misters Pērčs atteica, —pats uz savu galvu es nemaz nebūtu uzdrīkstējies minēt par to otru; tas pats puika, kurš jau pagājšnedēl un vēl vakar bija atnācis, atkal slamslās tepat apkārt, un izskatās, ser, — viņš aprāvās, lai pievērtu durvis, — briesmīgi piedauzīgi, kā viņš tur pagalmā noņemas ar zvirbuļiem — svilpo un liek, lai šie tam atbild.

—    Jūs taču teicāt, viņš gribot darbu dabūt, vai ne, Pērč? — misters Kārkers uzprasīja, atgāzdamies savā atzveltnes krēslā un uzlūkodams kurjeru.

—     Jā, ser, — misters Pērčs atbildēja, atkal tāpat plaukstā noklepodamies, — tā viņš notieši teica, ka meklējot vietu un domājot, ka dokos šim varētu atrasties piemērots darbs, jo šis protot makšķerēt, bet. ..

Misters Pērčs gaužām neticīgi pakratīja galvu.

—    Ko tad viņš īsti saka, kad atnāk? — misters Kārkers jautāja.

—    Ziniet, ser, — misters Pērčs atbildēja, atkal noklepodamies saujā, kā viņš parasti izrādīja savu pazemību, jo citādi izrādīt neatguvās, — viņš vienā gabalā to maļ, ka viņa pazemīga vēlēšanās esot parunāt ar vienu no džentlmeņiem un ka gribot nopelnīt sev iztiku. Bet redziet, ser, — Pērčs piemetināja, pazeminādams balsi līdz čukstam, un, lai noslēpumu neuztvertu svešas ausis, pagriezās un ar roku un celi deva grūdienu durvīs, it kā cieši aizvērtās durvis varētu vēl ciešāk aizvērt, — tas gandrīz nav izturams, ser, ka tāds nebūja puika kā viņš slamstās te un gvelž: šā māte esot zīdījusi mūsu firmas jauno džentlmeni, un tamdēļ šis cerot, ka firma tagad palīdzēšot šim tikt uz zara. Tik tiešām, ser, — misters Pērčs teica, — kaut arī misis Pērča tai laikā zīdīja tik spirgtu, veselīgu meitenīti, kādu mēs jelkad atļāvušies pievienot mūsu pulciņam, es nu gan nemūžam nebūtu uzdrošinājies dot mājienu, ka viņa .varētu izbarot vēl otru bērnu, lai cik tas arī būtu patīkami.

Misters Kārkers uzlūkoja viņu kā haizivs atņirgtiem zobiem, bet kaut kā izklaidīgi, it kā sevī ko pārdomādams. 7

—    Vai varbūt, — misters Pērčs pēc īsas atelpas, atkal noklepodamies, turpināja, — es gudrāk rīkotos, pateikdams viņam, ka likšu viņu arestēt un iespundēt cietumā, ja vēlreiz te parādīsies. Kas attiecas uz fizisku iespaidošanu, tad, jāteic, pats no dabas esmu gaužām bikls un mani nervi sakarā ar misis Pērčas stāvokli tik sabeigti, ka es viegli varētu par to liecību nodot zem zvēresta.

—   Es gribu redzēt šo puisi, Pērč, — misters Kārkers sacīja. — Atvediet viņu!

—    Labi, ser. Lūgtu piedošanu, ser, — misters Pērčs, apstādamies pie durvīm, teica, — viņš gan tāds parupjš no izskata.

—    Nekas. Ja viņš te ir, vediet šurp. Pēc tam pieņemšu misteru Džilsu. Palūdziet, lai viņš uzgaida.

Misters Pērčs palocījās un, aizvēris durvis tik pamatīgi un rūpīgi, ka, domāt, labi ja pēc nedēļas atgriezīsies, devās uzmeklēt savu meklējamo sētā pie zvirbuļiem. Kad viņš bija izgājis, misters Kārkers ieņēma savu iemīļoto pozu pie kamīna un stāvēja, raudzīdamies uz durvīm; savilcis apakšlūpu smaidā, kas atsedza visu augšējo zobu rindu, viņš atgādināja plēsoņu, kurš uzglūn savam laupījumam.

Kurjers drīz vien nāca jau atpakaļ, un tam sekoja divi smagi zābaki, kuru soļi atbalsojās gaitenī kā nosviestu kastu būkšķi. Bez kādām ceremonijām uzsaukdams: «Klambā nu iekšā!» — viņa lūpām pavisam neparasts pieteikšanas veids — misters Pērčs ieveda gadus piecpadsmit vecu drukna auguma zēnu apaļiem, sārtiem vaigiem, apaļu, gludu galvu, apaļām melnām acīm, apaļīgu rumpi un apaļīgām rokām un kājām, kurš, papildinot vēl visa sava ķermeņa apaļīgumu, turēja rokā apaļu cepuri bez jebkādām apmales pazīmēm.

Paklausīdams mistera Kārkera mājienam, Pērčs, nostādījis apmeklētāju šī džentlmeņa priekšā, tūlīt steidzās pazust aiz durvīm. Tiklīdz tie palika divi vien aci pret aci, misters Kārkers, ne ar vārdu nebrīdinājis, sagrāba zēnu aiz rīkles un kratīja to tik nežēlīgi, ka, likās, galva drīz atrausies no pleciem nost.

Zēns, kas izbrīna un baiļu pārņemts, nevarēja tomēr noturēties, nikni nepablenzis uz savu žņaudzēju ar tik daudziem baltiem zobiem un viņa kabineta sienām, it kā nolēmis, ja patiešām liks nožņaugts, ar pēdējo skatienu ielūkoties noslēpumā, kura atklašana viņam tik bargi jāsamaksā, pēdīgi pamanījās pateikt:

—    Ser, laidiet mani vaļā!

—           Tevi vaļā laist? — misters Kārkers atvaicāja.

—      Ko? Nekur tu neizspruksi no manām rokām, saproti! — Par to varēja nešaubīties — sakniebts bija kā knaiblēs. — Tu suns, — misters Kārkers novilka caur zobiem, — es tevi nožmiegšu!

Bailers kunkstēja: vai tiešām nožņaugs? O, nē, to viņš nedarīs, — kas viņam no tā tiks? — un kāpēc viņš nežņaudz kādu, kas var mēroties ar viņu spēkā un augumā, bet uzkritis taisni viņam? Baileru tomēr šī tik neparastā uzņemšana bija padarījusi pavisam rāmu, un, kad viņa galva turējās atkal taisni un viņš ieskatījās džentlmenim sejā, pareizāk sakot, zobos, viņš aizmirsa visu savu vīrestību un sāka raudāt.

—     Es tak jums nekā neesmu nodarījis, ser, — sūrojās Bailers, citādi saukts Robs, vēl citādi Slīpētājs, taču nemainīgi — Tūdls.

—    Tu nekrietnais blandoņa, — misters Kārkers atbildēja, lēnām palaizdams viņu vaļā un soli atkāpdamies, lai atkal ieņemtu savu iemīļoto vietu un pozu.

—     Kas gan tev bija prātā, ka tu uzdrošinājies nākt šurp?

—     Nekas slikts, ser, — Robs šņukstēja, ar vienu roku aptaustīdams kaklu, ar otras pirkstu kauliņiem izberzēdams acis. — Es nekad vairs šurp nenākšu. Es tikai gribēju dabūt darbu.

—     Darbu dabūt — tāds Kaina rads kā tu? — misters Kārkers atkārtoja, ar acīm to vai apēzdams. — Vai tad tu neesi lielākais slinkuma lāpītājs visā Londonā?

Pārmetums, kaut gan stipri ķērās Tūdlam junioram pie sirds, tik lielā mērā atbilda viņa raksturam, ka viņš nekādi nevarēja šo patiesību noliegt. Tāpēc viņš tikai stāvēja un baiļu, pazemojuma un nožēlas pilnām acīm blenza uz džentlmeni. Katrs būtu varējis novērot, ka misters Kārkers bija zēnu kā burtiņ apbūris, jo ne uz mirkli tas nenovērsa Scfvu apaļo acu no viņa.

—    Vai tu neesi zaglis? — misters Kārkers vaicāja, rokas kabatās sabāzis.

—    Nē, ser, — Robs aizstāvējās.

—    Droši, ka esi! — misters Kārkers sacīja.

—     Neesmu, par tiesu, ser, — Robs šņukstēdams taisnojās. — Nekad vēl neesmu ķēries pie tādiem darbiem kā zagšanas, ser, ka tak jūs ticētu man! Es jau zinu, ka esmu nogājis neceļos, kopš sācis tos putnus tvarstīt un bēguļot. Dažs labs droši vien domā, — misters Tūdls juniors nožēlas pārņemts teica, — ka dziedātāju putni ir pati nevainīgākā kompānija tādam puisietim, bet neviens nezina, cik daudz ļauna var nodarīt šie mazie spārnaiņi un kur tie var novest.

Kā rādījās, tad viņu tie bija noveduši līdz velvetona j.iķelei un biksēm, kam ilgs mūžs vairs nebija paredzams, līdz krūšautiņam līdzīgai, neiedomājami īsai sarkanai vestei, zilrūtainām krekla paliekām zem tās un jau minētajai cepurei.

—    Mājās ij divdesmit reižu neesmu bijis, kopš tie putni mani apmājuši, — Robs sacīja, — un tas ir desmit mēnešu jau. Kā lai es rādos mājās, ja visi pūš un raud, mani ieraudzījuši! Pats brīnos, — Bailers teica, šņukstēdams un ar piedurknes aproci acis berzēdams, — kā es vēl turos un neesmu desmitreiz noslīcinājies.

Tā vien likās, ka visu, ieskaitot arī brīnīšanos par šī pēdējā varoņdarba neizdarīšanu, no zēna mutes izvilka mistera Kārkera zobi un ka zēns nespēja turēties pretī šīm neatvairāmās baterijas ugunīm un kaut ko noslēpt.

—     Jā, jā, smalks džentlmenis tu esi! — misters Kārkers, galvu kratīdams, sacīja. — Tavam valgam kaņepes jau iesētas, manu kundziņ!

—    Droši vien, ser, — nelaimes putns Bailers atteica, sākdams atkal pinkšķēt un atkal glābiņu meklēdams pie svārķeļ!i piedurknes, — bet dažreiz gan tā ir ap dūšu, ka manis dēļ lai tās būtu kaut izaugušas jau. Visa mana nelaime sākās ar šmukšanu no skolas, bet ko man citu bija darīt kā šmukt?

— Darīt — ko? — misters Kārkers vaicāja.

—    Šmukt, ser. Izlavīties no skolas.

—    Tas ir, tu izlikies ejam uz skolu un tomēr negāji? — misters Kārkers pārprasīja.

—    Jā, ser, tā ir izlavīšanās, — bijušais Slīpētājs atbildēja gaužām satriekts. — Mani tramdīja un grūstīja uz ielas, kad gāju turp, un dauzīja, kad biju tur aizgājis. Sāku tad lavīties prom un slapstīties un ar to pašu arī aizgāju neceļā.

—     Un tu gribi man teikt, — misters Kārkers sacīja, no jauna sagrābdams viņu pie rīkles, turēdams rokas garumā no sevis nost un pāris mirkļu klusībā viņu nopētīdams, — ka vēlies dabūt vietu, jā?

—     Es būtu jums ļoti pateicīgs, ja pieņemtu mani izmēģināšanai, — Tūdls juniors aizžņaugtā balsī atbildēja.

Misters Kārkers, rīkotājdirektors, iegrūda viņu atmuguriski kaklā, — zēns, tikko uzdrīkstēdamies elpu vilkt, rāmā garā padevās, ne mirkli acu no direktora nenovērsdams, — un pazvanīja.

—    Palūdziet misteru Džilsu ienākt.

Misters Pērčs bija pārāk godbijīgs, lai izrādītu izbrīnu vai liktos ievērojam figūru kaktā; tūlīt arī ienāca tēvocis Sols.

—     Mister Džils, — Kārkers sacīja ar smaidiņu acīs, -— piesēdiet, lūdzu. Kā klājas? Cerams, arvien vēl pie labas veselības?

—     Pateicos, ser, — tēvocis Sols atbildēja un runādams izvilka no kabatas portmoneju, izņēma no tā pāris banknošu un pasniedza misteram Kārkeram. — Kaites jau nav nekādas, tikai vecums liek sevi manīt. Divdesmit piecas, ser.

—    Jūs esat tikpat punktuāls un precīzs, mister Džils, — smaidīgais direktors teica, sameklēdams vienā no savām daudzajām atvilktnēm kādu papīru un atzīmēdams uz tā saņemto summu, kamēr tēvocis Sols raudzījās viņam pār plecu, — kā jūsu hronometri. Pilnīgi pareizi.

—    Ar «Dēlu un mantinieku», lasīju ziņojumu lapā, nav izdevies vēl sazināties, ser, — tēvocis Sols ieminējās, balsij mazliet stiprāk iedreboties nekā parasti.

—    Ar «Dēlu un mantinieku» nav izdevies sazināties, — Kārkers atteica. — Jādomā, būs vētras pārsteigušas un kuģi varbūt nonesušas no kursa.

—    Lai die's dod, ka nebūlu kas ļauns algadījies! — vecais Sols noteica.

—     Lai die’s dod, ka nebūtu kas ļauns atgadījies! — misters Kārkers, atbalstīdams viņa vēlējumos, bez balss novilka un ar šo savu īpatnējo runas veidu no jauna lika nodrebēt vērīgajam jaunajam Tūdlam. — Mister Džils, — viņš, atgāzdamies krēslā, piebilda skaļā balsī,

—   jūs, jādomā, sāpīgi izjūtat sava krustdēla prombūtni?

Tēvocis Sols, kas stāvēja kājās viņam iepretī, palocīja galvu un izdvesa smagu nopūtu.

—    Mister Džils, — misters Kārkers sacīja, spēlēdamies ar savu glezno roku ap zodu, un, pacēlis acis, vēroja instrumentu meistara seju, — jums liesi tagad, lai nejustos tik vientuļš, derētu pieņemt veikalā kādu zēnu, un man liktu izdarīts liels pakalpojums, ja jūs lādu pagaidām piemitinātu pie sevis. Tiesa, — viņš pasteidzās piebilst, noskārzdams, ko vecais vīrs grasās teikt — tirdzniecība jums klusa, to zinu, bet jūs varētu likt viņam telpas tīrīt, instrumentus spodrināt, apdarīt visu melno darbu. Šis pats, rau, ir tas puisis.

Sols Džilss novilka acenes no pieres uz deguna un noskatīja Tūdlu junioru, kas, kaktā ierāvies, stāvēja taisns kā svece. Galva tam tagad izskatījās (nekad gan tā neizskatījās citāda), kā tikko no auksta ūdens tovera izvilkta; strupā veste aumakām cilājās augšup lejup, atklājot viņa dvēseles saviļņojumu, un acis neatlaidīgi vēroja misteru Kārkeru, savam nākamajam saimniekam pat mirkli neuzmezdamas.

—    Nu, vai dosit viņam mājvietu, mister Džils? — rīkotājdirektors noprasīja.

Vecais Sols, ne nu gluži laimīgs juzdamies, atteica, ka priecājoties par iespēju kaut vai šādu niecīgu pakalpojumu izdarīt misteram Kārkeram, kura vēlēšanās viņam Tiozīmējot to pašu, ko pavēle, un Koka Mičmanis ar prieku uzņemšot savā kajītē jebkuru viesi, ko ieteikšot misters Kārkers.

Misters Kārkers paspīdināja abas zobu rindas līdz pat smaganām, sadrebinādams modro Tūdlu junioru vēl vairāk, un silti jo silti pateicās instrumentu meistaram par parādīto laipnību.

—    Nu, tādā gadījumā viņš padzīvos pie jums, mister Džils, — direktors atbildēja, pieceldamies un sniegdams vecajam vīram roku, — kamēr noredzēšu, ko ar viņu iesākt un uz ko viņš ir spējīgs. Tā kā esmu uzņēmies atbildību par viņu, — te misters Kārkers veltīja Robam platu smaidu, no kura zēnam šermuļi pārskrēja, — būšu priecīgs, ja jūs viņu labi stingri pieskatīsit un ziņosit man par viņa uzvedību. Pievakarē, mājup dodamies, es vēl iegriezīšos pie viņa vecākiem — lāga ļaudis — noskaidrot pāris jautājumu, dzirdēt, vai tas, ko puika pats par sevi stāsta, saietas ar patiesību; bet rīt no rīta es viņu nosūtīšu pie jums. Palieciet sveiki!

Viņa atvadu smaids bija tik pilns zobu, ka veco Solu tas gluži samulsināja un radīja viņā tādu kā neveiklības sajūtu.

Pa ceļam uz māju viņš iedomājās par vētras sabangotām jūrām, par grimstošiem kuģiem, par slīkstošiem ļaudīm, par veco madeiras pudeli, kas nekad netiks izvilkta dienas gaismā, un par citām likstām un nelaimēm.

—     Nu, puis, — misters Kārkers sacīja, uzlikdams roku jaunajam Tūdlam uz pleca un iebīdīdams viņu istabas vidū, — tu dzirdēji, ko es teicu?

Robs atbildēja: — Jā, ser.

—    Varbūt tu saproti, — viņš runāja tālāk, — ja tu kādreiz mani piekrāpsi vai izspēlēsi kādu joku, tad no tiesas tev labāk būtu bijis reizi par visām reizēm noslīcināties, pirms nāci šurp.

Šķita, nevienu no dzīvē gūtajām gudrībām Robs nebija sapratis labāk par šo.

—    Ja tu esi man ko samelojis, — misters Kārkers teica, — tad nedomā vairs rādīties manās acīs. Ja neesi, vari pēcpusdienā sagaidīt mani kaut kur savu vecāku māju tuvumā. No šejienes es iziešu pulksten piecos un došos turp jāšus. Tagad pasaki tikai vēl adresi.

Robs sauca to lēnām priekšā, un misters Kārkers pierakstīja. Robs pat atkārtoja vēl, izsaukdams burtu pa burtam, domāt, baidīdamies, ka punktiņa vai svītriņas izlaidums varētu viņu pazudināt. Pēc tam misters Kārkers izvadīja viņu ārā un, Robs, līdz pēdējam mirklim urbdamies savām apa]ajām acīm patronā, pazuda aiz durvīm.

Misters Kārkers, rīkotājdirektors, savās darba stundās nokartoja bezgala daudz darīšanu un ar saviem zobiem apveltīja daudz laužu. Kantorī, sētā, uz ielas, biržā tie spīguļoja un ņirbēja asi un durstīgi, gandrīz vai šausmas iedvesdami. Kad pulksteņa rādītājs bija pienācis pie pieci un reizē ar to — mistera Kārkera bēris, tie sēdās zirgam mugurā un mirgodami devās ceļā uz Čīpsaidu.

Tā kā šajā stundā, kad Sitijā ielas mudžēt mudžēja no gājējiem un braucējiem, nevienam nebija viegli ātrā gaitā jāt, pat ja viņš to būtu gribējis, un, tā kā misteram Kārkeram šādas tieksmes nebija, viņš jāja lēnām, izmeklēdamies ērtākas spraugas starp smagajiem ratiem un ekipāžām, izvairīdamies, kur vien iespējams, no peļķēm un dubļainām vietām pārlieku slapjajās ielās, pūlēdamies pasargāt sevi un savu kumeļu tīru un spodru. Tā, lēni virzīdamies uz priekšu un noraudzīdamies pretimnācējos, viņš pēkšņi sastapās ar gludgalvīgā Roba apaļajām acīm, kas nekustīgi lūkojās viņam sejā, it kā ne uz brīdi nebūtu novērsušās no tās, kamēr puika pats, sažņaudzis vidukli ar grīstē savītu kabatas drānu, kas atgādināja raibu zuti, šķita paužam gatavību sekot savam pavēlniekam, lai vai kādu ātrumu tas attīstītu.

Tā kā šāda uzmanības parādīšana, kaut arī glaimojoša, bija tomēr tik neparasta, ka izraisīja garāmgājējos ziņkāri, misters Kārkers, rodoties izdevībai, nogriezās klajākā, tīrākā ielā un palaida bēro rikšos. Robs tūlīt arī padeva kājām ziņu. Misters Kārkers tad izmēģināja vieglus auļus; Robs nepalika iepakaļ. Tad straujus auļus; zēnam tas bija gluži vienalga. Varēja misters Kārkers pamest acis pāri ielai kad gribēdams, katrreiz viņš redzēja, ka Tūdls juniors turas viņam līdzi, kā likās, nemaz nepagurdams un, sekodams atzīstamajam džentlmeņu profesionāļu paņēmienam, kuri sacenšas par uzvaru, strādāja ar elkoņiem, atbrīvodams sev ceļu.

Lai cik arī smieklīga bija šī pakaļdzīšanās, tā tomēr liecināja par zēna pakļāvību viņa ietekmei, un tāpēc misters Kārkers, izlikdamies to nejautis, jāja vien tālāk uz mistera Tūdla mājas pusi. Kad tās tuvumā viņš palēnināja gaitu, Robs iznira jau priekšā, lai parādītu, kur jānogriežas, un, kad viņš pasauca vīru, kas netālu stāvēja kādos vārtos, lai pieskata viņa zirgu, kamēr pats pakavējas vienā no jaunceltnēm, kuras izaugušas bijušo Stegsa Dārzu vietā, Robs pakalpīgi pieturēja seglu kāpsli, direktoram nokāpjot no zirga.

—    Nu, ser, — misters Kārkers teica, saņemdams zēnu pie pleca, — ejam!

Pazudušais dēls acīmredzot baidījās spert kāju pār vecāku slieksni, bet, tā kā misters Kārkers stūma viņu pa priekšu, viņam cits nekas neatlika kā atvērt pareizās durvis un samierināties ar to, ka tiek iebīdīts māsu un brāļu vidū, kuri kuplā skaitā bija sapulcināti ap ģimenes tējas galdu. Ieraugot pazudušo dēlu zem svešinieka dūres, šis mīļsirdīgo radiņu pūlis apvienojās vienbalsīgā kaucienā, kas pazudušā dēla sirdi vai pušu plēsa, un, kad viņš vēl ieraudzīja pieceļamies māti, bālu un trīcošu, ar bērniņu klēpi, tad pievienoja arī savu balsi šim korim.

Nu vairs nešaubīdamies, ka svešinieks ir ja ne pats bende Kečs *, tad vismaz kāds no viņa palīgiem, ģimenes jaunā audze sāka gaudot vēl skaļāk, bet paši mazākie tās locekļi, vēl nespēdami valdīt pār jūtu izverdumu, kāds izlauzās viņu vecumā, apkrita uz muguras kā mazi putnēni, kad vanags tos nobiedējis, un kārpīdamies spiedza pēc negudriem. Pēdīgi nabaga Pollija, panākusi, ka arī viņas balsi dzird, drebošām lūpām sacīja:

—    Ak, Rob, manu nabaga puiškan, ko tu nu atkal esi pastrādājis?

—           Neko, māt, — Robs žēlabainā balsī atbildēja,

—   prasi džentlmenim.

—    Neuztraucieties, — misters Kārkers teica, — es gribu viņam tikai labu darīt.

To padzirdējusi, Pollija, kas vēl bija noturējusies, tagad ļāva asarām vaļu. Vecākie Tūdlēni, kuri laikam bija domājuši mesties atbrīvošanas cīņā, atlaida vaļā sažņaugtās dūres. Jaunākie Tūdlēni saķērās kā dadži māmujas brunčos un gar tuklajām roķelēm paslepu šķielēja uz savu pārgalvīgo brāli un viņa svešo draugu. Ikviens savā sirdī bija pateicīgs džentlmenim ar skaistajiem zobiem, kurš gribēja darīt labu.

—     Šis puisis, — misters Kārkers, viegli papurinādams Robu, vaicāja Pollijai, — ir jūsu dēls, vai ne, kundze?

—    Jā, ser, — Pollija nošņukstēja pakniksēdama.

—    Slikts dēls, man liekas? — misters Kārkers ieminējās.

—     Man viņš nekad nav bijis slikts dēls, ser, — Pollija atteica.

—    Kam tad? — misters Kārkers jautāja.

—     Viņš bi' drusciņ palaidies, ser, — Pollija teica, saturēdama klēpja bērnu, kas, rokas un kājas mētādams, par varītēm gribēja izrauties un pa gaisu pārlēkt pie Bailera, — un bija sasities ar nelāga draugiem, bet es domāju, redzēja tak, ka tas uz postu vien ved, un uz priekšu labosies, ser.

Misters Kārkers pārlaida acis Pollijai, tīrajai istabai, tīrajiem bērniem, ielūkojās naivi labsirdīgajā Tūdlu vaigā — tēva un mātes sejas pantu apvienojumā —, kurš vairākkārtīgā atkārtojumā bija apstājis viņu visapkārt, un šķita sava apmeklējuma īsto mērķi sasniedzis.

—    Jūsu vīra laikam nav mājās? — viņš ievaicājās.

—    Nē, ser, — Pollija atbildēja. — Viņš pašlaik ir pro’ uz līnijas.

To padzirdējis, paklīdušais Robs likās uzelpojam daudz vieglāk, kaut gan, joprojām ar sasprindzinātu uzmanību pētīdams savu patronu, viņš gandrīz nenovērsa acu no mistera Kārkera, tikai pa retam, skumjam mirklim pazagšus uzmezdams mātei.

—    Tādā gadījumā pastāstīšu jums, — misters Kārkers teica, — kā man ar šo jūsu puiku gadījās sadurties, kas es esmu un ko esmu nodomājis viņa labā darīt.

To misters Kārkers izdarīja savā īpatnējā veidā, pavēstīdams, ka pašu pirmo šim prāts bija uzlaist īstu krusas negaisu viņa pārdrošajam paurim par klaiņošanu ap Dombija un Dēla firmas namu; ka tomēr esot piekāpies savu dusmu priekšā, ņemdams vērā viņa mazgadību, atklāto nožēlu un viņa tuviniekus; ka baidījies spert pārsteidzīgu soli, parādot zēnam labvēlību, ar ko būtu varējis izpelnīties saprātīgu laužu nosodījumu; tomēr darot to pats uz savu galvu un risku un visu atbildību par sekām uzņemoties viens pats; ka zēna mātes agrakajām saistībām ar mistera Dombija ģimeni te neesot nekādas nozīmes un misteram Dombijam arī neesot nekādas nozīmes, ka tikai viņam, misteram Kārkeram, šai lietā piederot pirmais un pēdējais vārds. Nodevis pienācīgu godu pats sev par savu labsirdību un ne mazāku saņēmis no visiem ģimenes locekjiem, kas bija klāt, misters Kārkers lika saprast, gan aplinkus, bet pietiekami skaidri, ka no Roba viņš prasa uz visiem laikiem ne mazāku atmaksu kā aklu uzticību, pieķeršanos un padevību. Robu pašu šī lielā patiesība bija tik dziļi ietekmējusi, ka viņš, stāvēdams un blenzdams uz savu patronu, asarām ritot pār vaigiem, tikām piekrizdams locīja gludo galvu, kamēr tā likās tikpat nedroši turamies uz pleciem kā no rīta, šī paša patrona rokas kratīta.

Pollija, kas dievs zina cik bezmiega nakšu bija pavadījusi sava palaidnīgā pirmdzimtā dēj un nedēļām ilgi nebija viņu redzējusi, gandrīz būtu ceļos kritusi mistera Kārkera — rīkotājdirektora priekšā, pateikdamās kā kādam labajam garam, neņemot vērā viņa zobus. Bet, tā kā misters Kārkers cēlās jau uz projām iešanu, viņa pateicās tam tikai ar savām mātes lūgšanām un svētības novēlējumiem; pateicība, ja tā maksāta no sirds zelta krājumiem, sevišķi vēl par kādu mistera Kārkera izdarītu pakalpojumu, ir tik liela, ka misters Kārkers būtu varējis krietnu tiesu izdot ārā un tomēr vēl būtu par daudz saņēmis.

Kamēr šis džentlmenis spraucās cauri bērnu pūlim, kas drūzmējās pie durvīm, Robs metās pie mātes un slēdza viņu ar visu maziņo nožēlas pilnos apkampienos.

—    Es tagad stipri centīšos, mīļo mamm. Goda vārds, es labošos! — Robs nosolījās.

—    Centies, mīļo dēliņ, centies! Es ticu, tu to darīsi par prieku mums un pats sevis labad! — Pollija teica un noskūpstīja viņu. — Bet tu tak vēl atnāksi apukaļ parunāt ar mani, kad būsi pavadījis šo džentlmeni.

—    Es nezinu, mamm, -r Robs stomījās, galvu nodūris. — Tēvs . . . Kad viņš pārnāks?

—    Ne pirms diviem naktī.

—     Es atnākšu vēl, mīļo mamm! — Robs izsaucās. Izlauzies cauri brāļu un māsu skaļajām gavilēm, ko bija sacēlis ar savu solījumu, viņš reizē ar misteru Kārkeru atstāja istabu.

—    Kā? — misters Kārkers, kas bija dzirdējis šo sarunu, apvaicājās. — Vai tev ir ļauns tēvs?

—    Nē, ser! — Robs izbrīnījies atteica. — Nav pasaulē labāka un mīļāka tēva par manējo.

—     Kāpēc tad tu negribi ar viņu satikties? — patrons jautāja.

—     Ir tomēr starpība starp tēvu un māti, ser, — Robs, pārvarējis apjukumu, atbildēja. — Tēvs diezin vai tagad man noticētu, ka esmu noņēmies laboties, — kaut (ķin viņš būtu piespiedies ticēt, to es zinu, bet māte — lu vienmēr tic labam, vismaz par savu māti varu galvot, lai die's viņu svētī!

Misteram Kārkeram pastiepās lūpas, tomēr viņš neteica ne vārda, iekām nebija uzkāpis zirgā un atlaidis cilvēku, kas to pieturēja; tad viņš no segliem, cieši uzlūkodams zēna vērīgo, saspringto seju, teica:

—    Rīt no rīta tu atnāksi pie manis un tev parādīs, kur dzīvo vecais džentlmenis, tas džentlmenis, kuru tu šorīt redzēji pie manis un pie kura tev jāiet, kā jau to dzirdēji.

—    Jā, ser, — Robs atteica.

—    Es par šo veco džentlmeni ļoti interesējos, un, kalpodams viņam, tu kalposi man. Vai saproti? Labi, — viņš piebilda, pārtraukdams Roba atbildi, jo redzēja, ka pie šiem vārdiem zēna apaļā seja atplauka, — es redzu, tu esi attapīgs. Es gribu visu zināt par šo veco džentlmeni, zināt, kā viņš pavada savas dienas, — jo man ļoti gribētos viņam palīdzēt, — bet visvairāk mani interesē, kas viņu apmeklē. Tu saproti?

Robs? palocīdams uzmanībā saspringušo seju, atkal atteica: — Jā, ser.

—    Man būtu patīkami dzirdēt, ka viņam ir draugi, kas par viņu rūpējas un nepamet viņu, — jo nabaga vīrs tagad dzīvo pārāk vientuļi —, kuri viņu mīl, tāpat par viņa krustdēlu, kas aizbraucis uz svešām zemēm. Ir kāda pavisam vēl jauniņa lēdija, kura varbūt apciemos viņu. īpaši par to es visu vēlētos uzzināt.

—    Es pacentīšos, ser, — zēns apņēmas.

—     Un liec vērā, — viņa patrons piekodināja, pieliekdams savu platā smīnā savilkto seju tuvāk zēnam un ar pātagas kātu uzplikšķinādams tam pa plecu, — ka par manām darīšanām tu nedrīksti ne vārdu bilst nevienam citam kā tikai man.

—    Ne pušplēsta vārda — nevienam, ser, — Robs atteica, purinādams galvu.

—     Ne tur, — misters Kārkers norādīja uz māju, no kuras tikko bija iznākuši, — ne citur kur. Es paskatīšos, cik uzticams un pateicīgs tu spēj būt. Es tevi pārbaudīšu! — Pie tam, ar savu zobu ņirboņu un galvas pametienu izteikdams vairāk draudu nekā solījumu, viņš novērsās no Roba acīm, kas ne uz mirkli neatlaidās no viņa, it kā viņš zēnu ar visu miesu un dvēseli būtu sev vai burtiņ piebūris, un aizjāja. Bet, kad parikšojis nelielu gabalu, misters Kārkers pamanīja, ka viņa padevīgais pāžs, apjozies kā pirmāk, jož atkal līdzi par lielu uzjautrinājumu visiem dīkajiem garāmgājējiem, viņš pieturēja bēro un pavēlēja Robam lasīties projām. Gribēdams pārliecināties, vai pavēle izpildīta, misters Kārkers pagriezās seglos un pavadīja zēnu acīm, kamēr tas nebija vairs saredzams. Interesanti bija redzēt, ka Robs pat tagad vēl nevarēja atraut acu no sava patrona un, ik mirkli skatīdamies atpakaļ, dabūja izbaudīt pārējo gājēju dunckas un grūdienus, ko viņš savu tagadējo domu apmātībā nemaz nesajuta.

Misters Kārkers, rīkotājdirektors, jāja solos, atvilkdams vieglu elpu kā cilvēks, kas savus dienas darbus godam veicis un var par tiem vairs nedomāt. Gaišu seju, tik pašapmierināts, cik vien cilvēks var būt, misters Kārkers trukšināja pa ielām un dungoja kādu saldu melodiju. Viņš šķita murrājam — viņš jutās laimīgs.

Misters Kārkers, tā sakot, domās gozējās kamīna priekšā. Omulīgi saritinājies kādam pie kājām, viņš bija gatavs lēcienam, gatavs plosīt, skrāpēt vai samtainām ķepiņām noglaudīt, kā prātam labpatīk un kā apstākļi prasa. Vai nebija kāds putniņš būrītī, kas saistīja viņa uzmanību? t

«Jauniņa lēdija!» misters Kārkers, rīkotājdirektors, domāja dungodams. «Jā, kad pēdējo reizi viņu redzēju, tā bija vēl maza meitene. Tumšām acīm, tumšiem matiem, cik atceros, un piemīlīgu seju, loti piemīlīgu seju! Droši vien — skaistule tagad.»

Vēl vēlīgāku un līksmāku seju, joprojām dungodams, tā ka visi zobi vibrēja melodijai līdzi, misters Kārkers lēnā riksī uzmanīgi spraucās uz priekšu un pēdīgi iegriezās ēnainā ielā, kur slaltojās mistera Dombija nams.

Visu ceju audis tīklus, kuros ievilkt godīgus ļaudis, viņš diezin vai maz apzinājās, kur atrodas, līdz brīdim, kad, pārlaidis acis augsto namu sastingušajai rindai, spēji apturēja zirgu para desmit soļu no šī nama durvim. Bet, lai paskaidrotu, kāpēc viņš spēji apturēja zirgu un uz ko viņš nenobrinldamies noraudzījās, nepieciešams mazliet novirzīties sānis.

Misters Tūlss, atbrīvojies no Blimberu jūga un ieguvis īpašumā zināmu daļu savas pasaulīgās bagātības, «ko testamenta izpildītāji» — to viņš pēdējā smagās pārbaudes pusgadā katru vakaru kā jaunu atklājumu mēdza paziņot misteram Fīderam — «nav varējuši viņam atraut», bija ar lielu centību nodevies dzīves gudrību krāšanai. Iededzies teicamā apņēmībā taisīt spožu, izcilu karjeru, misters Tūtss iekārtoja sev lepnu dzīvokli, ierīkoja arī īpašu sporta stūrīti, izdaiļodams to ar godalgotu sacīkšu zirgu attēliem, pats par zirgiem nemaz neinteresēdamies, un smēķējamo istabu, kurā viņam vienmēr uznāca nelaba dūša. Šai jaukajā mājoklī misters Tūtss nodevās daiļajām mākslām, kas dzīvi padara skaistāku un cildenāku; par galveno instruktoru šais mākslās bija pieņemts interesants tips, ar iesauku Kaujas Gailis, kurš allaž tika aizņemts valodās krodziņā «Pie Melnā Apša», un kurš pašā karstākajā laikā valkāja pūkainu, baltu mēteli un trīsreiz nedēļā ar dūrēm apstrādāja mistera Tūtsa galvu, par katru reizi saņemdams nieka desmit šiliņus un sešus pensus.

Kaujas Gailis *, īsts Apolons, galvenais eksponāts Tūtsa panteonā, atveda pie viņa marķieri, kas mācīja biljarda spēli, leibgvardu, kas mācīja paukošanu, zirgu izīrētāju, kas mācīja jāšanas mākslu, kādu džentlmeni no Kornvolas, kas bija speciālists atlētikas nozarē, un vēl pāra draugus, kas nebija mazāki daiļo mākslu veicinātāji.

Nebija domājams, ka misters Tūtss tik ietekmīgu personu aizgādniecībā negūs spožus panākumus, un viņš sāka cītīgi strādāt to vadībā.

Bet, kā nu tas gadījās, kā ne, taču iznāca tā, ka nebija pasākums ar šiem džentlmeņiem vēl zaudējis savu jaunuma pievilcību, kad jau misteru Tūtsu pārņēma, pats nezināja, kāpēc, nemiers un gurdenums. Viņa graudi bija ar sēnalām, kuras pat Kaujas Gaiļi nespēja noknābāt; vaļas brīžos viņam mācās virsū baigi milži, kurus pat Kaujas Gaiļi nespēja notriekt gar zemi. Nekas, šķita, neietekmēja misteru Tūtsu tik labvēlīgi kā nemitīga vizītkaršu nodošana pie mistera Dombija durvīm. Neviens nodokļu iekasētājs britu domīnijās — šai neaptverami plašajā teritorijā, kur saule nekad nenoriet un nodokļu iekasētājs nekad neiet gulēt, — izdarot savus apmeklējumus, neievēroja lielāku noteiktību un neatlaidību kā misters Tūtss.

Misters Tūtss nekad nekāpa augšā, bet katrreiz vienu un to pašu ceremoniālu izpildīja lejā pie vestibila durvīm, šim nolūkam lepni jo lepni uzcirties.

—     Nu labrīt! — bija mistera Tūtsa pirmie vārdi, apsveicinoties ar sulaini. — Misteram Dombijam, — bija mistera Tūtsa nākamā frāze, pasniedzot karti. — Mis Dombijai, — bija tālākā frāze, pasniedzot otru karti.

Pēc tam misters Tūtss mēdza pagriezties apkārt, it kā uz projām iešanu, bet kalpotājs jau bija viņu iepazinis un zināja, ka viņš to nedarīs.

—     O, atvainojiet, lūdzu, — misters Tūtss sacīja, kā pēkšņi ko atcerēdamies. — Vai tā jaunā meiča ir mājās?

Sulainim likās, ka ir mājās, bet gluži pārliecināts tas nebija. Viņš parāva kādu zvanu, kas noskanēja augšstāvā, un, piegājis pie kāpnēm, raudzījās augšup; tad pavēstīja, ka mājās gan un nākot jau lejā. Tūlīt arī parādījās Sjūzena Nipere un sulainis gāja projām.

—    O, sveicināta, kā jūtaties? — misters Tūtss apvaicājās irgodams un sarkdams.

Sjūzena pateicās un atbildēja, ka jūtoties labi.

—     Un kā klājas Diogen'am? — bija mistera Tūtsa otrs jautājums.

Tam nu klājoties ļoti labi, patiešām. Mis Florense jo dienas jo vairāk viņu iemīļojot. Misters Tūtss, protams, to apsveica ar smiekliņu strūklu, kas kūsādama lauzās ārā kā putojošs dzēriens no tikko atvērtas pudeles.

—    Arī mis Florense jūtas labi, ser, — Sjūzena nevaicāta mēdza piebilst.

—    O, tam nav nekādas nozīmes, pateicos, — skanēja mistera Tūtsa atbilde, un, to pateicis, viņš vienmēr steigšus metās projām.

Tas nu ir pavisam skaidrs, ka misters Tūtss bija ieņēmies kaut ko savā prātā, un šis «kaut kas», gan tikai

miglaini apjausts, noveda viņu pie slēdziena: ja viņam, paciešoties vēl dažus gadiņus, izdotos iegūt Florenses roku, tad viņš būtu likteņa apbalvots un svētlaimīgs. Skaidrs arī tas, ka misters Tūtss pa šādiem vai tādiem līkloču ceļiem bija nokļuvis līdz šim slēdzienam un pie tā arī palika. Viņa sirds bija ievainota; viņš bija galvu pazaudējis; viņš bija iemīlējies. Kādu vakaru viņš ķērās pie pārdroša mēģinājuma un nosēdēja pie tā visu nakti, proti, bija iedomājies sacerēt akrostihu par godu Florensei, — šī ideja vien viņu aizkustināja līdz asarām —, taču tālāk par vārdiem: «Fortūna, tu likteņlēmēja …» — netika: iztēles uzplaiksnījums, kura laikā jau iepriekš bija uzrakstījis sākuma burtus pārējām septiņām rindiņām, te pēkšņi apdzisa.

Izņemot šo viltīgi gudro un diplomātisko izdomu — atstāt katru dienu misteram Dombijam savu vizītkarti, mistera Tūtsa smadzenes attiecībā uz objektu, kas savalgojis viņa sirdi, neko daudz vairāk nebija izprātojušas. Tomēr dziļāki apsvērumi misteru Tūtsu pēdīgi pārliecināja, ka drošākais solis uz panākumiem būtu — pirmāk iekarot sev Sjūzenas Niperes labvēlību un tikai pamazām likt nomanīt, uz ko patiesībā tiecas viņa sirds.

Viegla, rotaļīga palakstošanās ap jauno lēdiju šķita īstais paņēmiens, ar kuru romāna pirmajā nodaļā sākt uzbrukumu, lai iekarotu sev sabiedroto. Nevarēdams vēl galīgi izšķirties par šādu soli, viņš aprunājās ar Kaujas Gaili, neatklādams tomēr šim džentlmenim savu noslēpumu, pateikdams tikai, ka viņam (misteram Tūtsam) atrakstījis kāds draugs no Jorkšīras un lūdzis viņu izteikt savas domas šinī jautājumā. Kaujas Gailis atbildēja, ka viņa domas vienmēr bijušas un esot: «Ej un uzvari!» — un tālāk: «Ja tu ar pretinieku esi aci pret aci un zini, ko gribi, tad netūļājies, bet dari, kas darāms!» Misters Tūtss uzskatīja, ka šie vārdi alegoriski izteic viņa paša viedokli, un varonīgi nolēma jau rīt noskūpstīt mis Niperi.

Un tā nākamo dienu, likdams lietā brīnišķīgākos drēbnieka mākslas darinājumus, kādus jebkad Berdžess un Ko laidis apgrozībā, misters Tūtss ar šo apņēmību devās ceļā pie mistera Dombija. Bet, tuvojoties darbības vietai, dūša viņam pavisam saplaka, un, kaut gan bija ieradies tur jau pulksten trijos dienā, tikai sešos vēl saņēmās pieklauvēt pie durvīm.

Viss norisa kā parasti, līdz pat tam momentam, kad Sjūzena pateica, ka viņas jaunā kundzene arī jūtoties labi un misters Tūtss atteica, ka tam neesot nekādas nozīmes. Sjūzenai par lielu izbrīnu misters Tūtss pēc šīs piezīmes nešāvās uzreiz kā raķete projām, bet mīņājās turpat un guldzināja smiekliņu.

—    Varbūt vēlaties uziet augšā, ser? — Sjūzena ieminējās.

—    Jā, es domāju, es vēlos gan ieiet iekšā, — misters Tūtss atteica.

Taču bezbailīgais Tūtss negāja vis augšā, bet, tiklīdz aizvēra durvis, brāzeniski metās pie Sjūzenas, apkampa šo daiļo būtni un noskūpstīja uz vaiga.

—    Pazūdiet uz vietas, — Sjūzena iebrēcās, — jeb es jums acis izskrāpēšu!

—    Vienu tikai vēl! — misters Tūtss lūdzās.

—    Pazūdiet, kad es saku! — Sjūzena uzkliedza, atgrūzdama viņu. — Un vēl tāds jēriņš kā jūs! Diēzi kura ta' būs nākamā? Uz to ātrāko prom, ser!

Sjūzena neuzskatīja nemaz stāvokli par bistamu, jo smējās tā, ka ne parunāt vairs; bet augšā uz kāpnēm Diogens turpretī, dzirdēdams būkši pret sienu un kāju švīkoņu un redzēdams cayr margām, ka lejā notiek cīniņš un svešs iebrucējs mājā, nāca uz citādām domām, metās palīgā, un vienā acumirklī mistera Tūtsa stilbs bija viņam zobos.

Sjūzena spiedza, smēja, atrāva vaļā parādes durvis un noskrēja lejā; bezbailīgais misters Tūtss streipuļodams izmeimuroja uz ielas, vienā bikšu starā ieķērušos Diogenu vilkdams līdzi, kurš neatlaidās, it kā Berdžesu un Ko uzskatīdams par saviem pavāriem, kas pagatavojuši šo gardo kumosu viņa svētku cienastam; kad Diogenu nokratīja no kājas, tas, izmetis kūleni pēc kūleņa, apvāļājies putekļos, augšā bija atkal, virpuļoja ap apstulbušo Tūtsu un raudzīja, kur iecirst zobus, bet misters Kērkers, apturējis zirgu netālu, sēdēja seglos un ar lielu izbrīnu noskatījās lielajā tracī mistera Dombija staltā nama durvju priekšā.

Misters Kārkers vēl palika vērot cīniņā cietušo Tūtsu, kad Diogens tika iesaukts iekšā un durvis noslēgtas, bet misters Tūtss, patvēries turpat tuvumā kādos vārtos, glāba saplēsto bikšu staru ar smalku zīda kabatas drāniņu, kas arī bija viens no greznumiem pie viņa šim gadījumam izvēlētā dārgā tērpa.

—    Piedodiet, ser, — misters Kārkers teica, piejādams tuvāk un savilkdams seju visvēlīgākajā smaidā, — ceru, ka neesat ievainots.

—    O, nē, pateicos, — misters Tūtss attrauca, paceldams nosarkušo seju, — tam nav nekādas nozīmes.

Misters Tūtss, ja vien varējis, labprāt vēl būtu apliecinājis, ka viņam tas sagādājis prieku.

—     Ja nu suns būtu ielaidis zobus jūsu kājā, ser… — misters Kārkers iesāka, paspīdinādams savējos.

—    Nē, pateicos, — misters Tūtss sacīja, — viss labākajā kārtībā. Es jūtos pavisam labi, pateicos.

—    Man ir laime būt pazīstamam ar misteru Dombiju, — Kārkers ieminējās.

—    Tiešām — pazīstat? — pārjautāja nosarkušais Tūtss.

—     Un tāpēc varbūt, viņam projām esot, atļausit atvainoties, — misters Kārkers sacīja, noņemdams cepuri, — par šādu nepatīkamu gadījumu un atļausit painteresēties, kā tas vispār varēja notikt.

Misters Tūtss ir tik apreibis no prieka par šādu laipnību un par laimīgo izdevību tikt draugos ar mistera Dombija draugu, ka tūdaļ izvelk no kabatas vizītkaršu mapīti, kuras izlielot viņš neaizmirst nevienā izdevīgā gadījumā, un pasniedz misteram Kārkeram savu vārdu un adresi, bet pēdējais atbild uz šo laipnību, pasniegdams pretī savu karti, un tad viņi arī šķiras.

Kad nu misters Kārkers lēni un klusi jāj garām mājai, nolūkodamies uz logiem un cenzdamies saskatīt domīgo sejiņu, kas, slēpdamās aiz aizkariem, raugās uz bērniem pretējā namā, tai jo tuvu līdzās iznirst

Diogena pinkainā galva, un, suns, vienaldzīgs pret visiem glāstiem, rej un ņurd un, liekas, gatavs no šī augstuma mesties virsū misteram Kārkeram un saplosīt to gabalu gabalos.

Labi teikts, Di, pie savas pavēlnieces sāniem! Vēl vienreiz, vēl — ar paceltu galvu, dzalkstošām acīm, nikni atplestu rīkli, uztraucoties, ka netiec tam klāt! Vēlreiz, kamēr vien saredzams! Tev ir labs ožamais, Di, — tur ir runcis, draudziņ, runcis!

22 NODAĻA FLORENSE IR VIENTUĻA, UN MlCMANIS — NOSLĒPUMAINS

Florense dzīvoja viena lielajā, drūmajā namā; diena aizritēja pēc dienas, bet viņa joprojām dzīvoja viena, un kailās sienas noraudzījās uz viņu ar aukstu vienaldzību, it kā tās, līdzīgi Gorgonai, būtu nolēmušas ar savu stingo skatienu pārvērst viņas jaunību un skaistumu akmenī.

Neviens burvju miteklis brīnumpasakās, nošķirts no pasaules visdziļākajā meža biezokni, nespētu radīt iztēlē lielākas vientulības un pamestības priekšstatu kā viņas tēva lepnais nams savā bargajā tiešamībā, kā tas stāvēja, nīgri glūnēdams ielā: vakaros, kad apkārtējos logos spīdēja uguns, tas izdalījās ka tumšs plankums ielas blāvajā apgaismojumā, dienās — kā īgna krunka tās mūžam drūmajā sejā.

Pie šī mājokļa vārtiem sardzē nestāvēja divi pūķi, par kādiem stāstīts brīnumpasakās, kur tie parasti apsarga ieslodzījumā turētu, nepatiesi apvainotu nevainīgu būtni; toties te bez zvērojošās sejas ar plānām, dusmīgi pavērtām lūpām, kura no durvju arkas augšas uzmanīja katru atnācēju, bija vēl kāds nekur neredzēts fantāzijas darinājums no sarūsējušas dzelzs stieņiem, kas, izmargots vītņu vītnēm, grīstu grīstēm, klājās pār galveno ieeju kā pārakmeņojies lapenes juma sazarojums ar augšup izdzītiem asiem, spirālveidīgiem

asniem, ar biedinošiem gaismas apslāpētajiem pa vienam katrā pusē, kuri šķita brīdinām: «Tu, kas še ienāc, atstāj gaismu ārā!»* Nekādas maģiskas zīmes portālā nebija iegrebtas, un māja tagad izskatījās tik nolaista un pamesta, ka puikas te nāca un apzīmēja ar krītu reliņus un ietves, — it īpaši aiz stūra, gar sānsienu, — izdaiļoja ar visādiem mošķiem staļļa durvis, bet, tā kā misters Taulinsons tos šad un tad patramdīja, tie atmaksādami bildēja arī viņa portretus ar šķērsām no cepures apakšas izlīdušām ausīm. Nonākuši šī nama ēnā, aprima visi trokšņi. Pūtēju orķestris, kas reizi nedēļā no rītiem parādījās ielā, nekad nevienu skaņu nenoskandināja pie tā logiem; tāpat arī pārējie tās pašas sugas ielas uzjautrinātāji, neizslēdzot pat nabaga pīkstuli leijerkasti ar idiotiskajiem dejojošiem automātiem, kas valsēja iekšā un ārā pa atvērtajām durtiņām, visi kā norunājuši meta tam apkārt līkumu, kā jau daždien vietai, kur nekas nav gaidāms.

Burvestība, kas apsēdusi šo namu, bija daudz postīgāka par to burvestību, kas mēdza pilis iegremdēt miegā reiz tālos, vecos laikos, tomēr Jaujot tām atkal atmosties laika zoba neskartām.

Skumjas pamestības pēdas ik uz soja mēmi pauda par to. Istabās biezās portjeras, zaudējušas savu agrāko krokojumu un izskatu, kā smagi zārku paklāji nokarājās pār durvīm. Mēbeles, tāpat vēl cita citai virsū sakrautas un nosegtas, čurnēja sarāvušās kā cietumā ieslodzīti un aizmirsti cilvēki un nemanot sadēdēja. Spoguļi bija nespodri kā laika elpas appūsti. Paklāju ornamenti izbalēja, kļuva neskaidri un pamazām izdzisa kā atmiņas par šo gadu nenozīmīgajiem notikumiem. Grīdas dēļi, nepierastu so]u satricināti, krakstēja un līgojās. Atslēgas durvīs rūsēja. Sienas piesūcās ar mitrumu, un, kad tas savilkās traipos, gleznas likās aizvelkamies aiz tiem un pazūdam. Pieliekamos kambaros viss sāka pelēt un apsūbēt. Pagraba kaktos saauga veseli pelējuma sēnīšu krūmi. Putekļu sakrājās, ka bail, ej sazini kā un no kurienes; zirnekļi, kodes, kāpuri — par tiem dzirdēja gaužamies ik dienas. Sad un tad uz kāpnēm vai kādā no augšējām istabām gadījās ieraudzīt arī vienu otru pētniecības nolūkā atklīdušu melno tarakānu nekustīgi guļam un it kā brīnāmies, kā šis te nokļuvis. Naktīs tad žurkas sāka taisīt jaru pa ejām, ko bija izgrauzušas aiz paneļa.

Lepno zāļu sērīgā greznība, kas tikai neskaidri jaudās nepilnīgajā gaismā, kāda iespraucās pa aizvirtņu spraugām, itin labi varēja iederēties apburtā mājoklī. Tādu iespaidu varēja radīt, piemēram, apzeltīto lauvu apsūbējušās ķepas, kas zaglīgi līda ārā no pārvalkiem; uz pjedestāliem sēdošie marmora krūštēli, kas, tinušies šķidrautos, izskatījās baisi spocīgi; pulksteņi, kas sen vairs laiku nerādīja, vai arī, ja bija gadījies tos uzvilkt, rādīja aplam un sita tādu stundu, kāda uz ciparnīcas nemaz nebija atzīmēta; nejauša lustru ietinkšēšanās, kas izklausījās drausmāka par trauksmes zvaniem; apslāpētie trokšņi un lēnas gaisa pūsmas, kas vējoja ap šiem priekšmetiem, un pasakains skaits citu pārvalkotu un aptīņātu spokainu priekšmetu. Bez tam tur bija vēl plašas kāpnes, uz kurām pats mājas kungs tik reti tika kāju cēlis un pa kurām viņa mazais puisēns aizgāja aizsaulē. Tur bija arī vēl citas kāpnes un vestibili, pa kuriem jau nedēļām ilgi neviens nestaigāja; tur bija divas rfoslēgtas istabas, kuras saistījās ar mirušajiem ģimenes locekļiem un kurās katrs stūrītis čukstēja atmiņas par tiem. Un no visas mājas Florense, šī maigā būtne, bija vienīgā, kas nebaidījās no telpu vientulīguma un tumsas, it kā ikvienam nedzīvam priekšmetam iedvesdama dzīvību un gluži cilvēcisku līdzjūtību.

Jo Florense dzīvoja viena šai pamestajā mājā, un diena aizritēja pēc dienas, bet viņa joprojām dzīvoja viena, un kailās sienas noraudzījās uz viņu ar aukstu vienaldzību, it kā tās, līdzīgi Gorgonai, būtu nolēmušas ar savu stingo skatienu pārvērst viņas jaunību un skaistumu akmenī.

Uz jumta un pamata akmens plaisās sāka augt zāle. Arī palodzes pārvilkās ar drupatainu, zvīņainu augu segu. Nekurināto kamīnu iekšpusē kaļķu apmetums sāka allupt un gabaliem krist nost. Abi koki ar apkvēpušajiem stumbriem nokaltuši līdz galotnei, un tagad kailie zari vainagā nomāca zaļos. Viss, kas šai celtnē bijis balts, kļuvis dzeltens, dzeltenais — gandrīz melns; un kopš tās dienas, kad nomira nelaimīgā mājas kundze, lepnais nams pamazām vien pārvērties par tumšu, it kā tukšu vietu garajā, vienmuļajā ielā.

Taču tanī kā daiļā karaļmeita pasakās koši ziedēja Florense. Grāmatas, mūzika, skolotāji, kas nāca diendienā, bija viņas vienīgie īstie draugi, ja par tādiem neuzskata Sjūzenu un Diogenu, no kuriem pirmāk minētā, vienmēr savas kundzenes stundās klāt sēdēdama, pati sāka varen ieņemties visās gudrībās, kamēr otrs, varbūt tās pašas labvēlīgās ietekmes atmaidzināts, nolika galvu uz palodzes un augus vasaras rīta cēlienus rāmā garā, acis virinādams, noraudzījās uz ielu; brīžam gan viņš izslēja galvu, lai pašapzinīgi noskatītos pakaļ kādam rateļos iejūgtam trokšņainam sunim, kas rēja nepiekusdams visu ceļu; brīžam niknu, neizprotamu atmiņu uzplūdā par iedomāto ienaidnieku kaut kur tuvumā metās uz durvīm un, kad bija tur iztrakojies pēc negudra, vilkās gausi, ar sev piemītošo komisko lēnprātību, atpakaļ un no jauna uzlika galvu uz palodzes, rādīdams tādu vaigu, it kā būtu veicis kādu sabiedrisku pienākumu.

Tā Florense pavadīja savas dienas šai nolaistajā, pamestajā mājā, nododamās nevainīgiem ikdienas darbiem un pārdomām, un nekas viņu netraucēja. Tagad viņa varēja noiet tēva istabā, domāt par viņu un ļaut savai mīlas alkstošajai sirdij pazemībā tuvoties viņam, nebaidoties, ka tiks atstumta. Viņa varēja nolūkoties uz priekšmetiem, kas bijuši tēva bēdu aculiecinieki, un varēja saritināties zemē pie viņa krēsla, nebaidoties, ka sastaps skatienu, kuru tik labi atcerējās. Viņa varēja parādīt viņam mazu uzmanību, varēja, piemēram, pati savām rokām uzpost pamesto istabu, sasiet puķu pušķīšus un uzlikt uz viņa galda, apmainīt tos pret jauniem, jo tie cits pēc cita novīta, bet viņš vēl mājās nerādījās; katru dienu viņa varēja tēvam kaut ko pagatavot un kā savas esības kautru atgādinājumu nolikt labi tuvu viņa ierastajai vietai. Šodien tas bija mazs, izkrāsots paliktnis viņa pulkstenim, rīt varbūt viņa jau baidījās to atstāt tur un apmainīja pret kādu citu pašas darinātu nieciņu, kas tik ātri nedurtos viņam acīs. Nakti pamostoties viņai varbūt jau uzmācās bailes, ka viņš, pārradies mājās, varētu to dusmās aizmest projām, un viņa tad, iekāpusi tupelītēs, ar drebošu sirdi steidzās lejā, lai to aizvāktu. Citreiz viņa pieglauda tikai vaigu rakstāmgaldam un atstāja uz tā skūpstu un asaru.

Joprojām neviens par to nekā nezināja. Ja vien kalpotāji to nebija atklājuši, kad viņas tur nebija, — bet tiem jau visiem mistera Dombija istaba iedvesa godbijīgas bailes, — šis noslēpums palika tikpat dziļi ieslēgts viņas sirdī kā viss, kas bija noticis agrāk. Florense šais istabās iezagās klusītiņām tikai rīta pirmajā svīdumā vai tajās stundās, kad kalpotāji ieturēja savas maltītes lejā; un, lai gan viņas rokas tur katru stūrīti bija vērtušas skaistāku un gaišāku, viņa ieslīdēja un izslīdēja kā saules stars, tikai ar to starpību, ka viņa iziedama gaismu atstāja iekšā.

Miglaini tēli vienmēr kā ēnas slīdēja līdzi Florensei pa dobji atskanīgo māju un sēdēja kopā ar viņu sērajās istabās. Viņas dzīve līdzinājās brīnumainai vīzijai, jo vientulības izraisītie sapņojumi vērta to fantastisku un nereālu. Florense tik bieži iztēlojās, kāda tad būtu viņas dzīve, ja tēvs varējis viņu iemīļot, ja viņa būtu bijusi tam mīlams bērns, ka dažreiz īsu mirkli gandrīz ticēja, ka tā patiesībā arī ir, un, šūpodamās savas fantāzijas viļņos, šķita atceramies, kā viņa kopā ar tēvu sēdējusi nomodā pie brālīša nāves gultas, cik nesavtīgi viņi sadalījuši tā sirdi savā starpā, cik ļoti viņus tuvinājušas dārgās atmiņas par mirušo, cik bieži viņi vēl runājuši par to un cik silti, viņu uzlūkodams, mīļotais tēvs aizrādījis, ka vienīgi ticība un paļāvība uz dievu spēs remdināt sāpes. Dažbrīd Florense iztēlojās, ka viņas māte vēl ir dzīva. Ai, kāda laime — krist viņai ap kaklu un ar mīlas un uzticības pilnu sirdi pieglausties viņai! Un, ak, kāda atmošanās: atkal tā pati vientulīgā māja, tumst vakars, un nav te neviena!

Tomēr bija kāda doma, ne visai skaidra vēl pašai, taču dedzīga un neatlaidīga, deva viņai spēku cīnīties un pildīja viņas jauno, uzticīgo sirdi, kas tik daudz jau bija cietusi, ar ciešu apņēmību neatkāpties no sava nodoma. Kā visiem tiem, kam nākas cīnīties ar mūsu mirstīgās dzīves skaudrajām sāpēm un bēdām, viņas dvēselē bija iezagušās svētbijīgas jausmas un cerības, kas, atklīdušas no noslēpumainās pasaules tālu aiz šīs dzīves robežām, klusu kā liega mūzika stāstīja, ka brālītis ar māmuļu ir satikušies tai tālajā, neredzamajā pasaulē, ka abi tie atceras un mīl viņu, jūt līdzi viņai, ka tiem ir kāda nojauta par viņas šīs zemes gaitām. Gūdama saldu mierinājumu, Florense ar tīksmi nodevās šiem sapņojumiem, līdz kādu dienu — tas bija drīz pēc tam, kad viņa savu tēvu pēdējo reizi redzēja tā istabā nakts vēlajā stundā, — viņai uzausa doma, ka, sūrodamās par tēva sirdi, kas atsvešinājusies, viņa naidīgi noskaņo mirušo garus pret tēvu. Neprātīgi, naivi, bērnišķīgi varbūt bija tā domāt un sabīties no šīm pusneapzinīgajām iedomām, taču tās nāca no Viņas mīlas pārpilnās sirds; un kopš šīs stundas Florense centās aizdziedēt asiņojošo brūci krūtīs un par cilvēku, kura roka cirtusi šo brūci, domāt tikai ar cerībām.

Viņas tēvs nezinaja — tagad viņa bija par to pārliecinājusies —, cik karsti viņa to mīl. Viņa bija ļoti jauna, viņai nebija mātes, un — vai nu tā bija viņas kļūda, vai nelaimīga sagadīšanās — meitene līdz šim vēl nebija pratusi atklāt tēvam, ka to mīl. Bet viņa būs pacietīga, centīsies ar laiku apgūt šo mākslu un panākt, ka viņš savu vienīgo bērnu labak iepazīst.

Tas kļuva par Florenses dzīves mērķi. Rīta saule apmirdzēja novārtā pamesto māju un atrada vientuļas saimnieces krūtīs šo apņēmību vēl gaišu un dzīvīgu. Tā iedvesmoja viņu visiem dienas darbiem, tāpēc ka meitene cerēja: jo vairāk'viņa iekrās zināšanu un pieredzes, jo lielāks būs prieks tēvam, kad būs viņu iepazinis un iemīļojis. Dažreiz viņa ar sirds drebām un asarām jautāja sev, vai vispār ir spējīga gūt kādus panākumus, ar ko pārsteigt tēvu, kad viņi būs kļuvuši draugi. Citreiz atkal pūlējās izdomāt, vai nebūtu kāda zināšanu nozare, kas izraisītu tēvā lielāku interesi nekā pārējās. Vienmēr — sēdot pie grāmatām vai mūzikas instrumenta, strādājot rokdarbu vai izejot rīta pastaigā, vai skaitot vakara lūgsnu, — viņa paturēja acīs savu lielo mērķi. Dīvaina nodarbošanās bērnam — ceļa meklēšana uz tēva cieto sirdi!

Vasaras vakaros, tumsai iestājoties, bija daudz bezrūpīgu dīkdieņu ielā, kuri pameta acis uz drūmo namu pretējā pusē un redzēja pie loga meitenīgu stāvu — tik nesaderīgu ar šo namu — raugāmies augšup nule sazvaigznījušās debesīs; tie nebūtu varējuši tik saldi qulēt, ja zinājuši, kādas domas aizņem visus meitenes prātus.

Šī par spoku pili izdaudzinātā kungumāja, kas ar savu baigo izskatu un reputāciju iedvesa bailes vienkāršajiem ļautiņiem, kuriem, ejot savās dienas gaitās, iznāca staigāt tai garām, nebūtu šķitusi tiem mazāk drausma, ja tās patieso stāstu varējuši izlasīt uz fasādes. Bet Florense svēti turējās pie savas apņēmības sasniegt loloto mērķi, nevienam to neizpauzdama, ne no viena palidzības negaidīdama, prātoja tikai, kā pārliecināt tēvu, ka viņa to mīl, un pat savās murgainajās domās tam nepārmeta neko.

Tā Florense dzīvoja viena pamestajā mājā, un diena aizritēja pēc dienas, bet viņa joprojām dzīvoja viena, un kailās sienas noraudzījās uz viņu tik salti, it kā ar savu skatienu tās, līdzīgi Gorgonai, būtu nolēmušas pārvērst viņas jaunību un skaistumu akmenī.

Kādu jītu Sjūzena Nipere stāvēja iepretī savai jauniņajai pavēlniecei, kad tā pašlaik locīja un lika aploksnē tikko uzrakstīto vēstuli, un viņas seja pauda, ka saturs viņai zināms un viņa to atzīst par labu.

—     Labāk vēlāk nekā nekad, dārgā mis Floja, — Sjūzena sacīja, — un, manuprāt, pat pie šiem vecajiem Sketlsiem paciemoties jau būs tīrā dieva laime.

—     Sers Bārnets un lēdija Sketlsa parāda lielu laipnību, Sjūzen, — Florense atteica, maigi pakoriģēdama šīs jaunās lēdijas nesmalkjūtīgo runas veidu par minēto ģimeni, — ar tādu sirsnību atkārtodami savu ielūgumu.

Mis Nipere, kas varbūt bija dedzīgākā fanātiķe zemes virsū un kas sīvi turējās pie saviem ieskatiem, vienalga svarīgos vai nesvarīgos jautājumos, un tāpēc atradās mūžīgā karastāvoklī ar sabiedrību, saknieba lupas un papurināja galvu, it kā protestēdama pret to, ka Sketlsi varētu būt nesavtīgi, un pierādīdama, ka to laipnība būs bagātīgi atlīdzināta ar Florenses apciemojumu.

—          O, lai nu kas, bet, ja jau kāds zina, tad tie gan zina, ko dara, — mis Nipere nomurkšēja, ievilkdama elpu. — O, par Sketlsiem varat nešaubīties!

—     Jāatzīstas, man ne visai gribas braukt uz Fulemu, Sjūzen, — Florense domīgi teica, — bet pareizāk darīsim, ja brauksim. Es domāju, tā būs labāk.

—    Daudz labāk, — Sjūzena iestarpināja, atkal izteiksmīgi pamādama ar galvu.

—     Un tāpēc, lai gan man labāk būtu paticis braukt tādā laikā, kad tur mazāk ļaužu nekā tagad, skolas brīvdienās, kad mājās droši vien uzturas daži jaunieši, es tomēr ar pateicību ielūgumu pieņēmu.

—    Un es jums saku, mis Floja: tas jauki, turiet līksmu prātu! Ak vai-vai-vai!

Šis pēdējais vaidiens, ar ko mis Nipere tanī laika posmā arvien noslēdza savu sakāmo, tika adresēts misteram Dombijam — tā sprieda apartamentos, kas atradās zem viesistabas — vienā līmenī ar pagrabtelpām, — un tajā izpaudās mis Niperes karstā vēlēšanās kaut ar kripatiņu savu atklātu domu pagodināt šo džentlmeni. Lai gan viņa nekad nepaskaidroja sava vaidiena jēgu, taču tam piemita noslēpumainības burvīgums, un kur nu vēl dzēlīgā izteiksme!

—    Kur ilgi mums nav nekādu ziņu par Volteru, Sjūzen! — Florense, bridi klusējusi, ieminējās.

— Ilgi gan, mis Floja, — viņas apteksne atsaucās.

—    Pērčs, nupat atnācis pēc vēstulēm, teica … bet kāda tam nozīme, ko viņš saka! — Sjūzena apraudamās izsaucās un nosarka. — Daudz šis pats ko zina!

Florense zibenīgi pacēla acis un notvīka pār visu seju.

—     Ja man nebijis, — Sjūzena trieca tālāk, acīmredzot apslāpēdama iekšēju nemieru un satraukumu, cieši uzlūkodama savu jauno kundzēni un tai pašā laikā cenzdamās uzpūst sevī dusmu uguni pret gluži nevainīgo Pērču, — ja man nebijis vairāk vīra dūšas kā šim jēradvēselei vīrieša izskatā, es no tiesas nekad vairs nelepotos ar saviem matiem, bet saglaustu tos aiz ausīm un valkātu cieši pieguļošas aubes bez jebkādiem kruzuļiem, līdz nāve atbrīvotu mani no manas niecības. Es, teiksim, neesmu nekāda amazone un ir nedomāju sevi pazemot, tai pakaļķēmodamās, taču neesmu ari lik lēti nobaidāma, ka atzītu stāvokli par bezcerīgu.

—    Nobaidāma? Ar ko? — Florense iesaucās, no tiesas sabijusies.

—    Ta ne ar ko, mis, — Sjūzena attrauca. — Die's pasarg, ne ar ko! Gaisu jauc tikai tas izčākstējušais pūpēdis Pērčs, kuru katrs ar nieka pieskārienu var saberzt putekļos, un, jāndie, tas nāktu visiem par svētību, ja rastos kāds, kas iežēlotos par viņu un izdarītu šo laipno pakalpojumu!

—    Ar ko viņš biedē? Kuģis bojā gājis? — Florense gluži nobālusi ievaicājās.

—    Nē, mis, — Sjūzena noliedza. — Gribētu redzēt, ka šis iedrošinātos man to acīs teikt! Nē, mis, bet viņš tērgavā par nezin kādu ingveru, kas misteram Volteram bijis jāatsūta misis Pērčai, un, kratīdams savu nelaimīgo galvu, saka, šis cerot, ka tas varot vēl pienākt, taču nekādā ziņā vairs vajadzīgā laikā, bet noderēšot jau nākamajai reizei. Sis cilvēks, nudien, — mis Nipere nosirdījusies sacīja, — izved mani galīgi no pacietības, jo, lai gan es varu panest labu tiesu, taču kamielis es neesmu,‘neesmu arī, — Sjūzena piemetināja, mirkli padomājusi, — cik es sevi pazīstu, nekāds dromedārs.

—    Ko vēl viņš saka, Sjūzen? — Florense nopietni jautāja. — Vai tu man nepastāstīsi?

—     It kā es jums nestāstītu visu un par visu, mis Floja! — Sjūzena attrauca. — Nu, viņš saka, mis, ka tagad tur jau visi sākuši runāt par kuģi un neviens neatceroties gadījumu, kad par kuģi, kas devies šādā ceļā, tik ilgi nebūtu pienākušas nekādas ziņas, ka vakar kantori ieradusies kapteiņa sieva un likusies maķenīt noraizējusies, bet to jau kurš katrs varēja pateikt, to mēs bez visas teikšanas jau pašas zinājām.

—    Pirms aizbraukšanas man vēl jāapmeklē Voltera tēvocis, — Florense spēji ieminējās. — Šorīt pat vēl. Iesim tūlīt, Sjūzen!

Tā kā mis Niperei nebija nekādu iebildumu un viņa uzaicinājumu uzņēma ar prieku, tad drīzi vien viņas bija jau saposušās, ārā uz ielas un ceļā uz mazo Mičmani.

Florense, dodamās tagad pie tēvoča Sola, jutās gandrīz tāpat, kā bija juties nabaga Volters tajā dienā, kad, uzzinājis par māklera Broglija rokās nonākušo protestēto vekseli, viņš izmisis skrēja pie kapteiņa Katla un kad ik torņa smailē šķita rēgojamies izpildraksts par īpašuma apķīlāšanu; tikai Florenses sirdi dzēla vēl arī cita sāpe — iedoma, ka varbūt viņa ir bez vainas vainīgā, kas iedzinusi Volteru briesmās un liek tagad visiem, kam viņš bijis mīļš, tai skaitā arī sev, trīcēt nāves bailēs. Arī viņai visapkārt rēgojās tumšas neziņas un briesmu biedi. Vējrāži torņu smailēs un jumtu čukuros šķita noslēpumaini brīdinām par aukainu vētru un it kā ar neskaitāmiem spokainiem pirkstiem norādām uz sabangotu jūru, kur vijņi varbūt mētā avarējušā kuģa atliekas un bezpalīdzīgos kuģa ļaudis savās šūpās ieaijā miegā, tik bezgalīgi dzijā, cik bezgalīgi dziļi ir dzelmju ūdeņi. Kad Florense nonāca Sitijā un gāja garām džentlmeņiem, kuri sarunājās savā starpā, viņa baidījās, ka tikai tie nerunā par kuģi un viņa nedabū dzirdēt, ka tas gājis bojā. Bildes un gravīras, kurās attēloti kuģi cīnāmies ar nikniem viļņu vāliem, drausmināja viņu. Dūmi un mākoņi, kaut slīdēja lēnām, taču viņas uztverē traucās pārāk ātri un viesa viņā baismu iedomu, ka šai pašā mirklī uz jūras plosās vētra.

Grūti pateikt, vai Sjūzena Nipere arī juta līdzīgu satraukumu vai ne, bet, tā kā visu viņas uzmanību katrreiz, kad nonāca lielākā ļaužu burzmā, saistīja plūkšanās ar puikām — jo st&amp;rp viņu un šo cilvēku rases paveidu pastāvēja gluži vai iedzimts naids, kas uzliesmoja, tiklīdz tiem gadījās sadurties, — diezin vai viņai maz ceļā atlika laika padomāt par saprātīgāku rīcību.

Paredzētajā laikā nokļuvušas līdz Koka Mičmanim un apstājušās ielas pretējā pusē, lai nogaidītu izdevīgu mirkli, kad varētu tikt tai pāri, viņas mazliet izbrīnījās, ieraugot pie instrumentu meistara durvīm jaunekli ar apaļu galvu, kurš stāvēja, tuklo seju pavērsis pret debesīm, un tieši tobrīd, kad viņas to apbrīnoja, iebāza pēkšņi savā platajā mutē pa divi pirksti no katras rokas un ar šīs ierīces palīdzību izgrūda neganti griezīgu svilpienu, pievilinādams no krietni liela augstuma baložu bariņu.

—    Tas ir misis Ričardses vecākais, — Sjūzena teica,

—   un misis Ričardses krusts un bēdas!

Tā kā Pollija bija Florensei jau pastāstījusi par sava dēla un mantinieka jaunajām izredzēm, Florensei ši satikšanās nebija nejauša; tikko radās izdevīgais mirklis, viņas abas steidzās ielai pāri, misis Ričardses krustam vairāk vērības neveltīdamas. Šis sporta cienītājs, nejauzdams viņu tuvošanos, vēlreiz iesvilpās no visa spēka un pārmērīgā aizrautībā iebļāvās pilnā kaklā; «Blandoņas! Heijā-ho! Blandoņas!» Šāda nogodināšana atstāja uz godprātīgajiem baložiem tik dziļu iespaidu, ka tie, lai gan, šķiet, sākotnēji bija nolēmuši taisnā ceļā doties uz kādu pilsētu Anglijas ziemeļos, sāka tomēr riņķot un lidot lēnāk, pie kam misis Ričardses pirmdzimtais atkal tiem griezīgi uzsvilpa un atkal uzbjāva tādā balsī, kas visus ielas trokšņus pārskanēja: «Blandoņas! Heijā-ho! Blandoņas!»

No šīs neatmanīgās aizrautības viņu atmodināja un atsauca atpakaļ pie zemes lietām mis Nipere, dodama zēnam dunku sānos un iegrūzdama viņu veikalā.

—    Ak tad šitādā modē tu nožēlo savus grēkus, kur misis Ričardse mēnešiem jau tevis dēj vienās raizēs dzīvojusi! — Sjūzena teica, sekodama sadunkātajam.

—   Kur misters Džilss?

Robs, kas savu mis Niperei veltīto zvērojošo skatienu acumirklī atmaidzināja, ieraudzīdams ienākam arī Florensi, pacēla pēdējai par godu pirkstus pie matiem, bet pirmajai atbildēja, ka misters Džilss izgājis.

—    Tad aizej viņam pakaj un atved viņu uz māju, — mis Nipere sacīja, varen cienīgi turēdamās, — un pasaki, ka mana jaunā kundzene ir šeit.

—    Es nezinu, kur viņš aizgājis, — Robs atteica.

—    Tad tāda ir tava nožēla! — mis Nipere svelmīgi izsaucās.

—    Nu, kā tad lai es viņu atvedu, ja nezinu, kurp man jāiet? — Robs aizkaitināts šņukstēja. — Kā jūs varat tik neapdomīgi runāt?

—    Vai misters Džilss sacīja, kad viņš būs mājās? — Florense apvaicājās.

—          Jā, mis, — Robs atbildēja, atkal paceldams pirkstus pie matiem. — Viņš teicās būt mājās ap launaglaiku, vēl paris stundu jāgaida, mis.

—    Vai viņš ļoti noraizējies par savu krustdēlu? — Sjūzena iejautājās.

—     Jā, mis, — Robs atbildēja, tīši vērsdamies pret Florensi un ignorēdams Niperi. — Es teikšu, viņš nezina, kur dēties aiz bēdām. Mājās, mis, viņš ij ceturtdaļstundu nevar tverties. Piecas minūtes viņš uz vietas nevar nosēdēt. Viņš klimst apkārt kā… nu gluži kā tāds blandoņa, — Robs, pieliekdamies, lai paskatītos pa logu uz baložiem, sacīja, un pirksti jau bija pusceļā uz muti, lai atkal uzsvilptu, bet vēl laikus viņš atģidās.

—     Vai tu pazīsti mistera Džilsa draugu, ko sauc par kapteini Katlu? — Florense, bridi padomājusi, vaicāja.

—     To ar to kāsīti, mis? — Robs atsaucās, uzskatāmības dēļ saliekdams savu kreiso roku. — Jā, mis. Viņš te bija vēl aizvakar.

—    Un pēc tam vairs nav bijis? — Sjūzena jautāja.

—    Nē, mis, — Robs atteica, joprojām pagodinādams ar atbildi Florensi.

—    Varbūt Voltera tēvocis ir aizgājis pie viņa, Sjūzen, — Florense ieminējās, vērsdamās pret mis Niperi.

—           Pie kapteiņa Katla, mis? — Robs iejaucās vidū.

—    Nē, uz turieni viņš nav gājis, mis. Tāpēc, ka viņš vēl sevišķi pieteica, lai es, ja kapteinis Katls atnākot, pasakot, ka šis brīnoties, kāpēc viņš vakar neesot atnācis, bet tagad lai uzkavējot viņu, kamēr šis pārnākot.

—    Vai tu zini, kur kapteinis Katls dzīvo? — Florense jautāja.

Robs teicās zinot un, paņēmis no letes kādu notaukotu piezīmju grāmatu, nolasīja abām priekšā.

Florense atkal griezās pie savas apteksnes un klusām apspriedās ar viņu, kamēr Robs, atcerēdamies sava patrona slepeno pavēli, urbās viņās ar savām apaļajām acīm un klausījās. Florense ieteica doties pie kapteiņa Katla, dzirdēt no viņa paša lūpām, kā viņš skatās uz to, ka tik ilgi nav nekādu ziņu par «Dēlu un mantinieku», un atvest viņu, ja varētu pierunāt, šurp, lai apmierina tēvoci Solu. Sjūzena no sākuma cēla ierunas, — esot gaisa gabals, ko iet, bet, kad padzirda savu kundzēni ieminamies par karieti, viņa vairs nestrīdējās un priekšlikumu pieņēma. Viņu apspriede vilkās labu bridi, iekām panāca šo vienošanos, bet acīgais Robs visu laiku uzmanīgi sekoja abām runātājām, piešķiebdams ausi pārmijus te vienai, te otrai, it kā viņš būtu iecelts par šķīrējtiesnesi šai strīdā.

Pēdīgi Robs tika aizsūtīts sameklēt karieti, bet viešņas pa to laiku palika veikalā; kad kariete bija klāt, viņas iesēdās tajā, piekodinādamas Robam, lai pasakol tēvocim Solam, ka atpakaļceļā viņas katrā ziņā vēl otrreiz ieradīsies. Robs, pavadījis acīm karieti, līdz ta bija pazudusi no redzes loka tāpat kā baloži tobrīd, nosēdās pie pults, rādīdams īsti darbīga censoņa seju, un, lai nekas nepagaistu no atmiņas, sāka visu, ko redzējis un dzirdējis, atzīmēt uz šādām tādām papīra strēmelītēm, nežēlīgi šķiezdamies ar tinti. Nebija jābaidās, ka šie dokumenti varētu ko slēpjamu izpaust, ja arī gadījumā pazustu, jo, pirms vēl vārds sāka nosusēt, tas jau bija izvērties Robam tik neizdibināmā noslēpumā, it kā viņš tā radīšanā nebūtu ņēmis nekādu dalību.

Kamēr viņš vēl noņēmās ar šīm piezīmēm, īrētā kariete, pārvarējusi ceļā nepieredzētas grūtības, ko bija sagādājuši izgriežamie tilti, staignās ielas, nepārbraucamie kanāli, mucām piekrautu oru karavānas, sarkano vīteņpupu kolonijas, nelielas veļas mazgātavas un vēl daudzi cili šķēršļi, kādi šai nomalē bija sastopami vai ik uz soļa, apstājās pie Brigpleisas stūra. Te Florense ar Sjūzenu Niperi izkāpa un aizgāja pa ielu uzmeklēt kapteiņa Katla mitekli.

Izrādījās nelaimīgā kārtā, ka tieši todien misis Makstindžerei bija lielā ģenerāltīrīšana mājā. Šādos gadījumos polismenis viņu uzbungoja no miega jau bez ceturkšņa trijos, un relo reizi viņa meta mieru pirms pusnakts. Šais tīrības un spodrības dienās misis Makstindžeres galvenais mērķis acīmredzot bija ar gaismas svīdumu iznest visas mēbeles dārzā aiz mājas, augu dienu skraidīt koķenēs apkārt pa māju un, tumsai uznākot, sastiept visu atkal atpakaļ. Šīs ceremonijas satrauca un sacēla spārnos mazos balodēnus Makstindžerus, kas ne tikvien nevarēja atrast vietu, kur nolaisties un apmesties, bet pa visu garo svinīgās ceremonijas laiku dabūja vēl sāpīgi izbaudīt baložmātes knābienus.

Tai brīdī, kad Florense ar Sjūzenu Niperi parādījās pie misis Makstindžeres durvīm, šī cienījamā, bet bargā persona vilka pašlaik pa koridoru divi gadi trīs mēneši veco Aleksandru Makstindžeru, lai ar varītēm to nosēdinātu ārā uz ietves; Aleksandrs bija zili melns sejā, jo pēc saņemtā pēriena tam bija elpa aizvilkusies, bet aukstās akmens flīzes šādos gadījumos parasti bija izrādījušās par visiedarbīgāko dziedinošo līdzekli.

Līdzcietīgais skatiens, ar kādu Florense noraudzījās uz Aleksandru, nepalika nepamanīts misis Makstindžerei, un tas dziji aizvainoja viņas sievietes un mātes jūtas. Tāpēc misis Makstindžere, upurēdama tieksmi apmierināt ziņkārību šo mūsu dabas cēlo jūtu labā, kratīja un pļaukāja Aleksandru kā pirms, tā pēc nosēdināšanas uz trotuāra, bet par svešajām nelikās vairs zinis.

—     Piedodiet, kundze, — Florense ierunājās, kad bērns bija atkal elpu atguvis un sāka likt to lietā, — vai šī ir kapteiņa Katla māja?

—    Nē, — misis Makstindžere atbildēja.

—    Šis nav devītais numurs? — Florense nedroši vaicāja,

—    Kas to teicis, ka nav devītais numurs? — misis Makstindžere attrauca. 7

Sjūzena Nipere nu metās starpā un lūdza paskaidrot, ko misis Makstindžere gribot ar to teikt un vai viņa vispār jaušot, ar ko runājot.

Misis Makstindžere atbildes vietā nomērīja viņu ar acīm no galvas līdz kājām.

—     Gribētu zināt — kas jums pie kaptena Katla meklējams? — misis Makstindžere sacīja.

—     Ak gribētu gan? Nu tad ar lielu nožēlu man jāteic, ka jūsu ziņkāre paliks neapmierināta, — mis Nipere atcirta.

—     Rimsties, Sjūzen, esi tik laba! — Florense apsauca. — Varbūt jūs būtu tik laipna, kundze, un pateiktu mums, kur kapteinis Katls dzīvo, ja viņš nedzīvo šeit.

—     Kur jūs to ņēmāt, ka viņš nedzīvo te? — nepielūdzamā Makstindžere atcirta. — Es jums teicu, ka tā nav viņa māja, un tā nav viņa māja, un nedo' die's tai kādreiz kļūt par viņa māju, jo kaptens Katls jau nav tas, kas māju prot valdīt, un viņš ar nav pelnījis, ka tam būtu māja, — šī ir mana māja, un, izdodama kaptenam Katlam augšējo stāvu, es kaisu pērles cūkai priekšā, ne man lur labuma, ne pateicības.

Paceltu balsi misis Makstindžere uzlingoja šīs nievas līdz augšējiem logiem, izšaudama katru teicienu ar blīkšķi kā no šautenes ar neskaitāmiem stobriem. Pēc pēdējā šāviņa atskanēja kapteiņa balss vājā protestā no savas istabas:

—    Apklustiet tur lejā!

—    Ja jau jums vajadzīgs tas kaptens Katls, tur viņš ir! — misis Makstindžere noteica, nikni pamezdama ar roku.

Kad Florense, tālākās sarunās neielaizdamās, saņēmās drosmi un gāja iekšā un līdzi viņai arī Sjūzena, misis Makstindžere sāka atkal koķenes klabināt un izvingrināt kājas, bet Aleksandrs Makstindžers (arvien vēl turpat uz ietves), kas, ieklausīdamies sarunā, bija mitējies brēkt, laida no jauna raudienu vaļā un, gauži jo gauži īdēdams, ko viņš darīja gluži mehāniski, īsināja laiku, vērodams ielu un īrēto karieti iepretī, kas aizsedza tālāko skatu.

Kapteinis, sabāzis rokas kabatās un kājas pavilcis zem krēsla, sēdēja savā istabā uz pavisam mazas saliņas ziepjūdens okeāna vidū. Logi kapteiņa istabā bija nomazgāti, sienas nomazgātas, krāsns nomazgāta, itin viss te bija apstrādāts ar zaļajām ziepēm un smiltīm, un viss, izņemot krāsni, spīdēja vēl no mitruma; arī gaisu bija piesātinājusi šo drogu smaka. Un šīs nepievilcīgās peizāžas pašā centrā kapteinis, izmests uz savas salas, ar rūpju pilnu vaigu noraudzījās uz ūdens izplatījumu visapkārt, it kā gaidīdams, vai tīri negadīsies kādai barkai braukt garām, kas paņemtu viņu līdzi.

Bet, kad kapteinis, pavērsis bezcerīgo vaigu pret durvīm, ieraudzīja ienākam Florensi un viņas apteksni, viņa izbrīns un pārsteigums nav vārdiem aprakstāms.

Tā kā misis Makstindžeres daiļrunība bija apslāpējusi visas pārējās balsis, viņš necerēja ieraudzīt retākus viesus kā traktiera zēnu vai pieninieku. Bet, kad nu parādījās Florense un, sasniegusi salas krastu, ielika savu rociņu viņa saujā, kapteinis pietrūkās kājās un rādīja tik izbiedētu seju, it kā pirmajā mirklī būtu viņu noturējis par kādu no Skrejošā Holandieša * ģimenes jaunākajiem locekļiem.

Taču ātri tomēr atguvies, kapteinis visupirms nolēma Florensi dabūt uz sauszemes; tas ar vienu rokas vēzienu viņam laimīgi arī izdevās. Tad, pārbridis jūras jomu, kapteinis Katls aplaida roku mis Niperei ap vidukli un iznesa arī viņu uz salas. Pēc tam kapteinis Katls dziļā cieņā un pielūgsmē pacēla Florenses roku pie lūpām un, atkāpies pāris soļu (jo trim uz salas nebija kur apmesties), no ziepjūdens okeāna noraudzījās viņā starojošām acīm gluži kā tāds jauna paveida Tritons *.

—    Jums laikam gan liels brīnums par manu ierašanos? — Florense pasmaidīdama ieminējās.

Bezgala aplaimotais kapteinis atbildes vietā noskūpstīja kāsīti un, it kā izteikdams sevišķi izmeklētu, galantu komplimentu, norūca: — Saturies! Saturies!

—     Bet es nevarēju rimties, — Florense teica, — neatnākusi apvaicāties jums, ko jūs domājat par mīļo Volteru — viņš tagad man brāļa vietā — un vai ir maz iemesls uztraukumiem, un vai jūs uzņemtos aiziet katru dienu pie viņa tēvoča, lai apmierinātu to, līdz saņemsim kādas ziņas par Volteru?

Pie šiem vārdiem kapteinis Katls it kā neviļus piesita roku galvai, kuru šobrīd nesedza cietā, spīdīgā cepure, un izskatījās gaužām samulsis.

—     Vai jūs baidāties, ka Volters varētu būt nokļuvis briesmās? — jautāja Florense, no kuras sejas kapteinis (tik ļoti tā viņu valdzināja) acu nevarēja novērst, bet arī Florense savukārt cieši uzlūkoja kapteini, gribēdama pārliecināties par viņa atbildes patiesīgumu.

—           Nē, Sirds Gaišumiņ, — kapteinis Katls atbildēja,

—    es nebaidos. Volrs nu ir tāds puisis, kas pratīs spītēt vētrām un negaisiem. Volrs, mans puika, sagādās vēl šai pašai brigai tik daudz laimes, ka varēs pabrīnīties.

Volrs, — kapteinis aizrautīgi cildināja savu jauno draugu, acis viņam spulgoja un kāsītis pacēlās, pieteicot skaistu citātu, — tā sacīt, ir iekšēja nevaldāma spara ārēja, redzama zīme; kad atrodat, atzīmējiet šo vietu.

Florense, kas cilātu ne visai labi saprata, lai gan kapteinis acīmredzot tajā saskatīja dziļi tvertu un viņa uzskatus pilnām izskaidrojošu domu, raudzījās viņā laipnīgām acīm, cerēdama dzirdēt kaut ko vairāk.

—    Es nebaidos, manu Sirds Gaišumiņ, — kapteinis vēlreiz atkārtoja. — Tajos platuma grādos mēdz plosīties neganti niknas vētras, nav ko noliegt, un iespējams, ka pūtiens tos ir dzenājis, dzenājis un varbūt aizdzinis viņā pasaules malā. Bet šitas kuģis ir viens varens kuģis, un puisis ir viens varens puisis, un nav viegli, paldies dievam, — te kapteinis mazliet pieliecās, — salauzt ozola sirdis, vienalga vai lās būtu brigu vai cilvēku sirdis. Mums šinī gadījumā ir abējas, kas dod garantiju par laimīgu pavērsienu beigās, un tāpēc es pagaidām ne drusciņas nebaidos.

—    Pagaidām? — Florense atkārtoja.

—    Nepavisam un nemaz, — kapteinis atteica, noskūpstīdams savu dzelzs roku, — un, nebūs man vēl uznākusi baile, manu Sirds Gaišumiņ, kad Volrs jau būs atrakstījis no Barbadosas vai arī no citas kādas ostas, un būs atkal dievs un miers. Bet, kas attiecas uz veco Solu Džilsu, — te kapteinis sāka runāt svinīgā tonī,

—    es viņu stiprināšu un atbalstīšu, un nekad neatstāšu, kamēr nāve mūs neizšķirs, un, kad niknas vētras brāzmo, brāzmo, brāzmo — pāršķirstiet katķismu (kapteinis iestarpināja), tur jūs atradīsit, kā tas skan tālāk, — ja Sols Džilss sirdij par apmierināšanu gribēs dzirdēt viena jūras braucēja domas, kurš tev katrā lietā un vietā zinās padomu, lai ķeras pie kā ķerdamies, un kuram mācību laikā cikko, cikko visus kauliņus nesamala un kura vārds ir Bansbijs, tad, lūk, šitenais te vīrs izteiks viņam viņa paša dibenkambarītī tādas domas, ka viņš apdulbs uz vietas. Eh! — kapteinis lielīgi piebilda, — tas būs tikpat daudz kā ar rungu pa pieri dabūt!

—          Aizvedīsim šo džentlmeni pie viņa un paklausīsimies, ko tas saka! — Florense iesaucās. — Vai jūs brauktu tūliņ mums līdzi? Mums ir kariete.

Atkal kapteinis pieķēra ar roku pie galvas, kurā nebija cietās, spīdīgās cepures, un atkal izskatījās apmulsis. Bet šai pašā mirklī nācās pieredzēt vēl neredzētu brīnumu: bez kāda iepriekšēja brīdinājuma, šķietami pašas no sevis atvērās durvis, un minētā cietā, spīdīgā cepure kā putns ielidoja istabā un smagi nokrita pie kapteiņa kājām. Pēc tam, tikpat strauji, kā atvērušās, durvis atkal aizvērās un nekāds paskaidrojums šai brīnumparādībai nesekoja.

Kapteinis Katls pacēla savu cepuri un, ar interesi un tīksmi to pagrozījis un apskatījis, sāka spodrināt gar piedurkni. Tai pašā laikā, vērīgi uzlūkodams savas viešņas, kapteinis nospiesta balsī sacīja:

—     Redziet, es gribēju jau vakar un šorīt aizzēģelēt pie Sola Džilsa, bet viņa … bija aiznesusi un noglabājusi to. Tik īss, tik garš viss stāsts.

—    Dieva dēļ, kas to izdarīja? — Sjūzena Nipere uztraucās.

—     Mājas saimniece, mana mīļā, — kapteinis atbildēja aizsmakušā čukstā, ar zīmēm brīdinādams, ka jāievēro slepenība. — Mums iznāca vārdu pārmīšana par šo te klāja planku beršanu, un viņa… īsi un skaidri, — kapteinis nobeidza, pašķielēdams uz durvīm un izdvesdams garu atelpas nopūtu, — viņa mani te iespundēja.

—    O, būtu viņai ar mani iznākusi darīšana! — Sjūzena izsaucās, piesarkdama aiz karstas vēlēšanās mesties cīņā. — Es viņai gan parādītu!

—     Parādītu? Jūs domājat, mana mīļā? — kapteinis atsaucās, neticīgi galvu grozīdams, tomēr uzlūkodams daiļās sacensones aizrautīgo dedzību ar acīm redzamu apbrīnu. — Nezi vis. Ar viņu grūta kuģošana. Nekad tu, cilvēks, nezini, kādu kursu viņa ņems. Te viņa dodas ar pilnu ātrumu uz priekšu, te jau, skat, sagriež stūri sāņš un brauc tev tieši virsū. Un, ja šī fūrija kādu reiz dabū savā varā ..— kapteinis sodījās, un uz pieres viņam izsitās sviedru lāses. Tikai ar svilpienu varēja pietiekami izteiksmīgi nobeigt aizsākto teikumu, un t.ipēc kapteinis ari nosvilpoja pāris klusu treļļu. Pēc tam viņš atkal nogrozīja galvu un jaunā jūsmas uzplūdā par mis Niperes vīrišķīgo drosmi kautri atkārtoja:

-   Parādītu viņai, jūs domājat, mana mīļā?

Sjūzena atbildēja tikai ar draisku smaidu, bet tas tomēr bija tik izaicinošs, ka grūti pateikt, cik ilgi kapteinis Katls būtu stāvējis kā transā, to vērodams, ja Florense, nemiera gumdīta, nebūtu atgādinājusi savu priekšlikumu braukt tūlīt pie tā orākula Bansbija. Tādā kārtā atmodināts, kapteinis Katls attapās, tūdaļ uzmauca cieši galvā spīdīgo cepuri, paņēma jauno, pumpaino spieķi, ko bija iegādājies Volteram aizdāvātā vietā, un, piedāvājis Florensei elkoni, sagatavojās izlauzties cauri ienaidnieka aplenkumam.

Taču izrādījās, ka misis Makstindžere bija jau mainījusi kursu un stūrēja pavisam uz citu pusi, kā viņa, pēc kapteiņa nupatējiem vārdiem, bieži mēdza rīkoties. Jo, nogājuši lejā, viņi redzēja, ka šī paraugsieviete dauza uz sliekšņa pakāpieniem kājslauķus, bet Aleksandrs sēž vēl turpat uz ietves, tik tikko saredzams putekļu mākulī. Misis Makstindžere bija tā aizrāvusies ar saviem mājas darbiem, ka tobrīd, kad kapteinis Katls ar savām viešņām gāja viņai garām, dauzīja kājslauķus vēl sirdīgāk un ne ar vaibstu, ne vārdu neizrādīja, ka būtu tos jautusi tuvumā. Kapteinis bija tik bezgala iepriecināts par šo vieglo izmukšanu, kaut arī kājslauķi iedarbojās uz viņu kā krietna doza šņaucamās tabakas, liekot šķavāt līdz asarām, — ka ne ticēt savai laimei, un ceļā no durvīm līdz karietei viņš ne vienreiz vien pameta acis pār plecu — vai tikai misis Makstindžere nedzenas pakaļ.

Tomēr viņi nokļuva līdz Brigpleisas stūrim, pasargāti no drausmīgā brandera; kapteinis tad, uzrāpies uz bukas — jo galantums viņam neatļāva sēdēt karietē pie lēdijām, kaut gan tika aicināts, — uzņēmās loča pienākumus un norādīja važonim kursu uz kapteiņa Bansbija kuģi, kuru sauca par «Piesardzīgo Klāru» un kurš bija noenkurojies pie Ralklifas.

Kad viņi nokļuva ostā, kur slavenā komandiera kuģis zvilnēja savu piecsimt cilu biedru vidū, kuru juceklīgā takelāža atgādināja pa pusei saplosītu milzīglielu zirnekļa tīklu, kapteinis parādījās pie karietes lodziņa un aicināja Florensi un mis Niperi nākt viņam līdzi uz kuģi, piebilzdams, ka Bansbijs esot neredzēti mīkstsirdīgs pret dāmām un ka nekas nespēšot tā ierosināt viņa neizsmeļamos prāta resursus kā abu lēdiju ierašanās uz «Piesardzīgās Klāras».

Florense tūlīt bija ar mieru iet, un kapteinis, saņēmis viņas mazo rociņu savā platajā plaukstā, vadīja viņu, ar visu savu būtni pauzdams reizē ir tēvišķīgumu, ir aizbildnieciskumu, ir vīzīgu lepnumu un svinīgumu, — par tīro acuprieku skatītājiem — pāri vairākiem ļoti netīriem klājiem, līdz nokļuva pie «Klāras», kur atklājās, ka šis piesardzīgais kuģis (pēdējais rindā) ir novācis kāpnes un ap sešas pēdas plata ūdens josla šķir to no tuvākā kaimiņa. Izrādījās, pēc kapteiņa Katla paskaidrojumiem, ka varenais Bansbijs, līdzīgi viņam, dabū nežēlīgi ciest no savas dzīvokļa saimnieces un, ja tā kļūst tik varmācīga, ka vairs nav izturams, Bansbijs pēdējam glābiņam liek atvērt šo bezdibeni starp viņiem.

—    Klāra, e-hoi! — kapteinis, abas rokas pie mutes pielicis, uzsauca.

—    E-hoi! — kā kapteiņa atbalss atsaucās junga, uzlingodams no apakšas uz klāja.

—    Bansbijs uz kuģa? — kapteinis kliedza tik spalgā balsī, domāt, ka puika atrastos ne divu jardu, bet pusjūdzes atstatumā. *

—    Jā, jā, — junga sauca pretī tikpat skaļi.

Zēns tad pārstūma dēli kapteinim Katlam, kas to rūpīgi nostiprināja un pārveda pāri Florensi, pēc tam tūlīt — arī mis Niperi. Tā nu beidzot viņi stāvēja uz «Piesardzīgās Klāras» klāja, kur uz vantīm pludurējās dažādi apģērba gabali, žāvēdamies vienkopus ar dažām mēlēm un makrelēm.

Nepagāja ne minūte, kad lēnām, līzdama augšup, virs kajītes starpsienas parādījās cilvēka galva, turklāt ļoti liela, ar vienu nekustīgu aci mahagonija krāsas sejā un otru grozāmu pēc dažu bāku principa. Šo galvu rotāja pinkaini, pakulām līdzīgi mati, kuriem nebija noteiktas slieksmes uz ziemeļiem, rītiem, vakariem vai dienvidiem; tie sliecās uz visiem četriem kompasa ceturkšņiem un uz ikkatru iedaļu tajos. Galvai sekoja zods — bez mazākās audzelības pazīmes, tad krekla apkakle ar kaklautu, tad bieza, ūdens necaurlaidīga loča jaka un tādas pašas loča bikses ar tik platu joslu, ka tā pilnīgi varēja aizstāt vesti, jo sniedzās valkātājam līdz krūšu kaulam un greznojās priekšā ar trim četrām koka pogām, kas atgādināja dambretes kauliņus. Kad kļuva vēl redzama šo bikšu apakšdaļa, jūsu priekšā, ne dots, ne ņemts, stāvēja Bansbijs, rokas sabāztas bezdibenīgajās kabatās, skatiens vērsts nevis uz kapteini Kallu vai lēdijām, bet augšup uz masta galu.

Šis filozofs, šis druknais, spēcīgais vīrs, kuram pārliecīgi sarkanajā sejā bija iegūlusi nerunības izteiksme, nepavisam ne pretrunā ar viņa raksturu, jo mazrunība bija tā galvenā iezīme, — ar savu noslēpumaino izskatu pat kapteinim Katlam gandrīz sadzina dūšu papēžos, kaut viņš bija ar to tuvos draugos. Pačukstējis Florensei, ka Bansbijs nekad savā mūžā nav izrādījis izbrīnu un, domāt, nemaz nezina, ko tas nozīmē, kapteinis vērīgi uzmanīja, kā draugs noraugās uz sava masta galu, kā pēc .tam pārslīdina skatienu pār apvārsni, un, beidzot, kad grozāmā acs šķita pavērsusies pret viņu, uzrunāja to:

—    Bansbij, manu zēn, kāt' labi sviežas?

Dziļa, zema, piesmakusi balss, kurai šķietami nebija nekāda sakara ar Bansbiju un, protams, ne mazākās ietekmes uz viņa seju, atbildēja:

—    Ā, vecais draugs! Kāt' lai nu iet!

Tai pašā laikā Bansbija labā roka iznira no kabatas, paspieda kapteiņa roku un atkal iegrima atpakaļ kabatā.

—     Bansbij, — kapteinis teica, tūliņ stūrēdams pretī mērķim, — redz, tu esi vīrs ar galvu, vīrs, kas prot izteikt savas domas. Un te, redz, ir jauna lēdija, kas vēlas dzirdēt tavas domas par manu draugu Volru; tāpat to vēlas arī mans otrs draugs Sols Džilss; tas ir cilvēks, ar kuru tev ieteiktu sapazīties, jo viņš ir zinātnieks, bet zinātne ir visu izgudrojumu māte un nepazīst nekādu likumu. Bansbij, vai tu varētu izdarīt man to palikšanu un braukt mums līdzi?

Slavenais komandieris, kas, spriežot pēc viņa sejas izteiksmes, šķita vienmēr tiecamies kaut ko saskatīt bezgalīgās tālēs un neredzam nekā tuvākajā desmit jūdžu apkaimē, palika atbildi parādā.

—    Lūk, vīrs, — kapteinis teica, pievērsdamies daiļajām klausītājām un norādīdams ar savu kāsīti uz komandieri, — kas tik daudz pārdzīvojis kā retais no dzīvajiem; kas viens pats pārcietis vairāk nelaimes gadījumu nekā visi Jūrnieku hospitālī nokļuvušie kopā; kas jaunībā savu galvu apdauzījis gar tik daudzām sijām, stieņiem un bultām, ka to pietiktu, lai Četemjardā uzbūvētu veselu izpriecas jahtu, un kas tomēr tādā ceļā iemantojis savu gudrību, tā mana svēta pārliecība, jo otras tik gudras galvas neatradīsit ne uz jūras, ne sauszemes.

Pēc tikko manāmas elkoņu sakustēšanās varēja domāt, ka flegmatiskajam komandierim šis cildinājums tīri labi paticis, bet pēc viņa sejas, ja arī tā būtu atradusies tikpat lielā tālumā kā viņa skatiens, diezin vai skatītājs būtu vēl mazāk spējis nojaust, kas noliek viņa prātā.

—    Vecais draugs, — Bansbijs ierunājās pavisam negaidot un pieliecās, lai pavērtos lejup pa šķērssijas apakšu, — ko lēdijas dzers?

Kapteinis Katls, kura smalkjūtību aizvainoja šāds jautājums attieksmē pret Florensi, pavilka viedo vīru sānis un, kā likās, paskaidrodams viņam kaut ko pie auss, nokāpa līdzi lejā, kur tad, negribēdams apnicināt viesmīlību, arī neatteicās no malka degvīna, ko viedais vīrs, kā Florense ar Sjūzenu pa atvērto lūku noskatījās, ar mokām iespraucies starp koju un mazītiņu vara krāsniņu, ielēja mēriņā sev un draugam. Drīz viņi bija atkal atpakaļ uz klāja, un kapteinis Katls, priekā starodams par sava pasākuma veiksmi, vadīja Florensi uz karieti, bet Bansbijs ņēma savā apsardzībā mis Nipcri un vadīdams apskāva to ar zilā loča piedurknē tērpto roku (šai jaunajai lēdijai par tīrajām errastībām) — gluži kā tāds zils lācis.

Kapteinis Katls iesēdināja savu orākulu karietē un aiz pārmērīgas sajūsmas, ka tik laimīgi veicies un izdevies šo gaišprāti iedabūt īrētajos ratos, viņš nespēja savaldīties, nepašāvis bieži jo bieži pa lodziņu važoņa aizmugurē acis uz Florensi, ar smaidiem izrādīdams savu prieku un ar knipjiem sev pa pieri likdams viņai saprast, ka Bansbija smadzenes cītīgi strādā. Pa to laiku Bansbijs, kas vēl arvien turēja roku ap mis Niperes vidukli (viņa draugs kapteinis nebūt nebija pārvērtējis viņa mīkstsirdību), nemainīgi saglabāja savu cienīgo stāju un ne ar ko vairāk neizrādīja, ka būtu licies par viņu vai citu ko zinis.

Tēvocis Sols nu jau bija pārradies mājās un, sagaidījis viņus pie durvīm, tūlīt ieveda mazajā viesistabā, kura likās pavisam citāda kļuvusi pēc Voltera aizbraukšanas. Uz galda un visapkārt istabā bija izklātas gan jūras kartes, gan ģeogrāfijas kartes, uz kurām dziļi sagrauztais instrumentu meistars neskaitāmas reizes jau bija izsekojis pa jūrām pazudušā kuģa ceļu un uz kurām ar cirkuli, ko turēja vēl rokā, tikko kā bija mērījis, cik tālu tas būtu novērsies no kursa, ja būtu aiznests uz to vai citu vietu, pie tam centies sevi pārliecināt, ka jāpaiet vēl ilgam laikam, lai sāktu zust cerības.

—    Ja nu tas būtu aizdzīts tur, — tēvocis Sols prātoja, domīgi pētīdams karti, — bet nē, tas ir gandrīz neiespējami. Vai arī vētra to būtu aiznesusi tur, nē, arī to grūti iedomāties. Ja nu vēl pieļautu, ka tas mainījis kursu un tiktāl novērsies … bet tam es pat neuzdrošinos ticēt!

Ar šādiem saraustītiem minējumiem nabaga vecais tēvocis Sols pārceļoja priekšā izklāto karti un nevarēja tur atrast pietiekami lielu cerības iedvesošu punktu, uz kura uzlikt mazo cirkuļa smailīti.

Florense tūlīt nomanīja — grūti būtu bijis to neievērot —, ka ar veco vīru notikusi dīvaina, neizprotama pārvērtība, ka viņš, kaut bija vēl nemierīgāks un izklaidīgāks nekā parasti, briedināja sevī kādu stingru, savai būtībai pretrunīgu apņēmību, un tas Florensi ļoti mulsināja. Vienu brīdi viņai likās, ka tēvocis Sols pats neapjauš, ko runā, jo uz viņas nožēlu, ka, nesatikusi to no rīta, viņš pirmāk atbildēja, šis bijis nogājis pie viņas, bet turpat jau, likās, gribēja ņemt savus vārdus atpakaļ.

—    Jūs bijāt pie manis? — Florense vaicāja.

—    Šodien?

—    Jā, manu dārgo, jauno lēdij, — tēvocis Sols atteica, uzlūkodams viņu un pēc tam mulsi novērsdams skatienu. — Gribēju jūs redzēt pats savām acīm, dzirdēt jūs vēlreiz pats savām ausīm, pirms… — te viņš aprāvās.

—    Pirms? Pirms kā? — Florense vaicāja, uzlikdama roku viņam uz pleca.

—    Vai tad es teicu «pirms»? — vecais Sols brīnījās.

—    Nu, tādā gadījumā esmu gribējis teikt — pirms saņemam vēstis no mana mīļā zēna.

—    Jūs nejūtaties labi, — Florense līdzjūtīgi ieminējās. — Jums bijis tik daudz satraukumu. Man liekas, jūs neesat vesels.

—    Jūtos tik vesels, — vecais vīrs attrauca, sažņaugdams roku dūrē un izstiepdams to, lai viņa redz, — tik vesels un spēcīgs, ka cilvēks manos gados labāk nevar justies. Redziet! Tā netrīc. Vai tās īpašnieks nav spējīgs vēl parādīt tikpat daudz uzņēmības un izturības kā dažs labs jaunāks par viņu? Domāju — ir. Redzēsim.

Ne tik daudz viņa vārdi, kaut arī tie palika prātā, ka viņa izturēšanās atstāja uz Florensi tik smagu iespaidu, ka viņa to pašu brīdi būtu uzticējusi savas bažas kapteinim Katlam, ja kapteinis šo brīdi neizvēlējies, lai noskaidrotu lietas apstākļus, kur nepieciešami bija dzirdēt viedā Bansbija domas, un lai lūgtu šo autoritāti nākt klajā ar tām.

Bansbijs, kura acs arvien vēl vērās gaisā uz kādu punktu, kas varēja atrasties tā apmēram pusceļā starp Londonu un Greivzendu, reizes divi trīs pastiepa savu raupjo labo roku, tiekdamies, it kā iedvesmu meklēdams, apvīt to ap mis Niperes daiļo augumu, bet, tā kā šī jaunā meiča nepatikā bija aizvirzījusies galda otrā pusē, «Piesardzīgās Klāras» komandiera mīkstā sirds nerada atsaucību savām tieksmēm. Pēc vairākkārtīgiem šāda veida neveiksmīgiem mēģinājumiem komandieris beidzot ierunājās vai, pareizāk sakot, balss pati spontāni izlauzās un pilnīgi neatkarīgi no viņa, domāt, ka Bansbiju būtu kāds nīgrs gars apsēdis, sacīja:

—    Mans vārds — Džeks Bansbijs.

—    Kristīts viņš par Džonu, — kapteinis Katls ielīksmināts aizrādīja. — Klausieties nu!

—    Un ko es saku, — balss, brīdi padomājusi, turpināja, — pie tā es palieku.

Kapteinis, Florensi zem rokas turēdams, pamāja klausītājiem ar galvu, it kā gribēdams teikt: «Nu viņš izliks visu kā uz delnas. To jau es paredzēju un tāpēc viņu arī atvedu.»

—     Ko? — balss turpināja. — Kādēļ °e? Ja tā, vai nav vienalga? Kas varētu ko citu teikt? Neviens. Nu tad — turi ciet!

Aizprātojusies līdz šai vietai, balss apklusa un atpūtās. Tad tā runāja tālāk lēni un apdomīgi:

—    Vai es pielaižu, ka šilenais te «Dēls un mantinieks» nogājis dibenā, puikas? Iespējams. Vai es to saku? Ko? Ja škiperis izbrauc no Svētā Džordža kanāla un stūrē uz Daunsiem, kas tad atrodas tieši pretī? Gudvina smilšu sēklis *. Nav jau teikts, ka šim jādrāžas par vari tam virsū, bet uzsēsties var. Sie novērojumi tad liekami vērā. Tā vairs nav mana daja. Tātad — uz priekšu! Acis vaļā un labu laimi!

Līdz ar šiem vārdiem balss atstāja dibenistabiņu un izmetās ārā uz ielas, līdzi paķerdama arī «Piesardzīgās Klāras» komandieri, un pasteigdamās aizvadīja to atpakaļ uz kuģi, kur tas tūdaļ ielīda kajītē un atspirdzināja garu ar savu stundiņu snaudas.

Sī viedā vīra klausītāji, kam pašiem nācās iztulkot viņa gudrības izklāstu — saskaņā ar principu, kas bija Bansbija trijkāja * un varbūt arī daža laba cita orākula krēsla galvenā balsta kāja, — pārmija mulsus skatienus, kamēr Robs Slīpētājs, kas bija atļāvies sev nevainīgu nekautrību noskatīties un noklausīties pa jumta logu, pagalam apjucis klusi noslīdēja no jumta lejā. Toties kapteinis Katls, kam Bansbijs, tik spīdoši attaisnodams savu reputāciju un dodams tik nopietnus nonorādījumus, bija kļuvis — ja vispār tas bija vairs iespējams — par vēl lielākas apbrīnas objektu, ņēmās ieskaidrot, ka Bansbija vārdi neko citu nenozīmē kā vien drošu paļāvību, ka Bansbijam nav nekādu ļaunu nojautu un ka domas, kuras izteicis tāds virs, kuras dzimušas tik gudrā galvā kā viņējā, ir drošs cerības enkurs labā enkura izmešanas vietā. Florense centās sevi pārliecināt, ka kapteinim taisnība, bet Nipere, cieši sakrustojusī rokas, noliedzoši kratīja galvu un neuzticējās Bansbijam ne tik vēl kā misteram Pērčam.

Acīmredzot filozofs tēvoci Solu bija atstājis tai pašā stāvoklī, kādā to sastapis ienākot, jo viņš vēl arvien ar cirkuli rokā pārbraukāja krustu šķērsu ūdens pasauli, neatrazdams tajā vielas, kur tam apstāties. Kapteinis Katls, kam Florense, kamēr vecais vīrs bija nogrimis šais meklējumos, iečukstēja kaut ko ausī, uzlika savu smago roku draugam uz pleca.

—    Nu, kādu vaigu dzīve rāda, Sol Džils? — kapteinis sirsnīgi apvaicājās.

—     Tādu pabālu, Ned, — instrumentu meistars atbildēja. — Vēl nupat visu pēcpusdienu es kavējos atmiņās, atcerējos, ka tieši todien, kad mans zēns sāka strādāt Dombija firmā un, pārnācis vēlu mājās uz pusdienām, sēdēja tur, kur tu tagad stāvi, mēs runājām par vētrām un kuģu avārijām un es nekādi nevarēju viņu novirzīt no šī temata.

Sastapies ar FlOrenses acīm, kas tik saspringti un nopietni vēroja viņa seju, vecais vīrs aprāvās un pasmaidīja.

—     Sapurinies, vecais, draugs! — kapteinis mundri uzsauca. — Galvu augšā! Dzi, ko es tev teikšu, Sol Džils: aizvadījis Sirds Gaišumiņu sveiku un veselu mājās, — te kapteinis, pievērsdamies Florensei, noskūpstīja savu kāsīti, — es stūrēšu vēl atpakaļ un paņemšu tevi tauvā uz šīs svētītās dienas atlikušām stundiņām. Iegriezīsimies, kur nu padomāsim, un iebaudīsim kopā pusdienas, Sol.

—    Šodien nevarēs, Ned! — vecais vīrs, it kā satrūcies no šī priekšlikuma, strauji atbildēja. — Šodien ne. Nevaru!

—    Kāpēc nevari? — kapteinis, izbrīnā viņu uzlūkodams, vaicāja.

—     Man … man daudz darba. Tas ir, man daudz kas vēl jāpārdomā, jānokārto. Nevaru, Ned, patiešām. Es atkal gribu iziet no mājas un pabūt vienatnē, man daudz kas šodien ir apsverams un pārliekams prālā.

Kapteinis paskatījās uz instrumentu meistaru, paskatījās uz Florensi un no jauna uz instrumentu meistaru.

—    Nu tad rīt, — viņš pēdīgi lika priekšā.

—    Jā, jā. Rīt, — vecais vīrs teica. — Atminies mani rīt. Tātad rītdien.

—    Es būšu klāt agri, liec vērā, Sol Džils, — kapteinis brīdināja.

—    Labi, labi. No paša agra rīta. Bet nu paliec vesels, Ned Kati, un die’s lai tevi svētī!

Ar neparastu kaismi paspiedis kapteinim abas rokas, vecais vīrs pievērsās Florensei, cieši ieskāva viņas rokas savējās un pacēla pie lūpām, tad, dīvainas trauksmes pilns, ar skubu steidzās aizvadīt viņu uz karieti. Vispār viņš atstāja uz kapteini Katlu tādu iespaidu, ka kapteinis pakavējās brītiņu iepakaļ un piekodināja Robam, lai tas līdz citam rītam ir it sevišķi laipnīgs un uzmanīgs pret savu saimnieku, nostiprinādams šo rīkojumu ar tūlītēju šiliņa iemaksu skaidrā naudā un solījumu iedot vēl seši pensi nākamdien no rīta. Nokārtojis šo krietno darījumu, kapteinis Katls, kas uzskatīja sevi par Florenses īsteno un likumīgo miesassargu, dziļi apzinādamies savu atbildību, uzrāpās uz bukas un pavadīja viņu mājup. Atvadīdamies viņš apliecināja, ka turēsies pie Sola stingri un uzticīgi, un vēl lieku reizi noprasīja Sjūzenai Niperei, nevarēdams aizmirst viņas drosmīgos vārdus attiecībā uz misis Makstindžeri: «Ak tad jūs domājat, ka parādītu gan viņai?»

Kad abas atradās jau aiz vientulīgās mājas durvīm, kapteinis domās atkal aizklīda pie vecā instrumentu meistara, un sirds viņam kļuva nemierīga. Uz mājām tādā garastāvoklī prāts nenesās, viņš vēl pastaigājās pa ielu, nosoļodams pa to nezin cik reižu no viena gala līdz otram un, novilcinājis tā laiku līdz vakaram, paēda pusdienas Sitija kādā stūra mājas krodziņā ar ķīļveidīgu ēdamzāli, kur mēdza iegriezties ne viena vien spīdīga cepure. Kapteiņa galvenais nodoms bija aizsoļot, tumsai iestājoties, vēl līdz Sola Džilsa veikalam

un pavērties pa logu iekšā, ko viņš arī izdarīja. Durvis uz dibenistabu stāvēja vaļā, un varēja redzēt, ka viņa vecais draugs sēd pie galda un ar svarīgu sejas izteiksmi kaut ko cītīgi raksta, kamēr mazais Mičmanis, jau patvēries no nakts dzestruma pajumtē, noskatījās uz viņu no letes, zem kuras Robs Slīpētājs bija uzklājis sev guļasvietu un grasījās noslēgt veikalu. Pārliecinājies, ka koka jūrnieka valstībā valda miers, kapteinis uzņēma kursu uz Brigpleisu, nolemdams uzvilkt atkal enkuru citu rītu līdz ar gaismu.

24.NODAĻA MĪLOŠAS SIRDS VĒROJUMI UN PĀRDOMAS

Sers Bārnets Sketlss un lēdija Sketlsa — ļoti jauki ļaudis — apdzīvoja greznu vasarnīcu Fulemā, pašā Temzas krastā. Tā bija viena no apskaužamākajām rezidencēm pasaulē, kad izgadījās airēšanas sacīkstēm norist acu priekšā, taču citā laikā tā nebija pasargāta arī no mazām neērtībām, starp kurām varētu pieminēt to, ka lāgiem upe mēdza ieplūst viesistabā, tai pašā laikā pilnīgi pārplūdinot mauru un košuma krūmus pagalmā.

Sers Barnets Sketlss par savas personas diženumu atļāva spriest galvenokārt pēc antīkas zelta tabakdozes un smaga zīda kabatas drānas, kuru viņš prata varen impozanti izvilki: no kabatas, paplandīt kā karogu un izmantot ar abām rokām reizē. Sers Bārnets dzīvē par mērķi bija spraudis nemitīgi paplašināt savas pazīšanās loku. Kā smags ķermenis, iemests ūdenī, — šo salīdzinājumu nevajag uzskatīt par noniecinājumu tik cienījamam džentlmenim, — sers Bārnets, gluži dabiski, nevarēja citādi kā radīt ap sevi arvien plašumā ejošus lokus, ciktāl vien telpa to atļāva. Tāpat kā skaņa gaisā, kuras vibrācija, pēc kāda moderna, atjautīga filozofa teorijas, var nepārtraukti klīst pa bezgalīgo izplatījumu, nekas, izņemot morālā spēka apsīkumu, nespēja apturēt seru Bārnetu viņa pētnieciskajos ceļojumos sociālās sistēmas lokā.

Sers Bārnets lepojās ar to, ka sapazīstināja ļaudis savā starpā. Viņam tas palika pašas lietas labā, bet līdz ar to viņš sekmēja arī sava ilgotā mērķa sasniegšanu. Tā, piemēram, ja seram Bārnetam palaimējās notvert kādu sabiedrībā vēl neapslīpējušos personu vai kādu lauku džentlmeni un ievilināt savā viesmīlīgajā villā, tad otrā rītā pēc tā ierašanās sers Bārnets mēdza teikt: «Sakiet, godājamo ser, — vai jums būtu vēlēšanās ar kādu iepazīties? Ar ko jums labpatiktu satikties pie manis? Varbūt jūs interesē rakstnieki, gleznotāji vai tēlnieki, bet varbūt aktieri vai kādas citas mākslas pārstāvji?» Gadījās, ka, nabags, atbildēja apstiprinoši un minēja kādu, ar kuru seram Bārnetam personiska pazīšanās nebija tuvāka kā ar Ptolomeju Lielo. Sers Bārnets atteica, ka nekas nevarot būt vieglāk izdarāms, jo viņš to pazīstot ļoti labi, un tūdaļ steidzās pie šī minētā kāda, atstāja savu vizītkarti, uzrakstīja īsu zīmīti: «Godājamo ser . .. jūsu augstais stāvoklis vainojams … draugs, kas viesojas manās mājās, alkst… lēdija Sketlsa un es pats pievienojamies… ceram, ka — ģēnijs taču stāv pāri liekām ceremonijām — jūs paradīsit mums izcilo godu un iepriecināsit…» — un tā tālāk, un tā tālāk, un tā viņš ar vienu šāvienu nošāva divus zaķus.

Laizdams darbā tabakdozi un karogu, sers Bārnets Sketlss, kad atbrauca Florense, tūlīt pirmajā dienā vērsās arī pie viņas ar savu parasto apvaicāšanos. Kad Florense pateicās un atbildēja, ka viņai neesot sevišķas vēlēšanās ne ar vienu satikties, nav brīnums, ja viņa tobrīd, sirdij sažņaudzoties, iedomājās par nabaga pazudušo Volteru. Un, kad sers Bārnets Sketlss, neatlaidīgs savā laipnībā un pakalpībā, pārvaicāja: «Dārgā mis Dombija, vai tiešām jums neienāk prātā neviens, ar ko jūsu mījais papa — kad rakstāt, neaizmirstiet, lūdzu, pasveicināt viņu no manis un lēdijas Sketlsas — būtu gribējis, lai jūs iepazītos,» — nav tad brīnums, ja, atbildot noliedzoši, viņas nabaga galviņa noslīga lejup un balss ietrīcējās.

Sketlss juniors, kam kravate tagad bija vēl stingrāk iestīvināta, bet garastāvoklis vēl vairāk saplacis, brīvdienas pavadīja mājās, un, cik varēja nomanīt, savas cildenās mātes prasību — parādīt Florensei pienācīgu

uzmanību viņš pildīja sakostiem zobiem. Otra — vēl smagāka pārestība, pret kuru sacēlās jaunā Bārneta sirds, bija viesi — doktors un misis Blimbere, kuri bija ielūgti pasērst viņa vecāku pajumtē un kuriem, kā jaunais džentlmenis vairākkārt izteicās, viņš mīļuprāt novēlētu pavadīt brīvlaiku vai pašā ellē.

—     Nu, jūs taču minēsit kādu, doktor Blimber? — sers Bāmets Sketlss jautāja, pievērsdamies šim džentlmenim.

—     Jūs parādāt lielu laipnību, ser Bārnet, — doktors Blimbers atbildēja. — Bet, patiešām, grūti nosaukt kādu atsevišķu personu. Man patīkami iepazīties ar cilvēkiem vispār, ser Bārnet. Kā taču saka Terencijs: «Ikviens, kas ir dēla tēvs, interesē mani.»

—    Varbūt misis Blimberei būtu patīkami iepazīties ar kādu ievērojamu personu? — sers Bārnets ar galantu laipnību apvaicājās.

Misis Blimbere papurināja savu debeszilo aubi un ar saldu smaidu atbildēja, ka vienīgi, ja būtu iespēja iepazīstināt vinu vaigā ar Ciceronu, viņa nekautrētos apgrūtiijāt seru Bārnetu, bet, tā kā šādas iespējas neesot un viņa jau baudot sera Bārneta un viņa jaukās kundzes draudzību un kopā ar doktoru, savu laulāto draugu, arī viņu abu uzticību atLiecībā uz viņu mīļo dēlu — nepagāja nepamanīts, ka jaunais Bārnets te sarauca degunu, — tad vairāk viņai neesot ko lūgt.

Šādos apstākļos seram Bārnetam bija vien jāsamierinās pagaidām ar pašreizējo viesu pulku. Florense par to nopriecājās, jo viņai te bija kaut kas pētījams un izpētījams, un tas nedeva viņas sirdij miera un bija pārāk svarīgs un nozīmīgs, lai vēl par citu ko interesētos.

Šai villa viesojās arī vairāki bērni. Bērni, kuri bija tikpat brīvi un laimīgi ar saviem tēviem un mātēm kā tie rozīgie vaidziņi pretējā logā. Bērni, kuri savu mīlu neapslāpēja, bet atklāti izrādīja. Florense raudzīja uzminēt viņu noslēpumu, raudzīja izdibināt, kas tas īsti ir, kā viņai trūkst, kāda vienkārša māksla tiem zināma, bet viņai ne; un kā viņa varētu iemācīties no tiem parādīt tēvam, ka viņa mīl to, un izpelnīties pretmīlestību.

Dienām no vietas Florense uzmanīgi vēroja šos bērnus. Dažu labu burvīgu rītu viņa līdz ar žilbinošās saules lēktu atstāja gultu un, klaiņādama gar upes krastu, kamēr mājās vēl neviens nebija cēlies, noraudzījās uz logiem un domāja par viņiem, kas, ar maigu rūpību loloti un mīļoti, gulēja aiz tiem. Florense tad jutās vientuļāka nekā lielajā namā pilnīgā vientulība, un reizēm viņa domāja, ka tur viņai bijis labāk nekā te, ka mierīgāk ap sirdi būtu, nolienot klusumā nekā jaucoties barā ar sava vecuma bērniem un tomēr sajūtot, cik ļoti viņa atšķiras no tiem. Taču, paturēdama prātā savas studijas, kaut arī katra lappuse, ko atšķīra šai grūtajā grāmatā, lika viņas sirdij asiņot, Florense palika pie tiem un ar nenogurdināmu cerību centās iegūt zināšanas, pēc kurām tā ilgojās.

Ak, kā gan to iegūt! Kā uzzināt burvestības atslēgu! Te bija meitas, kurām, rītā ceļoties un vakarā apgulstoties, tēvu sirdis jau piederēja. Tām nebija jāpārvar atraidījums, nebija jābaidās auksta dzedruma, nebija jāizlīdzina izmisuma krunkas pierē. Kad atnāca rīts un logi atvērās cits pēc cita, kad rasa sāka nokrist no puķēm un zāles un sīkās kājiņas ņirbēt pa mauru, Florense, nolūkodamās jautrajās sejās, domāja: ko gan viņa var mācīties no šiem bērniem? Par vēlu viņai mācīties no tiem, jo tie ikviens drīkstēja tuvoties savam tēvam bez bailēm, pastiept lūpas un saņemt jau pretimsniedzošos skūpstu, apvīt rokas tētim ap kaklu, kad tas pieliecās, lai apmīļotu mazQ. Viņa taču nevar iesākt ar tādu pārdrošību. Ak, vai tas var būt, ka cerību paliek arvien mazāk un mazāk, lai gan viņa cenšas un mācās arvien vairāk un vairāk!

Viņa vēl labi atcerējās, ka pat tā vecā sieva, kura viņu, gluži mazu meitenīti, bija aplaupījusi, — kuras ārējais izskats, kuras būda un viss, ko tā runāja un darīja, bija iespiedies atmiņā dziļi un neizdzēšami, jo pārāk drausms bijis pārdzīvojums tik agrā bērnībā, — pat tā ar mīlestību bija runājusi par savu meitu un cik briesmīgi pat šī baismone bija brēkusi sāpēs par bezcerīgo atšķirtību no sava bērna. Bet viņas pašas māte, Florense atkal prātoja, to visu atcerēdamās, taču bija viņu ļoti mīlējusi. Un dažreiz, kad trauksmainās domas spēji atgriezās atpakaļ pie nepārkāpjamās plais.is starp viņu un tēvu, Florense sāka trīcēt un drebēt, un asaras lija pār vaigiem, iztēlojoties, ka māte vēl dzīvo un arī viņu vairs nemīl, tāpēc ka viņai, lūk, nav tā neizprotamā pievilcības spēka, kam, dabiski, būlu vajadzējis iekarot tēva labvēlību, taču no šūpuļa līdz pat šai dienai tas nebija noticis. Viņa zināja, ka šī iztēle apvaino mātes piemiņu, ka tā ir nepatiesa un nepamatota, un tomēr meitene tik ļoti gribēja attaisnot tēvu un atrast visu vainu sevī, ka viņa nespēja pretoties, kad domas kā melnas debesis mācās virsū.

Starp citiem viesiem drīz pēc Florenses ieradās kāda skaista meitene, gadus trīs četrus jaunāka par viņu, bārenīte, kopā ar savu krustmāti, sirmu lēdiju, kura bieži aprunajās ar Florensi, ļoti mīlēja klausīties (tas gan bija jāteic par visiem) vakaros Florenses dziedāšanu un vienmēr ar īstu mātes iejūtību mēdza sēdēt tad viņas tuvumā. Tās bija tikai divi dienas pavadījušas šai mājā, kad Florense, siltā rīta izvilināta dārza lapenē, caur zaru režģiem domīgi vērodama bērnu bariņu, kuri rotaļājās zālājā, un vīdama ziedus vainagā, ar ko rotāt galvu vienai no šī bariņa draiskulēm, visu lutinātai mīlulei,* izdzirda, ka šī lēdija ar savu krustmeitu, pastaigādamās pa ēnaino celiņu turpat tuvumā, sarunājas par viņu:

* — Krustmāt, vai Florense arī ir bārene, tāpat kā es? — meitenīte jautāja.

—    Nē, mīlulīt. Viņai nav mātes, bet tēvs viņai ir dzīvs.

—    Vai viņa valkā tagad sēras savas nabaga māmiņas piemiņai? — mazā aši uzprasīja.

—     Nē; vienīgā brālīša piemiņai.

—    Vai viņai nav vairāk brāļu?

—     Nav.

—    Māsas arī nav?

—    Nav.

—     Man viņas ļoli, ļoti žēl! — meitenīte noteica.

Tā kā drīz pēc tam viņas apstājās, lai noskatītos uz dažām laivām, un pa to laiku klusēja, Florense, kas, padzirdusi savu vārdu pieminam, bija piecēlusies un, savākusi kopā ziedus, gribēdama iet viņām pretī, lai zina, ka viņa atrodas dzirdamības robežās, tomēr apsēdās atkal un turpināja savu darbu, cerēdama, ka vairāk neko nenāksies dzirdēt, taču jau nākamā mirkli saruna atjaunojās.

—      Florense te ir visu mīlule, un viņa patiesi arī pelnī, ka viņu mīl, — meitene dedzīgi sacīja. — Kur viņas paps ir?

Pēc maza brītiņa krustmāte atbildēja, ka nezinot. Viņas balss noskaņa apstādināja Florensi, kas atkal bija pietrūkusies kājās, bet nu palika stāvam kā pienaglota, steigā paķerto vainadziņu un ziedus piespiedusi abām rokām pie krūtīm, lai tie neizkaisītos pa zemi.

—      Viņš taču ir tepat Anglijā, krustmāt? — bērns jautāja.

—    Laikam gan. Jā. Anglijā, to es skaidri zinu.

—    Vai viņš te ari kādreiz ir bijis?

—    Nedomāju vis. Nē, nav bijis.

—    Vai viņš tagad atbrauks Florensi apmeklēt?

—    Neticu.

—    Vai tad viņš ir klibs, akls vai slims, krustmāt?

Ziedi, ko Florense turēja pie krūtīm, sāka birt zemē,

kad viņa izdzirda šos izbrīnā un nesapratnē teiktos vārdus. Viņa spieda ziedus ciešāk sev klāt, un viņas seja noslīga pār tiem.

—      Kēte, — pēc otra neliela klusuma brīža lēdija sacīja, — es tev pastāstīšu visu taisnību par Florensi, tā kā es to esmu dzirdējusi un kā tas arī, bez šaubām, ir. Tikai tu nevienam ne vārda, mīlulīt, jo te varbūt nekas vēl nav zināms un tu izpļāpādama varētu nodarīt viņai lielas sāpes.

— Nekad to nedarīšu! — meitene izsaucās.

—      Es zinu, ka tu pratīsi klusēt, — lēdija sacīja. — Ko sev, to arī tev varu uzticēt. Redzi, Kēte, šķiet, ka Florenses tēvs par viņu maz liekas zinis, reti satiekas ar viņu, nekad, kopš viņa pasaulē, nav bijis mīļš un laipns pret viņu un tagad taisni vairās no viņas, necieš viņu savā tuvumā. Kā Florense tēvu mīlētu, ja vien viņš būtu atsaucīgs, bet viņš atraujas, lai gan meitene nav neko nogrēkojusi, tādēļ visiem, kam sirds krūtīs, viņa jāmīl un jāžēlo.

Ziedu nu nobira vēl vairāk zemē; tie, kas palika, bija mitri, bet ne jau rasas slacināti; un atkal viņas galva noslīga pār rokām, kas vēl sargāja atlikušos ziedus.

—     Nabaga Florense! Mīlā, labā Florense! — meitene izsaucās.

—     Vai tu nojaud, Kēte, kādēļ es tev to stāstīju? — lēdija vaicāja.

—     Lai es būtu mīļa un laba pret viņu un pacenstos viņu mazliet iepriecināt. Vai tādēļ, krustmāt?

—      Pa daļai, — lēdija sacīja, — bet ne gluži. Kaut arī viņa allaž rāda jautru seju, katram mīļi uzsmaida, ar prieku mums visiem steidz pakalpot un piedalās visās mūsu kopīgajās izpriecās, diezin vai viņa var justies īsti laimīga, — kā tev šķiet, Kēte?

—     Laikam nevar vis, — mazā atbildēja.

—     Un tu taču sapratīsi, — lēdija turpināja, — kāpēc, redzot diendienā bērnus, kuriem ir vecāki, kas tos mīl un lepojas ar tiem — kādu pašlaik te netrūkst —, viņai klusībā var sāpēt sirds?

—     Jā, mīļo krustmāt, — meitene atbildēja, — es to tīri labi saprotu. Nabaga Florense!

Puķes atkal cita aiz citas lidinājās lejup, un tās, kuras Florense vēl spieda pie krūtīm, trīcēja kā auksta vēja purinātas.

—      Kēte, bērns, — lēdija sacīja nopietnā, bet rāmā un glāsīgā balsī, kas uz Florensi, pašu pirmoreiz to dzirdot, bija atstājusi tik tīkamu iespaidu, — no visa šo jauno ļaužu pulka tu esi pati piemērotākā draudzene viņai, tu netīši viņu nesāpināsi, jo tev nav to nevilšo līdzekļu, kādi ir laimīgākajiem bērniem …

—     Nav neviena laimīgāka par mani, krustmāt! — meitene iesaucās, kā likās, apkampdama viņu.

—      … Kādi ir citiem bērniem, ar ko atgādināt viņai viņas nelaimi. Tāpēc man gribētos, lai tu censtos ar viņu sadraudzēties, jo vairāk tāpēc, ka tavs smagais zaudējums, kas — lai slavētas debesis, notika, pirms tu spēji sajust tā smagumu, — dod tev tiesības iegūt par draugu nabaga Florensi.

—      Bet es taču neesmu palikusi bez vecāku mīlestības, krustmāt, — meitene teica, — ar jums man tās nekad nav trūcis.

—     Lai nu kā, mīlulīt, — lēdija atteica, — katrā ziņā tavas bēdas ir vieglāk panesamas nekā Florenses, jo neviens bārenis visā pasaulē nevar justies tik pamests kā bērns, kam tēvs, dzīvs būdams, liedz savu mīlestību.

Ziedi bija izkaisījušies pa zemi kā gruži; tukšās rokas bija aizsegušas seju, un bārenīte Florense, sakumpusi pie zemes, raudāja ilgi un gauži.

Tomēr, uzticīga savai sirdij un stipra garā, Florense turējās pie sava labā nodoma, kā mirstošā māte turējās pie viņas tanī dienā, kad bija devusi dzīvību Polam. Tēvs jau nezināja, cik ļoti viņa to mīl. Lai arī cik ilgi būs jāgaida, lai cik gausi vilksies laiks, agri vai vēlu pienāks diena, kad viņas sirds atvērsies tēvam. Līdz tam laikam viņa uzmanīsies, lai ar kādu neapdomīgu vārdu vai skatienu vai nejaušu apstākļu izraisītu jūtu izvirdumu neapsūdzētu viņu un nedotu iemeslu slepenajiem čukstiem viņu nosodīt.

Pat satiksmē ar mazo sērdienīti, kurai viņa bija ļoti pieķērusies un kuru atminēties lika tik nozīmīgs atgadījums, viņa bija piesardzīga. Ja viņa pret to izturētos (tā Florense domāja) sirsnīgāk nekā pret citiem, viņa apstiprinātu — vienā sirdī katrā ziņā, ja ne vairākās — pārliecību, ka tēvs ir nežēlīgs un necilvēcīgs. Viņas pašas prieks te nebija vērā liekams. Noklausītā saruna mudināja nevis savas sāpes remdināt, bet saudzēt tēvu, un Florense to darīja — viņas sirds meklēja ceļu uz tēva sirdi.

To viņa darīja vienmēr. r Ja tika balsī lasīta kāda grāmata un tur stāstā bija notēlots kāds nelaipns tēvs, viņa baiļojās, ka tikai klausītāji tūlīt neiedomātos viņas tēvu. Tāpat, ja uzveda kādu ludziņu vai rādīja dzīvās bildes, vai īsināja laiku ar spēlēm un rotaļām. Tik daudz bija ieganstu uztraukties par viņu, ka bieži Florensei prāts tiecās braukt atpakaļ uz veco māju un dzīvot atkal klusi un mierīgi tās drūmo sienu aizvēnī. Cik nedaudzi no tiem, kas redzējuši smaidīgo Florensi viņas dzīves rītausmā, šo biklo, mazo skolas sarīkojumu karalieni, cik nedaudzi nojauta, kāda svētu rūpju nasta nospieda viņas sirdi! Cik nedaudzi no tiem, kas stinga viņas tēva ledainajā atmosfērā, noskārta, kāda kaudze kvēlojošu ogļu krājās pār viņa galvu!

Florense pacietīgi nodevās saviem vērojumiem un apcerei, un, tā kā šinī mājā sapulcētā jaunā paaudze nevarēja palīdzēt viņai atklāt tās nezināmās burvības noslēpumu, viņa bieži agri no rīta izgāja viena pati pastaigāt — pavērot nabadzīgo ļaužu bērnus. Taču izrādījās, ka arī tie bija pārāk tālu aizsteigušies viņai priekšā, lai no tiem ko mācītos. Tie sen jau bija nodrošinājuši sev vielu tēva mājās un nestāvēja ārpusē aiz aizbultētām durvīm, kā viņai bija jāstāv.

Florenses uzmanību tur saistīja kāds vīrs, kuru viņa daudzreiz bija redzējusi rīta agrumā jau pie darba un bieži kopā ar meiteni apmēram viņas gados, kura sēdēja turpat tuvumā. Tas bija nabadzīgs strādnieku cilvēks, acīmredzot bez noteiktas nodarbošanās: reizēm, kad ūdens upē bija nokrities, viņš klaiņāja pa krastmalu, izrakņādams no dūņām kaut kādus atlūžņus un sanesas; reizēm savas būdas priekšā rušinājās pa zemes ielāpiņu, no kura maz kas bija sagaidāms; reizēm knibinājās ap vecu, nožēlojamu laivu, kas piederēja viņam pašam, vai padarīja šādus tādus līdzīgus darbiņus saviem kaimiņiejn — kā nu kuro reizi pagadījās. Lai nu viņš strādāja tādu vai citādu darbu, meitene nekad nekā nedarīja, tikai sēdēja, kad bija pie viņa, vienaldzīga, nomākusies, ar garlaicību kaudamās.

Florense jau sen bija vēlējusies uzbildināt šo vīru, bet nekad nevarēja saņemties, jo nemanīja no viņa puses ne mazāko pretimnākšanu. Bet tad kādu rītu, kad viņai nejauši gadījās uziet tam virsū, iznākot pa taciņu caur apcirptu vītolu puduri akmeņainā, nogāzenā laukumiņā, kas atradās starp viņa mājokli un upi, kuras malā viņš tobrīd līkāja ap ugunskuru, ko sakūris, lai aizdrīvētu turpat līdzās uz mutes apgāzto laivu, viņš, padzirdis Florenses soļus, pacēla galvu un padeva viņai labrītu.

—     Labrīt, — Florense teica, pieiedama tuvāk, — jūs tik agri jau pie darba.

—     Es būtu laimīgs ik dienas vēl agrāk stāties pie darba, mis, ja tikai bijis darbs.

—     Vai tad darbu tik grūti dabūt? — Florense vaicāja.

—     Man ir grūti, — viņš atbildēja.

Florense pavērās uz meiteni, kas sēdēja sarāvusies, elkoņus uz ceļiem un zodu plaukstās atbalstījusi, un jautāja:

—     Vai tā jūsu meita?

Viņš aši pacēla galvu un, mirdzošām acīm paskatījies uz meiteni, pamāja lai ar galvu un atteica: — Jā. — Florense arī paskatījās turp un mīlīgi sveicināja to. Meitene atmurdēja kaul ko īgni un nelabprāt.

—       Vai viņai arī jāmeklē darbs? — Florense apvaicājās.

Tēvs pakratīja galvu.

—     Nē, mis, — viņš teica, — es strādāju par abiem.

—       Vai tad jūs ģimenē esat tikai divi vien? — Florense vēl painteresējās.

—       Divi vien, — tēvs atbildēja. — Viņas māte nu jau būs desmit gadu kā mirusi. Marta! (Viņš atkal pacēla galvu un uzsvilpa tai.) Vai nevēlies parunāt ar šo jauno, daiļo lēdiju?

Meitene nepatikā paraustīja uzrauktos plecus un aizgrieza galvu prom. Neglīta, kroplīga, īdzīga, neuzvedīga, skrandaina, netīra, — bet mīļota! Jā, mīļota! Florense redzēja, ar kādām acīm tēvs uzlūkoja savu meitu, un atminējās acis, ķuras nekad tā neraudzījās.

—       Šodien viņa laikam jūtas atkal sliktāk, mana nabaga meitene, — tēvs sacīja, apstādamies darbā un nolūkodamies uz savu nepievilcīgo bērnu ar līdzcietību, kas šķita jo dziļāka sava skarbā bikluma dēļ.

—     Vai viņa slima? — Florense ievaicājās.

Vīrs smagi nopūtās.

—       Šaubos, vai piecas īsas dieniņas mana Marta ir jutusies pilnīgi vesela tikpat daudz garos gados, — viņš atbildēja, arvien vēl acu nenovērsdams no tās.

—       Zin', vairāk būs gan to gadiņu, Džon, — iemeta kaimiņš, kas bija nonācis lejā viņam palīdzēt.

—       Vairāk, tu saki? — Džons atsaucās, atstumdams cepuri pakausī un pārvilkdams roku pār pieri. — Iespējams. Bezgala ilgs laiks jau gan pagājis.

—       Un jo dienas jo vairāk tu esi viņu lutinājis un viņai izdabājis, līdz tā kļuvusi par nastu sev un citiem.

—       Man ne, — tēvs atteica, ķerdamies atkal pie darba. — Man ne.

Florense saprata — kas lai to labāk būtu sapratis? —, cik patiesi viņa vārdi. Viņa paspēra dažus solus viņam tuvāk un labprāt būtu noglaudījusi viņa raupjo roku un pateikusies viņam par sirsnīgo pieķeršanos nožēlojamam radījumam, uz kuru viņš nolūkojās pavisam citādām acīm nekā pārējie ļaudis.

—     Kas tad palutinās manu nabaga meiteniņu — ja grib to par lutināšanu saukt —, ja ne es? — tēvs noteica.

—     Labi jau, labi, — kaimiņš sacīja. — Ar saprātu, Džon. Bet tu! Tu atrauj sev, lai dotu viņai. Tu saisti sev kājas un rokas viņas dēļ. Tu izposti savu dzīvi viņas dēļ. Un kāda viņai bēda! Tu taču nedomā, ka viņa to saprot!

Tēvs atkal pacēla galvu un uzsvilpa viņai. Marta, kā pirmāk, tikai nepacietīgi paraustīja plecus, taču viņš bija priecīgs un laimīgs.

—      Vienīgi tādēļ, mis, — kaimiņš sacīja ar smaidu uz lūpām, un šai smaidā slēpās dziļāka līdzjūtība nekā viņa vārdos, — vienīgi, lai to dabūtu redzēt, viņš meiteni noizlaiž no acīm.

—      Tādēļ, ka pienāks reiz diena, un tā nāk jau ar pasteigšanu, — tēvs ierunājās, zemu nolīkdams pār savu darbu, — kad gribēdams ir tik neredzēsi no sava nelaimīgā bērna — ne pirkstiņu redzēsi paraustāmies, ne matiņu paplivināmies, — tad jau miroņiem būtu jāceļas augšā.

Florense paklusām nolika uz laivas dibena blakus viņa rokai drusku naudas un atvadījās.

Un tagad Florense sāka prātot, kā tad būtu, ja viņa saslimtu, ja viņa vārgtu tāpat kā mīļais brālītis, — vai tad tēvs uzzinātu, kā viņa to mīlējusi; vai viņa kļūtu tam mīļāka; vai tas pienāktu pie gultas, kad viņa gulētu vārga, miglainu skatienu, un slēgtu savās rokās, un izdzēstu no atmiņas visu, kas bijis pagātnē? Vai viņš, ja apstākļi tā būtu mainījušies, piedotu tai, ka nav spējusi atvērt viņam savu bērna sirdi, vai piedotu tā, lai viegli būtu izstāstīt, ar kādām jūtām tā izgājusi no viņa istabas tanī naktī; ko bija gribējusi viņam teikt, ja drosmes būtu pieticis, un kā tā vēlāk pūlējusies atrast ceļu, kura nav zinājusi agrajā bērnībā?

Jā, viņa domāja, ja viņai draudētu nāve, tēvs atmaigtu. Viņa domāja: ja viņa gulētu mierīga, nāvei nepretodamās, tajā gultā, ap kuru vēl vēdījās atmiņas par viņa dārgo puisīti, tēvs neizturētu sāpīgā dūriena sirdī un teiktu: «Mīļā Florense, dzīvo manis dēļ, un mīlēsim viens otru, kā būtu sendienas jau varējuši mīlēt, un būsim tik laimīgi, cik laimīgi būtu varējuši būt visus šos garos gadus!» Viņa domāja: ja viņa dzirdētu šos vārdus no tēva mutes un būtu apvijusi savas rokas viņam ap kaklu, viņa spētu ar smaidu atbildēt: «Par vēlu visam, izņemot šo mirkli. Nekad es nevarētu būt vēl laimīgāka, mīļo tēt!» — un aiziet no tēva, viņu svētīdama.

Florensei atmiņā iegūlušais zelta ūdens uz sienas šādu pārdomu gaismā tēlojās kā straume, kas traucas uz miera vietu, uz turieni, kur, rokās saķērušies, gaidīja mīļie, kas agrāk jau aizgājuši; un bieži, nolūkodamās uz tumšo upi, kas murdēja viņai pie kājām, viņa domāja ar baisu izbrīnu, bet ne bailēm, par to upi, kura, kā brālītis tik bieži mēdza teikt, nesot viņu projām.

Vēl tēvs ar savu slimo meitu nebija Florensei izgājuši no prāta, un nebija jau arī ne pilna nedēļa apritējusi, kopš ar tiem satikās, kad sers Bārnets ar kundzi kādā pēcpusdienā bija padomājuši iet pastaigāties un aicināja Florensi viņiem pievienoties. Tā kā Florense uz vietas bija gatava gājēja, lēdija Sketlsa, saprotams, izvilka līdzi arī jauno Bārpetu. Jo lēdijai Sketlsai nebija lielāka prieka kā redzēt savu vecāko dēlu ar Florensi pie sāniem.

Bārnets, ja gribam būt atklāti, likās esam pilnīgi pretējos ieskatos šinī jautājumā un šādos gadījumos aizvien mēdza dzirdami, gan ne visai saprotami izmest pa nievīgam vārdam par kaut kādu tur «skuķu varzu». Bet, tā kā maigā, lēnīgā Florense nebija tik viegli sakaitināma, viņai parasti jau pēc pāris minūtēm izdevās samierināt jauno džentlmeni ar viņa likteni, un tad viņi turpināja pastaigu itin draudzīgā saskaņā, bet lēdija Sketlsa un sers Bārnets, bezgala apmierināti un aplaimoti, soļoja tiem nopakaļis.

Uz mata tā viss norisa arī minētajā pēcpusdienā, un Florense jau gandrīz bija apklusinājusi Sketlsa juniora

sūkstīšanos, kad kāds džentlmenis, cieši uz viņiem noskatīdamies, pajāja garām, tad pievilka pavadu, pagrieza zirgu atpakaļ un, cepuri rokā pacēlis, jāja viņiem pretī.

Sevišķi vērīgi džentlmenis bija noskatījies uz Florensi, un, kad mazā sabiedrība apstājās, viņam atpakaļ jājot, viņš vispirms palocījās Florensei un tad tikai sveicināja seru Bārnetu un viņa kundzi. Florense neatcerējās to kādreiz redzējusi, bet instinktīvi nodrebēja, viņam tuvojoties, un atrāvās atpakaļ.

—     Mans zirgs ir rāms, esiet droši, — džentlmenis teica.

Ne jau zirgs, bet kaut kas džentlmenī pašā — Florense nevarētu pateikt, kas īsti, — lika viņai kā dzeltai atsprāgt atpakaļ.

—      Man laikam ir gods runāt ar mis Dombiju, vai ne tā? — džentlmenis sacīja ar vispieglaimīgāko smaidu.

Kad Florense palocīja galvu, viņš piebilda:

—     Mans vārds — Kārkers. Maz ticams, ka mis Dombija mčTni atcerētos citādi kā vārda pēc. Kārkers.

Florense, trīsēdama kā salā, kaut diena bija karsta, iepazīstināja viņu ar savu viesmīlīgo namatēvu un namamāti, kuri sasveicinājās ar viņu sevišķi laipni.

—     Tūkstošreiz lūdzu piedošanu, — misters Kārkers sacīja, — bet es rīt no rīta braucu pie mistera Dombija uz Lemingtonu un, ja mis Dombijai labpatiktu man uzticēt kādu uzdevumu, vai man vēl jāsaka, cik bezgala laimīgs es jutīšos.

Tā kā seram Bārnetam tūlīt iešāvās prātā doma, ka Florense ļoti vēlēsies uzrakstīt tēvam vēstuli, viņš ierosināja griezties atpakaļ uz mājām un ielūdza misteru Kārkeru paēst kopā ar viņiem pusdienas tāpat jātnieka tērpā. Misters Kārkers, kā par nelaimi, bija jau ielūgts citur uz pusdienām, tomēr, ja mis Dombija vēlētos rakstīt, nekas viņam nesagādātu lielāku prieku kā pavadīt viņus uz mājām un kā viņas uzticamam kalpam gaidīt, cik vien ilgi viņai labpatiktu. Kad viņš to runāja, savilcis lūpas visplatākajā smaidā, un pieliecās viņai pavisam tuvu,. lai paglaudītu zirgam kaklu, Florense, saslapdama viņa skatienu, drīzāk redzēja nekā dzirdēja viņu sakām: «Par kuģi nav nekādu ziņu!»

Apmulsusi, izbijusies, vairīdamās viņa un nebūdama pat pārliecināta, vai viņš teicis šos vārdus, jo likās, ka viņš tos neizrunāja, bet kaut kādā dīvainā veidā parādīja viņai tos savā smaidā, Florense dziestošā balsī atbildēja, šī esot viņam ļoti pateicīga, bet viņa nerakstīšot, viņai neesot nekā ko teikt.

—     Kā, nekāda uzdevuma man, mis Dombija? — zobainais džentlmenis brīnījās.

—     Nekāda, — Florense teica, — tikai… tikai mīļi pasveiciniet no manis, lūdzu.

Lai cik arī satraukta, samulsināta bija Florense, viņa pacēla acis, kuru žēlais, izteiksmīgais skatiens nepārprotami lūdza misteru Kārkeru, ja viņam ir zināms, — protams, viņam bija zināms, — ka tas būtu pavisam kas neparasts, ja viņa ar tēvu apmainītos jebkādām ziņām, un kur nu vēl šādā ceļā, — lai viņš ir žēlīgs un saudzē viņu.

Misters Kārkers pasmaidīja, dziļi palocījās un, apsolījis no sera Bārneta un lēdijas Sketlsas aizvest sirsnīgus sveicienus, atvadījās un aizjāja, atstādams vislabāko iespaidu uz laulāto pāri. Florensi pēc tam sāka kratīt tādi drebuļi, ka sers Bārnets, balstīdamies uz izplatītu tautas ticējumu, domāja, ka pašlaik kāds iet pāri viņas kapa vietai. Misters Kārkers, pagriezdamies tai brīdī ap stūri, atskatījās ^atpakaļ, palocījās vēl un pazuda no acīm, it kā tieši šai nolūkā jādams uz kapsētu.

25.NODAĻA DĪVAINAS VĒSTIS PAR TĒVOCI SOLU

kapteinis Katls, kaut nebija nekāds miega pūznis, tomēr nepamodās visai agri nākamrīt, pēc tam kad iepriekšējā vakarā pa veikala logu bija redzējis Solu Džilsu viesistabā rakstām, Mičmani uz letes un Robu Slīpētāju taisām guļas vietu zem tās, bet, kad pulkstenis nosita seši, viņš pacēlās uz elkoņa un parlaida skatienu visapkārt savam kambarītim. Kapteiņa acīm, varēja domāt, nācās pildīt stingru dienestu, ja viņš vienmēr mozdamies tās iepleta tik platas kā šinī rītā, un saņemt smiekla atalgojumu, ja viņš parasti kaut vai pustik sirdīgi tās berzēja. Taču atgadījums bija ārkārtējs, jo Robs Slīpētājs tik tiešām nekad nebija stāvējis kapteiņa Katla guļamistabas durvīs, bet tagad viņš tur stāvēja, smagi pūzdams un blenzdams uz kapteini, sakarsis, izpūris, domāt, tikko no gultas izlīdis, kas vērta svešādu kā sejas krāsu, tā izteiksmi.

—     Hei! — kapteinis ierēcās. — Kas ta nu lēcies?

Nepaguva Robs vēl vārdu izstomīt, kad kapteinis

jau vienā lēcienā bija ārā no gultas un uzspieda plaukstu zēnam uz mutes.

—     Stop, draugs mīļais, — kapteinis teica, — pagaidām ne vārda!

Kad aizliegums bija izteikts, kapteinis, pagalam samulsis, izbīdīja zēnu lēnītēm otrā istabā; mazu brīdi

pabijis ari pats projām, atgriezās jau zilajā uzvalkā. Pacēlis roku par zīmi, ka aizliegums nav vēl atcelts, kapteinis Katls piegāja pie bufetes, ielēja sev glāzīti sīvā, tādu pašu mēriņu pasniedza ari ziņas nesējam. Tad kapteinis Katls nostājās kaktā pie pašas sienas, it kā laikus parūpēdamies par drošu balstu, lai gadījumā tas, ko viņam nāksies dzirdēt, nenogāztu viņu augšupēdu, un, iztukšojis glāzīti, acīm urbdamies vēstnesī tik nobālušu vaigu, cik vien viņa vaigs spēja nobālēt, deva tam pavēli «pacelt enkuru».

—     Vai tas nozīmē, lai es stāstu, kaptein? — Robs, pārbrīnījies par šiem piesardzības soļiem, vaicāja.

—     Nu ka, — kapteinis atsvieda.

—     Labs i', ser, — Robs teica, — daudz neko es nevarēšu vis izstāstīt. Bet paraugiet šito!

Robs parādīja atslēgu saišķi.

Kapteinis stīvām acīm noskatījās uz to, palika savā vietā, un viņa pētījošais skatiens pievērsās vēstnesim.

—     Un paraugiet šiten to! — Robs turpināja.

Zēns parādīja aizzīmogotu paciņu, uz kuru kapteinis noskatījās tikpat vērīgi kā uz atslēgām.

—            Kad es šorītās pamodos, kaptein, — Robs stāstīja,

—     tas varēja būt tā ceturksni pēc pieciem, es atradu šitās mantas uz sava spilvena. Bods durvis neaizslēgtas, aizšaujamais nost, un misters Džilss — prom.

—     Prom? — kapteinis ierēcās.

—     Aizlaidies, ser, — Robs atteica.

Kapteiņa balss bija tik baismīga un viņš ar tādu niknumu triecās no kakta klupt zēnam virsū, ka tas atsprāga otrā kaklā, stiepdams kā vairogu viņam pretī atslēgas un paciņu.

—     Kapteinim Katlam, ser, — Robs brēca, — stāv rakstīts ij uz atslēgām, ij uz paciņas. Svēts goda vārds, vairāk es par to nekā nezinu. Lai man galvu noņem, ja es vēl ko zinu! Varenīgu robu iegriež puikam, kad tas nule tik ieticis robā, — nelaimīgais Slīpētājs knukstēja, ar aproci seju trīdams, — saimnieks aizlaižas lapās ar visu puikas vietu un tam vēl uzkrauj vainu par to!

Uz tādu skundēšanos Robu pamudinaja kapteiņa Katla urbīgais skatiens, pareizāk — dusmās zibošais skatiens, pilns aizdomu, pārmetumu un draudu. Paņēmis pretī stiepto paciņu, kapteinis to attaisīja vaļā un izlasīja sekojošo:

—      «Manu dārgo Ned Kati, pievienoju vēstulei savu pēdējo gribu …» — kapteinis pāršķīra lapu vēstulē, un atkal neuzticība uzplaiksnīja viņa acīs, — «un testamentu . ..» Kur testaments? — kapteinis uzprasīja, bez apdomāšanās apvainodams nelaimes putnu Slīpētāju. — Kur tu to iegrūdi, kundziņ?

—            Neesmu tā nemaz redzējis, — Robs pinkšķēja.

—     Nevajag turēt aizdomās godīgu puiku, kaptein. Es tam testamentam pirksta neesmu piedūris.

Kapteinis Katls nogrozīja galvu, likdams saprast, ka atbildība par to kādam taču jāuzņemas, un svinīgi lasīja tālāk:

—      «… kuru glabā neatvērtu, kamēr aptek gads vai kamēr saņem drošas ziņas par manu mīļo Volteru, kas arī tev, Ned, es zinu, ir tuvs un dārgs.» — Kapteinis apklusa un siltu jūtu uzplūdā šūpoja galvu; tad, lai galīgi nezaudētu savu cieņu šai grūtajā situācijā, apveltīja Slīpētāju bargiem jo bargiem mirkļiem. — «Ja tu par mani nekā vairs nedzirdēsi vai nekad vairs neredzēsi mani, Ned, tad piemini vecu draugu, kā es pieminēšu tevi līdz mūža vakaram, — ar mīlestību un saglabā Volteram, vismaz kamēr aptek manis norādītais laiks, vecajā mājā siltu pavardu. Parādu nav; aizņēmums no Dombija firmas ir atmaksāts. Nosūtu tev pie viena arī visas savas atslēgas. Turi visu klusībā un netaujā pēc manis, veltīgas pūles. Tā, tas nu būtu viss, dārgo Ned, no tava uzticamā drauga, Solomona Džilsa.» — Kapteinis ievilka dziju elpu un tad izlasīja vēl piezīmi apakšā: «Par zēnu Robu, kā jau tev stāstīju, Dombija firma deva labu atsauksmi. Ja visam pārējam lemts nonākt zem āmura, parūpējies, Ned, par mazo Mičmani.»

Lai nākamajām paaudzēm dotu kaut vai tikai aptuvenu priekšstatu par kapteiņa izturēšanos un izdarībām, kā viņš, tiku tikām izgrozījis vēstuli uz vienu pusi, uz otru un reižu divdesmit pārlasījis to, apsēdās krēslā un viens savās domās noturēja kara tiesu par notikušo, — tad būtu vajadzīga visu to lielo vīru apvienota ģenialitāte, kuri, noniecinādami savu nelaimīgo laikmetu, nolēmuši runāt nākamajām audzēm, taču palikuši nedzirdēti. No sākuma kapteinis bija par daudz satraukts un apjucis, lai spētu vēl par ko citu kā vien vēstuli domāt, bet arī vēlāk, kad domas jau sāka novirzīties uz dažnedažādiem blakus apstākjiem, tās itin mierīgi būtu varējušas apcerēt to pašu iepriekšējo tematu, jo nekādas skaidrības šie blakus apstākļi tajās neienesa. Savā pašreizējā garastāvoklī kapteinis Katls, kura tiesas priekšā stāvēja Slīpētājs un vairāk neviens, sajuta lielu atvieglojumu, izlemdams, ka Slīpētājs ir un paliek aizdomās turams subjekts; un tas tik gaiši atspoguļojās kapteiņa sejā, ka Robs spruka protestēt.

—      Nē, kapteini — Slīpētājs iesaucās. — Nesaprotu, kā jūs tā varat! Ko es tādu esmu nodarījis, ka tā rēgājaties uz mani?

—     Puišel, nebļauj, kamēr tevi neviens neaiztiek, — kapteinis teica. — Un vispār, darījis ko vai nedarījis, nenodod pats sevi.

—     Ne es ko darījis, un nekā es sevi nenododu, kaptein, — Robs attrauca.

—     Nu tad savaldies un rāmu garu! — kapteinis stingri noteica.

Dziļi izjuzdams atbildību, kāda tam uzlikta, un nepieciešamību izdibināt līdz pamatu pamatiem šo noslēpumaino notikumu, kā tas arī pieklājās ar notikumu saistīto personu tuvam djaugam, kapteinis Katls nolēma izpētīt vispirms nolikuma vietu un doties turp tūlīt reizē ar Slīpētāju. Uzskatīdams šo puisi šimbrīžam par areslētu, kapteinis brīdi svārstījās, vai nebūtu lietderīgi uzliki tam roku dzelžus vai savažot kājas ap potītēm, vai piekarināt kādu smagumu pie stilbiem, taču, nebūdams drošs, vai tada rīcība būtu likumīga, kapteinis izšķīrās par to, ka ejot visu ceļu turēs Robu tikai pie pleca un, ja sāks pretoties, noliks gar zemi.

Taču Slīpētājs neizrādīja nekādu pretestību un tātad nosoļoja līdz instrumentu meistara mājai bez jebkādas stingrākas ietekmēšanas. Tā kā aizvirtņi vēl nebija noņemli, tad vispapriekš kapteinis parūpējās, lai veikals tiktu atvērts, un, kad telpā ielija dienas gaisma, viņš ar tās palīdzību uzsāka tālāku izmeklēšanu.

Vispirms kapteinis kā svinīga tribunāla priekšsēdētājs, kāds viņš sevī jutās, nosēdās uz krēsla veikala vidū un lika Robam nogulties viņa guļas vielā zem letes, parādīt, kur tieši viņš atradis atslēgas un paciņu, kad atmodies, kādā stāvoklī viņš atradis durvis, kad gājis tās atvērt, kā viņš meties skriet uz Brigpleisu, — piesardzīgi brīdinot, lai, pēdējo skatu atdarinot, nepārkāpj slieksni, un tā tālāk līdz galam. Kad tas viss vairākkārt bija nodemonstrēts, kapteinis nogrozīja galvu un likās domājam, ka nekas labs nav sagaidāms.

Pēc tam kapteinis, ieņēmies kaut kādu neskaidru domu prātā atrast līķi, uzsāka visas mājas pamatīgu pārmeklēšanu; ar aizdegtu sveci taustīdamies izlodāja pagraba telpas, ār kāsīti grūzdams durvis vaļā, neganti apdauzīdams galvu gar sijām un aplipinādamies visgarām ar zirnekļu tīkliem. Uzkāpuši augšā vecā vīra guļamistabā, viņi konstatēja, ka tas iepriekšējā naktī nav nemaz kārtīgi gulējis, tikai atlicies tāpat uz neatsegtas gultas, par ko varēja pārliecināties pēc vēl skaidri redzama auguma ieguluma.

—      NJan liekas, kaptein, — Robs sacīja, pārlaizdams acis visapkārt istabai, — ka misters Džilss, tik bieži iedams un nākdams šitais pēdējās dienās, būs tādas sīkākas lietiņas aizvācis, pa vienai vien, lai uzreiz neduras acīs.

—     Hm! — kapteinis noslēpumaini norūca. — Kāpēc tev tā liekas, puis?

—             Nu tāpēc, — Robs atteica, skatīdamies apkārt,

—      ka es neredzu vairs viņa bārdas dzenamo daiktu. Sukas ar neredz nekur. Kreklu ar nav, kaptein. Kurpju ar nav.

Kamēr Robs uzskaitīja visus šos priekšmetus, kapteinis Katls sevišķi vērīgu aci pameta uz katram atbilstošo sektoru Slīpētāja augumā, sak, vai nepamanīs, ka tas nesen ticis lietots, vai, kas zina, pašlaik vēl atrodas lietošanā. Taču Robam pagaidām nenācās skūties, suka, protams, arī nebija darbā laista, un drēbes, kas mugurā, viņš bija jau ilgu laiku valkājis — tur nu pārskatīšanās nevarēja notikt.

—           Bet tagad tu varētu pateikt man, nenododot pats sevi, — kapteinis sacīja, — kurā stundā viņš aizpeldēja? Dzirdi?

—     Nu, es domāju, kaptein, — Robs atbildēja, — tas varēja būt drīz pēc tam, kad es sāku krākt.

—     Cikos tas bija? — kapteinis noprasīja, nolēmis katrā ziņā noskaidrot, tieši kurā stundā tas noticis.

—     Kā ta es to varu pateikt, kaptein, — Robs atbildēja. — Zinu tikai, ka no sākas es gulu kā sists, bet uz rīta pusi man caurāks miegs; un, ja misters Džilss būtu gājis cauri veikalam tā ap gaismas apakšu, kauču uz pirkstgaliem, es noteikti būtu dzirdējis, ja ne vairāk, vismaz duru aizvēršanu.

Ar skaidru galvu apsvēris šos pierādījumus, kapteinis Katls sāka pieļaut domu, ka instrumentu meistars ir pazudis no brīva prāta. Pie šāda loģiska slēdziena nākt palīdzēja viņam pašam adresētā vēstule, kas ar to vien jau, ka bija neapšaubāmi paša vecā vīra roku rakstīta, bez lielas gudrošanas, likās, skaidri norādīja, ka viņš no brīva prāta rīkojies aiziet un aizgājis arī. Nākamais apsveramais punkts nu kapteinim bija: kādu ceļu gājis un kāpēc? Bet, tā kā viņš neredzēja nekādas iespējas atrisināt pirmo jautājumu, tad visas domas koncentrējās ap otro.

Atceroties vecā vīra savādo izturēšanos un pārlieku trauksmaino, sirsnīgo atvadīšanos — neizskaidrojamu toreiz, bet pilnīgi saprotamu tagad —, kapteini pārņēma baiga nojauta, ka Džilss aiz lielām bēdām un žēlabām pēc Voltera būs izdarījis pašnāvību. Tā kā viņš neprata dzīvei piemēroties un cīnīties ar tās likstām, kā to vairākkārt pats bija apgalvojis, un, tā kā mūžīgā nedrošības sajūta un nepiepildītās cerības neapšaubāmi bija satricinājušas viņa garu, tad šāds minējums nebija uzskatāms ne par kādu spēji uzplūdušu, ļaunu nojautu, bet par ticamu tiešamību.

Parādu viņam nebija, par savu personas neaizskaramību vai īpašuma apķīlāšanu nebija jābaidās, — kas cits, ja ne šāds prāta aptumsums, varēja viņu izdzīt no mājas vienu un slepeni? Ja tur kādi apģērba gabali paņemti līdzi — vai vēl paņemti, pat tas nebija skaidri zināms —, tad viņš to būs darījis, kapteinis prātoja, lai nesāk pēc viņa taujāt, lai novērstu uzmanību no viņa patiesā likteņa vai nomierinātu prātus tam, kas pašreiz apsver šīs iespējamības. Tāds bija, vienkāršos vārdos īsi saņemts, kapteiņa Katla prātojumu gala rezultāts un to būtība, kuri paņēma krietnu laiku, kamēr līdz šim punktam nokļuva, un bija tikpat saraustīti un juceklīgi, kādi mēdz būt dažā labā atklātā apspriedē.

Galīgi nomākts un izmisis, kapteinis Katls ieskatīja par taisnīgu rīcību atbrīvot Robu no aresta, ko bija tam piespriedis, un palaist viņu uz brīvām kājām, tomēr no zināmas uzraudzības, kas neskartu tā godu, viņš nedomāja pavisam atteikties. Sarunājis no māklera Broglija cilvēku, kas paliek veikalā pa viņu prombūtnes laiku, kapteinis kopā ar Robu devās bēdīgās gaitās — meklēt Solomona Džilsa mirstīgās atliekas.

Neviens policijas iecirknis, neviens morgs, ne darba nams galvaspilsētā nepaglābās no cietās, spīdīgās cepures apmeklējumiem. Gar piestātnēm, starp kuģiem krastmalā, augšup gar upi, lejup gar upi, te šur, te tur, visur tā spīgufoja, kur laužu bija biezāks, — kā spēkavīra bruņu cepure varoņteiku apdziedātā kaujā. Veselu nēdēju kapteinis lasīja visās avīzēs un izkārtos sludinājumos paziņojumus par visiem atrastiem un pazudušiem cilvēkiem un jebkurā dienas stundā devās cejā, lai sazīmētu Solomonu Džilsu nabaga jaunajos kuģa zēnos, kuri pārvēlušies pāri bortam, vai slaidajos, melnbārdainajos ārzemniekos, kuri ierijuši indi, — «lai būtu īsten drošs», kapteinis Katls teica, «ka tas viņš nava». Skaidrs, ka tas nekad nebija viņš, un lāga vīram kapteinim cila apmierinājuma arī nebija.

Pēdīgi kapteinis Katls, redzēdams, cik bezcerīga visa šī meklēšana, atmeta tai ar roku un sāka apsvērt, kas būtu tālāk darāms. Vairākkārt vēl pārlasījis nabaga drauga vēstuli, viņš saprata, ka svarīgākais no viņam uzliktajiem pienākumiem ir «saglabāt Volteram siltu pavardu vecajās mājās». Tāpēc kapteinis nosprieda, ka pārcelsies uz Solomona Džilsa veikalu, pats vadīs tur saimniecību, sāks tirgoties ar instrumentiem un raudzīs, kas no tā iznāks.

Bet, tā kā šāds solis bija saistīts ar dzīvokļa atstāšanu pie misis Makstindžeres un tā kā viņš zināja, ka šī sparīga sieva ir dzirdēt negribēs par viņa aiziešanu, kapteinis pieņēma pārdrošu lēmumu — bēgt.

—      Paklau, puis, ko es tev teikšu, — kapteinis, kad viņa galvā bija nobriedis ievērības cienīgais plāns, vērsās pie Roba, — rīt manis neredzēs šinī reidā līdz vēlani vakaram, varbūt ierodos tikai pēc pusnakts. Bet tu stāvi sardzē, kamēr dzirdi manu klauvējienu, un, kolīdz uzdzirsti, meties uz durvīm un ver vaļā.

—     Labi, kaptein, — Robs atteica.

—      Tu paliksi ari uz priekšu sarakstā pēc šitentām gramalām, — kapteinis turpināja augstsirdīgā labvēlībā, — un es nesaku ne četri, ka tu netiksi paaugstināts, ja mēs abi labi sapratīsimies. Bet citnakt gan, kolīdz uzdzirsti manu klauvējienu, meties, ko māki, pie durvīm.

—     Tiks izdarīts, esiet bez bēdu, kaptein, — Robs noteica.

—      Saproties, tamdēļ, — kapteinis teita, atsākdams vēl to pašu, lai puikam neizkristu no prāta šis svarīgais uzdevums, — ka ej tu sazini var notikt pakaļdzīšanās un mani var saķert, kamēr gaidu, ja tu uz līdzenām pēdām neatver durvis.

Robs no jauna nosolījās būt modrs un veikls kā spolē, bet kapteinis, nodevis šo saprātīgo uzdevumu, devās pēdējo reizi uz mājām pie misis Makstindžeres.

Apziņa, ka viņš ir tur .pēdējo reizi, un drausmais nolūks, kas slēpās zem zilās vestes, iedvesa kapteinim tik nāvīgas bailes no misis Makstindžeres, ka jebkurā dienas stundā pietika padzirdēt tikai šīs lēdijas soļus apakšā, kad jau viņam pārskrēja tirpas pār kauliem. Pie tam vēl tāda sagadīšanās, ka misis Makstindžere bija brīnišķīgā omā — maiga un lēna kā jērīte; un kapteiņa sirdsapziņa izturēja ellišķu pārbaudījumu, kad viņa uznāca augšā apvaicāties, vai šai nepataisīt viņam kaut ko pusdienām.

—      Garšīgu nieru pudiņu, kapten Kati, — piedāvāja viņa dzīvokļa saimniece, — vai jēra sirsniņu? Par manām pūlēm nav ko raizēties.

—     Nē, paldies, cienītā, — kapteinis atteica.

—           Varbūt ceptu vistiņu, — misis Makstindžere sarija, — ar teļa pildījumu un olu mērci? No tiesas, kapten, uzrīkojiet sev mazus svētkus!

—     Nē, paldies, cienītā, — kapteinis pazemīgā garā atteica.

—     Kā redzu, jums pavisam sašļukusi dūša un to derētu uzlabot, — misis Makstindžere teica. — Vai nu jūs reiz pa ilgiem laikiem nevarētu atļauties pudeli heresa?

—     Labi, cienītā, — kapteinis sacīja, — ja jūs būtu tik laipnīga — vienu otru glāzīti sadzert ar mani, es tad neatteikšos ar. Vai jūs vēl nevarētu man izdarīt patikšanu, — kapteinis piebilda, sirdsapziņas plosīts,

—     saņemt īri par ceturksni uz priekšu?

—     Kāpēc tā, kapten? — misis Makstindžere attrauca — asi, pēc kapteiņa domām.

Kaptēinis bija pagalam notrūcies.

—      Ja jūs paņemtu naudu uz priekšu, cienītā, — viņš bikli sacīja, — es būtu jums ļoti pateicīgs. Es neprotu naudu saturēt. Tā man pati slīd no rokām ārā. Man tas darītu prieku, ja jūs būtu ar mieru.

—      Manis pēc, kapten Kati, — misis Makstindžere, nenieka nenojaudusi, atbildēja, rokas berzēdama.

—     Jūs *-'arat darīt, kā jums tīk. Man ar manu saimi vienādi grūti — tiklab atteikties, kā prasīt.

—      Un vai jūs, cienītā, būtu tik laba, — kapteinis teica, paņēmis no bufetes augšējā plaukta skārda kārbu, kurā glabāja savu kapitālu, — un iedotu mazajiem, visiem no vielas, pa astoņpadsmitpensniekam katram? Ja tas jums nesagādā neērtību, tad pie viena pasakiet bērniem, lai uznāk pie manis visi noļi, man ļoti gribētos viņus redzēt.

Šie nevainīgie Makstindžerēni bija kapteinim tikpat kā naža dūrieni krūtīs, kad tie saskrējuši aplipa ap viņu kā bišu spiets, plosījās un draiskojās, parādīdami tik lielu pieķērību un uzticību, kādu viņš pašlaik nepavisam nebija pelnījis. Aleksandra Makslindžera — viņa īstā mīluļa skatiens bija kapteinim nepanesams; Džulianas Makstindžeres — savas mātes neviltotas kopijas balss padarīja viņu par gļēvuli.

Ar visu to kapteinis Katls tomēr turējās godam, rādīdams itin bezbēdīgu seju, un savas divi stundas pacietīgi panesa mazo Makstindžerēnu draiskulības, kuri apgājās ar viņu visai nežēlīgi un savā bērnišķā priekā apskādēja mazliet arī spīdīgo cepuri, sēzdamies tajā pa divi reizē un bungādami ar kājām pa tās dibenu. Pēdīgi skumīgu prātu kapteinis atlaida tos un, šķirdamies no šiem ķerubiem, sajuta tik asus sirdsapziņas pārmetumus un žēlas kā cilvēks, kas uz nāvi notiesāts.

Nakts klusumā kapteinis sasaiņoja savu smagāko mantību kastē, kuru aizslēdza, paredzēdams atstāt tepat — droši vien uz visiem laikiem, jo gandrīz velti bija lolot cerības, ka atradīs kādā jaukā dienā pieliekami drosmīgu un pārgalvīgu vīru, kas atnāktu to pieprasīt. Vieglākās mantiņas kapteinis sasēja paunā, galda sudrabu sabāzīja pa kabatām un bija gatavs bēgšanai. Ap pusnakts stundu, kad Brigpleisa atdusējās dziļā snaudā un misis Makstindžere savu bērneļu vidū iegrimusi saldā aizmirstībā, noziedzīgais kapteinis notipināja pa tumsu uz pirkstgaliem lejā, atslēdza durvis, klusītēm tās atkal aizslēdza un deva kājām ziņu.

Bailēs iedomādamies, ka misis Makstindžere būs izlēkusi no gultas un, nevērodama, kāds tērps mugurā, dzīsies viņam pakaļ un vedīs atpakaļ, tāpat ar bailēm domādams par savu briesmīgo noziegumu, kapteinis Katls joza, ko mācēja, neļaudams zālei izaugt zem kājām starp Brigpleisu un instrumentu meistara namdurvīm. Tās atvērās, līdzko viņš piedauzīja, — jo Robs bija modrs, — un, kad tās bija aizbultētas un aizslēgtas, kapteinis Katls sajutās jay puslīdz drošībā.

—            Uh! — kapteinis izsaucās, vērdamies apkārt.

—     Tas tik bija joziens!

—     Va' ta kas noticis, kaptein? — Robs iesaucās, muti atplētis.

—      Nē, nē, — kapteinis sacīja un pārvērtās sejā, izdzirdis soļu troksni uz ielas. — Bet aizliec aiz auss, draudziņ: ja kāda lēdija, atskaitot tās divas, kuras tu viņdien redzēji, kādreiz atnāk un prasa pēc kapteiņa Katla, tu saki, ka neviena ar tādu vārdu nepazīsti, ka pat dzirdējis par tādu neesi. Ielāgosi, ko teicu, a?

—     Varat paļauties, kaptein, — Robs atbildēja.

—     Tu vari arī teikt, ja gribi, — kapteinis piebilda vilcinādamies, — vari teikt, ka tu kādā lapā izlasīji, ka viens kapteinis ar tādu vārdu aizceļojis uz Austrāliju kopā ar veselu kuģi emigrantu, kuri visi nozvērējušies nekad vairs atpakaļ nebraukt.

Robs pameta ar galvu par zīmi, ka sapratis šos norādījumus, un kapteinis Katls, nosolījies iztaisīt no viņa cilvēku, ja viņš izpildīs pavēles, lika zēnam, kuru jau žāvas māca, likties uz auss zem letes, bet pats kāpa augšup uz Solomona Džilsa kambari.

Ko kapteinis izcietās nākamajā dienā, tiklīdz redzēja garām paslīdam kādu dāmu cepuri, cik reižu viņš nemetās ārā no veikala, mukdams no šķietamām Makstindžerēm, un nemeklēja glābiņu jumta istabiņā, tas nav aprakstāms. Lai lieki nenogurdinātos ar šāda veida slapstīšanos, kapteinis no iekšpuses aizklāja stikla durvis, kas veda no veikala uz viesistabu, sameklēja tām no saišķa, ko bija saņēmis, atslēgu un izurba sienā mazu actiņu. Šādas nocietināšanās priekšrocības acīm redzamas. Tiklīdz parādījās kāda dāmu cepure, kapteinis metās savā cietoksnī, ieslēdzās un slepeni novēroja ienaidnieku. Pārliecinājies, ka trauksme bijusi maldīga, viņš tūdaļ nāca ārā. Bet, tā kā cepuru uz ielas bija neaptverams daudzums un trauksmes vienmēr saistītas ar to parādīšanos, tad kapteinis gandrīz nepārtraukti skraidīja iekšā un ārā — visu augu dienu.

Šo nogurdinošo dienestu pildīdams, kapteinis tomēr pa starpām atrada laiku arī veikala inventāru pārbaudīt, ar ko sakarā viņš nāca pie vispārīga slēdziena (Robam par lielu apgrūtinājumu), ka tā spodrināšana nekad nebūs par biežu un tā spīdēšana par spožu. Dažiem izskatīgākiem priekšmetiem viņš piesprauda arī etiķetes, uz labu laimi nocenodams tos no desmit šiliņiem līdz piecdesmit mārciņām, un iestatīja logā ļaudīm par lielu izbrīnu.

Kad bija pabeigti visi uzlabojumi, kapteinis Katls šo instrumentu vidū sāka justies pa pusei kā zinātnieks un vakaros jumta istabiņā, kūpinādams savu pīpi pirms gulēt iešanas, viņš skatījās pa logu uz zvaigznēm, it kā savā ziņā uz paša iegādātu īpašumu. Kā Sitijas tirgotājs viņš sāka interesēties arī par lordmēru, šerifiem un cunftēm un ieskatīja par savu pienākumu katru dienu izlasīt ziņojumus par akciju kursiem, kaut gan

netika gudrs, pēc kāda navigācijas principa lai izpēta, ko tie skaitli nozīmē, un bez tiem daļskaitļiem jau nu gluži labi būtu varēts iztikt. Pie Florenses kapteinis aizgāja ar dīvainajām vēstīm par tēvoci Solu, tiklīdz bija pārņēmis Mičmani savā pārvaldīšanā, bet viņa bija aizceļojusi. Un tā nu kapteinis iekārtojās savā jaunajā dzīvē, nesatikās ne ar vienu, izņemot Robu Slīpētāju, pat laika rēķini viņam sajuka, kā tas dažkārt mēdz atgadīties cilvēkiem, kad to dzīvē noris lielas pārmaiņas; viņš domāja par Volteru, Solomonu Džilsu un pat par misis Makstindžeri kā par tādiem, kas bijuši sen pagātnē.

XXVI NODAĻA PAGĀTNES UN NĀKOTNES ĒNAS

Jūsu padevīgs kalps, ser, — majors teica. — Velns parāvis, ser, mana drauga Dombija draugs ir arīdzan mans draugs, un man prieks ar jums iepazīties.

—      Esmu bezgala pateicīgs majoram Begstokam, Kārker, — misters Dombijs paskaidroja, — par viņa sabiedrību un ierosinošām pārru

nām. Lielu pakalpojumu man izdarījis majors Begsloks, Kārker.

Misters Kārkers, rīkotājdirektors, nule kā ieradies Lemingtonā, nule kā iepazīstināts ar majoru, vēl cepuri rokā turēdams, parādīja majoram visu savu zobu divrindu un sacīja, šis ņemoties drošu galvu no visas sirds pateikties tieši viņam par Dombija lielisko izskatu un možo garu.

—      Dieva dēļ, ser, — majors attrauca, — man nepienākas nekāda pateicība, jo pie mums bija tā — dots pret dotu. Tik liels gars kā mūsu draugs Dombijs, ser, — majors sāka runāt klusāk, bet ne tik klusu, ka minētais džentlmenis nebūtu varējis sadzirdēt, — gribēdams nevar nepamodināt savos draugos augstākas, cēlākas jūtas. Viņš atdzīvina un stiprina cilvēkā tā morālisko apziņu, šis Dombijs, ser.

Misteram Kārkeram iepatikās šis izteiciens. Morālisko apziņu. Tiešām. Tie paši vārdi arī šim jau bijuši mēles galā.

—            Bet, kad mans draugs Dombijs, ser, — majors piebilda, — runā ar jums par majoru Begstoku, es ļoti lūdzu kā jūs, tā viņu saprast to pareizi, — viņš domā vienkārši Džo, ser, Džoju B., Džošu, Begstoku, Džozefu — rupjo un nelokāmo veco Dž., ser. Jūsu rīcībā!

Mistera Kārkera pārmērīgi draudzīgais noskaņojums pret majoru un mistera Kārkera sajūsma par majora raupjumu, nelokāmību un vienkāršību spīdēja no katra zoba mistera Kārkera mutē.

—             Bet tagad, ser, — majors teica, — jums ar Dombiju būs ellīgi daudz savu biznesa lietu apspriežams.

—     Nebūt ne, major, — misters Dombijs iebilda.

—            Dombij, — majors stingri noteica, — es zinu labāk. Tik redzams vīrs kā jūs — komercijas koloss — nav traucējams. Jūsu mirkļi ir dārgi. Satiksimies pie pusdienām. Starplaikā vecais Džozefs pazudīs. Pusdienas punktum septiņos, mister Kārker.

To pateicis, majors, vaigus piepūtis, aizgāja, bet, pabāzis vēl galvu pa durvīm, sacīja:

—     Piedošanu, Dombij, vai neko neliksit šīm pateikt?

Misters Dombijs mazliet tā kā apmulsa un, uzmetis

skatienu arī iztapīgi laipnajam savas firmas noslēpumu glabātājam, lūdza majoru nodot sveicienus.

—     Pie visiem svētajiem, ser, — majors sacīja,

—    jums jāsūta kaut kas karstāks par to, vai arī vecais Džo lai necer uz siltu uzņemšanu.

—            Cieņu tad, ja jurņs labpatīk, major, — atteica misters Dombijs.

—            Piķis un zēvele, ser, — majors neatlaidās, — pakarsējiet tak vēl maķenīt!

—            Nu, tad ko vien vēlaties, major, — misters Dombijs noteica.

— Mūsu draugs ir āķīgs, ser, velnišķi āķīgs, ser, — majors sacīja, uzlūkodams Kārkeru no aizdurves.

—    Tāds pats ir Begstoks, — bet tad, aprāvis smiekliņu un izslējies visā garumā, sizdams pa krūtīm, svinīgi izsaucās: — Dombij! Es jūs apskaužu jūsu jūtu dēļ. Die's lai jūs svētī! — un beidzot aizgāja.

—            Kā rādās, šis džentlmenis jums ir lielisks atradums garlaicības atgainīšanai šinī ceļojumā, — Kārkers sacīja, spīdinādams zobus majoram nopakaļis.

—     Tiešām lielisks, — misters Dombijs atteica.

—            Viņam te, kā redzams, ir draugi, — Kārkers turpināja. — No viņa vārdiem nopratu, ka jūs mēdzat būt arī sabiedrībā. Vai zināt, — viņš riebīgi pasmīkņāja,

—    es ļoti priecājos, ka jūs nevairāties sabiedrības.

Misters Dombijs paraustīja pulksteņa važiņu un

viegli palocīja galvu, tādējādi izteikdams atzinību savam tuvākajam palīgam par izrādīto interesi.

—     Jūs esat radīts sabiedrībai, — Kārkers sacīja.

—     No visiem, ko es pazīstu, jūs pēc savas dabas un stāvokļa visvairāk iederaties sabiedrībā. Vai zināt, es daudzkārt esmu brīnījies, kāpēc jūs tik ilgu laiku atrāvāties no tās.

—            Man bija savi iemesli, Kārker. Es biju nošķīries un vienaldzīgs pret to. Bet jums pašam ir liels sabiedrisks talants, un tāpēc par jums vēl vairāk var brīnīties.

—            O, es! — otrs attrauca, labprātīgi sevi noniecinādams. — Par tādiem kā es ir cita runāšana. Ar jums es vispār neesmu nemaz salīdzināms.

Misters Dombijs aptaustīja apkakli, ievilka zodu tajā, noklepojās un klusēdams uzlūkoja kādu brīdi savu draugtf un kalpu.

—             Man būs lemts prieks, Kārker, — misters Dombijs beidzot ierunājās, balsij aizķeroties, it kā kaklā būtu iespriedies palielāks kumoss, ko grūti norīt, —jūs iepazīstināt ar maniem … ar majora draugiem. Ārkārtīgi patīkami ļaudis.

—             Arī lēdijas starp tiem, es jaušu? — glodenais direktors pieglaimīgi ievaicājās.

—            Visas ir… tas ir, abas ir lēdijas, — misters Dombijs atbildēja.

—     Divas tikai? — Kārkers pasmaidīja.

—            Jā, tikai divas. Satiekos tikai ar viņām. Plašākas pazīšanās man šeit nav.

—      Māsas laikam? — Kārkers minēja.

—     Māte un meita, — atteica misters Dombijs.

Kamēr misters Dombijs, acis nolaidis, atkal sakārtoja

savu kaklautu, rīkotājdirektora misLera Kārkera smaidīgais vaigs momentā, bez pakāpeniskas pārejas, pārvērtās saspringtā, saviebtā sejā, kas urbīgām acīm, nejauki smīnēdama, pētīja savu principālu. Kad misters

Dombijs pacēla acis, tā tikpat zibenīgi atmainījās atpakaļ savā vecajā izteiksmē un rādīja visus zobus ar visām smaganām.

—     Jūs parādāt man lielu laipnību, — Kārkers sacīja. — Priecāšos ar viņām iepazīties. Jā, par meitām runājot, — es satikos ar mis Dombiju.

Misteram Dombijam pēkšņi asinis saplūda vaigos.

—      Es atļāvos viņu apmeklēt, — Kārkers sacīja, — lai apvaicātos, vai viņa varbūt neuzticēs man kādu uzdevumu. Nav man laimējies atvest jums ko vairāk kā vien … kā vien mīļus sveicienus.

Vilka purns, ne cilvēka seja! … Pat sarkanā mēle izšaujas no atplestās rīkles, kad viņa un mistera Dombija skatieni krustojas.

—      Kas jums ziņojams par firmas operācijām? — šis otrs džentlmenis ievaicājās pēc brīža, kad Kārkers bija paguvis nolikt sev priekšā piezīmju lapiņas un cilus papīrus.

—      Nekas sevišķs, — Kārkers atbildēja. — Pēdējā laikā mums vispār nav tik spoži veicies kā parasti, bet jūs tas sāpīgi neskars. Loidā pārliecināti, ka «Dēls un mantinieks» gājis bojā. Nu ko, tas bija apdrošināts no ķīļa līdz masta galam.

—      Kārker, — misters Dombijs ieminējās, apsēzdamies lam tuvāk, — es nevaru teikt, ka šis jaunais Gejs būtu man licies sevišķi pievilcīgs …

—     Man arī ne, — direktors iemela starpā.

—      Bet man patiktu, — misters Dombijs turpināja, nelikdamies dzirdis šo piezīmi, — ja viņš nebūtu aizbraucis ar šo kuģi. Man patiktu, ja viņš nebūtu ticis aizsūtīts.

—      Var tikai nožēlot, ka jūs to nepateicāt īstā laikā, vai ne tā? — Kārkers atteica vēsi un strupi. — Kaut gan, pēc manām domām, ir labāk tā, kā ir. Vai tiku jums minējis, ka man ar mis Dombiju iznāca mazliet konfidenciāla saruna?

—     Nē, — misters Dombijs asi atcirta.

—      Man ir nešaubīga pārliecība, — misters Kārkers atsāka pēc iespaidīgas pauzes, — ka — vienalga, lai kur tagad atrastos šis Gejs, — labāk lai viņš atrodas

tur nekā šeit mājās. Ja es būtu vai varētu būt jūsu vietā, es justos apmierināts. Man pašam ir pavisam mierīgs prāts. Mis Dombija ir jauna, pārāk paļāvīga, varbūt lepnuma viņai kā jūsu meitai ir pamazāk, — ja vispār viņai kādu trūkumu var piedēvēt. Taču tā ir maza bēda, manuprāt. Vēlaties pārbaudīt šīs bilances lapas kopā ar mani?

Misters Dombijs nenoliecās vis pār papīriem, ko nolika viņam priekšā, bet atzvila krēslā un vērīgi pētīja rīkotājdirektora seju. Direktors pusnolaistiem plakstiem izlikās pārskatām skaitļu rindas un mierīgi nogaidām, līdz principāls pārtrauks atpūtu. Viņš lika nomanīt, ka dara to it kā aiz lielas smalkjūtības, it kā ar saudzību izturēdamies pret mistera Dombija dvēseles pārdzīvojumiem, bet misters Dombijs, viņā nolūkodamies, redzēja šo uzmanības tīšo demonstrēšanu un nojauta, ka, nebijis tās, šī uzticamības persona Kārkers būtu daudz ko vēl pastāstījis, ko viņš, misters Dombijs, bija par lepnu tam izvaicāt. Tāpat tas mēdza izturēties, arī darījumus kārtojot. Pamazām mistera Dombija urbīgais skatiens atslāba un viņa uzmanība pievērsās priekša noliktajiem papīriem, bet, arī pārskatīdams tos, viņš bieži atrāvās no šī darba un atkal vēroja misteru Kārkeru. Katrā šādā mirklī misters Kārkers tikpat pasvītroti kā iepriekš notēloja smalkjūtību un lika savam dižajam šefam par to domāt un prātot arvien vairāk.

Kamēr viņi te kārtoja savas darīšanas un mistera Dombija krūtīs (pēc prasmīgā direktora nopelna) krājās un auga niknas dusmas pret nabaga Florensi, pārmākdamas vēso antipātiju, kas tajās vienmēr bija mitusi, majors Begstoks, Lemingtonas veco lēdiju dieveklis, iezemieša pavadīts, kas nesa parasto vieglo bagāžu, stilboja pa ielas ēnaino pusi, nodomājis ierasties priekšpusdienas vizītē pie misis Skjūtonas. Bija pats dienas vidus, kad majors nokļuva Kleopatras buduārā, un viņam uzsmaidīja laime atrast savu pavēlnieci uz viņas iemīļotās sofas gurdu, melanholisku, ar kafijas tasi rokā; istaba, lai tīkamāk varētu baudīt atpūtu, bija aptumšota, radot tik dziļu krēslu, ka Viterss, kas Kleopatru apkalpoja, ēnojās tajā kā spokains pāžs.

—           Kāds uzmācīgs radījums tur nu atkal ienāca? — misis Skjūtona ierunājās. — Es nevaru tos paciest. Kāds nelabais būdams, — pazūdiet!

—     Sirds jums neatļaus aiztriekt Dž. B., cienītā, — niedres spieķi plecā uzkarinājis, majors teica, apstādamies pusceļā.

—     Ak jūs tas esat? Nu, galu galā, varat arī ienākt, — Kleopatra pielaidās.

Saņēmis atļauju, majors piegāja pie sofas un spieda Kleopatras burvīgo rociņu pie lūpām.

—     Apsēdieties, — Kleopatra uzaicināja, nevarīgi vēcinādama vēdekli, — bet labi atstatu. Ne tik tuvu, jo esmu bezgala gurda un nervoza šodien, bet no jums vējo saules elpa. Jūs esat taisni tropisks.

—      Sasper jods, cienītā! — majors attrauca. — Bija laiks, kad saule svilināja un cepināja Džozefu Begstoku; bija laiks, kad Rietumindijas siltumnīcas klimatā, cienītā, Džo uzziedēja tik krāšņi, ka to iedēvēja par Puķi. Tais dienās, cienītā, neviens nedzirdēja Begstoka vārdu; runāja tikai par Puķi, Mūsu Puķi. Puķe, iespējams, ir maķenīt pavītusi, cienītā, — majors piebilda, ieslīgdams krēslā, kas atradās daudz tuvāk sofai, nekā viņa cietsirdīgā dieve bija norādījusi, — bet tā tomēr ir viens izturīgs augs un pastāvīgs kā mūžam zaļojošie.

Un majors istabas krēslainības aizsegā piemiedza vienu aci, mētāja galvu kā arlekīns un pārmērīgā pašapjūsmā varbūt nonāca tuvāk apopleksijas robežām nekā jebkad agrāk. '&lt;

—     Kur misis Greindžere pašlaik? — Kleopatra vaicāja savam pāžam.

Viterss domāja, ka viņa esot savā istabā.

—     Nu labi, — misis Skjūtona noteica. — Varat iet; un aiztaisiet durvis. Esmu aizņemta.

Kad Viterss bija izgājis, misis Skjūtona gurdi pagrieza galvu pret majoru, vairāk kustību neatļaudamās, un apvaicājās, kā klājoties viņa draugam.

—     Dombijs, cienītā, — jocīgi nogrudzinādams kaklā, majors atbildēja, — jūtas labi, cik nu cilvēks viņa stāvoklī var labi justies. Viņa stāvoklis ir taisni šausmonīgs. Viņš ir pagalam, šis Dombijs. Beigts un pagalam! Bulta ķērusi pašu sirdi!

Kleopatra uzmeta majoram zibenīgi ašu skatienu, kas nemaz nesaskanēja ar to māksloti stiepto runas veidu, kādā viņa tūliņ turpināja sarunu.

—     Major Begstok, — lai gan es tik maz pazīstu pasauli, — patiesībā es nemaz nesūrojos par savu pieredzes trūkumu, jo baidos, ka tā ir viena viltus pilna laužu ēka, kur valda nospiedoša konvencionalitāte, kur dabai tiek veltīts tik maz uzmanības, kur sirds mūzika, dvēseles nopūtas un citas tādas lietas, no kurām dveš īsta poēzija, reti liek dzirdētas, — tomēr es nedomāju, ka nebūtu sapratusi jūs. Jūsu vārdos es izmanu mājienu uz Edīti, uz manu karsti mīļoto bērnu, — misis Skjūtona sacīja, slidinādama rādāmo pirkstu pār uzacu loku, — un, tos dzirdot, sāk nevaldāmi vibrēt vismaigākās stīgas.

—     Begstoki, cienītā, — majors atteica, — vienmēr ir bijuši taisni un atklāti ļaudis. Jums taisnība. Džo atzīstas.

—      Un šis mājiens, — Kleopatra turpināja, — saviļņo tās maigākās, kairākās, ja ne pašas vissvētākās jūtas, kādas vēl spēj pārdzīvot mūsu skumībā ieslīgušās dvēseles.

Majors pielika roku pie lūpām un pameta Kleopatrai skūpstu, it kā atsaukdamies tām jūtām, par kurām tika pašlaik runāts.

—      Es jūtu, ka esmu vāja. Es jūtu, ka man trūkst tās enerģijas, kas tik nepieciešama šādā reizē mammai, — neteiksim mātei, — lai noturētos stingri, — misis Skjūtona sacīja, ar kabatas lakatiņa mežģiņoto apmali noslaucīdama lūpas. — Patiešām, iedomājoties vien par šādu, tik ārkārtīgi nozīmīgu pavērsienu Edītes dzīvē, mani jau pārņem vājums. Un tomēr, Jaunais cilvēk, — jo jūs taču ņēmāties drosmi par to ierunāties, liekot manai sirdij sāpēs sažņaugties, — misis Skjūtona pieskārās ar vēdekli krūtīm kreisajā pusē, — es neaizmirsīšu savu pienākumu.

Majors krēslas aizsegā tūka un tūka, tik ilgām grozīja uz visām pusēm violeti sārto seju un mirkšķināja savas vēža ačeles, līdz uznāca aizdusa, kas piespieda vīru piecelties un pāris reižu pārsoļot istabu, iekām viņa daiļā draudzene spēja turpināt.

—      Misters Dombijs, — misis Skjūtona, pēdīgi saņēmusies, atsāka, — parādīja mums laipnību un godu — nu jau kopš tā laika vairākas nedēļas aiztecējušas —, ierazdamies pie mums vizītē kopā ar jums, dārgo major. Atzīstos, — ļaujiet man runāt atklāti, — visa mana nelaime tā, ka esmu impulsīvas dabas un mana sirds ir kā atvērta grāmata. Es pazīstu savu vājību labi. Mans ienaidnieks nevar to labāk pazīt. Bet es nesūdzos par to. Drīzāk jau priecājos, ka bezsirdīgā pasaule nav mani sastindzinājusi, un mierīgā garā ņemos panest šos taisnīgos pārmetumus.

Misis Skjūtona sakārtoja, kā nākas, lakatu ap pleciem, paknaibīja krunkaino kaklu, lai tas izskatītos maigi gluds, un tad brīnum apmierināta trieca tālāk.

—     Man (tāpat, bez šaubām, manai visumīļai Edītei) bija neizsakāms prieks uzņemt misteru Dombiju mūsu mājās. Protams, tikai tāpēc, ka viņš jūsu draugs, dārgo major, mēs bijām tik labvēlīgi noskaņotas pret viņu, un man likās, ka es redzu misterā Dombijā drosmes un vīrišķības paraugu, un tas mani tā spirdzināja.

—     Velnišķi maz ir misteram Dombijam šīs drosmes šimbrīžam, cienītā, — majors izmeta.

—      Nekaunīgais! — izsaucās misis Skjūtona, uzlūkodama viņu gurdi tvīksmainām acīm. — Kļūsiet, lūdzams!

—     Dž. B. ir mēms, cienītā, — majors atteica.

—      Misters Dombijs, — Kleopatra turpināja, izlīdzinādama rozīgo krāsli uz Vaigiem, — pēc tam nāca pie mums vēl un, varbūt atrazdams mūsu vienkāršajā, pieticīgajā dzīves veidā savu pievilcību, — jo «dabiskumā taču tik daudz burvības, tas ir tik valdzinošs», — viņš kļuva par pastāvīgu viesi mūsu ikvakara šaurajā draugu pulciņā. Es nemaz nepadomāju, cik briesmīgu atbildību sev uzveļu, netieši pamudinādama misteru Dombiju …

—     Iesturmēt šo cietoksni, cienītā, — majors pateica priekšā.

—      Rupjais balamute! — misis Skjūtona atcirta. —Jūs nojaušat gan manu domu, bet pretīga ir jūsu izteikšanās.

Misis Skjūtona nolika elkoni uz blakus stāvošā gal

diņa malas un, ļaudama rokai, pēc viņas domām, graciozi un daiļi nokarāties lejup, vēcināja vēdekli un runādama gurdi tīksminājās ap savu roku.

—     Mokas, kādas es izcietu, — viņa klīrēdamās teica,

—     kad man pamazām sāka ataust patiesība, bija pārlieku svelošas, lai par tām vēl gari runātu. Visa mana dzīves laime ir mana sirdsmīļā Edīte; un redzēt, kā viņa dienu no dienas pārvēršas, mana dailulīte, kas savas sirdsdurvis pilnīgi noslēgusi, kopš miris Greindžers, šis brīnum jaukais cilvēks, — tas ir neizturami.

Misis Skjūtonas dzīve nav bijusi pārlieku nežēlīga, ja spriež pēc tā, kādu, likdama tik smagi ciest, tā viņu izvērtusi; bet tas nu starp citu tikai.

—      Saka, ka Edīte, — misis Skjūtona vaikstīdamās svepstēja, — mana spožā pērle, izskatoties pēc manis. Man gan arī pašai liekas, ka mēs esam līdzīgas.

—      Ir pasaulē viens cilvēks, kas nemūžam neatzīs, ka jums, cienītā, kāds varētu līdzināties, — iebilda majors, — un šis viens saucas vecais Džo Begstoks.

Kleopatra atvēzējās, it kā grasīdamās ar vēdekli sašķaidīt galvu glaimotājam, bet apžēlojusies uzsmaidīja viņam wn runāja tālāk.

—      Ja mana burvīgā meitene ir mantojusi no manis dažas krietnas īpašības, briesmekli, — majors bija tas briesmeklis, — viņa ir mantojusi arī manu neprātīgo dabu. Viņai ir ļoti spēcīgs raksturs, — man, saka, esot bijis ārkārtīgi stiprs, kaut gan es tam neticu, — bet, ja viņu kas saviļņo, viņa kļūst bezgala vārīga un jūtīga. Un kā lai jūtos es, redzēdama viņu ciešam! Tas salauž arī manus spēkus.

Majors, pastiepis savu dubultzodu un glāsīgi savilcis zilās lūpas, centās izrādīt dziļu līdzjūtību.

—      Uzticība, kāda valdīja mūsu starpā, — misis Skjūtona turpināja, — sirds kad pati steidz atvērties, jūtas brīvi izpausties, — ak, bez saviļņojuma par to nemaz domāt nevaru. Mēs jau vairāk atgādinājām māsas nekā mammu ar meitu.

—     Tās ir tieši Dž. B. domas, — majors piebilda,

—    kuras Dž. B. piecdesmittūkstošreiz jau atkārtojis.

—     Nepārtrauciet, bezdievīgais mēļotāj, — Kleopatra apsauca. — Kā gan lai jūtos es, ja nomanu, ka radies kaut kas, kam mēs vairāmies pieskarties! Ka starp mums ir atvēries… nu kā to sauc… bezdibenis! Ka mana sirsnīgā, vaļsirdīgā Edīte ir pārvērtusies pret mani! Cik sūri tas sāp, nav nemaz pasakāms.

Majors piecēlās no sava krēsla un pārsēdās citā — tuvāk galdiņam.

—     Ik dienas es redzu to pašu, dārgo major, — misis Skjūtona nebeidza gausties. — Ik dienas es to izjūtu. Ik stundas pārmetu sev pārlieku uzticību un atklātību, kas novedusi pie tik bēdīgām sekām, un vai ik mirkli ceru, ka misters Dombijs taču beidzot atklās savus nolūkus un atvieglos manas ciešanas, kas nav vairs panesamas. Bet nekas nenotiek, dārgo major; esmu savu sirdēstu verdzene — uzmanīgāk ar kafijas tasi! Esat gan jūs briesmīgi neveikls! — Edīte, mans acuraugs, ir pārvērtusies līdz nepazīšanai, un es nudien vairs nezinu, kas būtu darāms, nezinu arī nevienas labas dvēseles, kam padomu prasīt.

Majors Begstoks, varbūt laipnās, vēlīgās balss noskaņas iedrošināts, kādā misis Skjūtona bija ierunājusies un kādu, šķita, bija nodomājusi tagad piepaturēt līdz beigām, pastiepa roku pār galdiņu un, šķelmīgi piemiedzis aci, teica:

—     Aprunājieties ar Džo, cienītā.

— Tad, briesmotais briesmekli, — Kleopatra sacīja, pasniegdama majoram roku pretī un ar vēdekli, ko turēja otrā rokā, uzplīkšķinādama tam pa krimšļiem,

—     kāpēc tad jūs nerunājat ar mani? Jūs saprotat gan, ko es domāju. Kāpēc tad jūs ne vārda neieminaties uz to pusi?

Majors iesmējās un noskūpstīja pasniegto roku, tad sāka atkal smiet un nerimās ar to galu.

—     Diezin vai misters Dombijs jel maz ir tāds cēlsirdis, par kādu es viņu turu? — Kleopatra sapņaini dūdoja. — Kā jums šķiet, vai viņam ir nopietni nodomi, dārgo major? Vai jūs ieteiktu bilst kādu vārdu vai atstāt viņu mierā? Nu, pasakiet kā labs draugs — kāds būtu jūsu padoms?

—     Vai saprecināt mums viņu ar Edīti Greindžeri, cienītā? — majors jautāja, grudzinādams smiekliņu.

—           Neatmanīgais vējagrābsli! — Kleopatra attrauca, paceldama vēdekli, lai iecirstu majoram pa degunu,

—    Kā tad mēs varam viņu saprecināt?

— Vai saprecināt mums viņu ar Edīti Greindžeri, es jautāju, cienītā? — majors nogrudzināja atkal.

Misis Skjūtona neatbildēja vārdiem, bet tik šķelmīgi un spridzīgi uzsmaidīja majoram, ka šis galantais oficieris, uzņemdams to kā izaicinājumu, būtu uzspiedis skūpstu uz viņas ugunīgi sarkanajām lūpām, ja viņa ar apburošu meitenīgu veiklību neaizklājusi tām priekša vēdekli. Varbūt tas notika aiz kautrības, varbūt aiz bailēm, ka nenodziest sārtums lūpās.

—     Dombijs, cienītā, — majors teica, — ir lomīgs ķēriens.

—     O, jūs mantkārīgais alkata! — Kleopatra izsaucās, spiedzīgi iesmiedamās. — Esmu sašutusi.

—      Un Dombijam, cienītā, — izstiepis kaklu, acis blisinādams, majors turpināja, — ir nopietni nodomi. Džozefs to saka; Begstoks zina to; Dž. B. vada viņu tieši uz mērķi. Atstājiet Dombijam brīvu vaļu, cienītā. Dombijs ir drošs. Izturieties kā līdz šim, neko vairāk, un paļaujieties uz Dž. B., — būs darīts.

—     Jās patiesi tā domājat, dārgo major? — spēji ievaicājās Kleopatra, kas ar visu šķietamo nevērību bija tomēr viņu uzmanīgi un vērīgi vērojusi.

—     Esmu pārliecināts, cienītā, — majors atteica.

—      Nesalīdzināmā Kleopatra un viņas Antonijs, Begstoks, vēl cik reižu uzvaras priekā patērzēs, baudīdami viesmīlību Edītes Dombijas greznajā, bagātajā namā. Jā, cienītā, — majors teica, spēji pārtraukdams grudzināšanu un kļūdams nopietns, — Dombija «labā roka» ir atbraucis.

—     Šorīt, vai? — Kleopatra painteresējās.

—     Šorīt, cienītā, — majors atbildēja. — Un nepacietība, ar kādu Dombijs gaidīja tā atbraukšanu, ir izskaidrojama, ticiet Dž. B. uz vārda, jo Džo ir vel-lnišķi slīpēts, — majors paplikšķināja sev pa degunu un piemiedza vienu aci, kas gan viņa dabas doto skaistumu nevērta pievilcīgāku, — ar viņa karstu vēlēšanos, lai vējš neaiznes valodas, pirms Dombijs paspējis tam pastāstīt un ar to apspriesties. Jo Dombijs, cienītā, ir lepnu kā Lucifers.

—     Apburoša īpašība, — misis Skjūtona nosvipstēja,

—    tāda pati ir arī mana Edīte.

—      Ziniet, cienītā, — majors teica, — es jau aplinkus esmu izmetis pa mājienam, kurus «labā roka» uztver pareizi, un izmetīšu vēl, līdz diena būs vakarā. Dombijs šorīt ierosināja sarīkot rītdien izbraukumu uz Vorikas pili un Kenilvertu, bet pirms tam kopā ar mums ieturēt brokastis. Es uzņēmos nodot jums šo ielūgumu. Vai būsit laipnas pagodināt mūs? — majors sacīja, pietūkdams aiz elpas trūkuma un šķelmības, pasniedzot zīmīti — adresētu godājamai misis Skjūtonai caur majora laipnu roku —, kurā viņas vienmēr padevīgais Pols Dombijs lūdz viņu un viņas burvīgo, jauko meitu piedalīties paredzētajā ekskursijā, un postskriptā tas pats vienmēr padevīgais Pols Dombijs laipni lūdz nodot sveicienus misis Greindžerei.

—     Cst! Klusāk! — Kleopatra pēkšņi brīdināja.

—    Edīte!

Gandrīz aplami var izklausīties, ja par šo mīlošo māti sakām, ka viņa, nočukstējusi šo apsaukumu, atkal pārsedzās ar klīrīgās gurdenības segu, jo viņa nekad to nebija nometusi un diezin vai vispār gribēja un varēja to citā vietā nomest kā vien kapā. Taču, steigšus aizgaiņājusi tikko jaušamo nopietnības un uz zināmo ieceri — teicamu vai peļamu — virzītu domu koncentrācijas ēnu, kāda tobrīd varēja pavīdēt viņas sejā, balsī vai pozā, viņa, Edītei ieņākot, atkal bezgala gurdena, bezgala apātiska zvilnēja uz savas sofas.

Edīte, tik skaista un majestātiska, un tik auksta un nepieejama! Nevērīgi atņēmusi majora Begstoka sveicienu un mātei uzmetusi pētījošu skatienu, viņa atvilka logam aizkarus, nosēdās pie tā un raudzījās ārā.

—     Edīt, manu mīļo, — misis Skjūtona uzrunāja meitu,

—     kur tad tu, sazindie's, biji palikusi? Es tik ļoti esmu pēc tevis noilgojusies.

—     Tu teicies esam aizņemta, un es paliku savā istabā, — Edīte atbildēja, galvu nepavērsusi.

—     Jūs bijāt cietsirdīga pret veco Džo, cienītā kundze, — majors iebilda ar viņam piemītošo galantumu.

—           Ļoti cietsirdīga, es zinu, — viņa, vēl arvien pa logu raudzīdamās, atteica ar tik aukstu nievu balsī, kd majors apdulla un nesamanīja, ko atbildēt.

—     Majors Begstoks, mīļo Edīt, — māte sacīja, vārdus gausi stiepdama, — šis nekur neliekamais, nejaukākais &lt; ilvēks pasaulē, kā tu zini…

—     Nudien, mamm, — Edīte teica atskatīdamās, — nav taču nozīmes lauzīties ar šādu runas manieri. Mēs te osam vieni paši. Mēs viens otru pazīstam.

Mēmais nicinājums, kas ēnojās viņas daiļajā sejā, — nicinājums, kas vērsās acīmredzot pret sevi pašu ne mazāk kā pret tiem diviem, — bija tik dziļš un kodīgs, ka, to redzot, uz mirkli nodzisa pat mātes mākslotais smaids, kaut arī tik ļoti iedabāts.

—     Manu mīļo meitenīt… — māte atsāka.

—     Vai vēl ne liela meita? — Edīte izmeta smīnēdama.

—      Cik tu savāda šodien, mana mīļā! Paļauj taču man pateikt, ka majors Begstoks atnesa sevišķi laipnu vēstuli no mistera Dombija; viņš ielūdz mūs rīt pie sevis uz brokastīm un pēc tam piedalīties izbraukumā uz Voriku un Kenilvertu. Vai brauksi, Edīt?

—     Vaj es braukšu? — Edīte atkārtoja, pietvīkdama pār visu seju un, krūtīm nevienmērīgi cilājoties, uzlūkoja māti.

—      Es jau zināju, sirsniņ, ka tu būsi ar mieru, — bezrūpīgi attrauca māte. — Pavaicāju tikai, kā tu mēdz teikt, formas pēc. Seku mistera Dombija vēstule.

—     Pateicos, nav ne mazākās vēlēšanās to lasīt, — bija viņas atbilde.

—      Tad jau jāatbild būs vai man pašai, — misis Skjūtona sacīja, — kaut gan biju domājusi lūgt tevi, mīlulīt, par sekretāri.

Tā kā Edīte pat nepakustējās un ne vārda neatbildēja, misis Skjūtona lūdza majoru piestumt galdiņu tuvāk, izvilkt pulti un sameklēt viņai spalvu un papīru, un visus šos galantos pakalpojumus majors izdarīja dziļā pazemībā un padevībā.

—      Pasveicināt no tevis, mīļo Edīt? — misis Skjūtona ievaicājās, turēdama spalvu pie postskripta.

—      Ko tik vien vēlies, mamm, — Edīte atteica, galvu nepagriezusi, vislielākajā vienaldzībā.

Misis Skjūtona uzrakstīja, ko vēlējās, neprasīdama vairs nekādu skaidrāku norādījumu, un pasniedza vēstuli majoram, kas to kā dārgu uzticētu mantu grasījās noglabāt tuvāk pie sirds, taču jābāž vien bija bikšu kabatā, jo vestes kabata izrādījās nedroša. Pēc tam atvadīdamies majors ar bruņniecisku eleganci palocījās abām lēdijām, pie kam vecākā lika lietā atkal savu ierasto manierību, bet jaunākā, sēdēdama ar seju pret logu, maķenīt tikai palocīja galvu, tā ka lielāku laipnību viņa gan būtu parādījusi majoram, sveicinājumam nemaz neatbildēdama, jo tad majors būtu varējis nodomāt, ka viņa nav to sadzirdējusi vai nav laikā attapusies.

«Ko šī tur pūta par viņas pārvēršanos, ser,» atpakaļceļā majors prātoja (tā kā pēcpusdienā dedzināja saule, viņš lika iezemietim ar rokas bagāžu iet pa priekšu, bet pats turējās šā no dzimtenes izraidītā prinča ēnā) «par pārvēršanos, nomocīšanos un tā tālāk, ser, — gaidi, ka Džozefs Begstoks laidīs sev miglu acīs pūst, ser! Prātā nenāk! Lai nepūš! Bet, ka viņu starpā radusies kāda plaisa vai bezdibenis atvēries, kā māte izsakās, — pie joda, ser, tas rādās būt diezgan tuvu patiesībai. Un diezgan dīvaina parādība tā ir. Nu, ko tur, ser,» majors notusās. «Edīte Greindžere un Dombijs ir no viena koka testi; lai tad nu viņi izšķir šo strīda jautājumu divcīņā. Begstoks liek uz uzvarētāju.»

Majors, aizrāvies ar savām domām, pēdējos vārdus izteica skaļi, un nabaga iezemietis apstājās un apsviedās apkārt, domādams, ka runā ar viņu. Pārskaities zili melns par šādu dienesta disciplīnas pārkāpumu, majors (lai gan šī starpgadījuma brīdī vai pušu sprāga, priecādamies pats par savu humoru), uz karstām pēdām iebuksnīja ar niedres spieķi iezemietim ribās un visu ceļu nepārstāja to ik pa brīdim šādā veidā uzmundrināt.

Ne mazāk saniknots majors bija, pārģērbjoties pusdienām; šīs procedūras laikā tumšādaino sulaini kapāja visdažādāko priekšmetu krusa: lidoja zābaki, zobu sukas un kas tik vien gadījās viņa kungam pa tvērienam. Jo ne jau velti majors plātījās, ka iezemietis pie šā izgājis kārtīgu ierindas apmācību un ka par mazāko novērsienu stingras disciplīnas ieturēšanā tiekot sodīts

ar šāda veida «pārmācību». Vēl jāpiebilst, ka viņš turēja iezemieti pie sevis kā aizsarglīdzekli pret ģikti un citām kaitēm, kā miesīgām, tā garīgām, un iezemietis, kā redzams, godīgi nopelnīja savu algu, kas nebija liela.

Pēdīgi majors, kas bija izšaudījis visus parocīgi tveramos daiktus un izgodējis iezemieti tik daudz jaunos vārdos, dodams tam iespēju apbrīnot angļu valodas bagāto leksiku, paļāvās, ka apsien viņam kravati; un, kad nu bija uzcirties un pēc šīs procedūras sajutās atkal pacilātā garā, viņš devās lejup uzmundrināt Dombiju un tā «labo roku».

Dombija tur vēl nebija, bet «labā roka» bija un, kā parasti, bija gatavs pakalpot majoram ar visu savu zobu bagātību.

—     Nu, ser, — majors to uzrunāja, — kā tad labi pavadījāt laiku kopš tā brīža, kad man bija lemts prieks iepazīties ar jums? Vai jele izgājāt pastaigāt?

—     Labi ja pusstundu bijām ārā, — Kārkers atbildēja.

—    Darbs paņēma visu laiku.

—     Bizness, ko? — majors teica.

—     Bija jāpārskata daudzas un dažādas sīkas lietas, — Kārkers Stmeta. — Vai zināt — tas ir pavisam kas neparasts pie manis, kas izgājis neuzticības skolu, turklāt, kur es pēc savas dabas nebūt neesmu sliecīgs uz vajsirdību, — pēkšņi pārLraucis aizsākto sarunu, viņš sacīja ar valdzinošu atklātības noskaņu balsī, — bet man tāda sajūta, ka jums, major Begstok, es varu pilnīgi uzticēties.

—     Jūs parādāt man godu, ser, — majors atteica.

—    Droši varat.

—     Tādā gadījumā — zināt, — Kārkers turpināja,

—     es vēroju, ka mans draugs … mūsu draugs gan laikam nācās teikt…

—     Par Dombiju runa, ser? — majors izsaucās. — Vai redzat mani, mister Kārker, kā es še stāvu? Dž. B.?

Bija viņš jau pietiekamā mērā pietūcis un pieliekami zils, lai būtu saredzams; un misters Kārkers arī atteica, ka šim esot lemts tas prieks.

—     Nu tad jūs redzat vīru, ser, kas ies caur uguni un ūdeni Dombija labad, — majors Begstoks attrauca.

Misters Kārkers pasmaidīja, teikdams, ka viņš par l.o nešauboties.

—     Jā, vai zināt, major, — viņš atgriezās pie aizsāktā teikuma, — es vēroju, ka mūsu draugs šodien tā neiedziļinājās darbā kā citkārt.

—     Tā? — majors ielīksmots pavīpsnāja.

—     Man viņš šķita mazliet izklaidīgs, sapņaini noskaņots, — Kārkers piebilda.

—     Pie joda, ser! — majors izsaucās. — Vainīga būs kāda lēdija.

—     Nudien, es sāku jau ticēt, ka tā ir nopietnība, — Kārkers atteica. — Domāju, jums patīk jokus dzīt, kad aplinkām it kā likāt to noprast, jo pazīstu jau jūs, militāros.

Majoram uznāca īsts zirga klepus; viņš kratīja galvu un raustīja plecus, it kā teikdams: «Nu, velna puikas mēs esam, nav ko noliegt.» Pēc tam viņš ieķērās misteram Kārkeram pogcaurumā un, acis valbīdams, čukstēja tam ausī, ka tā ir sieviete ar apbrīnojamu šarmu, ser, ka tā ir jauna atraitne, ser. Ka tā cēlusies no smalkas ģimenes … Ka Dombijs iemīlējies līdz ausu galiem, ser, un ka apprecēdamies tie celtos kā viens, tā otrs, jo viņai ir skaistums, zilas asinis un talanti, bet Dombijam — bagātība; un ko gan viens laulāts pāris vēl vairāk varētu vēlēties? Padzirdis mistera Dombija soļus aiz durvīm, majors aprāvās, pagūdams tik vēl izmest, ka citurīt jau misters Kārkers to redzēšot un varēšot spriest pats. Sabudis no garīgās piepūles un nomocījies galā, visu šo tirādi nokrekstot elsainā čukstā, majors nu sēdēja ar guldzoņu kaklā un aizasarotām acīm, līdz pusdienas nāca galdā.

Majors, tāpat kā vēl dažs labs dižmanīgs dieva lopiņš, visā pilnībā savu godību parādīja ēdināšanas laikā. Šoreiz viņš žilbu mirdzu lēja galda vienā galā, pretī viņam no galda otra gala bālāku vizmu sijāja misters Dombijs, kamēr Kārkers, malā sēdēdams, savus starus stīgoja brīžam uz vienu, brīžam uz otru spīdekli vai ļāva tiem saplūst ar abējo spozmi, kā nu kuroreiz bija izdevīgāk.

Pirmā, ari otrā ēdiena laikā majors parasti mēdza būt nopietns, jo iezemietis saskaņā ar slepeni saņemtu pavēli sarindoja viņam priekšā visvisādus trauciņus ar mērcēm un garšvielām, sagādājot viņam ne mazumu pūju, kamēr tos visus atvāž un saturu samaisa uz šķīvja. Bez tam iezemietim uz atsevišķa galdiņa vēl stāvēja krājumā dažādas asas un pikantas ēdienu piedevas, ar kurām majors ik dienas svilināja savas iekšas, nemaz jau nerunājot par tiem dīvainajiem flakoniņiem, no kuriem sazin kādus šķidrumus piešjāca majora dzērieniem. Bet šoreiz majors Begstoks pa starpām visām šīm daudzajām nodarbībām atrada laiku būt arī sabiedrisks, un šis sabiedriskums izpaudās prasmē ar veiklu viltību atklāt misteram Kārkeram mistera Dombija dvēseles noskaņojumu.

—     Dombij, — majors teica, — jūs taču nemaz neēdat; kas tā par padarīšanu?

—     Pateicos, — šis džentlmenis atbildēja, — ēdu jau, bet nav man sevišķas apetītes šodien.

—      Nu, nu, Dombij, kas tad šij lēcies? Kur tad šī pazudusi? Pie mūsu paziņām jūs to neesat pametis, gatavs apzvērēt, jo varu apliecināt, ka šorīt pie brokastu galda viņām nekādas apetītes nebija. Vismaz par vienu no viņām varu droši to apgalvot. Neteikšu, par kuru.

Te majors pamirkšķināja ar aci Kārkeram, un viņu pārņēma tik briesmīgs prieks par savu viltību, ka tumšādainajam sulainim, negaidot pavēles, nācās pabungāt viņam pa muguru, jo citādi, kas zina, viņš būtu pazudis zem galda.

Pusdienu tālākajā norisē, citiem vārdiem sakot, kad iezemietis nostājās majoram aiz muguras, lai sāktu pildīt glāzes no pirmās šampanieša pudeles, majoru pārņēma vēl lielāks šķelmības gars.

—      Pildi līdz malām, tu nelieti! — majors sacīja, paceldams savu glāzi. — Misteram Kārkeram arī līdz malām! Un misteram Dombijam arī! Pie visiem svētiem, džentlmeņi, — majors teica, pamirkšķinādams jaunajam draugam, kamēr misters Dombijs bija nogremdējis savas acis šķīvī, — šo kausu veltīsim dievei, kuru vecajam Džo ir gods pazīt un notālēm apbrīnot pazemībā un godbijībā, — Edīte ir viņas vārds, — majors piebilda, — dievišķā Edīte!

—     Uz dievišķās Edītes veselību! — uzsauca smaidīgais Karkers.

—     Uz Edītes jau nu katrā ziņā, — sacīja misters Dombijs.

Viesmīļa parādīšanās ar jauniem ēdieniem pamudināja majoru uz vēl lielāku viltību, bet arī uz lielāku apdomību.

—      Kauču Džo Begstoks starp savējiem pamaļ ir jokus, ir nopietnību par šo tematu, ser, — majors sacīja, uzlicis pirkstu uz lūpām un pievērsies Kārkeram, — bet viņam šis vārds ir pārāk svēts, lai tas nāktu šo te vai citu tādu sulainīšu ausīs un mutē. Ne vārda, ser, kamēr tie vēl šeit!

Tā bija smalkjūtīga goddevības un cieņas parādīšana misteram Dombijam no majora puses, un misters Dombijs acīmredzot to sajuta. Kaut arī mistera Dombija vēsajai vienaldzībai vīdēja cauri viegla mulsa, dzirdot majoru mētājamies šiem aplinku mājieniem, tomēr viņam nebija nekādu iebildumu pret šādu pajokošanos, — tas nu bija skaidrs —, drīzāk var teikt, tā patika viņam. Varbūt majors ir bijis ļoti tuvu patiesībai, torīt zīlēdams, ka lielais gars ir pārlieku augstprātīgs, lai iepriekš apspriestos šai jautājumā ar savu premjerministru, un tomēr vēlas, lai tas būtu lietas kursā. Lai nu bija kā būdams, bet, kamēr majors laida darbā savu vieglo artilēriju, misters Dombijs bieži pameta acis uz misteru Kārkeru un šķita vērojāfti, kādu iespaidu šie mājieni atstāja uz to.

Bet majors, nodabūjis tik uzmanīgu klausītāju un tādu smējēju, kādu otru visā pasaulē nesameklēsi, — «vārdu sakot, tra-akoti gudru un patīkamu zelli», kā viņš vēlāk aizvien stāstīdams izteicās, — ir nedomāja to tik ātri atlaist, pasmīdinot tikai ar šīm mazām viltībām, izmestām pret misteru Dombiju. Tāpēc, kad galds bija nokopts, majors parādīja, ka var paspīdēt arī plašākās un vispārīgākās sfērās, pastāstīdams pulka anekdotes un palaizdams pulka jokus, kas tam bira kā no maisa, tā ka Kārkers bija (vai izlikās esam) galīgi pārmocījies aiz smiekliem un sajūsmas, kamēr misters Dombijs noraudzījās pār savu sastīvināto kravati, it

kā majors šim piederētu vai arī it kā viņš būtu varens lāču vadātājs, kas priecājas, ka viņa lācis labi danco.

Kad majoram balss jau tik stipri bija aizkritusi no ēšanas, dzeršanas un savu sabiedrisko talantu demonstrēšanas, ka nevarēja gandrīz ne parunāt, viņi sēdās pie kafijas galda. Pēc tam majors ievaicājās misteram Kārkeram, rīkotājdirektoram, neko daudz necerēdams dzirdēt apstiprinošu atbildi, vai viņš spēlējot piketu.

—     Jā, es mazliet spēlēju piketu, — misters Kārkers atteica.

—     Riču raču varbūt? — nedroši ieminējās majors.

—     Jā, mazliet arī to, — zobainais vīrs atteica.

—     Kārkers prot visas spēles, man šķiet, — misters Dombijs sacīja, atlaizdamies dīvānā (kā tāds koka vīrs, kam locekli nelokās), — un pie tam labi.

Patiešām, abas minētās spēles Kārkers spēlēja tik meistarīgi, ka majors taisni pabrīnījās un uz labu laimi ieprasījās, vai šis spēlējot arī šahu.

—     Jā, mazliet spēlēju, — Kārkers atbildēja, — esmu kādreiz spēlējis un uzvarējis, — tas vienkārši triks, — nemaz neskatoties uz dēlīti.

—            Die's sodi, ser, — majors teica, acis valbīdams,

—     jūs esat pilnīgs pretstats Dombijam, kas nespēlē nekādas spēles.

—     O, viņš! — direktors attrauca, — viņš nekad nav izjutis vajadzību apgūt šādas mākas. Tādiem kā man tās dažreiz noderīgas. Tagad pat, kā redzat, major Begstok, tās dod man iespēju pacīnīties ar jums.

Var jau būt, ka vainojama tikai viņa melīgā mute, tik glaimīga un plata, bet pazemīgajiem, pieglaimīgajiem vārdiem šai īsajā runā šķita cauri skanam nikna ņurdoņa, tā ka klausītājam uz mirkli varēja iešauties prātā, ka teju, teju, viņa baltie zobi iecirtīsies rokā tam pašam, ap kuru viņš luncinājās. Taču majors stāvēja tālu no tādām domām, un misters Dombijs puspievērtām acīm aizsapņojies zvilnēja visu spēles laiku, kas ievilkās līdz pat gulētiešanas stundai.

Misters Kārkers, uzvarētājs tomēr, nu bija augstu cēlies majora acīs, tik augstu, ka majors, pie savas istabas atvadīdamies no viņa uz nakti, par sevišķas uzmanības zīmi lika savam iezemietim — tas parasti vāļājās zemē uz matrača pie sava pavēlnieka durvīm — iedegt sveci un svinīgi pavadīt Kārkeru pa gaiteni līdz viņa numura durvīm.

Spoguļa virsma mistera Kārkera guļamistabā bija blāva, un var jau būt, ka spogulis meta nepareizu atspulgu. Taču tovakar tas rādīja vīru, kas iztēlē redz ļaužu pūli guļam zemē pie viņa kājām, tāpat kā nabaga iezemietis pie sava kunga durvīm; vīru, kas laipo tiem pāri, niknus skatienus lejup mezdams, taču vēl neatļaudamies likt kāju virsū uz augšup pavērstajām sejām, — šimbrīžam vēl ne.

27.NODAĻA ĒNAS SABIEZĒ

Misters Kārkers, rīkotājdirektors, piecēlās reizē ar cīruļiem un izgāja pastaigāt vasaras rīta svaigumā. Viņa domas — un domāja viņš sarauktām uzacīm — nelikās lidojam tik augstu kā cīruļi, ne vispār traucamies tanī virzienā; drīzāk tās kavējās tepat uz zemes, savas ligzdas tuvumā, un vandījās pa smiltīm un tārpiem. Taču neviens putns, kas neredzams dziedāja gaisā, nebija cilvēka acij nesasniedzamāks par mistera Kārkera domām. Viņš tik lieliski valdīja pār savu seju, ka retais par tās izteiksmi varēja ko vairāk vai skaidrāk pateikt kā — vai nu tā ir smaidīga, vai domīga. Patlaban tā bija stipri domīga. Jo cīrulis pacēlās augstāk, jo dzijāk viņš iegrima domās. Jo dzidrāk un skajāk atskanēja cīruļa dziesma, jo drūmāka un smagāka vērtās viņa klusēšana. Pēdīgi, kad cīrulis, vēl greznāk uzgavilēdams, metās uz galvas lejā un iekrita zaļojošā kviešu druvā, kas rīta vēsmā virmoja kā upe, viņš pamodās no saviem sapņiem un raudzījās apkārt ar pēkšņi uzplaukušu smaidu sejā, tik vēlīgu, tik glāsīgu, it kā tam vajadzētu vai simtiem skatītāju savaldzināt; no jauna vairs neaizsapņojās, kad jau nu bija reiz pamodināts, bet, aizdzinis no sejas visas tumšās ēnas kā daždien attapīgs cilvēks, kas saprot, ka pretējā

Radījumā piere varētu saraukties un izpļāpāt, kas aiz tās slēpjas, viņš klaiņoja tālāk un smaidīja, it kā ievingrinādamies.

Varbūt mazdrusciņ padomādams par pirmā iespaida radīšanu, misters Kārkers šinī rītā bija sevišķi rūpīgi un eleganti uzposies. Lai gan, atdarinādams dižo vīru, kuram kalpoja, viņš vienmēr ģērbās samērā korekti, tomēr ar mistera Dombija pārmērīgo klīrību viņš nesacentās; pirmkārt, varbūt saprazdams, cik tas būtu smieklīgi; otrkārt, atzīdams šādu savu nostāju vēl par vienu līdzekli, ar ko parādīt, ka viņš protas turēties zināmā atkarībā un atstatumā no tā. Viens otrs gan apgalvoja, ka šajā ziņā viņš esot īsts un ne visai glaimojošs komentārs savam ledainajam patronam, — bet pasaule jau ir veikla uz aplamu spriedelēšanu, taču misters Kārkers nav atbildīgs par tās negatīvām tieksmēm.

Spodrs un ziedošs, ar gaišu, it kā saulē izbalējušu sejas krāsu, ar savu vieglo gaitu radīdams iespaidu, ka zāle zem viņa kājām nesaplok, misters Kārkers, rīkotājdirektors, klaiņāja pa pļavām, pa zaļām dzīvžogu gatvēm un alejām, līdz pienāca laiks doties atpakaļ uz brokastīm. Izvēlējies īsāko ceļu, misters Kārkers soļoja, zobus vēdinādams, un pie tam balsī noteica: «Tagad apskatīsim mistera Dombija otro sievu!»

Viņš bija aizklīdis labu gabalu ārpus pilsētas un atgriezās pa jauku, lapu koku apēnotu ceļu, gar kuru vietvietām nolikti soli tiem, kam vēlēšanās atpūsties. Sis bija tāds nostūris, kur vispār retumis kāds iemaldījās, bet šinī klusajā rīta stundā tas šķita pilnīgi pamests un vientuļš, tā ka misters Kārkers bija vienīgais vai domājās esam vienīgais apmeklētājs. Ar dīka cilvēka bezbēdību, kuram vēl divdesmit minūšu laika, lai nokļūtu noteiktā vietā, kas sasniedzama desmit minūtēs, misters Kārkers vēl paklaiņāja pa birzi starp resnajiem koku stumbriem, apmeta līkumu te ap vienu, te ap otru, izrakstīdams pēdu ķēdi rasotajā zālē.

Taču viņa iedoma, ka birzī neviena nav, izrādījās maldīga, jo, lēnītēm apiedams kāda milzu koka resno stumbru, kura raupjā miza bija kreveļaina un grubuļaina kā degunradža vai tam radniecīga aizvēsturiskā Noasa laiku briesmoņa āda, viņš nejauši turpat vai acu pi iekšā ieraudzīja kādu sievieti sēžam uz sola, ap kuru viņš jau nākamajā mirklī būtu apvijis savu pēdu ķēdi.

Tā bija kāda lēdija, eleganti ģērbusies un ļoti skaista; viņas tumšo, augstprātīgo acu stingais skatiens urbās zemē; acīmredzot viņā plosījās dusmu vai niknas iekšējas cīņas ugunis. Jo, kad viņa tā sēdēja nodurtām acīm, apakšlūpas kakliņš tai bija zobos iekniebts, krūtis strauji cilājās, nāsis drebēja, galva trīcēja un uz vaigiem rasoja niknumā izsprāgušas asaras, kāja mīdīja sūnu, it kā gribēdama to putekļos saberzt. Un tomēr vai tai pašā mirklī, kad viņam pavērās šis skats, viņš redzēja to pašu lēdiju nicīgi smīnošu, apnikuma un gurduma pārņemtu pieceļamies un iegriežamies birzī, pie tam viņas seja un viņas slāja nepauda neko cilu kā vien nievīgu skaistumu un valdonīgu nicinājumu.

Izģindusi, neglīta, derdzīga vecene, ar savu ģērbu atgādinādama ne tik daudz čigānieti, cik raibin raibās klaidoņu cilts pārstāvi, kuri klejo apkārt ubagodami un zagdami, katlus lodēdami vai grozus pīdami, darot to pēc kārtas vai visu vienlaiku, — arī bija novērojusi lēdiju, jo, tiklīdz tā piecēlās, šī otra figūra, tik dīvains pretstats pirmajai, pietrausās kājās — domāt, izauga no zemes — un aizkrustoja tai ceļu.

—     Atļaujiet pazīlēt jums nākotni, daiļā lēdija, — vecene teica, lūpas čāpstinādama, un tā vien likās, ka šīs nāves paliekas galvaskauss grasītos izlobīties no dzeltenā ādas pārvalka.

—     Es pati varu sev pazīlēt, — skanēja atbilde.

—     Jā, jā, jā, daiļā lēdija, tikai ne pareizi. Nupatās, te sēdēdama, jus nezīlējāt pareizi. Es jums redzu cauri! Dodiet man sudraba ripiņu, daiļā lēdija, un es pateikšu, ko patiesībā jums liktenis lēmis. Jūsu vaigs rāda bagātību, daiļā lēdija.

—     Es zinu, — lēdija attrauca, ar drūmu smaidu cēli paiedama tai garām. — Es to jau sen zināju.

—     Ko! Un ta jūs nedosit vis man nekā? — veča izsaucās. — Jūs negribai man nenieka atmest, lai jums pazīlēju, daiļā lēdija? Nu, cik ta jus man dosit, lai es nezllēļu? Atmetiet artaviņu, jebšu es brēkšu jums to pakaļ! — vecene ķērca aizsvildamās.

Misters Kārkers, redzēdams, ka lēdija, iedama šķērsām uz taku, virzās tieši uz to koku, aiz kura viņš slēpās, devās tai pretī; pārmijoties ceļā, viņš pacēla cepuri un uzsauca vecenei, lai liekas mierā. Lēdija ar vieglu galvas mājienu pateicās viņam par iejaukšanos un soļoja tālāk.

—      Tad jau dodiet jūs man cik necik, vai ar es brēkšu viņai to pakaļ, — vecā spiedza, mētādama rokas pa gaisu un traukdamās pretī viņa izstieptajai rokai. — Pa, pa, dzirdiet, — viņa piebilda, pēkšņi nolaizdama balsi un urbdamās viņa acīs, it kā uz brīdi aizmirsusi savu dusmu objektu, — dodiet man cik necik vai ar es brēkšu jums pakaļ!

—     Man, vecomāt? — direktors brīnījās, iebāzdams roku kabatā.

—     Jā, — vecene atteica, nenolaizdama no viņa acu un stiepdama pretī savu červeļaino roku. — Es ta zinu!

—      Ko jūs zināt? — Kārkers uzprasīja, pamezdams tai šiliņu. — Vai zināt, kas ir šī skaistā lēdija?

Vecene, čāpstinādama kā senus laikus tā kuģinieka sieva, kurai kastaņi bijuši klēpī *, un dusmīgi vaibstīdamās kā ragana, kas veltīgi pēc kāda kastaņa izdiedelējusies, sagrāba šiliņu un, atvilkusies kā vēzis vai kā vesels ņūklis vēžu atmuguriski atpakaļ, — jo viņas rokas, pamijus te izstiepdamās, te savilkdamās, varēja reprezentēt divus vēžu sugas pārstāvjus, bet vaikstīgā seja — savu pusduci vairāk, — atsēdās uz kāda veca koka stiegrainajām saknēm; izņēma tad no mices dibena īsu, melnu kaļķīti, ar sērkociņu aizdedzināja to un, acīm iezīdusies jautātājā, klusēdama uzvilka dūmu.

Misters Kārkers iesmējās un apgriezās uz papēža.

—      Nu tā! — vecā teica. — Viens bērns beigts, un viens bērns dzīvs; viena sieva beigta, un viena taisās tās vietā. Ejiet un sapazīstieties!

Pats pret savu gribu direktors tomēr atkal atskatījās un apstājās. Vecene, kas pīpi vēl nebija nolikusi, čāpstinādama un murmulēdama, it kā ar kādu neredzamu garu sarunādamās, rādīja ar pirkstu uz to pusi, kur viņš grasījās iet, un smīknēja.

—     Ko jūs, vecā ragana, tur nupat melsāt? — viņš uzprasīja.

Sirmgalve čāpstināja un šmakstināja, rūģinādama

savu pīpi, un kā pirmāk vēl rādija ar pirkstu turpat, bet atbildēt neatbildēja. Nomurminājis «sveiki», kas skanēja ne visai laipni, misters Kārkers gāja tālāk, taču, kad bija jau ārā no birzs un atskatījās pār plecu uz vecā koka saknēm, viņš vēl tur redzēja pirkstu rādām tai pašā virzienā un domājās sadzirdējis veceni ķērkstam: «Ejiet un sapazīstieties!»

Viesnīcā viņš pārliecinājās, ka izmeklētajam cienastam viss jau sagatavots, ka misters Dombijs un majors, un brokasta galds gaida vienīgi lēdijas. Individuālai konstitūcijai šādos apstākļos nenoliedzami diezgan liela nozīme, bet šinī gadījumā apetīte ņēma virsroku pār maigajām alkām; misters Dombijs bija pats miers un savaldība, majors turpretī nervozēja, uztraucās un tik traki uzbudinājās, ka nekur likties. Beidzot iezemietis atgrūda durvis līdz kāju vaļā, un pēc maza brītiņa, kas pagāja, pieņemot gaitenī melanholisku izskatu, ienāca ļoti ziedoša, bet ne ļoti jauna lēdija.

—     Dārgo mister Dombij, — lēdija sacīja, — baidos, ka esam nokavējušās, bet Edīte ir jau izstaigājusies, meklēdama tīkamu dabas stūrīti kādai skicei, un man nācās krietni nogaidīties viņu. Melkulīgākais no majoriem, — viņa pasniedza tam mazo pirkstiņu, — sveiki!

—             Misis Skjūtona, — misters Dombijs ierunājās,

—      atļaujiet, ka stādu jums priekšā manu draugu misteru Kārkeru. — Misters Dombijs neapzinīgi uzsvēra vārdu «draugs», it kā gribēdams teikt: lai jau manis pēc viņš palepojas ar šo izcilo godu! — Jūs esat jau dzirdējusi no manis par misteru Kārkeru.

—     Es ļoti priecājos, — misis Skjūtona jūsmīgi atbildēja.

Misters Kārkers, protams, ari priecājās. Vai viņš mistera Dombija dēļ nebūtu vēl vairāk priecājies, ja misis Skjūtona bijusi (kā viņš sākumā domāja) tā Edīte, kurai iepriekšējā vakarā uzsauca tostu?

—     Die’s augstais, kur tā Edīte aizķērusies! — misis Skjūtona, lūkodamās apkārt, izsaucās. — Vēl turpat pie durvīm nebeidz dot aizrādījumus Vitersam par savu skiču ierāmēšanu! Dārgo mister Dombij, vai jūs nebūtu tik laipni…

Misters Dombijs jau bija aizgājis viņu uzmeklēt. Pēc pāris mirkļiem viņš atgriezās, vezdams zem rokas to pašu eleganti ģērbušos un ļoti skaisto lēdiju, kuru misters Kārkers bija saticis birzī.

—     Kārkers … — misters Dombijs iesāka. Bet viņu pazīšanās bija tik acīmredzama, ka misters Dombijs aprāvās.

—     Man jāpateicas šim džentlmenim, — Edīte sacīja, majestātiski palocīdama galvu, — nupat kā viņš pasargāja mani no nekaunīgas ubadzes uzmācības.

—     Man jāpateicas manai laimes lēmējai, — misters Kārkers teica, zemu palocīdamies, — ka deva izdevību izdarīt šo niecīgo pakalpojumu lēdijai, kuras kalpa lomā es jūtos pagodināts.

Edītes acu pētījošā skatienā, kas īsu mirkli pakavējās pie viņa un tūlīt noslīga lejup, misters Kārkers pamanīja aizdomas, ka viņš nav nejauši uzradies tieši tobrīd, kad uzplijās vecene, bet novērojis viņu jau agrāk. Kā Kārkers saskatīja to, tāpat Edīte redzēja viņa acīs, ka aizdomas viņai radušās ne bez pamata.

—     Nudien, — misis Skjūtona iesaucās, kas pa šo laiku bija paspējusi nopētīt misteru Kārkeru caur lorneti un pārliecināties (kā viņa diezgan dzirdami pasvipšināja majoram), ka viņš ir dievišķīgs, — patiešām, tā ir brīnišķīgākā sagadīšanās, par kādu jebkad esmu dzirdējusi. Lai nu viens padomā! Edīl, manu mīļo, te nu tik skaidri ir redzams likteņa mājiens, ka patiešām cilvēkam tīri vai jāsakru§to rokas uz krūtīm un jāizsaucas līdz ar tiem niknajiem turkiem: «Slavēts lai ir . . . kā viņi to sauc … un svētīts lai ir … kāds bija tas vārds . .. viņa pravietis!» *

Edīte nepūlējās izlabot šo ekstraordināro citātu no korāna, toties misteram Dombijam šķita nepieciešami pateikt pāris laipnu vārdu.

—     Tas mani ļoti iepriecina, — misters Dombijs sacīja ar smagnēju galantību, — ka džentlmenim, kurš ar mani tik cieši saistīts kā misters Kārkers, ir bijis gods un laime sniegt kaut visniecīgāko palīdzību misis Greindžerei. — Misters Dombijs palocījās pret Edīti. — Tomēr tas mani mazliet arī sāpina, jāatzīstas, tas modina manī skaudību pret Kārkeru, — viņš neapzinīgi akcentēja šos vārdus, it kā saprazdams, ka tos uzņems ar lielu izbrīnu, — apskaužu Kārkeru tāpēc, ka man nav uzsmaidījusi šī laime un gods. — Misters Dombijs atkal palocījās. Edīte palika nekustīga, vienīgi lūpas viņai nicīgi noraustījās.

—      Pie visiem svētiem, ser, — majors izsaucās, steigdams vēl aizgūtnēm tikt pie vārda, jo sulainis jau nāca pavēstīt, ka brokastis galdā, — tas man ir viens neizprotams numurs, ka neviens netiek pie goda un laimes ietriekt visiem tādiem diedelniekiem lodi pakausī un iziet sveikā no atbildības par to! Bet še sniedzas roka misis Greindžerei, ja vien viņai labpatiks parādīt godu Dž. B. un pieņemt to, un lielākais pakalpojums, kādu Džo tūlīt uz vietas var izdarīt jums, kundze, ir — vest jūs pie galda.

Majors piedāvāja elkoni Edītei; misters Dombijs veda misis Skjūlonu; misters Kārkers gāja kā pēdējais un pavadīja tos ar smaidu.

—      Esmu neizsakāmi priecīga, mister Kārker, — mātes kundze sacīja brokasta laikā, kad lornete vēlreiz bija devusi atzinīgu spriedumu par šo džentlmeni, — ka jūsu apmeklējums iegadījies tik laimīgā reizē, lai varētu piedalīties mūsu izbraukumā šodien. Brīnišķīga ekskursija!

—      Šādā sabiedrībā jebkurai ekskursijai jābūt brīnišķai, bet šī, es ticu, arī pati par sevi ir interesanta, — Kārkers atteica.

—      O! — misis Skjūtona izsaucās, ar gurdu tvīksmi iespiegdamās aiz sajūsmas. — Pils ir burvīga! … Uzpeld acu priekšā viduslaiki … un viss … kas patiešām ir apbrīnas vērts. Jūs taču dievināt viduslaikus, vai ne, mister Kārker?

—     Kā nu ne, pat ļoti, — misters Kārkers teica.

—            Kāds apburošs laikmets! — Kleopatra jūsmoja.

—     To nesatricināmo ticību! To spēku un enerģiju! To krāšņumu! Tik sveša tiem laikiem jebkāda banalitāte! Ak vai! Būtu jel mazdrusciņ vairāk poēzijas tie atstājuši arī mūsu drausmajam gadsimtam!

Runādama misis Skjūtona visu laiku vēroja misteru Dombiju, kas raudzījās uz Edīti, kura gan klausījās, bet ne reizi nepacēla acu uz augšu.

—     Mēs esam šausmīgi reāli, mister Kārker, — misis Skjūtona teica. — Vai nav tiesa?

Retajam varēja būt mazāk iemesla sūroties par savu reālumu kā Kleopatrai, kas bija aizsegusies ar tik mākslīgiem viltojumiem, ka aiz tiem reāli eksistējošais cilvēks vairs nebija saskatāms. Neraugoties uz to, misters Karkers pievienojās viņas sašutumam par mūsu reālumu, atzīdamies, ka šai ziņā mēs esam diezgan bargi sodīti.

—     Gleznas pilī — nu dievišķīgas! — Kleopatra nebeidza jūsmot. — Es ceru, jūs taču dievināt gleznas?

—      Varu jums apgalvot, misis Skjūtona, — misters Dombijs sacīja, augstsirdīgi atbalstīdams savu rīkotājdirektoru, — Kārkeram ir jēga par gleznām, gluži vai iedzimts talants izprast mākslu. Arī pats viņš ir ievērības cienīgs mākslinieks. Un misis Greindžeres gaume un meistarība, es nešaubos, sagādās viņam īstu baudu.

—     Sasodīts, ser! — majors Begstoks izsaucās. — Man uzrodas doma — jūs esat viens Brīnumkārkers, kas visu spēj.

—      O! — Karkers atturīgi pasmaidīja. —Jūsraugaties uz mani caur rožainām brillēm, major Begstok. Es maz vien ko spēju. Bet misters Dombijs ir tik augstsirdīgs savos spriedumos par gluži niecīgām dotībām, kādas cilvēkam manā stāvoklī, es domāju, ir gandrīz nepieciešamas, kaut gan viņš savā — pavisam citādā darbības sfērā ir parādījis daudz izcilākas spējas nekā … — misters Kārkers paraustīja plecus, izvairīdamies no tālākas slavināšanas, un neteica vairs ne vārda.

Visu šo laiku Edīte nepacēla acu uz augšu, vienīgi uzmeta pa skatienam mātei, kad šīs lēdijas dedzīgais gars sāka dzirksteļot vārdos. Bet, kad apklusa Kārkers, viņa īsu mirkli paskatījās uz misteru Dombiju. Tikai mirkli, bet viņas sejā paplaiksnījās nicīgs izbrīns, kas nepalika nepamanīts vienam smaidīgam novērotājam otrpus galda.

Misters Dombijs uztvēra šo skatienu, kad tumšās skropstas jau slīdēja lejup, un izmantoja iespēju tās

aizturēt.

—     Jūs gan, par nožēlu, būsit Voriku jau vairākkārt apskatījusi? — misters Dombijs ieminējās.

—     Jā, vairākas reizes.

—     Baidos, jums būs tur garlaicīgi.

—     Nē, nē, nepavisam.

—     Ak, tu esi tāda pati kā tavs brālēns Fīnikss, mījo Edīt, — misis Skjūtona teica. — Pēc reizes redzējuma viņš ir apmeklējis Vorikas pili vismaz piecdesmit reižu, tomēr, — ja rītu viņš ierastos Lemingtonā, — kā es vēlētos, kaut viņš tiešām atbraucis, šis eņģelis! — viņš dotos turp piecdesmit otro reizi.

—     Mēs visi esam entuziasti, vai ne, mamma? — Edīte teica, vēsi pasmaidīdama.

—     Pat pārāk aizrautīgi varbūt, manu dārgumiņ, par ļaunu mūsu dvēseles mieram, — viņas māte attrauca.

—     Bet mēs nedomājam par to žēloties. Mūsu emocijas ir mūsu atalgojums. Ja, kā tavs brālēns Fīnikss saka, zobens sadeldē … kā tur to sauc …

—     Maksti varbūt, — Edīte teica.

—     Jā, pareizi… sadeldē mazliet par ātri, tas notiek tāpēc, ka zobens, kā zini, ir spožs un mirdzošs, manu sirdsmīļumiņ.

Misis*Skjūtona izdvesa vieglu nopūtu, domāt, uzpūzdama vieglu migliņu tam teiksmainajam zobenam, kura maksts bija viņas jūtīgā sirds, un, galvu sānis noliekusi kā Kleopatra, sapņainām, mīlā kaistošām acīm noraudzījās uz savu sirds lolojumu.

Edīte, kā pavērsusi seju pret misteru Dombiju, kad tas pirmoreiz viņu uzrunāja, tā arī nenovērsa, kamēr runāja ar māti un kamēr māte runāja ar viņu, it kā veltīdama viņam uzmanību, ja viņam vēl būtu kas sakāms. Šai vienkāršajā pieklājības žestā bija kaut kas gandrīz vai izaicinošs, it kā viņa te stāvētu piespiedu kārtā vai tiktu apspriests kāds tirdzniecisks darījums, kurā viņa nebija ieinteresēta; un atkal tas nepalika nepamanīts tam pašam vērotājam, kas smaidīja viņā pusē galdam. Novērotais lika viņam domās aizklīst uz birzi, kur viņš pirmoreiz redzēja šo lēdiju, kad tā domājās esam tur viena.

Misters Dombijs, neatradis vairāk nekā ko teikt, lika priekšā tūdaļ doties ceļā, jo brokastis bija jau paturētas un majors pierij ies kā žņaudzējčūska boa.

Četrvietīgā karietē, kas pēc šī džentlmeņa pavēles jau gaidīja, iesēdās abas lēdijas, majors un viņš pats; Iezemietis un bālais pāžs uzrāpās uz bukas; misters Taulinsons palika mājās, bet misters Kārkers jāšus sekoja tiem nopakaļis.

Misters Kārkers turējās riksī savus simt jardus karietei aizmugurē, visu brauciena laiku acis no tās nenolaizdams, it kā viņš patiesi būtu runcis, bet visi četri karietē sēdētāji — peles. Lai viņš noraudzījās uz vienu pusi ceļam vai otru — uz plašo ainavu tālumā, ar tās nolaideni viļņotiem pauguriem, vējdzirnavām, labības tīrumiem, pļavām, pupu laukiem, savvaļas puķēm, zemnieku sētām, siena kaudzēm un torņa smaili virs koku galotnēm vai augšup saules pielijušā gaisā, kur tauriņi laidelējās viņam ap galvu un putnu dziesmas skanēja visapkārt, vai lejup, kur krustām savijušos zaru ēnas klāja pār ceļu trīsošu paklāju, vai taisni uz priekšu, kur koki, nokareniem zariem sasniegdamies un ar kuplo lapotni aizsegdami saules spozmi, veidoja krēslainas ailes un arkas, — lai raudzījās kur raudzīdamies, viens acu kaktiņš ne mirkli neizlaida no redzesloka ar seju uz viņa pusi sēdošā mistera Dombija stīvi izslieto galvu, ne arī spalvu, kas nevīžīgi un nievīgi nokarājās no cepures vidū starp viņiem, gandrīz tikpat nievīgi, kā viņš bija redzējis augstprātīgos plakstus slīdam lejup, vismaz tobrīd, kad sastapās skatieniem ar to, kas tagad sēdēja iepretī. Reizi, tikai vienu pašu reizi viņa saspringtais skatiens atrāvās no šiem novērošanas objektiem, un tas notika, kad pārlēciens pār zemu dzīvžogu un palaidiens auļos pāri laukumam deva viņam iespēju aizsteigties priekšā karietei, kas brauca pa ceļu, un sagaidīt to gala punktā, lai palīdzētu izkāpt lēdijām. Tad un tikai tad Edīte uzmeta viņam mirklīgu skatienu, pirmoreiz izbrīna pilnu, bet, kad, palīdzot izkāpt, viņš pieskārās tai ar savu mīksto, balto roku, viņas skatiens kā līdz šim vienaldzīgi tam slīdēja garām.

Misis Skjūtona bija ieprātojusies ņemt misteru Kārkeru savā aizgādībā un pati izrādīt tam visus pils daiļumus. Viņa vēlējās, lai tas ņem viņu zem vienas rokas un majors — zem otras. Šim nelabojamam radījumam, kam par poēziju nav vairāk sajēgas kā visnekulturālākajam mežonim, nāks par svētību pabūt šādā sabiedrībā. Šī nejauši nodibinājusies kārtība deva misteram Dombijam iespēju uzņemties Edītes pavadonību, ko viņš arī darīja ar džentlmenim piedienīgu cienīgumu, stalti soļodams tiem pa priekšu no vienas telpas otrā.

—      Bija gan tie zelta laiki, mister Kārker, — Kleopatra sāka jūsmot, — šīs brīnišķīgi nocietinātās pilis, jaukie, vecie apakšzemes kazemāti, burvīgie moku kambari un romantiskās atriebības, un krāšņie uzbrukumi un aplenkumi, un viss, viss, kas dzīvi tiešām vērta brīnišķīgu! Cik briesmīgi mēs esam deģenerējušies!

—     Jā, diemžēl mēs esam seklāki kļuvuši, — misters Kārkers piekrita.

Dīvainākais viņu tērzēšanā bija tas, ka misis Skjūtona, lai cik arī aizrautīgi jūsmoja, un misters Kārkers, lai cik arī smalki turējās, abi ar sasprindzinātu uzmanību vēroja misteru Dombiju un Edīti. Ar visu savu prasmi veikli risināt sarunas viņi tērzēja diezgan izklaidīgi un pēdīgi jau bārstījās vārdiem, kādi pagadījās uz mēles.

—      Nav mums vairs nekādas ticības, — misis Skjūlona sacīja,*saspicēdama savu sačervelējušos ausi, jo misters Dombijs tobrīd teica kaut ko Edītei. — Mēs esam zaudējuši ticību mīļajiem vecajiem baroniem, kas taču bija vai pats radības kronis, tāpat mīļajiem vecajiem priesteriem, kas bija kareivīgākie ļaudis pasaulē, un pat tam laikam, kad valdīja nepārspējamā Betija *, šī pati, rau, pie sienas. Jā, tas tiešām bija zelta laikmets! Dārgā, labā! Tā tikai bija dvēsele! Un viņas burvīgais tēvs! Ceru, jūs dievināt Hariju Astoto *?

—     Es viņu ļoti apbrīnoju.

—     Cik taisnu prātu! — misis Skjūtona izsaucās,

—     vai ne? Cik stingrs! īstens anglis! Vīrs kā glezna — tik burvīgs ar savām jaukajām, šaurajām acu spraudziņām un piemīlīgo zodu!

—     Ak cienītā, — Kārkers sacīja, spēji apstādamies,

—     ja nu jūs runājat par gleznām, paraugieties uz šo kompozīciju! Kurā galerijā vēl atradīsit kaut ko līdzīgu!

To sacīdams, smaidīgais džentlmenis pa vaļējām durvīm norādīja uz misteru Dombiju un Edīti, kas blakus istabā pašlaik divi vien stāvēja pašā vidū.

Tie neapmainījās ne vārdiem, ne skatieniem. Tā, kā vini tur stāvēja roku rokā, sānu pie sāna, tie šķita vēl tālāk atrodamies viens no otrā nekā tad, ja starp viņiem būtu viļņojis plašais okeāns. Šo divu būtņu lepnums pat izpaudās katram citādi, kas tos attālināja vēl vairāk, nekā ja viens būtu bijis pats augstprātīgākais, bet otrs pats pazemīgākais radījums pasaulē. Viņš — godkārs, nelokāms, ciets un bargs. Viņa — neredzēti daiļa un valdzinoša, bet pilnīgi vienaldzīga pret sevi, pret viņu, pret visu apkārtējo; viņas augstprātīgi savilktās uzacis un lūpas pauda nicinājumu pret pašas daiļumu, it kā tas būtu kāds želons vai livreja, ko viņa nevarēja ne acu galā ciest. Tik savdabīgi tie bija un tik pretēji, tik varmācīgi saistīti ar važu, ko izkalusi nelaimīga sagadīšanās un ļaunie spēki, ka pat gleznas pie sienām šķita iztrukušās par tik nedabisku nesaderību un izrādīja to kā mācēdamas. Bargie bruņinieki un karavīri noraudzījās uz tiem visai draudīgi. Kāds baznīcas tēvs ar augšup paceltu roku raidīja apsūdzību debesīm par šāda pāra stāšanos dieva altāra priekšā. Klusie ūdeņi peizāžā ar saules atspulgu to dzīlēs jautāja: «Vai tad, ja nebija labāka glābšanās līdzekļa pie rokas, nevarēja izlīdzēties galu galā ar slīcināšanos?» Drupas brēca: «Paraugieties šurp un redziet, kas mēs esam piespiestajā kopdzīvē ar mums svešu laikmetu!» Dzīvnieki, neradniecīgi pēc savas dabas, plosīja cils citu, it kā rādīdami tiem pamācīgu piemēru. Amori/un Kupidoni, šausmu pārņemti, metās bēgt, bet mocekļi, kamēr vien gleznotāji padarījuši nemirstīgas viņu mocības, nav pazinuši tādu ciešanu.

Taču misis Skjūtonu tik ļoti aizgrāba skats, kuram misters Kārkers bija pievērsis viņas uzmanību, ka viņa nenocietās, nepateikusi pusbalsī, cik tas pievilcīgs, cik daudz dvēselīga siltuma tajā! Edīte, sadzirdējusi mātes vārdus, atskatījās un aiz dusmām nosarka līdz ausīm.

—      Mana sirdsmīļotā Edīte zina, ka es viņu apbrīnoju, — Kleopatra sacīja, gandrīz vai bijīgi uzpakšķinādama ar saulessargu viņai pa muguru. — Mana luteklīte!

Atkal misters Kārkers bija aculiecinieks cīņai, kurā tik nejaušā kārtā bija noskatījies birzī. Atkal viņš re

dzēja, ka tajā uzveic augstprātīga apātija un vienaldzība, kas aizsedz to kā mākonis.

Viņa nepacēla acu pret Kārkeru, bet šķita, ka ar tikko manāmu valdonīgu mirkšķi pavēlēja mātei nākt tuvāk. Misis Skjūtona, atzīdama par vēlamāku saprast šo mājienu, tūdaļ ar abiem saviem kavalieriem devās pie viņas un kopš šī brīža turējās visu laiku meitas tuvumā.

Misters Kārkers tagad, kur viņa uzmanību nekas vairs nenovērsa sānis, sāka diskutēt par gleznām, izraudzīt labākās un ieinteresēt par tām misteru Dombiju, pie kam neaizmirsa ar parasto familiaritāti pacildināt viņa varenumu un parādīt savu padevīgo pakalpību, vai nu noregulējot viņa binokli vai sameklējot vajadzīgo numuru katalogā, vai paturot viņa spieķi un tamlīdzīgi.

Sie pakalpojumi, patiesību sakot, tika izdarīti ne tik daudz pēc mistera Kārkera kā pēc paša mistera Dornbija ierosmes, kuram piemita tieksme parādīt savu šefa varu, runājot mazliet valdonīgā un viņa stāvoklim piemērotā nepiespiestā tonī: «Lūdzu, Kārker, vai jūs nebūtu tik laipns un man nepalīdzētu?» — un smaidīgais džentlmenis vienmēr palīdzēja ar prieku.

Viņi apskatīja gleznas, cietokšņa mūrus, sargtorni un lā joprojām; un, tā kā viņu mazajai sabiedrībai neviens nepievienojās un majors labprātāk turējās ēnā, jo, gremošanas aparātam darbojoties, viņam mācās miegs virsū, misters Kārkers kļuva runīgs un laipnīgs. No sākuma viņš par galveno sarunu partneri izvēlējās misis Skjūtonu, bet, tā kā šī pārlieku jūtīgā lēdija jau pēc ceturtdaļstundas nonāca tādā ekstāzē, apbrīnodama mākslas darbus, ka spēja vairs tikai žāvām muti pavērt (tie ir tik iedvesmīgi, viņa teica, aizbildinādama šāda veida jūsmas izpausmi), viņš turpmāk visu uzmanību veltīja misteram Dombijam. Misters Dombijs maz atbalstīja sarunu, izmezdams tikai pa retai frāzei, kā: «Jums taisnība, Kārker!» — vai «Jā gan, Kārker,» — bet ar savu nerunību pamudināja Kārkeru turpināt un klusībā ļoti atzinīgi novērtēja tā valodīgumu, jo uzskatīja, ka vajag taču kādam runāt, un domāja, ka Kārkera piezīmes, kas, tā sakot, bija viņa patrona domu atbalss, uzjautrinās misis Greindžeri. Mislers Kārkers, būdams augstākā mērā piesardzīgs, ne reizi neatļāvās uzrunāt šo lēdiju tieši, tomēr likās, ka viņa klausītos, kaut arī acu viņam neuzmeta; vienu vai divi reizes, kad viņš pārmērīgi uzsvēra savu pazemīgo padevību, viņas sejai pārslīdēja krēslains smaids, ne kā gaismas atblāzmojums, bet kā bieza, tumša ēna.

Kad Vorikas pils bagātības gandrīz visas beidzot bija acīm izsmeltas un majora spēki tāpat, — nemaz jau nerunājot par misis Skjūtonu, kas savus savdabīgos jūsmas izpaudumus vairs nespēja apslāpēt, — ekskursanti atkal sasēda karietē un brauca apskatīt pils gleznaino apkārtni. Paveroties kādam skaistam skatam, misters Dombijs ceremoniāli ieminējās, ka viņš gan vēlētos iegūt šīs ainavas skici, kaut paviršu misis Greindžeres daiļās rokas uzmetumu, atmiņai par šo patīkamo dienu, lai gan, protams, nekāds mākslīgs atgādinājums viņam neesot vajadzīgs (te viņš atkal zemu palocījās), tomēr viņš to vienmēr augsti novērtētu. Misis Skjūtona tūdaļ uzsauca kārnajam Vitersam, kam padusē glabājās Edītes skiču mape, lai nododot to pēc piederības; un kariete tika apstādināta, lai Edīte varētu ķerties pie zīmējuma, ko misters Dombijs vēlējās pievienot saviem dārgumiem.

—     Baidos tikai, ka jūs pārāk apgrūtinu, — misters Dombijs ieminējās.

—     Nebūt ne. No kāda redzes punkta jūs vēlētos, lai to uzskicēju? — Edīte atbildēja, veltīdama viņam tādu pašu piespiestu uzmanību kā iepriekš.

Misters Dombijs vēlreiz paklanījās, sastīvinātai kravatei nokrakšķot, un lūdza, vai nevarētu atstāt to mākslinieces noteikšanai.

—     Man labāk patiktu, ja jūs pats izvēlētos, — Edīte atteica.

—      Tādā gadījumā, — misters Dombijs sacīja, — teiksim no šejienes. Vieta, man šķiet, šim nolūkam piemērota vai… kā pēc jūsu domām, Kārker?

Izrādījās, ka mazu gabaliņu tālāk kuploja birztala, diezgan līdzīga tai, kurā misters Kārkers no rīta bija vilcis savu pēdu ķēdi, arī sols bija redzams zem viena koka, un šī vieta pilnīgi atgādināja to, kur viņa ķēde bija pārtrūkusi.

—           Vai es drīkstētu misis Greindžerei ieteikt, — Kārkers sacīja, — izvēlēties to vietu? Tas ir interesants — ja, gandrīz var teikt, — sevišķs skats.

Viņa sekoja ar acīm Kārkera jājamās pātagas norādītajam virzienam un tad aši pacēla tās uz viņu. Tā bija otra reize kopš iepazīšanās, kur viņi uz mirkli saskatījās. Tā ne ar ko neatšķīrās no pirmās reizes, ja nu vienīgi tik daudz, ka viņu skatieni bija vēl izteiksmīgāki.

—     Vai jums tas patiktu? — Edīte vaicāja misteram Dombijam.

—     Es būtu apburts, — misters Dombijs atbildēja Edītei.

Tāpēc kariete aizripoja uz to vietu, kur misteram Dombijam jātop apburtam; Edīte, neizkustēdamās no savas sēdvietas, lepna un vienaldzīga kā parasti, atvēra skiču albumu un sāka zīmēt.

—     Mani zīmuļi visi strupiem galiem, — viņa teica, tos pārcilādama.

—            Atļausit man, lūdzu, — misters Dombijs ieteicās

—     Bet Kārkeram tas labāk veiksies, viņam vairāk saprašanas*tādās lietās. Kārker, esiet tik laipni un parūpējieties par misis Greindžeres zīmuļiem.

Misters Kārkers piejāja pie karietes durtiņām tanī pusē, kur sēdēja misis Greindžere; uzmetis pavadu zirgam uz kakla, viņš smaidīdams palocījās, paņēma no viņas rokas zīmuļus, kurus, tāpat seglos sēdēdams, lēnā garā sāka uzasināt. Pabeidzis viņš lūdza atļauju tos paturēt pie sevis un pasniegt viņai pēc pieprasījuma; un tā misters Kārkers palika turpat, raudzīdamies topošajā zīmējumā un bezgala cildinādams misis Greindžeres apbrīnojamo meistarību — sevišķi koku atveidojumā. Misters Dombijs pa to laiku stāvēja karietē, izslējies visā garumā, atgādinot augstākā mērā respektablu spoku, un arī noraudzījās, kamēr Kleopatra un majors ūbināja kā divi veci balodīši.

—     Vai tas jūs apmierina jeb varbūt man izstrādāt to mazliet rūpīgāk? — Edīte jautāja, parādīdama skici misteram Dombijam.

Misters Dombijs lūdza zīmējumam vairs nepieskarties. Tas esot pati pilnība.

—      Kaut kas patiešām ārkārtējs, — Kārkers sacīja, pilnīgi atsegdams sārtās smaganas, lai pastiprinātu savas uzslavas. — Nebiju cerējis ieraudzīt kaut ko tik skaistu un īpatnēji svaigu.

Tas varēja tikt attiecināts uz mākslinieci ne mazākā mērā kā uz mākslas darbu, bet misters Kārkers taču bija tik atklāts — ne jau viņa mute vien, bet visa viņa iekšējā būtība. Tāds viņš bija un tāds palika, kamēr misteram Dombijam veltītais zīmējums netika nolikts savrup un zīmēšanas piederumi noglabāti savā vietā; pēc tam viņš, atdevis zīmuļus atpakaļ (tos saņēma vēsi, izsakot viņam pateicību par izpalīdzību, bet nepagodinot viņu ar skatienu), satvēra un savilka stingri pavadu, atkāpās no durtiņām un atkal laida rikšos karietei nopakaļis.

Varbūt viņš, tā savrup jādams, klusībā prātoja, ka pat šī nieka skice tika uzmesta un nodota īpašniekam kā izkaulēta un nopirkta lieta. Varbūt viņš domāja, ka viņas augstprātīga seja — kaut arī viņa paklausīja tik labprāt mistera Dombija lūgumam —, noliekdamās pār zīmējumu vai raudzīdamās uz skicējamo ainavu, liecināja, ka tās īpašniece ir lepna sieviete, kas piedalās netīrā, apkaunojošā darījumā. Varbūt viņš domāja par to visu, protams, katrā ziņā smaidīdams, un, kamēr viņš šķila bezrūpīgi apkārt raugāmies un baudām spirgtā gaisa un kustības burvību, modrais acs kaktiņš tomēr ne mirkli nenoslīda no kānietes.

Vēl izstaigājās pa Kenilvertas pilsdrupām, kas izpelnījušās publikas ievērību, vēl pabraukāja, apskatīdami krāšņākos dabas skatus, — lielāko daļu no kuriem, misis Skjūtona pačukstēja misteram Dombijam, Edīte jau paspējusi uzskicēt, par ko viņš pats bija pārliecinājies, aplūkodams šīs lēdijas zīmējumus, — un ar to tad šīs dienas ekspedīciju noslēdza. Misis Skjūtonu un Edīti aizvizināja līdz viņu dzīvoklim. Misters Kārkers saņēma no Kleopatras laipnu ielūgumu ierasties kopā ar misteru Dombiju un majoru vakarā pie viņām paklausīties Edītes muzicēšanā; un trīs džentlmeņi devās uz savu viesnīcu ieturēt pusdienas.

Pusdienas noritēja līdzīgi vakarējām, vienīgi majora vārdos tagad pēc divdesmit četrām stundām viedās vairāk triumfa un mazāk noslēpumainības. Arī tagad tika uzsaukti tosti Edītei. Arī tagad misters Dombijs izjuta liksmu mulsumu. Bet misters Kārkers bija pati vēlība un neskopojās cildinājumiem.

Vairāk viesu pie misis Skjūtonas nebija. Edītes zīmējumi bija izmētāti gan še, gan tur, jādomā, kuplākā skaitā nekā parasti; un Viterss, bālasinīgais pāžs, pasniedza šovakar mazliet stiprāku tēju. Tur bija arfa, bija klavieres, un Edīte dziedāja un spēlēja. Bet tā bija tā pati nelokāmā Edīte, kas muzicēja, tā sakot, pēc mistera Dombija pavēles. Apmēram tā:

—     Edīt, manu dārgumiņ, — misis Skjūtona sacīja kādu pusstundu pēc tam, kad bija padzēruši tēju, — es zinu, misters Dombijs mirst vai nost aiz vēlēšanās dzirdēt tevi spēlējam.

—     Nudien, mamma, es domāju, ka misterā Dombijā vēl būs tik daudz dzīvības palicis, lai pats to pateiktu.

—     Es būšu jums bezgala pateicīgs, — misters Dombijs sacīja.

—     Ko jūs vēlaties?

—     Klavieres? — misters Dombijs nedroši ieminējās.

—     Ko ^Tien gribat. Jums tikai jāpasaka.

Tātad viņa iesāka ar klavierēm. Tāpat bija ar arfu, tāpat ar izraudzīšanu, ko viņai spēlēt un dziedāt. Šāda, tik ledaina un piespiesta, tomēr tūlītēja un pasvītrota viņa vēlējumos akceptēšana, ar kuriem viņš vērsās tikai pie viņas un ne pie viena cita, bija pietiekami interesanta parādība, lai tā kļūtu redzama arī caur visām piketa spēles mistērijām un piesaistītu mistera Kārkera vērīgo uzmanību. Arī tas viņam nepaslīdēja garām nepamanīts, ka misters Dombijs lepojās ar savu varu un ar patiku izrādīja to.

Un tomēr misters Kārkers spēlēja tik labi — dažas partijas ar majoru, dažas ar Kleopatru, kuru acu modrībā, sekojot misteram Dombijam un Edītei, pat neviens lūsis nebūtu varējis pārspēt, — ka ar to vēl vairāk cēlās mātes kundzes acīs; un, kad atvadīdamies viņš ar nožēlu paziņoja, ka jau citurīt viņam jābrauc atpakaļ uz Londonu, Kleopatra izteica pārliecību — jo tāda dvēseļu radniecība neesot sastopama ik dienas —, ka nekādā ziņā šī nebūšot pēdējā reize viņiem redzēties.

—      Es ceru, — misters Kārkers atteica, pamezdams izteiksmīgu skatienu uz nomājis stāvošo pāri; tad, sekodams majoram, kas jau virzījās uz durvīm, vēl piebilda: — Man ari tā liekas.

Misters Dombijs, kas cēli bija atvadījies no Edītes, noliecās vai vismaz mēģināja noliekties pār Kleopatras kušeti un paklusā balsī sacīja:

—      Es izlūdzos misis Greindžerei atļauju apmeklēt viņu rīt priekšpusdienā — noteiktā nolūkā, — un viņa solījās mani pieņemt pulksten divpadsmitos. Vai drīkstu cerēt, ka neliegsit man prieku sastapties pēc tam ar jums, kundze?

Kleopatru šie, protams, viņai tik neizprotamie vārdi tā satricināja un aizgrāba, ka viņa spēja vairs tikai acis aizvērt, galvu pašūpot un pasniegt misteram Dombijam roku, kuru misters Dombijs, nezinādams labi, ko ar to iesākt, palaida atkal vaļā.

—      Dombij, nāciet taču! — majors uzsauca, pavērdamies pa durvīm istabā. — Sasodīts, ser, vecajam D/.o prāts tā vien nesas ieteikt, lai Rojāla viesnīcu pārdēvē, dodot tai nosaukumu — Trīs jautrie vecpuiši — par godu mums abiem un Kārkeram.

Pie pēdējiem vārdiem viņš iebelza misteram Dombijam pa muguru un, pamirkšķinājis pār plecu dāmām — tam sekoja drausmīgs asiņu pieplūdums galvā —, aizveda viņu sev līdzi.

Misis Skjūtona zvilnēja uz savas kušetes, bet Edīte sēdēja nomaļus pie arfas un klusēja. Māte, spēlēdamās ar vēdekli, pa reizei pazagšus paskatījās uz meitu, taču meita, kas, acis nodūrusi, skuma smagu domu nomākta, nebija traucējama.

Tā viņas nosēdēja, vārda nepārmijušas, vai veselu garu stundu, līdz kamēr ienāca misis Skjūtonas apteksne, lai, kā parasti, pamazītēm sagatavotu savu kundzi naktsdusai. Vakaros šai kalponei drīzāk būtu vajadzējis līdzināties skeletam ar izkapti un smilšu pulksteni nekā sievietei, jo viņas pieskaršanās bija Nāves pieskaršanās. Izkrāsotā būtne zem viņas pirkstiem sakrunkojās, figūra saplaka, mati nokrita, melnie uzacu loki pārvērtās retu matiņu pelēkā kumšķītī, bālās lūpas savilkās, āda kļuva mironīgi palsa un ļengana; un Kleopatras vietā tik vien palika kā sagrabējusi, sadzeltējusi vārga večukiņa trīcošu galvu un apsarkušām acīm, ievīstīta kā tāds nekārtīgs sainis notrieptā flaneļa nakts-

tērpā.

Pat balss bija pārvērtusies, uzrunājot Edīti, kad viņas atkal bija palikušas vienas pašas.

—     Kāpēc tu man nesaki, — viņa skarbi vaicāja, — ka viņš ar tevi norunājis rīt atkal atnākt?

—     Tāpēc, ka tu to zini, — Edīte attrauca, — Māt.

Cik nievīgi viņa uzsvēra to pēdējo vārdu!

—     Tu zini, ka viņš mani ir nopircis, — viņa turpināja. — Vai arī izdarīs to rīt. Viņš ir apsvēris savu pirkumu; viņš to ir parādījis savam draugam; viņš pat lepojas ar to; viņš domā, ka tas viņam īsti piedienīgs un ka viņš to iegūs samērā lēli; un rīt viņš to nopirks. Die's, tad tālab es esmu dzīvojusi un tālab man tagad tā jācieš!

Sakoncentrējiet vienā skaistā sejā simt kaislē un lepnumā kvēlojošu sieviešu apzinīgā sevis noniecināšanā un rūgtā sašutumā, — un te, lūk, tā slēpjas aiz divi baltām, drebošām rokām.

—            Ko tu īsti gribi? — aizkaitinātā māte vaicāja.

—    Vai tu no bērna kājas …

—     Bērna! — Edīte atsmēja, uzlūkodama māti. — Kad tad es esmu bijusi bērns? Kādu bērnību tu esi man dāvājusi? Es biju sieviete, viltīga, valšķīga, mantkārīga, vilināju vīriešus tiklos, pirms vēl pazinu sevi un tevi, pirms vēl sapratu, cik zemiskiem, neģēlīgiem mērķiem kalpo visi mani jaunapgūtie triki. Tu devi dzīvību sievietei. Paraugies uz to. Šovakar tā ir pašā krāšņākajā plaukumā.

Līdz ar šiem vārdiem viņa dauzīja savas daiļās krūtis, domāt, gribēdama sevi nogalēt.

—      Paraugies uz mani, — viņa nerimās, — kas nekad neesmu izjutusi, ko dod cilvēkam tīra, skaidra sirds un mīlestība, paraugies uz mani, kas tiku apmācīta viltū un intrigās, kamēr citi bērni rotaļājās, kas tiku izprecināta tik agrā jaunība — bet ar vecas lapsas izmaņu viltībā — cilvēkam, pret kuru nejutu nekā cita kā tikai vienaldzību. Paraugies uz meitu, ko viņš atstāja atraitnēs, nomirdams, nepaspējis saņemt mantojumu, — dieva sods tev! Un pelnīts! — nu, saki — kas bijusi mana dzīve šos desmit gadus pēc tam!

—     Mēs pūlējāmies cik prazdamas, lai nodrošinātu tev labu stāvokli, — māte atteica. — Tā ir bijusi tava dzīve. Un nu tas ir panākts.

—      Nav nevienas verdzenes vergu tirgū, nav tāda zirga gada tirgū, kas būtu ticis tā apkārt vadāts, piedāvāts un izstādīts apskatei kā es šais kauna pilnajos desmit gados, Māt! — Edīte, vaigiem kvēlojot, izgāza savu sašutumu, ar lādu pašu sūrmi uzsvērdama to pēdējo vārdu. — Vai nav tā? Vai es netiku bāzla acīs vīriešiem, kādi vien pagadījās? Vai mani nav aplidojuši āksti, izvirtuļi, puikas un veci ģeķi, kas citpakaļ citam mani atmeta kā nederīgu, tāpēc ka tu ar visu savu viltību šuvi pārāk baltiem diegiem, — jā, un biji pārāk patiesa ar visu savu liekulīgo izlikšanos, — līdz mēs bezmaz kļuvām ļaudīm par apsmieklu? Vai nebija ļauts mani brīvi apskatīt un aptaustīt, — viņa runaja, acīm zibeņus mezdama, — turpat vai visos kūrortos, kādi atrodami uz Anglijas kartes? Vai es netiku visās malu malās izstādīta un piedāvāta pirkšanai, līdz pēdējā kripatiņa pašcieņas manī zuda un es pati sev apriebos? Vai lā bija manā novēlojusies bērnība? Pirms tam es bērnības nepazinu. Neteic, ka man lāda bijusi, vismaz nesaki man to šinī vakarā, visu manas dzīves vakaru vainagojumā!

—     Tu būtu varējusi izdevīgi apprecēties, — māte sacīja, — vismaz reižu divdesmit, bijusi tik tu pati cik necik atsaucīgāka.

—     Nē! Kas ņem mani, almeteni, kas es esmu, un esmu pēc nopelniem, — viņa atbildēja, paceldama galvu un sadrebēdama no mokoša kauna un uzbangojoša lepnuma, — tam jāņem mani, kā šis vīrs to dara, — bez jebkādiem trikiem no manas puses, lai viņu pievilinātu. Viņš redz mani ūtrupē un prāto, ka derētu mani nopirkt. Lai jau pērk, ja grib! Kad viņš atnāca mani apskatīt — varbūt nosolīt —, viņš pieprasīja uzrādīt visu manu talantu sarakstu. Es viņam to nodevu. Kad nu viņš man liek vienu no tiem nodemonstrēt, lai attaisnotu pirkumu savu draugu acīs, es pavaicāju, kuru

viņš pieprasa, un rādu to. Vairāk ko darīt es negribu. Viņš izšķiras par pirkumu no brīva prāta, pats noteic tā cenu, zinādams savas naudas varu; es ceru, viņam nenāksies vilties savā pirkumā. Es neesmu ne ielielijusi, ne uzspiedusi šo darījumu, nedz arī tu, cik manos spēkos bijis tevi no tā atturēt.

—    Savāda ir tava valoda šovakar ar savu māti, Edīt.

—     Man arī tā liekas; man tā šķiet vēl savādāka nekā tev. Bet mana audzināšana sen jau pabeigta. Esmu par vecu tagad un soli pa solim tik zemu jau kritusi, ka par vēlu uzsākt jaunu ceļu, tevi apturēt un sevi glābt. To jūtu dīglis, kuras šķīstī sievietes sirdi un palīdz kļūt tai patiesākai, labākai, manā sirdī nav dzinis asnu, un man nav nekā cita, kas mani stiprinātu, ja es pati sevi nicinu. — Te viņas balsī ieskanējās aizkustinošas skumjas, bet tūdaļ tās pagaisa, kad, uzmetusi lūpu, viņa turpināja. — Nu, un, tā kā mēs esam dižciltīgas un nabagas, tad esmu ar mieru šādā veidā iedzīvoties bagātībā. Esmu palikusi uzticīga vienīgajam sev dotajam vārdam, kuru man pieticis spēka turēt — bezmaz pateicu: ķuru bijusi iespēja turēt ar tevi vienmēr pie sāniem, māt, — es neesmu kārdinājusi šo cilvēku.

—    Šo cilvēku! Tu runā tā, it kā nīstu viņu, — māte teica.

—     Un tu domāji, ka es viņu mīlu, jā? — Edīte atbildēja, apstādamās pusceļā uz durvīm un atskatīdamās atpakaļ. — Vai lai es tev pasaku, — viņa turpināja, acīm urbdamās mātē, — kas mūs jau ir smalki iepazinis un pareizi novērtējis un kura priekšā es sajūtu vēl mazāk pašcieņas un pašpaļāvības, nekā viena sevī vērdamās, jo mani pazemo tas, ka viņš zina par mani visu?

—     Tas, cik es noprotu, ir uzbrukums nabaga nelaimīgajam … kā viņu sauc . . . misteram Kārkeram, — māte dzedri atbildēja. — Tas, ka tu zaudē pašcieņu un pašpaļāvību, mana mijā, saskaroties ar šo cilvēku (loti simpātisku, manuprāt), šķiet, nevarētu neko daudz ietekmēt tavas dzīves ievirzi. Kāpēc tu skaties manī tik stingi? Vai esi slima?

Pēkšņi Edīte ļāva galvai noslīgt, kā skaudras sāpes ciezdama, un, kamēr viņa spieda to rokās, pār visu viņas augumu pārskrēja drausmi drebuļi. Taču tie drīz pārgāja, un stingriem soļiem, kā parasti, viņa izgāja no istabas.

Ienāca atkal apteksne, kurai pienācās būt ģindenim, un, pasniegusi vienu roku savai pavēlniecei, kas līdz ar visiem ārējiem daiļumiem šķita zaudējusi arī savu cilvēcisko veidolu un līdz ar flaneļa naktskrekla uzvilkšanu spēju kustēties, savāca Kleopatras pīšļus un aiznesa uz atdusas vietu, kur tiem no rīta bija atkal augšāmcelties jaunai dzīvei.

XXVIII NODAĻA PĀRVĒRTĪBAS

Tā, Sjūzen, — Florense uzrunāja savu neatdarināmo Niperi, — beidzot pienākusi diena, kad varam doties atpakaļ uz savām klusajām mājām.

Sjūzena izdvesa bezgala izteiksmīgu nopūtu, ko grūti pat aprakstīt, tad, apklusinādama jūtu uzplūdus, sirdīgi noklepojās un atbildēja:

—            Ļoli klusajām, tiešām, mis Floja, nav vārdam vielas. Pārlieku jau.

—             Kad es vēl maza biju, — Florense, brīdi sevī ko apsvērusi, apdomīgi ievaicājās, — vai tev gadījās kādreiz redzēt šo džentlmeni, kas uzņēmies pūles trīs reizes šurp atbraukt, lai ar mani parunātos … man liekas, trīs reizes, vai ne, SjūzenV

—            Trīs reizes gan, mis, — Nipere atteica. — Pirmoreiz, kad jūs bijāt izgājusi pastaigāties ar tiem Sketl…

Florense liegi uz viņu paskatījas, un Nipere aprāvās.

—            Ar seru Bārnelu un cienīto lēdiju, gribēju teikt, mis, un ar jauno džentlmeni. Un vēl divi vakarus pēc tam.

—             Kad es biju maza un kad pie papa mēdza ierasties viesi, vai tu tiki kādreiz redzējusi šo džentlmeni mūsmājās? — Florense jautāja.

—            Vai, mis, — apteksne padomājusi atbildēja, — ka man tā notieši jāsaka, nudie nezinu, tiku redzējusi vai

netiku. Kad jūsu nabaga māmulīte nomira, mis Floja, es jau tad par lāgu nebiju vēl apdzīvojusies jūsmājās, un tādam knislim kā man, zināt, — Nipere uzrāva degunu, jo, pēc viņas domām, misters Dombijs tīšuprāt viņas nopelnus nekad pienācīgi nenovērtēja, — ir jātup zem pašiem bēniņiem.

—     Protams, tu nevarēji zināt, — Florense sacīja, arvien vēl savu domu risinādama, — kādi cilvēki pie papa nāca. Es par to neiedomājos.

—     To es nesaku, mis, ka mēs nebūtu tērgājuši par saviem kungiem un viņu viesiem, — Sjūzena teica,

—     vai ka es nebūtu šo to aizlikusi aiz auss, kaut arī zīdītāja, misis Ričardses priekštece, mētājās kodīgām piezīmēm, ja es pagadījos viņu kompānijā, un aizvien aizrādīja, ka «podiņi» spicējot osīles, bet tas jau izskaidrojams ar viņas, nabadzītes, paradumu sūkt to indīgo šķidrumu, — Sjūzena, dusmu neturēdama, iecietīgi piebilda, — tā paša dēj viņu atlaida, un jāiet vien bija.

Florense, kas sēdēja, zodu delnā atspiedusi, guļamistabā pie loga, raudzījās ārā un diezin vai maz dzirdēja, ko Sjūzena runāja — tik tālu viņa bija aizmaldījusies savās domās.

—     Lai nu ko, bet to gan, mis, es itin skaidri atceros, — Sjūzena turpināja, — ka šis džentlmenis — šis Kārkers jau toreiz ieņēma vai tikpat augstu stāvokli pie jūsu papa kā tagad. Te, māja«, runāja, ka viņš esot jūsu papa uzņēmumu vadītājs Sitijā un kārtojot visus darījumus un ka jūsu paps tam paradot lielāku ievērību neka jebkuram citam, kas viņam — lūgtu piedošanu, mis Floja, — bija lēti izdarāms, jo ne par vienu citu viņš nelikās ne zinis. To, lūk, zināja ir «podiņš», kā mani labpatika godēt.

Vārdu «podiņš» Sjūzena Nipere izrunāja ar sevišķu uzsvaru, jo atmiņās vēl sūrstēja misis Ričardses priekšteces nodarītā pārestība.

—     Un, ka misters Kārkers nav noziedējis, — viņa trieca tālāk, — bet stingri stāv kur stāvējis un bauda joprojām jusu papa uzticību, es dzirdu no tā Pērča, kas par to stāsta mūsu ļaudīm ik mīļu reizīli, kad ierodas, un, lai gan viņš ir pats durnākais tarkšķis pasaulē un

minūtes laikā var cilvēkam apnikt līdz kaklam, taču to, kas notiek Sitijā, viņš zina itin labi, un viņš, lūk, stāsta, ka jūsu paps neko neuzsākot bez mistera Kārkera un viņš paļaujoties uz misteru Kārkeru un rīkojoties tikai pēc mistera Kārkera padoma, un misters Kārkers allažiņ esot viņam ar pirkstu pamājams, un, manuprāt, viņš (šī izčākstējusī kāpostgalva Pērčs) ir tais domās, ka jūsu paps, tāpat kā Indijas ķeizars, ir tīrais zīdainis salīdzinājumā ar misteru Kārkeru.

Neviens vārds tagad Florensei nepaslīdēja gar ausīm, jo Sjūzena bija pamodinājusi viņas interesi, un viņa vairs neskatījās pa logu uz prospektu, bet uzlūkoja savu apteksni un uzmanīgi viņā klausījās.

—     Jā, Sjūzen, — Florense teica, kad šī jaunā lēdija bija beigusi, — protams, viņš bauda tēva uzticību un ir viņa draugs.

Šis temats satrauca Florenses prātus nu jau kopš vairākām dienām. Misters Kārkers pēdējos divi apciemojumos izturējās tā, it kā pretendētu uz abpusīgu uzticību, sev tomēr paturēdams tiesības saglabāt noslēpumainību un piesardzību, stāstot, ka par kuģi joprojām neesot nekas dzirdams, — uz zināmu autoritāru varu pār viņu —, kas Florensi pārsteidza un padarīja gaužām nemierīgu. Nebija viņas spēkos to atvairīt, ne atbrīvoties no tīkliem, kuros šis džentlmenis, cilpu pa cilpai mezdams, viņu ieauda, jo vajadzētu krietni daudz viltības un dzīves gudrības, lai spēkotos ar tik slīpētu izdomnieku kā viņš, bet Florensei nebija ne vienas, ne otras. Tiesa, viņš nebija viņai pateicis neko vairāk kā vien to, ka par kuģi nav pienākušas nekādas vēstis un ka viņš baidās no visļaunākā, bet kā viņš varēja zināt, ka viņai rūp kuģa liktenis, un ar kādām tiesībām atklāja viņai, ka informēts par to, pie tam vēl tā izgudrēm un aplinkām, — tas Florensi nomāca visvairāk.

Šāda izturēšanās no mistera Kārkera puses un viņas ieradums vai ik mirkli ar izbrīnu un satraukuma pilnu sirdi to pārdomāt sāka viņu Florenses domās apvīt ar dairu burvību. Mēģinājumi skaidrāk atdzīvināt atmiņā viņa sejas izteiksmi, balsi un manieres — ko viņa dažkārt darīja, cenzdamās saskatīt viņā parastu cilvēku, kuram nav lielākas burvības varas pār viņu kā jebkuram

citam, — nespēja izkliedēt radušos iespaidu. Un tomēr viņš taču ne reizi netika saraucis pieri vai uzlūkojis viņu ar nepatiku vai īgnumu, vienmēr viņš bija laipnīgs un smaidīgs.

Uzmācoties atkal domām par ciešo apņēmību sakarā ar tēvu un nesatricināmo gribu ticēt, ka viņa pati ir tā, kas neapzinīgi ir viesusi vēsumu un svešumu viņu attiecībās, Florense atjaudās, ka šis džentlmenis taču ir tēva uzticams draugs, un ar sirds drebām sāka prātot, vai tikai šo antipātiju pret to un bailes no tā nav pa daļai izraisījis tas pats viņas liktenīgais trūkums, kas laupījis viņai tēva mīlestību un pametis viņu tik vientuļu. Viņa baidījās, ka tā varētu būt, brīžam ticēja, ka tā ir; tad atkal noņēmās pārvarēt šo maldīgo iedomu; centās pārliecināt sevi, ka tas ir pieņemams par pagodinājumu viņai, ja tēva draugs parāda viņai uzmanību, un cerēja, ka, pacietīgi turēdama pār viņu acis vaļā un paļaudamās uz viņu, viņa nostaigās savām asiņainajām kājām to ērkšķaino ceļu, kas ved uz tēva sirdi.

Tā kā nebija neviena, kas spētu viņai padomu dot, — jo, lai kam viņa to lūgtu, tas izklausītos kā žēlošanās par tēvu, — biklā Florense šūpojās virs bangainas šaubu un cerību jūras viļņiem, bet misters Kārkers kā zvīņains dzelmju briesmonis peldēja dziļumā un nenovērsa savu zibīgo acu no meitenes.

Tas nu bija Florensei jauns iemesls ilgoties atkal nokļūt mājās. Vientuļa dzī.ye vairāk atbilstu viņas vāro cerību un šaubu pilnajiem nodomiem, un dažreiz viņai uzmācās bailes, ka tikai pa šo prombūtnes laiku nepalaiž garām laimīgu izdevību apliecināt tēvam savu mīlestību. Ak vai, šai ziņā viņa — nabaga bērns — droši varēja likt prātus pie miera. Taču viņas noniecinātā mīlestība nebija apklusināma, pat miegā, pa sapņiem tā traucās projām un kā gāju putns, atgriezies vecajā ligzdā, noplaka lēvam uz krūtīm.

Pie Voltera viņa domās kavējās bieži. Ai, cik bieži, kad naktis bija tumšas un vējš auroja ap māju! Taču sirdī vēl kvēloja cerība. Ir tik grūti jauniem un degsmes pilniem cilvēkiem, pal daudz pieredzējušiem, kā viņa, iedomāties, ka jaunība un dedzība varētu izdzist kā vāra liesmiņa un pati gaišākā diena jau ap pusdienas laiku satumst naktī, — nē, sirds loloja vēl cerību. Bieži viņa birdināja asaras par Voltera ciešanām, retumis tikai par viņa šķietamo nāvi — un nekad ilgi.

Viņa bija aizrakstījusi vecajam instrumentu meistaram, bet atbildi uz vēstuli nebija saņēmusi, ko patiesībā nebija arī prasījusi. Tāds bija Florenses stāvoklis tanī rītā, kad viņa priecīgu prātu posās uz mājām, lai, kā paradusi, pavadītu dienas klusā vientulībā.

Doktors ar misis Blimberi un reizē ar tiem — gan gaužām negribīgs — arī viņu bezgala dārgais audzēknis māsters Bārnets bija jau aizbraukuši atpakaļ uz Braitonu, kur šis jaunais džentlmenis un viņa līdzcejotāji uz Parnasu droši vien jau atsaka pārtrauktās studijas. Brīvdienas aizvadītas; lielākā daļa jauniešu, kuri viesojās vasarnīcā, bija aizbraukuši, un Florense, kas vēl palikusi, arī āva kājas uz mājām.

Bija tomēr vēl viens viesis, kurš, kaut gan neuzturējās Sketlsu villā, neapnicīgi bija parādījis uzmanību šai ģimenei un joprojām palicis tai uzticīgs. Tas bija misters Tūtss, kurš, pirms dažām nedēļām atjaunojis pazīšanos, ķo tam bijis gods nodibināt ar Sketlsu junioru tanī vagarā, kad nokratīja važas un ar gredzenu pirkstā izlidoja brīvībā, ieradās regulāri ik pārdienas, ikreiz atstādams pie parādes durvīm vizītkarti, kuru sakrājās vesela paka, tā ka misters Tūtss šai ceremonijā atgādināja kāršu dalītāju vista spēlē, bet sulainis — pretspēlētāju.

Bez tam vēl misters Tūtss, kam bija iešāvusies prātā drosmīga un laimīga ideja, kā panākt, lai šī ģimene viņu neaizmirstu, (mums gan ir iemesls domāt, ka šo ideju izperinājušas Kaujas Gaiļa ražīgās smadzenes), iegādājās arī sešairu kuteri, kura apkalpi uzņēmās Kaujas Gaiļa draugi — ūdenssporta cienītāji, bet pie stūres sēdēja pats slavenais meistars, kas, šo pienākumu pildīdams, tērpās koši sarkanā ugunsdzēsēju mundierī un savu mūžīgi zilo aci paslēpa zem zaja aizsega.

Pirms vēl kuteris bija aptakelēts, misters Tūtss raudzīja izdibināt Gaiļa domas kādā hipotētiskā gadījumā: ja, piemēram, pieņemtu, ka Gailis bezprātīgi iemīlējies kādā jaunā lēdijā, vārdā Mērija, un ieņēmis prātā iegādāties pats savu laivu, kā viņš to laivu nosauktu? Gailis atbildēja, gandrīz vai dievodamies, ka viņš to nokristītu vai nu par «Pollu» vai «Gaiļa Izpriecu». Pilnveidodams šo ideju, misters Tūtss pēc dziļām pārdomām un spraigas prāta piepūles nolēma savu laivu saukt par «Tūtsa Prieku» — delikāts kompliments Florensei, kuram neviens, kas pazina ieinteresētās puses, nevarēja liegt atzinīgu novērtējumu.

Izlaidies savā lepnajā barkā uz tumši sarkana spilvena, kurpes izslējis gaisā, misters Tūtss, realizēdams savu plānu, bija diendienā nedēļām no vietas devies augšup pa upi un, nokļūstot sera Bārneta dārza tuvumā, šaudījies uz priekšu un atpakaļ, licis savai komandai šaurā leņķī neskaitāmas reizes šķērsot upi, lai kāds, kas varbūt noskatījās pa sera Bārneta logiem, labāk varētu redzēt viņu visā viņa godībā, tā ka šī manevrēšana ar «Tūtsa Prieku» bija visos piekrastes iedzīvotājos sacēlusi izbrīnu. Taču misters Tūtss ikreiz, kad pamanīja kādu pie upes sera Barneta dārzā, izlikās, ka te nokļuvis gluži nejauši, pavisam neparastu, neticamu apstākļu dēļ.

—     Kā klājas, Tūts? — sers Bārnets, pamādams ar roku no sava zālāja laukumiņa, mēdza apvaicāties, kamēr Gailis stūrēja gar pašu krastu.

—           Sveiki, ser Bārnet, — misters Tūtss atbildēja.

—    Tas nu gan ir pārsteigums, ka es jūs te ieraugu!

Misters Tūtss savā gudrā prātā arvien tā izteicās, domāt, šīs te nebūtu vis sgra Barneta mājas, bet kādas pamestas krāsmatas Nīlas vai Gangas krastos.

—     Savu mūžu neesmu piedzīvojis tādu pārsteigumu! — misters Tūtss izsaucās. — Vai mis Dombija mājās?

Reizēm Florense arī tūdaļ parādījās.

—     O, Diogens sveiks un vesels, mis Dombija, — misters Tūtss tad izsaucās. — Šorīt pat vēl iegriezos apvaicāties.

—     Ļoti pateicos jums, — atskanēja Florenses jaukā balss.

—     Vai neizkāpsit krastā, Tūts? — sers Bārnets tad sacīja. — Izkāpiet, jums taču nekur nav jāsteidzas. Nāciet un paciemojieties pie mums.

—     O, tam nav nekādas nozīmes, pateicos! — misters

Tūtss pietvīkdams attrauca. — Es tikai domāju, ka mis Dombijai būs patīkami dzirdēt, tas viss. Uz redzēšanos!

Nabaga misters Tiitss, kam tik neprātīgi gribējās pieņemt uzaicinājumu, bet trūka dūšas to izdarīt, ar satriektu sirdi deva zīmi Gailim, un «Prieks» ka bulta, ūdeni šķeldams, aizpeldēja pa straumi.

Florenses prombraukšanas rītā «Prieks» vēl neredzēti košā greznībā bija piestājis pie pakāpieniem, kas veda no krastmalas uz dārzu. Kad Florense pēc sarunas ar Sjūzenu nonāca lejā atvadīties, viņa satika misteru Tūtsu viesistabā.

—     O, esiet sveicināta, mis Dombija! — galīgi no sliedēm izsistais Tūtss sacīja, jo vienmēr, kad viņa vēlējumies piepildījās un kad sarunājās ar Florensi, viņš bezgala uztraucās, — pateicos, es jūtos labi, ceru, jūs tāpat un Diogens vakar arī tāpat.

—     Cik jūs esat laipni! — Florense teica.

—     Pateicos, tam nav nekādas nozīmes, — misters Tūtss atbildēja, — es iedomājos, ka jums varbūt tik jaukā laikā nebūtu nekas pretī braukt mājās pa ūdens ceļu, ipis Dombija. Laivā vietas diezgan arī jūsu apteksnei.

—     Esmu jums loti pateicīga, — Florense vilcinādamās atbildēja, — no sirds pateicīga, bet… es domāju — labāk ne.

—     O, tam nav nekādas nozīmes, — misters Tūtss attrauca. — Ar labu rītu!

—    Vai nevēlaties uzgaidīt misis Sketlsu? — Florense laipni pavaicāja.

—     O, nē, pateicos, — misters Tūtss atteica. — Tam nav itin nekādas nozīmes.

Tik kautrīgs bija misters Tūtss šādos gadījumos un tik uztraucies! Taču šai brīdī, ienākot misis Sketlsai, misteru Tūtsu spēji sagrāba vēlēšanās apvaicāties, kā viņai klājas un izteikt cerību, ka viņa jūtas spirgta un vesela, tāpat viņš neparko un neparko nevarēja pārstāt kratīt viņas roku, līdz ienāca sers Bārnets, kam viņš tūdaļ, izmisuma dzīts, pielipa kā dadzis.

—    Šodien, Tūts, mēs zaudējam savas mājas gaismu, — sers Bārnets sacīja, pagriezdamies pret Florensi, — ticiet man, Tūts.

—     O, tam nav nekādas noz. .. gribēju teikt, jā, tiešām, — Tūtss apjucis nomurmināja. — Sveiki! Uz redzēšanos!

Lai gan šī atsveicināšanās šķita visai rezolūta, misters Tūtss tomēr nevirzījās uz durvīm, bet stāvēja, stulbām acīm apkārt blenzdams. Florense, lai paglābtu viņu no neveiklā stāvokļa, arī atvadījās, sirsnīgi pateikdamās misis Sketlsai par viesmīlību, un ielika savu roku sera Bārneta elkonī.

—     Vai drīkstu jūs lūgt, dārgā mis Dombija, — namatēvs sacīja, pavadīdams viņu uz ekipāžu, — nodot savam mīļajam papam vislabākos novēlējumus no manis?

Sāpīgi bija Florensei uzņemties šo misiju, jo viņai likās, ka piekrāps seru Bārnetu, ļaujot tam ticēt, ka laipnība, kas viņai parādīta, ir parādīta arī viņas tēvam. Tā kā Florense nevarēja dot nekādu paskaidrojumu, viņa nolieca galvu un pateicās tam; un atkal atgriezās pie domām, ka drūmais nams, kur neuzbruks šādi grūti mirkļi, kas atgādina viņas lielo bēdu, būs īstais un drošākais patvērums viņai.

Viņas jauniegūtie draugi un biedri, kuri vēl bija palikuši villā, skrēja no istabām un no dārza pateikt viņai sveikas. Tie visi bija viņu iemīļojuši un sirsnīgi no viņas atvadījās. Pat kalpotāji bija noskumuši par viņas aizbraukšanu, tie klanīdamies un kniksēdami sapulcējās ap karietes durtiņām. Kad Florense pārlaida acis visām šīm mīļajām sejām un redzēja starp pavadītājiem seru Bārnetu, viņa kundzi un misteru Tūtsu, kas stāvēja attālāk un irgādams noņēmies raudzījās viņā, viņai atausa atmiņā vakars, kad viņa ar Polu brauca mājup no doktora Blimbera skolas; un, kad kariete jau sāka ripot, pār viņas vaigiem ritēja asaras.

Sāpēs lija asaras, bet asaras arī remdēja sāpes, jo visas jaukās atmiņas, kas saistījās ar drūmo, veco māju, kurp viņa tagad atgriezās, no jauna uzpeldēdamas, vērta to atkal mīļu. Cik sen tas šķita bijis, kad viņa klaidoja pa klusajām istabām, kad pēdējo reizi trīcošu sirdi klusītēm ieslīdēja tajās, kuras aizņēmis tēvs, kad savās ikdienas gaitās ik brīdi sajuta mīļotā mirušā brālīša svētsvinīgo un tomēr nomierinošo ietekmi! Šīs jaunās atvadas atgādināja viņai arī šķiršanos no nabaga

Voltera, viņa sejas izteiksmi, viņa vārdus tanī vakarā un to brīnišķīgo jūtu apvienojumu, ko bija atklājusi Volterā, — mīlu pret tiem, kurus atstāja mājās, un ceļā braucēja možo, drosmīgo prātu. Arī viņa necilais dzīves stāsts saistījās ar veco māju, un tāpēc Florenses sirds tai pieķērās jo stiprāk.

Pat Sjūzenai, tuvojoties ilgo gadu paspārnei, sirds atmaiga pret to. Lai cik drūma bija šī māja un lai cik bargi un taisnīgi viņa nosodīja tās drūmumu, tomēr daudz ko viņa tai arī piedeva.

—     Man ļoti gribas to atkal redzēt, nemaz neslēpju, mis, — Nipere teica. — Zināms, nav tur nekā sevišķīga, ar ko lepoties, bet es nebūt nepriecātos, ja to nosvilinātu vai sagrautu.

—     Tev taču bus prieks pastaigāt pa vecajām istabām, vai ne, Sjūzen? — Florense iejautājās smaidīdama.

—     Tak jau, mis, nav ko liegties, — Nipere atteica, kļūdama iežēlīgāka pret mājām ik ar soli, kas tuvināja tām, — kaut ļoti iespējams, ka rīt jau tās man būs līdz kaklam.

Florense turpretim juta, ka nekur neatradīs lielāku mieru ka tur. Labak Un vieglāk glabāt savu noslēpumu, ieslēgtu starp drūmā nama tumšajām sienām, nekā iznest to ārpus mājas gaismā un censties noslēpt no laimīgo acu pūļa. Labāk vienatnē nodoties savas mīlošās sirds rūpēm nekā no jauna zaudēt drosmi saskarē ar citām mīlas pilnām sirdīm. Atstumtai, pamestai dārgu atmiņu klusā svētnīcā, kaut arī tur viss pelētu, rūsētu un trūdētu, — būs vieglāk paturēt drošu prātu un pacietībā cerēt, lūgt dievu un mīlēt nekā jaunā vidē, lai vai cik līksmā un jautrā. Viņa ar prieku gribēja sapņot tālāk savas dzīves veco, burvīgo sapni un ilgot ilgojās mirkļa, kad vecās, tumšās durvis atkal aizvērsies aiz viņas.

Nodevušās šādām pārdomām, viņas iegriezās garajā, tumšajā ielā. Florense nesēdēja karietē tanī pusē, kura tuvāk viņas mājai, un, kad tā bija jau ar roku aizsniedzama, viņa pavērās pa savu lodziņu, vai nepamanīs bērnus no pretējā nama.

Vēl viņa nebija atrāvusies no lodziņa, kad Sjūzenas iekliegšanās lika viņai spēji apcirsties apkārt.

—    Vai dieniņ, vai dieniņ! — Sjūzena iesaucas aizraudamās. — Kur la mūsu māja?

—     Mūsu māja? — Florense atkārtoja.

Sjūzena, kas bija ievilkusi galvu iekšā, atkal izbāza to pa karietes lodziņu un, kad kariete apstājās, ievilka atkal atpaka] un, gluži apstulbusi, nesapratnē uzlūkoja savu kundzēni.

Namu visapkārt no pamata līdz jumtam apjoza sastatņu labirints. Visgarām fasādei plašo ielu līdz vidum aizsprostoja ķieģeļu un akmeņu kaudzes, kaļķu javas čupas un kokmateriālu grēdas. Pie sienām bija pieslietas kāpnes, strādnieki kāpelēja augšā un lejā pa tām; citi cītīgi rāvās uz sastatņu spraišļiem; krāsotāji un tapsētāji rosījās mājas iekšienē; durvju priekšā no ratiem cēla ārā milzīgus, greznus tapešu ruļļus; kāds mēbelēlājs ar savu furgonu bija aizsprostojis ceļu; pa vaļā atrautajiem vai izlauztajiem logiem istabās nevarēja ieraudzīt neviena mēbeles gabala; vienīgi strādnieki un to profesijai atbilstošie darba rīki pildīja māju no virtuves līdz bēniņiem. Tas pals iekšā, tas ārā: apmetēji, krāsotāji, namdari, mūrnieki, veseris, javas abra, sarene, cērte, zāģis un ķelle — visas rokas, visi rīki darīja savu, darbs kūsāt kūsāja.

Florense izkāpa no karietes, vēl tā kā šaubīdamās, vai tā būtu vai nebūtu viņas māja, līdz ieraudzīja un pazina Taulinsonu, kas saulē iedegušu seju sagaidīja viņu pie durvīm.

—     Nav taču nekas nolicis? — Florense iejautājās.

—     O nē, mis.

—    Te notiek lielas pārvērtības.

—    Jā, mis, lielas pārvērtības, — Taulinsons atteica.

Kā pa sapņiem Florense paslīdēja viņam garām un

teciņus devas pa kāpnēm augšā. Viesistaba, kur tik ilgi bija krēsla valdījusi, lagad viņas acīm pavērās žilbinoši gaiša; visās malās kāptuves un platformas, un ļaudis papīra turbānos uz dēļu paaugstinājumiem. Viņas mātes ģīmetne līdz ar pārējo kustamo inventāru bija pazudusi, un uz laukumiņa, ko tā bija segusi, bija uzkricelēts ar krītu: «Šai istaba panelis. Zaļš ar zeltu». Kāpņu telpa, līdzīgi mājas ārpusei, bija pārvērtusies stabu un planku labirintā, un vesels Olimps lodētāju un stiklinieku visādos stāvokļos — pusguļus, pusstāvus — noņēmās ap jumta logu.

Viņas pašas istaba vēl nebija aiztikta, taču ārpusē tai iepretī saslietie dēlu stabi un dēli neļāva ieplūst dienas gaismai. Viņa ar skubu steidzās augšup uz to otro guļamistabu, kur vēl atradās mazā gultiņa, tur pa logu raudzījās iekšā melns milzu vīrs ar pīpi zobos un kabatas lakatiņu ap galvu. Šeit tad nu pēc ilgas meklēšanas viņu atrada Sjūzena un aicināja nonākt lejā pie papa, kas ar viņu vēloties parunāt.

—    Mājās! Un vēlas ar mani parunāt? — Florense trīcēdama iesaucās.

Sjūzena, kas bija nesalīdzināmi vairāk uztraukusies nekā Florense, atkārtoja, ko misters Dombijs bija licis pateikt, un Florense, ne minūti vairs nekavēdamās, nobālusi un saviļņota, steidzās atkal lejā. Iedama viņa prātoja, vai pietiks drosmes noskūpstīt tēvu. Mīlas izslāpušās sirds skubināta, viņa apņēmās būt drosmīga.

Tēvs būtu varējis sadzirdēt, kā dauzījās viņas sirds, tam tuvojoties. Vēl mirklis, un tā būtu pukstējusi pie viņa krīrtīm …

Bet viņš nebija viens. Tur bija vēl divi lēdijas, un Florense apstājās. Izmisīgi cīnīdamās ar savām jūtām, viņa būtu saļimusi nesamaņā, ja neiedrāzies istabā viņas neprātīgais draugs Di un nemeties virsū ar tik dedzīgiem apsveikuma glāstiem, kas vienai no lēdijām izvilināja sīku spiedzienu, un tas Florenses uzmanību novērsa no viņas pašas.

—    Nu, Florense, — tēvs teica, pastiepdams roku, bet tik stīvi, ka Florensei bija jāsastingst, — kā tev klājas?

Florense saņēma roku, bikli pacēla pie lūpām un lāva mierīgi to atvilkt atpakaļ. Tā nepieskārās viņai maigāk kā durvīm, tās aizverot.

—    Kas tas par suni? — misters Dombijs īgni ievaicājās.

—     Tas ir, papa … no Braitonas.

—    Ak tā! — misters Dombijs noteica, un pār viņa seju pārslīdēja tumša ēna, jo viņš Florensi saprata.

—    Viņš ir ļoti miermīlīgs, — Florense sacīja, vērsdamās ar viņai piemītošo laipnību un piemīlīgumu pie svešajām lēdijām. — Viņš tikai nevarēja prieka apvaldīt, mani ieraudzīdams. Lūdzu, piedodiet viņam.

Mirkli saskatījusies ar tām, Florense ievēroja, ka tā lēdija, kura iespiedzās un bija apsēdusies, ir veca, bet otra, kas stāvēja papam blakus, — ļoti skaista, stalta un eleganta.

—     Misis Skjūtona, — tēvs sacīja, pievērsdamies pirmajai, un norādīja ar roku, — šī ir mana meita Florense.

—     Burvīga! — lēdija jūsmoja, pacēlusi lorneti pie acīm. — Tik vienkārša, dabiska! Jums, dārgumiņ, jānoskūpsta mani, lūdzu, lūdzu.

Florense, izpildījusi tās vēlēšanos, pagriezās pret otru lēdiju, kurai pie sāniem nogaidīdams stāvēja tēvs.

—     Edīt, — misters Dombijs teica, — mana meita Florense. Florense, šī lēdija drīz kļūs tev par māti.

Florense satrūkās un pretrunīgu jūtu uzplūsmē pavērās daiļajā sejā; asaras, kas riesās acīs, izdzirdot šo vārdu, mirkli cīnījās ar izbrīnu, ziņkāri, sajūsmu un gluži neizprotamām bailēm. Tad spēji iesaucās:

—     Ai papu, lai tu būtu laimīgs! Lai tu būtu ļoti, ļoti laimīgs visu mūžu! — un tad raudādama pieplaka lēdijai pie krūtīm.

Iestājās īss klusuma brīdis. Daiļā lēdija, kas sākumā šķita svārstāmies, vai censties vai necensties iegūt Florenses draudzību, tad pievilka meiteni sev pie krūtīm un cieši paspieda tās roku, ar kuru tā viņai bija apķērusies, it kā to drošinādama un mierinādama. Neviens vārds nepārslīdēja pār lēdijas lūpām. Viņa pielieca galvu un noskūpstīja Florensi uz vaiga, bet neteica ne vārda.

—     Pārstaigāsim varbūt pārējās telpas, — misters Dombijs sacīja, — un paraudzīsimies, kā mūsu strādniekiem vedas darbi. Atļausit, godāta kundze!

To viņš sacīja, piedāvādams elkoni misis Skjūtonai, kas vērīgi caur lorneti apskatīja Florensi, domāt, cenzdamās radīt priekšstatu, kāda šī meitene kļūtu, ja tai piešķirtu mazdrusciņ vairāk sirds un dabas velšu, — protams, no viņas pašas pārbagātās krātuves. Florense arvien vēl šņukstēja, pieglaudušies lēdijas krūtīm, kad no oranžērijas atskanēja mistera Dombija balss:

—     Pavaicāsim Edītei. Tavu brīnumu — kur tad viņa ir?

—     Edīt, dārgumiņ! — misis Skjūtona sauca. — Kur tu esi? Zinu jau — me*klē kaut kur misteru Dombiju. Mēs esam te, mīlulīt.

Daiļā lēdija atbrīvoja Florensi no savām skavām un, uzspiedusi vēlreiz lūpas uz viņas vaiga, aši aizsteidzās un piebiedrojās tiem. Florense palika nekustīgi stāvam — vienlaikus laimīga, skumīga, līksma un asarās. Viņa nezināja, kā un cik ilgs laiks pagājis, kad viņas jaunā mamma ienāca atpakaļ un no jauna to apskāva.

—     Florense, — lēdija runāja steigdamās un sirsnīgi tai acīs ielūkodamās, — tu taču nesāksi mani tūdaļ nīst?

—     Jūs nīst, mamma? — Florense iesaucās, apvīdama rokas tai ap kaklu un ar tādu pašu sirsnību atbildēdama tās skatienam.

—     Klusāk! Sāc ar to, ka domā labu par mani, — skaistā lēdija teica. — Raugi iedrošināt sevi ar ticību, ka es darīšu viSu, lai tu būtu laimīga, un ka gribu būt tev mīļg, Florens. Ardievu! Mēs drīz atkal tiksimies. Dzīvo sveika. Nepaliec te tagad.

Viņa spieda to vēl pie sirds — visu laiku viņa bija runājusi it kā aizgūtnēm, bet ar dziļu nopietnību, un Florense noskatījās, kā tā piebiedrojās tiem otrā istabā.

Un ar šo brīdi Florense sāka lolot cerību, ka no savas jaunās, skaistās mammas viņa iemācīsies, kā iemantot tēva mīlestību; un tanī naktī savā pamestajā, vecajā mājā viņa sapņoja, ka viņas pašas īstā mamma ar starojošu smaidu svētī viņas cerību. Ai, Florenses sapņi!

29.NODAĻA MISIS ČIKAI ATVERAS ACIS

Mis Toksa, kam jausmas nebija, ka mistera Dombija namā notiek tādas pārvērtības, ka ap to slejas sastatnes un trepes un rosās strādnieki ar kabatas drānām apsietām galvām, kuri kā lidojoši dēmoni šaudījās ap logiem un nikni blenza istabās, kādu rītu šai notikumiem bagātajā laikā, ieturējusi savu parasto brokastu maltīti, proti, vienu kraukšķīgu frančmaizīti, vienu gluži svaigu (vai šķietami svaigu) olu un mazu kanniņu tējas, kurā uzlieta viena sudraba karotīte smaržīgo zāļu mis Toksai un viena sudraba karotīte kanniņai, — fantāzijas lidojuiirts, kas ielīksmo labas namamātes, — uzkāpa augšistabā, lai nospēlētu «Putnu valsi», aplietu un apkoptu puķes, apslaucītu putekļus sīkajām greznuma lietiņām, — lai uzpostu, kā katru dienu paradusi, savu mazo viesistabu par rotu visam Princeses laukumam.

Mis Toksa paņēma sen novalkātus cimdus, izbalējušus, sačervelējušos kā sakaltušas lapas, kurus mēdza vēl apvilkties, apdarot savu mājas soli, — pārējā laikā tos paslēpa no ļaužu acīm galda atvilktnē, — un plānveidīgi ķērās pie darba: iesāka ar «Putnu valsi», tad, pēc dabiskas domu asociācijas, pārgāja pie sava putna — tas bija kanārijputniņš, varen piepūties, jau sirmā vecumā, izbužinājies, sabozies, bet ar skaņu rīkli,

kas Princeses laukumam it labi bija pazīstama; un tad ķērās pēc kārtas pie porcelāna figūriņām, papīra muša ķeramiem būrīšiem un citiem nieciņiem, bet vispēdīgi — pie puķēm, kurām pēc kaut kādiem botānikas likumiem vajadzēja šur tur apgriezt pa zariņam, ko mis Toksa arī stingri ievēroja.

Šinī rītā mis Toksa netraucās ar skubu pie puķēm. Laiks bija silts, vējš no dienvidiem, un Princeses laukumā dvesmoja pēc vasaras, kas aizvilināja viņas domas uz laukiem.

Zēns — alus iznēsātājs «Princeses ģerbonī» bija iznācis ārā ar lejkannu un, sijājot ūdens strūklas, izmadaroja ar ūdens strūkliņām visu Princeses laukumu raibiem, izplūdušiem rakstiem, un no nezālēm pieaugušā laukuma uzvēdīja svaiga smarža — īsti audzelīga smarža, kā mis Toksa izteicās. No lielās ielas gar stūri ieslīdēja šaura, saules apmirdzēta strēle, un apkvēpušie zvirbuļi, zeltaini ievizēdamies, lēkāja tai pāri uz priekšu un atpakaļ vai mazgājās tajā kā strautā un pārvērtās tik spožos zvirbuļos, kuriem, domāt, ar dūmiem nav bijusi nekāda pazīšanās. «Princeses ģerboņa» logs spīdināja uzrakstus ar slavas dziesmām ingvēralum un bilžainos attēlos rādīja izslāpušus klientus, kas gremdējās putu viļņos vai, sprāgstošo korķu apdullināti, vāļājās pa zemi. Kaut kur aiz pilsētas robežām kaltējās pēdējais siens, un, lai gan aromātam tāls ceļš bija nākams un ceļā jāsacenšas ar daudziem pavisam citādiem aromātiem, ko izgaroja nabago ļaužu mājokļi (dievs lai atmaksā tiem augstajiem varas vīriem, kuri ar visu krūti aizstāv šo mēra perēkļu eksistenci kā mūsu senču gudru iestādījumu un dara visu iespējamo, lai posts no šiem mitekļiem neaizbēgtu!), tas tomēr viegli vēsmoja Princeses laukumā un klusi stāstīja par Dabu un tās veselīgo gaisu — un stāstīs vienmēr — pat cietumniekiem un gūstekņiem, un tiem, kas pamesti likteņa varā pn smok apspiestībā, par spīli visiem aldermaņiem un dižmaņiem, uz kuru zižļa mājienu — bet kā tie māj! — ripojošā zemeslode apstājas savā gaitā.

Mis Toksa apsēdās uz palodzes un domāja par savu labo, mūža mierā aizgājušo tēti — misteru Toksu, muitas departamenta ierēdni, — par savu bērnību, kas

aizritēja jūras ostā, kur bija daudz darvas un cik necik dabas košuma. Viņa kavējās tālās pagātnes saldās atmiņās, atcerējās, kā toreiz pļavas mirdzēja vienās gundegu guntiņās, atgādinādamas apvāztus, zelta zvaigznēm nosētus debess jumus; kā no pieneņu kātiņiem viņa darināja važiņas jaunekļiem, mūžīgas uzticības zvērētājiem, kuri parasti bija nankinā tērpušies, un cik ātri šīs važiņas bija savītušas un satrūkušas.

Sēdēdama uz palodzes un nolūkodamās uz zvirbuļiem un saulaino strēli, mis Toksa atcerējās arī savu mirušo māmuli — pūderētās galvas un bizītes īpašnieka māsu —, viņas tikumus un reimatismu. Bet, kad Princeses laukumā parādījās vīrs ar kleinām kājām un dārdošu balsi, nesdams uz galvas smagu grozu, kas viņa melno cepuri saspieda plakanu kā pankūku, un, pilnā rīklē kliegdams, piedāvāja pirkšanai puķes, pie kam biklās, sīkās pīpeņu saknītes ikreiz, nodārdot viņa pērkonīgajam kliedzienam, sadrebinājās, it kā viņš būtu cilvēkēdājs, kas tirgojas ar maziem bērniem, vasaras atmiņas tā apstāja mis Toksu, ka viņa nošūpoja galvu un klusībā nomurmināja, ka šai gan laikam gadi ietecēšot vecumā, pirms pati to pamanīšot, kas šķita visai ticami.

Būdama šādā sapņainā noskaņojumā, mis Toksa aizklīda savās domās arī pie mistera Dombija, droši vien tāpēc, ka majors bija pārradies mājās un tikko kā paklanījies viņai no sava dzīvokļa loga. Aiz kāda gan cita iemesla mis Toksa būtu saistījusi misteru Dombiju ar savām vasaras dienām un pieneņu važiņām? Vai ir jautrāks kļuvis? — mis Toksa prātoja. — Vai ir samierinājies ar likteņa lēmumu? Vai viņš vēl apprecēsies kādreiz? Un, ja tas notiks, tad — ar ko? Kas par būtni tā būs?

Ugunīgs sārtums — laiks bija karsts — sakāpa mis Toksai vaigos, kad, kavēdamās šais pārdomās, viņa pagrieza galvu un ieraudzīja kamīna spogulī savu norai' zējušos seju. Otrs karstuma vilnis uzplūda, ieraugot Princeses laukumā nelielu karieti, kas ripoja tieši uz viņas durvīm. Mis Toksa pietrūkās kājās, mudīgi paķēra šķēres un, beidzot nu nokļuvusi pie puķēm, brīnum cītīgi noņēmās ap tām, kad ienāca misis Čika.

—     Sveiki! Kā klājas manai vismljajai draudzenei? — mis Toksa izplestām rokām metās viešņai pretim.

Mis Toksas vismīļā draudzene izturējās mazliet tā pastīvi, tomēr noskūpstīja mis Toksu un atbildēja:

—     Pateicos, Lukrēcij, man klājas itin labi. Ceru, jūs arī jūtaties labi, khm?

Misis Čika mocījās ar tādu savādu klepu, tādu aprautu, vienzilbīgu; to varētu uzskatīt par ābeci vai vieglu ievadu klepošanas mākslā.

—     Jūs apciemojat mani agrā stundā, un cik tas mīļi, mana dārgā! — mis Toksa turpināja. — Vai brokastis jau esat ēdusi?

—     Pateicos, Lukrēcij, — misis Cika atteica, — jā, esmu. Es brokastoju laikus, — cienīgā lēdija šķita interesējamies par Princeses laukumu, jo runādama visu laiku raudzījās apkārt, — kopā ar savu brāli, kas atgriezies mājās.

—     Ceru, viņš jūtas labāk, mana mīļā? — mis Toksa nedroši ieminējās.

—     Pateicos, daudz labāk. Khm!

—     Manai mīļajai Luizai jābūt uzmanīgai ar šo klepu, — mis Toksa aizrādīja.

—     Tas nav nekas, — misis Cika atteica. — Tas tikai no laika maiņas. Mums sagaidāmas lielas pārmaiņas.

—     Laika? — mis Toksa naivi ievaicājās.

—      Ir šādas, ir tādas. Mums jābūt gatavām uz visu ko. Sai pasaulē viss mainās. Ja tik acīm redzamu patiesību kāds mēģinātu noliegt vai piemiegt acis un neredzēt, Lukrēcij, tas mani ārkārtīgi pārsteigtu un gribot negribot man nāktos apšaubīt šī cilvēka prāta skaidrību. Pārmaiņas! — misis Cika filozofiskā nopietnībā iesaucās. — Žēlīgais die’s, kur jūs atradīsiet kaut ko, kas nemainās! Pat zīdtārpiņš, par kuru taču varētu domāt, ka tam nerūp šādas problēmas, pastāvīgi mainās, pārvērzdamies visādos neiedomājamos veidos.

—     Mana Luiza prot vienmēr savu domu ilustrēt ar interesantiem piemēriem, — vēlīgā mis Toksa piebilda.

—     Jūs esat ļoti mīļa, Lukrēcij, — misis Cika sacīja, mazliet atmaigusi, — tā teikdama un, es ticu, tā arī domādama. Es ceru, Lukrēcij, ka ne jums, ne man nebūs nekad iemesla mainīt savas domas vienai par otru.

—    Es par to esmu pilnīgi droša, — mis Tolcsa atbildēja.

Misis Čika nokrekšķināja kā pirmāk un sāka švīkāt ar sava saulessarga ziloņkaula uzgali paklāju. Mis Toksa, kas bija labi jau iepazinusi savu sirdsdraudzeni un zināja, ka tā, juzdamās mazliet nogurusi vai būdama ar kaut ko neapmierināta, mēdz sarunā ātri uzbudināties un nervozēt, izmantoja pauzi, lai novirzītu valodas uz citu pusi.

—            Piedodiet, mīļā Luiza, — mis Toksa ievaicājās,

—       bet vai man nepazibēja mistera Čika vīrišķīgais stāvs karietē?

—     Jā, viņš ir tur, — misis Čika attrauca. — Bet, lūdzu, lai viņš paliek vien turpat. Viņam rokā ir laikraksts, un pāris stundas ar to tīri īsi aiztecēs. Turpiniet apkopt savas puķes, Lukrēcij, bet man atjaujiet te pasēdēt un atpūsties.

—    Mana Luiza zina, — mis Toksa atbildēja, — ka starp tādām draudzenēm kā mēs nevar ne runas būt par kaut kādām ceremonijām. Tāpēc …

Tāpēc mis Toksa pabeidza teikumu ne ar vārdiem, bet ar darbiem. Apvilkusi atkal cimdus, kurus bija nolikusi pie malas, un, apbruņojusies no jauna ar šķērēm, sāka veikli un ļoti uzmanīgi slidināt un šņikslināt tās pa lapām.

—     Florense arī pārbraukusi mājās, — misis Čika ierunājās, pēc tam kad, galvu piešķiebusi un ar saulessargu zīmēdama ornamenlAis uz grīdas, bija kādu brīdi pasēdējusi klusu. — Un Florense patiešām ir jau par lielu, lai turpinātu tik vientuļu dzīvi, kā līdz šim paradusi. Nenoliedzami, tā ir. Par to nevar būt nekādu šaubu. Ja kāds iedomātos aizstāvēt pretēju viedokli, tas manās acīs zaudētu katru cieņu. Vai nu es gribētu, vai negribētu, es nevarētu tādu cilvēku cienīt. Tik daudz mēs savām jūtām nevaram pavēlēt.

Mis Toksa piekrita, kaut gan šīs replikas jēga viņai nebija visai skaidra.

—     Ja nu viņa ir savāda meitene, — misis Čika turpināja, — un ja mans brālis Pols pēc visiem tiem bēdīgajiem notikumiem un tik rūgtas vilšanās, kādu viņam nācās piedzīvot, nevar ērti justies viņas sabiedrībā, ko

uz to lai atbild? Ka viņam jāsaņemas. Ka viņam vajag piespiesties un saņemties. Mūsu ģimene vienmēr bijusi ievērojama ar to, ka pratusi sevi turēt rokās. Pols ir ģimenes galva, jāteic, vai vienīgais vēl starp dzīvajiem palikušais tās pārstāvis, jo kas tad esmu es! Es esmu tikpat kā nulle.

—     Manu sirdsmīļo draudziņ! — mis Toksa protestēja.

Misis Cika noslaucīja asarām pieriesušās acis un turpināja:

—     Tātad tagad dzīve viņam uzliek par pienākumu vairāk nekā jebkad saņemties. Un, kaut gan redzēdama, ka viņš to ir izdarījis, es tikko nepamiru kā triekas ķerta, jo man tāda muļķīga, mīksta daba, kas, manuprāt, nav nekāda dieva svētība, un man bieži vien uznāk vēlēšanās, kaut sirds vietā man bijusi marmora plāksne vai bruģakmens …

—     Ak, mīļā Luiza! — mis Toksa no jauna stāja pretī.

—     Man tomēr bezgalīgs prieks, zinot, ka viņš ir tik uzticīgs sev un Dombija vārdam, lai gan, protams, es vienmēr ^esmu zinājusi, ka viņš tāds būs. Man tikai gribētos cerēt, — misis Cika, brītiņu klusējusi, piebilda, — ka arī viņa būs šī vārda cienīga.

Mis Toksa, liedama mazā, zaļā lejkanniņā ūdeni no krūzes, nejauši pacēla acis un, ieraudzījusi, ar kādu daudznozīmīgu skatienu misis Cika apvelti viņu, bija tik ļoti pārsteigta, ka nolika lejkanniņu uz galda un apsēdās netāl no tā.

—     Mīļā Luiza, — mis Toksa teica, — vai tas jums būtu jel niecīgs mierinājums, ja es uzdrošinātos uz šo piezīmi piebilst, ka tāda necila persona kā es uzskata jūsu jauko brāļameitu par sevišķi daudzsološu bērnu, kas attaisnos visas uz viņu liktās cerības?

—     Ko jūs ar to gribat teikt, Lukrēcij? — misis Cika jautāja ar neslēptu augstprātību. — Uz kādu manu piezīmi jūs atsaucaties, mīļā?

—     Ka viņa būs sava vārda cienīga, mīļā Luiza, — mis Toksa atbildēja.

—     Ja neesmu visai skaidri izteikusies, Lukrēcij, — misis Cika sacīja svinīgi iecietīgā tonī, — vainojama, protams, esmu es. Varbūt vispār nebūtu nekāda iemesla par to runāt, ja mūs nesaistītu savstarpēja cieša, uzticīga draudzība, un es ceru, Lukrēcij, — esmu dziļi pārliecināta, ka to nekas nespēs aptumšot. Kas cits mani būtu pamudinājis to darīt? Nav taču cita iemesla, tas jau būtu absurds. Bet nu es gribu izteikties skaidri Lukrēcij, un tādēļ, atgriežoties pie tās piezīmes, lai man atļauts teikt, ka tā nebija attiecināma uz Florensi.

—     Tiešām? — mis Toksa brīnījās.

—     Nē, — misis Čika atteica īsi un rezolūti.

—    Piedodiet, mīļā, — viņas padevīgā draudzene sacīja, — bet es to nevarēju saprast. Laikam esmu ļoti neattapīga.

Misis Čika pārlaida skatienu istabai un pāri preti ielai; pavērās uz puķēm, uz putniņu, uz lejkanniņu, gandrīz uz visu, kas atradās viņas redzes lokā, izņemot mis Toksu, bet pēdīgi, vērsdama skatienu uz grīdu, pa cejam uzmeta īsu skatienu arī mis Toksai un, sarauktām uzacīm nolūkodamās paklājā, sacīja:

—     Kad es, Lukrēcij, teicu, ka viņa, cerams, būs sava vārda cienīga, es runāju par mana brāļa Pola otro sievu. Man liekas, esmu jau ieminējusies, ja ne gluži tādiem vārdiem kā patlaban, ka viņš ir nodomājis otrreiz apprecēties.

Mis Toksa kā dzelta pameta savu sēdekli un, atgriezusies pie puķēm, ņēmās tās apgraizīt ar tādu nesaudzību, ar kādu bārddziņi apstrādā tiem uzticēto patversmes iemītnieku mežainās galvas.

—     Vai viņa pilnīgi aptvers, kāds izcils stāvoklis viņai licis piešķirts, — misis Čika sacīja augstprātīgā tonī,

—    tas ir pavisam cits jautājums. Es ceru tomēr, ka viņa būs saprātīga. Dzīves prasība ir, lai mēs domātu labi viens par otru, un es ceru, ka viņa neliks man vilties. Ar mani jau iepriekš neapspriedās. Ja tas būtu darīts, vairāk kā ticami, ka mans padoms būtu uzklausīts ar augstprātīgu nevērību, un tāpēc ir daudz labāk, ka ir tā, kā ir. Man daudz patīkamāk, ka ir tā, kā ir.

Mis Toksa, galvu noliekusi, joprojām šņirkstināja šķēres gar puķēm. Misis Čika, ik pa brīžam enerģiski sapurinādama galvu, turpināja spriedelēt, it kā mezdama kādam izaicinājumu.

— Ja mans brālis Pols būtu aprunājies ar mani, ko viņš dažkārt dara vai, pareizāk sakot, mēdza darīt, jo tagad, protams, viņš to vairs nedarīs, un tas, es uzskatu., mani atbrīvo no atbildības, — misis Čika sacīja histēriski, — jo, paldies dievam, histēriska es neesmu … — te atkal misis Čika nometa asaru. — Ja mans brālis būtu nācis pie manis un teicis: «Luiza, ja es izraugos sievu, kādām tās īpašībām tu man ieteic pievērst uzmanību?» — es, protams, būtu atbildējusi: «Pol, tev jāiegūst ģimene, tev jāiegūst skaistums, tev jāiegūst dižciltīgums, tev jaiegūst sakari.» Tie ir vārdi, kurus es būtu virtam teikusi. Manis pēc, lai veduši mani kaut tūliņ pēc tam uz ešafotu, — misis Čika sacīja, it kā tādas sekas būtu bijušas pilnīgi iespējamas, — es būtu tā atbildējusi. Es būtu teikusi: «Pol, tu lai precētos otrreiz un neiegūtu ģimeni! Tu lai precētos un neiegūtu skaistumu! Tu lai precētos un neiegūtu dižciltību! Tu lai precētos un neiegūtu sakarus! Neviens visā pasaulē, kas nav prātā jucis, pat sapnī neiedrošinātos ieņemt galvā kaut ko tik absurdu!»

Mis Toksa mitējās šņikstināt šķēres un, galvu puķēs paslēpusi, .uzmanīgi klausījās. Varbūt mis Toksa domāja, ka šai ievadrunā un misis Čikas dedzībā paplaiksnīs viņai kāds cerības stariņš.

—     Tādus argumentus es būtu minējusi, — apdomīga lēdija turpināja, — tāpēc, ka, pēc manām domām, es neesmu gluži muļķe. Es nepretendēju uz to, lai mani uzskatītu par personu ar augsti attīstītu intelektu, — kaut gan esmu pārliecināta, ka dažs labs mani dīvainā kārtā uzskata par tādu, bet, ja kāds tiek tik maz respektēts kā es, tas drīz vien var tikt mērots ar citādu mērauklu, — taču man liekas, ka galīgi bez smadzenēm es neesmu. Un sacīt man, — misis Čika teica ar neizsakāmu nievu, — ka manam brālim Polam Dombijam jebkad būtu varējusi ienākt prātā doma saistīt savu dzīvi ar kādu — vienalga ar ko, — šo piebildi viņa uzsvēra asāk un izteiksmīgāk nekā pārējo savā runā,

—     kura neatbilstu visām tām prasībām, nozīmētu aizvainot to nieciņu saprašanas, kas man ir, tas būtu tikpat daudz kā izdaudzināt, ka esmu pasaulē laista un uzaudzināta par ziloni, ko varbūt man arī nāksies turpmāk dzirdēt, — misis Čika rezignēti noteica. — Tas man nebūtu nekāds pārsteigums. Es sagaidu to.

Uz mirkli iestājoties klusumam, mis Toksas šķēres paris reižu iešķindējās, bet mis Toksas seja joprojām palika neredzama un mis Toksas rīta kleita drebēja. Misis Čika gar puķu aizžogu pašķielēja uz viņu un atsāka atkal runāt mierīgā, pārliecinošā balsī, kā mēdz pēc runas vēl pārspriest sen izlemtus jautājumus:

—      Un mans brālis Pols, protams, arī izdarīja to, ko no viņa sagaidīja, ko kurš katrs varēja paredzēt, ja viņš vēl otrreiz stāsies laulības kārtā. Atzīstos, mani tas savā ziņā pārsteidza, kaut arī es to apsveicu, jo, kad Pols aizbrauca no pilsētas, man prātā nenāca, ka pa savu prombūtnes laiku viņš varētu noslēgt jaunu siržu draudzību, un, protams, pirms aizbraukšanas tas nebija noticis. Taču tāds iznākums no visiem viedokļiem apsveicams. Es nešaubos, ka māte ir ļoti smalka un eleganta būtne, un man nav nekādu tiesību spriest par to, vai būtu vēlami, ka tā dzīvo pie viņiem, jo tā ir Pola, ne mana darīšana. Un par pašu Pola izredzēto varu teikt, ka pagaidām esmu redzējusi tikai viņas ģīmetni, bet tā nu patiešām ir skaista. Vārds arī viņai skaists, — misis Čika sacīja, enerģiski galvu kratīdama un ērtāk iegrozīdamās krēslā, — Edīte manās ausīs ir reizē neparasts un cēls vārds. Un tātad, Lukrēcij, jums, es nešaubos, būs patīkami dzirdēt, ka kāzas notiks visdrīzākajā laikā, — katrā ziņā patīkami (atkal spēcīgs akcentējums), un juš taču no sirds priecāsities par šo pārmaiņu mana brāļa dzīvē, kurš jums vairākkārt parādījis diezgan glaimojošu uzmanību.

Mis Toksas lūpas nevērās atbildei, ar drebošām rokām viņa paņēma lejkannu un apstulbušām acīm raudzījās apkārt, it kā prātodama, diezin kuru mēbeles gabalu vajadzētu atsvaidzināt ar tās saturu. Šai mis Toksas jūtu kritiskajā momentā, paveroties durvīm, viņa satrūkās, skaļi iesmējās un iekrita ienācēja apkampienos, par laimi neredzēdama ne misis Čikas nikno seju, ne majoru pie viņa loga laukuma pretējā pusē, kurš laida darbā savu divstobru tālskati un vai pušu plīsa aiz mefistofeliska prieka.

Ne tik līksms bija no dzimtenes izstumtais iezemie

tis — aiz pārsteiguma apmulsušais mis Toksas ļimstošā auguma atbalstītājs, kas tieši pašlaik uznāca augšā pa kāpnēm (izpildīdams majora ļaunprātīgo rīkojumu) ar nolūku apvaicāties par mis Toksas labklājību un ieradās īstajā brīdī, lai satvertu šo maigo nastu savās rokās un lejkanniņas saturu ietilpinātu savās kurpēs; abi šie apstākli un klāt vēl apziņa, ka katru viņa soli redz un uzmana dusmu pilnais majors, kas bija piedraudējis sadragāt ar saviem parastajiem ieročiem visus kauliņus zem viņa ādas, ja neizdarīšot visu, kā nākas, pārvērta nabaga iezemieti kā fizisku, tā garīgu ciešanu dzīvā iemiesojumā.

Kādu bridi šis nomocītais iezemietis palika stāvam uz vietas, spiezdams mis Toksu pie krūtīm ar tādu dedzību, kas bija jūtamā nesaskaņā ar viņa samulsušo seju, kamēr nabaga lēdija apsmidzināja viņu ar pēdējām lejkanniņā palikušajām ūdens lāsītēm kā maigu, eksotisku puķi (kas viņš patiesībā arī bija), kuru varētu gandrīz gaidīt uzplaukstam no šīs spirdzinošās rasas. Misis Čika, beidzot tik tālu atguvusi aukstasinību, lai iejauktos, pavēlēja viņam noguldīt mis Toksu uz kušetes, beU pašam iet, no kurienes nācis, un, kad trimdinieks uz pēdām pazuda, raudzīja atžilbināt mis Toksu.

Taču misis Čikas gādībā nebija jaušama tā siltā līdzjūtība, kāda parasti raksturīga Ievas meitām attieksmē vienai pret otru, nebija jaušams nekas no tā brīvmūrnieku humānisma, kas ģībšanas gadījumos tās parasti apvieno noslēpumainā māsu draudzē. Drīzāk jau rīkodamās kā bende, kas atžirdzina samaņu zaudējušu upuri, iekāms turpina spīdzināšanu (vismaz tā rīkojās tais vecajos, labajos laikos, par kuriem mūžam nebeigs sērot visi goda vīri), misis Cika ķērās pie ožamā spirta, pliķēja rokas, šļāca aukstu ūdeni sejā un izmēģināja vēl citus pārbaudītus līdzekļus. Un, kad beidzot mis Toksa atvēra acis un pamazām atkal atgriezās dzīvē un īstenībā, misis Čika novērsās no viņas kā no noziedznieces un, pārlikdama precedentu par Dānijas karaļa noslepkavošanu otrādi, drīzāk uzlūkoja viņu ar dusmām nekā ar žēlām.

—     Lukrēcija! — misis Čika teica. — Es necentīšos apslēpt savas jūtas. Pēkšņi man acis ir atvērušās. Es nebutu tam ticējusi, ja pat kāds svētais man to butu stāstījis.

—     Cik muļķīgi, ka es tā varēju padoties savam nespēkam, — mis Toksa šļupstēja. — Man tūliņ būs labāk.

—     Jums tūliņ būs labāk, Lukrēcija! — misis Čika atkārtoja ar dzēlīgu izsmieklu. — Jūs domājat, es esmu akla? Jums rēgojas, ka esmu kritusi atpakaļ bērnībā? Nē, Lukrēcij! Pateicos jums!

Mis Toksa raidīja savai draudzenei lūdzošu, bezpalīdzīgu skatienu un aizklāja seju ar kabatas drāniņu.

—     Būtu man kāds teicis to vakardien, — misis Cika majestātiski turpināja, — vai vēl pirms pusstundas, es laikam gan nebūtu varējusi atturēties, nenotriekusi šo cilvēku gar zemi. Lukrēcija Toksa, manas acis pēkšņi ir atvērušās un redz jūs īstajā gaismā. Zvīņas ir nokritušas, — te misis Cika norausa pāris šķietamu zvīņu, kādas dažkārt pielīp zivju veikalos. — Mana aklā uzticība pieder pagātnei, Lukrēcij. Tā ir ļaunprātīgi izmantota un apsmieta, un kaut kā izlocīties jums vairs neizdosies, to es jums pasaku.

—     O! Uz ko jūs tik cietsirdīgi tēmējat, mana mīļā? — mis Toksa jautāja, asaras rīdama.

—     Lukrēcij, — misis Čika atbildēja, — pajautājiet savai sirdij. Tad Vēl — es nopietni lūdzu neuzrunāt mani tik familiāri, kā nupat to darījāt, esiet tik laipna. Man vēl ir cik necik pašcieņas palicis, kaut jūs varbūt domājat citādi.

—     O, Luiza! — mis Toksa izsaucās. — Kā jūs varat ar mani tā runāt?

—     Kā es varu tā runāt ar jums? — misis Čika asi pārvaicāja, jo arvien, kad nebija pārliecinoša argumenta, uz kā balstīties, viņa satriecoša efekta dēļ mēdza izlīdzēties ar šādiem atkārtojumiem. — Tā runāt! Jā, jums patiešām viegli tā jautāt.

Mis Toksa izmisīgi šņukstēja.

—     Tādu iedomu! — misis Čika nerimās. — Jūs, kas esat kā čūska sildījusies pie mana brāļa pavarda un ar manu palīdzību bezmaz iemantojusi viņa uzticību, jūs, Lukrēcij, varējāt klusībā lolot kādas cerības uz viņu un iedrošināties pieļaut domu, ka viņš varētu saistīt savu dzīvi ar jums! Tā nu vienreiz ir ideja, — misis Čika sacīja ar sarkastisku cieņu, — kuras bezjēdzīgums jau gandrīz dzēš savu bezgodīgumu!

—    Luiza, esiet tik laba, — mis Toksa lūdzās, — nerunājiet tik šausmīgas lietas!

—     Šausmīgas lietas! — misis Čika atkārtoja. — Šausmīgas lietas! Vai tā nav tīra patiesība, ka jūs vēl nupat nespējāt apvaldīt savas jūtas pat manā priekšā, kurai jūs bijāt pratusi acis apmānīt?

—     Es neesmu žēlojusies, — mis Toksa elsāja. — Es neesmu nekā teikusi. Ja mani mazliet satricināja jūsu jaunā ziņa un ja mani ari kādreiz maldinājusi doma, ka misters Dombijs ir vēlīgi pret mani noskaņots, vismazāk gan jūs varētu mani par to nosodīt.

—     Tūliņ viņa teiks, — misis Čika sacīja, ar rezignētu, lūdzošu skatienu vērsdamās pret visu istabas iekārLu

—    Tūliņ viņa teiks — zinu jau —, ka es vēl viņu esmu stimulējusi uz to!

—     Es negribu jums neko pārmest, mījā Luiza, — mis Toksa šņukstēja, — es negribu arī žēloties. Bet, lai sevi aizstāvētu …

—     Jā, — misis Čika iesaucās, pārlaizdama skatienu istabai un .pravietiski pasmaidīdama, — nupat viņa grasās to teikt. Es jau to zināju. Nu, kam apklustat? Runājiet klaji! Lai kāda jūs esat, Lukrēcija Toksa, bet esiet atklāta, — misis Čika skubināja ar bezcerīgu stingrību.

—     Lai sevi aizstāvētu, — mis Toksa šļupstēja. — Vienīgi, lai sevi aizstāvētu pret jūsu ļaunajiem vārdiem, mijā Luiza, es gribēju tikai pavaicāt: vai jūs bieži vien nepamudinājāt mani uz šādām iedomām, vai netikāt teikusi — sak, ko var zināt, kas vēl var notiki?

—     Ir zināma robeža pacietībai, — misis Čika sacīja pieceldamās, taču ne tā, ka gribētu uz grīdas palikt stāvam, bet gan it kā tiekdamās pacelties gaisā un aizlidot uz debesu tēviju, — un pārkāpt to būtu smieklīgi, ja ne noziedzīgi. Es varu izturēt daudz, taču ne pārmērīgi daudz. Kas tas bija par vadātāju, kas šodien mani ieveda šinī mājā, es nezinu, bet man bija priekšnojauta, tāda baiga priekšnojauta, — te misis Čika nodrebinājās, — ka kaut kas nelāgs notiks. Varbūt šī nojauta mani mocīja tāpēc, Lukrēcij, ka vienā mirkli tika sagrauta ilggadīga uzticība, ka man pēkšņi acis ir atdarījušās un ka es redzu tagad jūsu īsto seju. Lukrēcij, esmu vīlusies jūsos. Būs labāk mums abām, ja ar šo pašu reizi noslēdzam rēķinus. Es novēlu jums visu labu un ļaunu nekad nevēlēšu. Taču kā cilvēks, kas savā necilajā stāvoklī, lai tas būtu šāds vai tāds, grib palikt sev uzticīgs, un kā sava brāļa māsa, kā sava brāļa sievas svaine, kā brāļa sievasmātes radiniece un, lai atļauts man piebilst, — kā Dombija — es nevaru jums novēlēt neko citu kā arlaburītu.

Šie vārdi, kas tika izrunāti ar dzēlīgu laipnību, kuru gan mazliet mīkstināja un nevainīgāku darīja augstprātīga morālā taisnīguma apziņa, pavadīja runātāju līdz durvīm. Tur tā kā spokainai statujai līdzīga parādība pielieca galvu un aizsteidzās uz savu karieti atvieglot un apmierināt sirdi sava laulātā drauga mistera Čika skavās.

Protams, figurāli izsakoties, jo misters Čiks neizlaida no rokām savu avīzi. Tapat šis džentlmenis arī acis tikai pazagšus uzmeta savai sievai. Arī mierinājuma vārdiem nevērās viņa lūpas. īsi sakot, viņš sēdēja un lasīja, padungoja pa kādam melodijas fragmentam, brīžam paslepu palūkodamies uz blakus sēdētāju.

Pa to laiku misis Čika sēdēja piepūtusies, sašutusi un nemierīgi galvu grozīdama, it kā arvien vēl atkārtodama savu svinīgo atvadu formulu mis Toksai. Pēdīgi pateica: «O, cik plaši man šodien acis atvērušās!»

—     Tev acis plaši atvērušās, mana dārgā? — misters Čiks atkārtoja.

—     O, nerunā ar mani!/— misis Čika attrauca. — .la tu vari mani šādā stāvoklī uzskatīt un nepajautāt, kas noticis, tad jau labāk, ka tu vispār muti neplet vaļā.

—     Kas tad ir noticis, dārgā? — misters Čiks jautāja.

—     Padomā tikai, — misis Čika sacīja, it ka sarunādamās pati ar sevi, — ka viņa perinājusi galvā tik zemiskas domas — tikt rados ar mūsu ģimeni, apprecoties ar Polu! Nu padomā tikai to divkosību — spēlēt ziidziņus ar mīļo puisīti, kas tagad atdusas zem smiltiņām, — man jau toreiz tasnepatika — un klusībā kalt tik negodīgus plānus! Brīnos, kā viņai nav bijis bail, tā var viegli ieskriet nelaimē. Viņas laime, ja nekas nenotiek.

—           Bet, mīļā, — misters Čiks, pabružājis brīdi avīzi

gar virsdeguni, lēnā garā sacīja, — es, nudien, domāju, ka tu stūrēji, ieturēdama to pašu kursu, vēl līdz šim pašam lītam un biji tais domās, ka būtu gan labi, ja tā iznāktu.

Misis Čika izplūda asarās un atcirta misteram Čikam, ja jau viņš gribot šo kājām mīdīt, tad jau labāk būtu to arī darījis.

—     Bet ar Lukrēciju Toksu esmu rēķinus noslēgusi, — misis Čika teica, kad pāris minūtes misteram Čikam par šausmām bija ļāvusi jūtām iztrakoties. — Es varu samierināties ar to, ka zaudēju Pola uzticību par labu kādai citai, kura — es ticu un ceru — būs šīs uzticības cienīga un kuru viņš ar pilnām tiesībām var ņemt nabaga Fannijas vietā, ja tāda ir viņa vēlēšanās; es varu samierināties ar to, ka Pols ar viņam piemītošo dzestrumu informē mani par šādām pārmaiņām savos plānos, kad tie jau pieņemti un apstiprināti, ar mani iepriekš ne reizi neapspriežoties, bet nevaru paciest krāpšanu, un ar Lukrēciju Toksu rēķini ir noslēgti. Ir labāk tā, kā nu tas ir, — misis Čika svētulīgi noteica,.

—     daudz labāk. Vajadzētu paiet ilgam laikam, lai es pēc visčv notikušā varētu piekāpties un salabt ar vinu, un es patiešām nezinu, vai tagad, kur Pols kāpj tik augstu un kur tie ir ļaudis ar tik augstu stāvokli, — viņa būtu pietiekami reprezentabla, vai viņa nekompromitētu mani šajā sabiedrībā. Viss notiek pēc dieva prāta, viss izvēršas uz labu. Šodien esmu izturējusi smagu pārbaudījumu, bet galu galā es to nenožēloju.

No’skaņota šādā kristīgā garā, misis Čika noslaucīja acis, saglauda svārkus pār ceļiem un sēdēja kā cilvēks, kas mierīgi prot paciest lielu netaisnību. Misters Čiks, sajuzdams savu niecību, izmantoja pirmo izdevību, lai izkāptu uz kāda ielas stūra no karietes, un, plecus uzrāvis, rokas kabatās sabāzis, aizsoļoja svilpodams.

Tai pašā laikā atstumtā mis Toksa, kas, kaut arī saldmute un glaimotāja, bija tomēr uzticīga un godīga un savai apvainotājai bija pieķērusies ar neliekuļotu sirsnību, un nezināja, kā apbrīnot mistera Dombija varenību un lieliskumu, tai pašā laikā atstumtā mis Toksa slacīja savas puķes ar asarām un juta, ka Princeses laukumā iestājusies ziema.

XXX NODAĻA LAIKA SPRĪDIS PIRMS KĀZĀM

Kaut arī nams bija zaudējis savu pievilcību un tajā bija ielauzusies darba tauta, kas augu dienu tur grandījās un klabināja kāpnes augšup un lejup, ka brīkšķ un brakšķ, tā ka Diogenam bez atelpas nācās riet vienā riešanā no saullēkta līdz rietam, — acīmredzot pārliecībā, ka ienaidnieks beidzot guvis uzvaru pār viņu un tagad, izaicinoši triumfēdams, izlaupa viņa valstību, — sākumā nekādu lielāku pārmaiņu Florenses ierastajā dzīves kārtībā nebija. Vakaros, kad darba ļaudis devās mājup, nams atkal kļuva drūms un kluss, un Florense, klausīdamās balsīs, kas atskanēja no priekšnama un kāpņu telpām, tiem aizejot, iztēlojās, kā tie atgriežas siltās, gaišās mājās, kur tos sagaida bērni, un viņai kļuva līksmi ap sirdi, domājot, ka tie aiziet jautrā, pacilātā omā.

Ar ilgām kā savu draugu viņa gaidīja atgriežamies vakara klusumu, bet tas nāca tagad ar citādu seju un uzlūkoja viņu draudzīgākām acīm. Tas viesa viņā jaunas cerības. Viņa ticēja, ka skaistā lēdija, kas viņu bija glāstījusi un apmīļojusi tanī pašā istabā, kur viņas sirds bija sāpēs plosījusies, būs viņas dzīves gaismotāja. Maiga atblāzma no austošās, skaistās dzīves, kad būs pamazām iekarota tēva mīlestība un atgūts viss vai daudz no tā, ko viņa bija zaudējusi tanī liktenīgajā

dienā, kad mātes mīlestība izdzisa reizē ar mātes pēdējo elpas vilcienu uz viņas vaiga, plaiksnījās mijkrēslī ap viņu un gaisināja viņas skumjas. Kad viņa paslepu nolūkojās uz kaimiņu sārtvaigu bērniem, viņu pārņēma vēl nepazīta, brīnišķa sajūta, iedomājoties, ka drīz pienāks laiks, kad varēs ar tiem iepazīties un sarunāties, kad viņai vairs nebūs jāslēpjas kā agrāk, baidoties, ka tiem varētu uzmākties žēlas, redzot viņu melnajā kleitiņā sēžam te vienu pašu.

Domādama par savu jauno māti ar mīlas un uzticības pārpilnu bērna sirdi, savu pašas mirušo māmiņu Florense mīlēja vēl stiprāk, vēl karstāk. Viņa nebaidījās, ka tai viņas sirdī varētu rasties sāncense. Viņa zināja, ka dziļi dēstīta un ilgi kopta sakne izdzinusi šo jauno asnu. Visi laipnie vārdi, ko teica skaistās lēdijas lūpas, skanēja Florenses ausīs kā tās sen apklusušās maigās balss atbalss. Kā gan viņa varētu šīs atmiņas mīlēt mazāk par maigumu, ko viņai izrādīja jaunā māte, ja vienīgi tās glabā vecāku mīlestību un maigo rūpību, ko viņa pazinusi!

Kādu dienu Florense, sēdēdama savā istabā un lasīdama, iecfbmājās lēdiju un tās solījumu viņu drīz apciemot, jo grāmata, kur skarta bija līdzīga situācija, uzvedināja uz šīm domām, — kad, pacēlusi acis, viņa ieraudzīja to stāvam durvīs.

—    Mamma! — Florense iesaucās un līksmi steidzās tai pretī. — Jūs atnācāt!

—     Vēl neesmu mamma, — lēdija teica, domīgi pasmaidīdama un apvīdama roku Florensei ap kaklu.

—     Bet drīz būsit! — Florense uzgavilēja.

—     Drīz jau gan, Florense, drīz, drīz.

Edīte pielieca galvu, lai Florenses ziedošo vaigu pieglaustu savējam, un klusēdama palika tā dažus mirkļus. Bija kaut kas tik bezgala piemīlīgs visā, ko viņa runāja un darīja, ka Florense to izjuta vēl stiprāk, nekā pirmoreiz tiekoties.

Lēdija aizvadīja Florensi pie krēsla un nosēdināja sev blakām; Florense, viņas skaistuma apburta, noņēmusies raudzījās tai sejā un mīļuprāt atstāja savu roku viņas rokā.

—     Vai kopš tā laika, kad es te biju, tu dzīvoji viena pati mājās?

—    O, jā! — Florense iesmiedamās attrauca bez apdomāšanās.

Pēkšņi viņa sakautrējās un nodūra acis, jo jaunā mamma rādīja gauži nopietnu seju, un tās skatiens urbās viņā vērīgi un pētījoši.

—     Es … es esmu pieradusi būt viena, — Florense teica, — man tas nekas. Mēs abi ar Di reizēm dienām no vietas neredzam neviena.

Florense būtu varējusi teikt — nedēļām un mēnešiem.

—     Di — vai tā ir tava apteksne, sirsniņ?

—     Mans suns, mamma, — Florense atteica iesmiedamās. — Apteksni sauc par Sjūzenu.

—     Un šīs ir tavas istabas? — Edīte ievaicājās, raudzīdamās apkārt. — Pagājušo reizi man tās neparādīja. Mēs tās izdaiļosim. Tām jābūt jaukākajām visā mājā.

—     Ja man atļautu tās apmainīt, mamma, — Florense sacīja. — Tur augšā ir viena, kura man daudz labāk patiktu.

—     Vai tad šī vēl nav diezgan augstu, mīļo meitēn? — Edīte pasmaidīja.

—     Tā augšā bija mana brālīša istaba, — Florense teica, — un tā man ir ļoti mīļa. Es jau gribēju parunāt par to ar papu, kad atbraucu un ieraudzīju te tos strādniekus un notiekošās pāimaiņas, bet… — Florense nodūra acis, lai tas pats skatiens vipu atkal nesamulsinātu.

—     … bet es baidījos, ka tas varētu viņu sāpināt, un, tā kā jūs, mamma, solījāties drīz atkal atnākt un pārņemt visus namamātes pienākumus savās rokās, es nolēmu saņemt drosmi un palūgt jūs.

Edīte sēdēja, ar savam spožajām acīm vērīgi pētīdama viņas seju, bet, kad Florense pavērās augšup, Edīte savukārt novērsa skatienu un nolaida plakstus. Šai brīdī Florense atskārta, ka šīs lēdijas skaistums nemaz nav tāds, kādu viņa bija iedomājusies. Viņai bija licies, ka tas pauž lepnumu un cildenumu, bet lēdija taču izturējās tik lēnprātīgi, tik laipni un mīļi, ka diezin vai būtu spējusi iedvest lielāku uzticību, ja bijusi ar Florensi vienos gados un ar vienādu dzīves izpratni.

Izņemot brīžus, kad viņu pārņēma savāds, saspringts atturīgums, un tad likās (bet Florense to diezin vai maz izprata, kaut gan nevarēja to neievērot un nepadomāt par to), ka Edīte jūtas pazemota un apkaunota Florenses priekšā. Kad viņa sacīja, ka vēl nav tās mamma, un kad Florense viņu nosauca par namamāti, šī pārvērtība viņā norisa spēji un satriecoši; un tagad, kad Florenses acis slīdēja pār viņas seju, viņa sēdēja tā, ka, domāt, drīzāk gribētu sarauties čokurā nekā ar tuvās radniecības tiesībām meiteni mīlēt un lolot.

Viņa miluprāt apsolīja Florensei parūpēties par jauno istabu un teicās pati dot norādījumus par tās iekārtošanu. Tad pajautāja vēl šo to par nabaga Polu un, kad bija tā savu laiciņu patērzējušas, pateica, ka viņa atbraukusi ar nolūku aizvest Florensi līdzi uz savām mājām.

—    Mēs pārcēlāmies tagad uz Londonu, mana māte un es, — Edīte teica, — un tu paliksi pie mums līdz kāzu dienai. Es vēlētos, Florense, ka mēs tuvāk iepazītos un u:4icētos viena otrai.

—    Jūs esat tik laba pret mani, mīļo māmiņ, — Florense teica. — Kā lai es jums par to pateicos!

—     Paklau, ko es vēl gribēju tev teikt, jo diezin vai izdevīgāku brīdi vairs sagaidīšu, — Edīte runāja apslāpētā balsī un raudzījās apkārt, lai pārliecinātos, ka atrodas te vienas pašas. — Kad es būšu apprecējusies un aizbraukusi uz dažām nedējām, man būtu mierīgāks prāts, ja tu atkal nāktu atpakaļ uz savām mājām. Vienalga, lai kas tevi aicina pie sevis, nāc atpakaļ. Ir labāk vienai būt nekā… es gribēju teikt, — Edīte piebilda attapdamās, — es zinu, ka tu vislabāk jūties mājās, mllo Florens.

—     Es to pašu dienu nākšu atpakaļ, māmiņ.

—     Dari tā. Es paļaujos uz tavu solījumu. Bet nu saposies, ka vari braukt man līdzi. Kad esi gatava, nāc lejā, es pagaidām tur pakavēšos.

Klusiem soļiem, domās iegrimusi, Edīte staigāja pa lepno namu, par kura pavēlnieci tai drīz lemts būt, maz vērības veltīdama visam tam krāšņumam un greznumam, kas sāka jau pamirdzēt. Tas pats neapvaldāmais dvēseles lepnums, tas pats augstprātīgais nievīgums acīs un ap lūpām, tas pats niknumā zvērojošais skaistums, tikai sava un visa apkārtējā spožuma mazvērtības apziņas mazliet aprimināts, kas toreiz ēnainajā birzī, Jaujot jūtām brīvu vaļu, atspoguļojās tās sejā, klīda tagad pa lepnajiem saloniem un hallēm, plosīja un pātagoja sevi. Rozes sienu un grīdu ornamentikā bija klātas asiem ērkšķiem, kas dūrās viņai sirdī; katrā zelta zvīgznā, kas žilbināja acis, viņa redzēja derdzīgu sīkdajiņu tās bagātības, par kuru viņa pārdevusi sevi; platie, augstie spoguļi rādīja viņu visā augumā — sievieti, kurā tomēr kaut kas vēl bija aiztvēries no dvēseles cildenuma, bet kura savam labākajam es kļuvusi neuzticīga un pārāk dziļi grimusi un iekšējo satvaru zaudējusi, lai vēl glābtu sevi. Viņai likās, ka to visu pasaules acis nekādā ziņā nevar neredzēt, bet viņai nebija cita līdzekļa, ne spēka sevis aizstāvēšanai kā vienīgi lepnums, un ar šo lepnumu, kas viņu pašu plosīja dienu un nakti, viņa drosmīgi un izaicinoši pieteica cīņu savam liktenim.

Vai šī bija tā pati sieviete, kuru Florense, naiva meitene, stipra tikai ar savu sirsnību un patiesumu, varēja tik dziļi ietekmēt un tā pievārēt, ka viņa tās tuvumā pārvērtās pavisam citā cilvēkā, kurā kaislibu vētras bija aprimušas un pat lepnums pieklusis? Vai šī bija tā pati sieviete, kura tagad, apskāvusi meiteni, sēdēja tai blakām karietē un kura, paijādama to un lūgšus lūgdama, lai tā viņu mīl un uzticas viņai, spieda tās daiļo galviņu pie savām krūtīm, gatava vai dzīvību atdot, lai pasargātu to no pasaules ļaunuma un pārestībām?

Ak, Edīt! Šādā mirklī nomirt tiešām būtu laime! Varbūt tā nomirt būtu daudz labāk, Edīt, nekā vilkt dzīvi līdz galam!

Augsti godājamā misis Skjūlona, kas varēja domāt diezin par ko, tikai ne par tādām sentimentalitātēm, — jo, līdzīgi daudzām augstdzimušām personām, kādas eksistējušas visos laikos, viņa ignorēja nāvi un necieta, ka vispār ieminējās par tādu zemisku iznireli, kam visi mirstīgie vienlīdz vērtīgi,— bija izlūgusi kādam dižciltīgam radiniekam (vienam no Fīniksu ģints) atjauju izmantot kāzu svinībām tā namu Brūkstrītā Grosvenorskvērā; pats īpašnieks pašlaik neuzturējās pilsētā un laipnā kārtā bija to atvēlējis, uzskatīdams, ka ar šo augstsirdīgo soli atbrīvojies no visiem turpmākiem aizdevumiem un dāvanām misis Skjūtonai un tās meitai. Tā kā ģimenes prestiža dēj šādā reizē pienākas reprezentēties spīdoši, misis Skjūtona ar kāda pakalpīga veikalnieka palīdzību, kurš dzīvoja Merilebona rajonā un vajadzības brīdī izlīdzēja bagātniekiem un augstmaņiem ar visu, kas nepieciešams mājturībā, — sākot ar galda sudrabu un beidzot ar sulaiņu armiju, iemitināja namā vienu sudrabmatainu virssulaini (kurš vēl saņēma papildatalgojumu tāpēc, ka ar savu izskatu atgādināja senu ģimenes kalpotāju), divus slaidus, garus jaunekļus livrejās un izmeklētu virtuves personālu; tā ka pat apakšstāvā paklīda valodas, ka pāžs Viterss, kas tik pēkšņi atbrīvojies no neskaitāmajiem pienākumiem mājsaimniecībā un braucamā krēsla stumšanas (galvaspilsētā nepiemērots satiksmes līdzeklis), vairākkārt redzēts berzējam acis un knaibām dilbus, it kā šaubām uzmācoties, vai tikai nav aizgulējies pie Lemingtonas pieninieka un neatrodas vēl dievišķā sapņa varā. Kad vēl no tā paša parocīgā avota bija atgādāti sudraba un porcelāna trauki un daždažādi saimniecības piederumi, pēdīgi vēl glīta kariete un pāris bēro, misis Skjūtona Kleopatras pozā atlaidās uz spilveniem nokrautās, greznās kušetes un svinīgi atklāja pieņemšanu.

—    Un kā tad klājas manai burvīgajai Florensei? — misis Skjūtona apvaicājās, kad ienāca viņas meita ar savu aizbildināmo. — Es gribu, lai jūs mani noskūpstāt, Florense, lūdzu, manu mīlulīt.

Florense kautri pieliecās, raudzīdamās pēc tīras vietiņas misis Skjūtonas baltajā sejas daļā, bet šī lēdija pagrieza viņai ausi un atviegloja viņas grūto stāvokli.

—            Edīt, manu dārgumiņ, — misis Skjūtona teica,

—     patiesi, man … nostājieties mazliet vairāk gaismā, mīļo Florens, uz mirklīti tikai.

Florense sarkdama paklausīja.

—     Vai atceries vēl, dārgo Edīt, — māte vaicāja,

—     kāda tu izskatījies, kad biji mūsu brīnumdaiļās Florenses vecumā vai varbūl kādu gadiņu jaunāka?

—    Sen to esmu aizmirsusi, māt.

—    Patiešām, mīlā, — misis Skjūtona trauca tālāk,

—     es saskalu mūsu apburošajā jaunajā draudzenē neapšaubāmu līdzību ar tevi, kāda tu biji toreiz. Un tas parāda, — misis Skjūtona piemetināja klusākā balsī, likdama saprast, ka Florenses attīstībai tālu vēl līdz pilnībai, — ko spēj panākt audzināšana.

—     Daudz tā spēj, tiešām, — bargi noskanēja Edītes atbilde.

Mirkli māte nopētīja viņu vērīgām acīm un, sajuzdama nedrošu pamalu zem kājām, sacīja nolūkā novirzīties uz cietākas takas:

—     Manu burvīgo Florens, jums jānāk un jānoskūpsta mani vēlreiz, esiet tik mīja.

Florense, protams, paklausīja un atkal uzspieda lūpas uz misis Skjūtonas auss.

—     Jūs, jādomā, būsit jau dzirdējusi, mīļo drostaliņ, — misis Skjūtona sacīja, aizturēdama viņu pie rokas, — ka jūsu papus, kuru mēs visi taisni dievinām un neprātīgi mīlam, tieši no šīs dienas par nedēļu svinēs kāzas ar manu sirdsmīļo Edīti.

—     Es zināju, ka tas notiks drīz, tikai nezināju, kad īsti.

—     Edīt, mīļo, — māte jautri Edītei mazliet uzknāba.

—     vai tas var būt, ka tu j^lorensei neesi pateikusi?

—     Kādēļ lai es būtu Florensei teikusi? — Edīte atcirta tik spalgi un asi, ka Florensei bezmaz uzmācās šaubas, vai tā ir tā pati balss.

Tad misis Skjūtona, atkal novirzīdama sarunu no vārīgā punkta, pastāstīja Florensei, ka viņas tēvs ieradīšoties uz pusdienām, ka viņš, bez šaubām, nevarēšot no brīnumiem atjēgties, ieraudzīdams Florensi te, jo vakarvakarā teicies pārģērbties pusdienām turpat Sitijā un nekā neesot zinājis par Edītes nodomu, kura piepildīšana, kā misis Skjūtona cerēja, misteru Dombiju ārkārtīgi sajūsminās.

Florensi šī vēsts samulsināja, un, pusdienu laikam tuvojoties, viņu pārņēma tik liels satraukums, ka viņa, ja vien zinājusi, ka aizbildināties un izlūgties atpakaļ

uz māju, nepieminot tēvu savos paskaidrojumos, būtu labāk pliku galvu, bez elpas un viena pati kājām steigusies projām nekā riskējusi pieredzēt, ka tēvam viņas dēl savelkas īgna seja.

Kad noteiktā stunda bija turpat jau klāt, viņa gandrīz vairs elpu nespēja atvilkt. Vina neiedrošinājās tuvoties logam, baidīdamās, ka viņš to no ielas varētu ieraudzīt. Viņa neiedrošinājās uziet augšā, lai apslēptu savu satraukumu, baidīdamās, ka, ejot pa durvīm ārā, varētu viņu nejauši sastapt; un bez šīm bailēm viņa vēl juta, ka neparko nevarētu tad nākt atkal atpakaļ, ja viņu aicinātu pie tēva. Šādu baiļu tirdīta, viņa sēdēja pie Kleopatras kušetes, pūlēdamās ieklausīties šīs lēdijas tukšajā tērgāšanā un atbildēt kaut ko, kad pēkšņi izdzirda soļu troksni uz kāpnēm.

—    Es dzirdu viņu! — Florense iesaucās. — Viņš nāk!

Kleopatra, kurai viņas nevīstošajā jaunībā prāts allaž

vērsās uz draiskulībām un kurai, sevī spoguļojoties, nerūpēja, kas izraisīja šādu satraukumu, aizgrūda Florensi aiz kušetes un pārmeta viņai šalli pāri, lai sagatavotu misteram Dombijam sirdi aizgrābjošu pārsteigumu. Tas tika izdarits tik ātri, ka Florense jau nākamajā mirklī dzirdēja viņa šausminošos soļus istabā.

Viņš sasveicinājās ar savu nākamo sievasmāti un ar savu nākamo sievu. No viņa balss savādās noskaņas viņa meitai pārskrēja šermuļi pār visu miesu.

—     Manu dārgo Dombij, — Kleopatra sacīja, — panāciet šurp un pastāstiet, kā klājas jūsu jaukajai Florensei.

—     Florensei klājas labi, — misters Dombijs atteica, tuvodamies kušetei.

—    Viņa mājās?

—     Mājās, — misters Dombijs atbildēja.

—     Manu dārgo Dombij, — Kleopatra attrauca apburošā mundrumā, — vai esat pilnīgi pārliecināts, ka nemaldināt mani? Nezinu, ko teiks mana mīļotā Edīte, kad dzirdēs, kādās es domās par jums, bet, goda vārds, jūs esat melīgākais cilvēks pasaulē, manu dārgo Dombij.

Ka arī viņš būtu tāds bijis un ticis uz līdzenām pēdām pieķerts melos, kas izpaudušies vārdos vai darbos, maz ticams, ka viņš tad būtu spējis vairāk apmulst nekā pašlaik, kad misis Skjūtona norāva šalli un Florense, bāla un trīcoša, iznira viņa priekšā kā parādība. Nebija viņš vēl paguvis atjēgties, kad Florense metās pie viņa, apvija rokas viņam ap kaklu, noskūpstīja uz vaiga un izsteidzās ārā no istabas. Viņš raudzījās apkārt, it kā gaidīdams no kāda paskaidrojumu par šo starpgadījumu, bet Edīte bija izgājusi tūlīt nopakaļis Florensei.

—     Nu, atzīstieties, manu dārgo Dombij, — misis Skjūtona sacīja, sniegdama viņam roku, — ka jūs nekad savā mūžā neesat bijis tā pārsteigts un iepriecināts.

—     Neesmu bijis tā pārsteigts, — misters Dombijs atbildēja.

—     Un iepriecināts, manu dārgo Dombij, — misis Skjūtona, vēdekli pavicinādama, atgādināja.

—     Es . .. jā, es ārkārtīgi priecājos, ka sastapu Florensi šeit. — Viņš šķita mirkli nopietni par to pārdomājam un tad sacīja vēl noteiktāk: — Es patiešām loti priecājos, ka sastapu Florensi šeit.

—     Jūs brīnāties, kā viņa te nokļuvusi, vai ne? — misis Skjūtona vaicāja.

—     Edīte varbūt… — misters Dombijs minēja.

—     Ak, jūs bezdievīgais minētājs! — Kleopatra, galvu šūpodama, attrauca. — Ak, jūs viltīgais, viltīgais šķelmi! Nevajadzētu gan tādus vārdus ņemt mutē, jūs, vīriešu dzimums, jau esat,tik iedomīgi un lepnības pilni, ka degtin degat izmanlot mūsu vājības, bet jūs Lāču, dārgo Dombij, pazīstat manu atklāto sirdi. .. Labi, labi, tūlīt.

Pēdējie vārdi bija adresēti vienam no tiem garajiem, slaidajiem jaunekļiem, kas ziņoja, ka pusdienu galds klāts.

—     Bet Edīte, dārgo Dombij, — viņa turpināja čukstus, — ja viņa nevar allaž ar jums kopā būt, — es viņu brīdināju, ka uz to nevar vienmēr cerēt, — grib, lai vismaz kaut kas jūs atgādinātu, lai kāds, kas jums tuvs un mīļš, būtu viņas tuvumā. Ak, tas taču ir augstākā mērā dabiski! Šādā noskaņojumā nekas viņu nebūtu spējis atturēt no brauciena šodien, lai atvestu mūsu mīluli Florensi. Ak, las taču ir tik burvīgi!

Tā kā viņa gaidija atbildi, Dombijs atbildēja:

—    Tiešām brīnišķīgi.

—     Lai die's jūs svētī, dārgo Dombij, es redzu, ka jums sirds ir īstā vietā! — Kleopatra izsaucās, spiezdama viņam roku. — Bet es kļūstu pārāk nopietna. Esiet nu eņģelis un pavadiet mani lejā, paraudzīsimies, ko šie ļaudis sarūpējuši mums pusdienām. Die's lai jūs svētī, mīļo Dombij!

Pēc šī otrreizējā svētības novēlējuma Kleopatra diezgan viegli un graciozi nolēca no kušetes; misters Dombijs paņēma viņu zem rokas un ceremoniāli novadīja lejā. Šim pārim iesoļojot ēdamistabā, viens no noīrētajiem slaidajiem, garajiem jaunekļiem, kuram cieņas un godbijības jūtas nebija pietiekami attīstītas, iesprieda mēli vaiga dobumā par uzjautrinājumu otram noīrētajam slaidajam, garajam jauneklim.

Florense ar Edīti jau bija tur un sēdēja abas blakām. Kad ienāca tēvs, Florense grasījās piecelties un atdot savu krēslu viņam, bet Edīte pavisam atklāti uzlika roku viņai uz pleca, un misters Dombijs pie apaļā galda nosēdās viņām iepretī.

Sarunu uzturētāja pie galda bija vai vienīgi misis Skjūtona. Florense vairījās pat acis pacelt, baidīdamās, ka tajās varētu pamanīt asaru pēdas, kur nu vēl lai būtu uzdrošinājusies runāt, un Edīte muti nevēra vajā, labi, ja uz kādu jautājumu atbildēja. Patiešām, Kleopatra pūlējās sparīgi, lai būtu droša par guvumu, kas bija jau tikpat kā rokā, un tam patiesi pienācās būt bagātīgam, lai atalgotu viņu.

—     Tātad visu, kas kārtojams, jūs nu būsit jau puslīdz nokārtojis, mīļo Dombij? — Kleopatra jautāja, kad deserts bija pasniegts un sudrabmatainais virssulainis izgājis no ēdamistabas. — Arī juridisko pusi?

—     Jā, kundze, — misters Dombijs atbildēja, — juristu kungi man ziņoja, ka laulību kontrakts ir gatavs un, kā jau es jums minēju, atliek tikai lūgt mums Edīti, lai padomā, kad viņai būtu izdevīgāk aiziet un parakstīt to.

Edīte sēdēja tur kā skaista statuja — tikpat auksta, klusa un nekustīga.

—           Manu sirdsmīļumiņ, — Kleopatra teica, — vai tu dzirdi ar, ko misters Dombijs saka? Ak, dārgo Dombij, — viņa paklusām piebilda šim džentlmenim, — cik ļoti viņas domu izklaidība, šai dienai tuvojoties, man atgādina to laika posmu, kad cēlākais cilvēks pasaulē — viņas paps dzīvoja tais pašās gaidās kā jūs tagad!

—     Man tur nav ko padomāt. To var izdarīt, kad vien jums labpatīk, — Edīte atteica, ar piespiešanos pavērdamās pāri galdam uz viņu.

—     Rīt? — misters Dombijs lika priekšā.

— Kā vēlaties.

—     Vai arī parīt, — misters Dombijs teica, — ja tā jums būtu vaļīgāka diena?

—     Man nekādas nevaļas nav. Esmu vienmēr jūsu rīcībā. Tātad jebkurā laikā, kad vien vēlaties.

—     Nekādas nevaļas, Edīt mīļo? — māte nenocietās neprotestējusi. — Kur tev visa garā diena aiziet vienā trakā steiga, kur tev tūkstoš darīšanu kārtojams gan ar šādiem, gan ar tādiem ļaudīm!

—     Tā visa ir tava izrīkošanās, — Edīte attrauca, pagriezdamās pret vinu un saraukdama mazliet pieri.

—     To visu vari nokārtot tu kopā ar misteru Dombiju.

—     Gluži pareizi, mana mīļā, un ļoti saprātīgi no tavas puses, — Kleopatra sacīja. — Florense, mīlulīt, jums patiesi jānāk un vēlreiz jānoskūpsta mani, lūdzu, manu dārgumiņ!

Dīvaina sagadīšanās, ka šie mīlas uzplūdi pret Florensi Kleopatrai uznāca gandrīz pēc katras sarunas, kurā piedalījās arī Edīte,'‘kaut vai.ar pāris nenozīmīgiem vārdiem! Florensei patiešām nekad vēl nebija gadījies izturēt tik daudz apkampienu un varbūt nekad savā dzīvē, pašai neapzinoties, būt tik noderīgai.

Misters Dombijs sirds dziļumos nebūt nebija sašutis par savas daiļās saderētās uzvedību. Augstprātība un dzestrums izraisīja viņā simpātiju, jo pašam piemita šīs īpašības. Viņam glaimoja doma, ka Edīte varbūt tā izrāda savu respektu pret viņu, pakļaudamās viņa gribai. Viņam sagādāja baudu iztēloties, kā šī lepnā, karaliskā sieviete pieņems viesus viņa namā un stindzinās tos tapat kā viņš. Jā, šādās rokās Dombijs un Dēls varēja vēl tikai celties un nostiprināties slavā un godībā.

Tā domāja misters Dombijs, kad, pamests viens pie

pusdienu galda, apcerēja savu pagātni un nākotni, pie tam neizjuzdams nekādas disharmonijas nabadzīgās, pelēcīgās greznības nospiedošajā atmosfērā, kāda valdīja šai istabā, kur dūrās acīs melnie ģerboņu attēli kā netīri plankumi uz tumši brūnajām sienām un divdesmit četri melni krēsli, kas, izraibināti gandrīz vai ar tikpat daudz nagliņām kā tāds pats skaits zārku, stāvēja kā algoti sērotāji gar turku paklāja malu; divi izģinduši nēģerēni uz bufetes balstīja divus izļodzījušos svečturu žuburus; bez tam visu telpu pildīja smacīga dvaka, domāt, desmittūkstoš pusdienu maltīšu pīšļi trūdētu sarkofagos zem grīdas. Mājas īpašnieks lielāko tiesu dzīvoja ārzemēs; Anglijas gaiss reti kad ilgāku laiku no vietas bija panesams Fīniksu dzimtas locekļiem, un istaba bija tinusies arvien dzijākās un dziļākās sērās pēc sava iemītnieka, līdz izvērtusies tik sērīga, ka trūka vienīgi līķa, lai ilūzija par bērēm būtu pilnīga.

Ar savu stingo, nelokāmo stāvu, ja ne ar pozu, šimbrīžam gluži pieņemams līķa reprezentants bija misters Dombijs, kas gremdēja acis mahagonija galda Nāves jūras dzīlēs, kur ap enkuru bija novietotas augļu vāzes un kristāla karafes; šķita, ka viņa domu tēli cits pakaļ citam uznirtu virspusē un nogrimtu atkal atpakaļ. Tur bija Edīte visā savā diženumā — lepna un majestātiska, un cieši blakus viņai parādījās Florense, savu biklo vaigu pievērsdama tēvam, gluži tāpat kā pirms mirkļa, kad vina atstāja istabu; un Edītes acis glāstīja Florensi, un Edītes roka stiepās, kā aizsargāt gribēdama. Tad iznira gaismā sīks augumiņš mazā krēsliņā un izbrīna pilns vērās viņā ar savām dzidrajām acīm vecīgi bērnišķīgajā sejiņā, ko apmirdzēja gaišo kamīna liesmu ņirboņa. Atkal blakus tai parādījās Florense, kas tagad saistīja visu viņa uzmanību. Vai kā likteņa nolemts šķērslis un sodība viņam; vai kā sāncense, kas reiz jau bija aizkrustojusi viņam ceļu un varēja to izdarīt atkal; vai kā viņa bērns, kuru viņš nu, pēc veiksmīgā bildinājuma, varētu pagodināt, domās pieminēdams to ne gluži kā svešinieci; vai kā mājiens viņam, ka tagad jauno radu priekšā pienāktos vismaz ārēji izrādīt interesi par savu miesīgu bērnu, — vislabāk to zināja viņš pats; bet varbūt ari nezināja, jo kāzu svinības, laulību ceremonija un visas pārējās viņa godkāres uzburtās ainas, kurās joprojām Florense gan še, gan tur pavīdēja kā tumša ēna — vienmēr Florense, — mainījās tik ātri un tik juceklīgi, ka viņš trūkās kājās un uzgāja augšā, lai paglābtos no tām.

Bija jau melna tumsa, kad ienesa sveces, jo misis Skjūtona žēlojās, ka viņai galva sāpot no tām; misis Skjūtona tērzēja ar Florensi (Kleopatra par varītēm centās noturēt to savā tuvumā), vai arī Florense misis Skjūtonai par iepriecinājumu paspēlēja klusītēm klavieres; lieki vēl pieminēt, ka tai pašā laikā šī mīlīgā lēdija juta skubinājumu izlūgties vēl un vēl kādu skūpstu, un katrreiz pēc tam, kad Edīte bija bildusi kādu vārdu. Tomēr visai bieži tas nenotika, jo Edīte visu laiku sēdēja nomājis pie atvērta loga (par spīti mātes bažām, ka viņa varētu saaukstēties) un palika tur, kamēr misters Dombijs nebija atvadījies. Pie tam pret Florensi viņš izturējās sevišķi vēlīgi un laipnīgi, un Florense aizgāja gulēt savā kambarītī blakus Edītes guļamistabai tik laimīga un cerību pilna, ka par sevi, kāda viņa bija vēl nesenā pagātnē, domāja kā par kādu citu nabaga pamestu meiteni, kurai jājūt līdz viņas bēdās, un savās žēlās viņa raudādama ieslīga miegā.

Nedēļa ritēja ātri. Bija vēl braukšanas pie modistēm, šuvējām, juvelieriem, advokātiem, puķu tirgotājiem, konditoriem, un Florense vienmēr bija visur līdzi. Florensei arī vajadzēja saposties kāzām. Šim gadījumam par godu Florensei sēru'/drānas nācās apmainīt pret spožu, greznu tērpu. Modistes fantāzija šo tērpu bija uzbūrusi — modiste bija francūziete un stipri vien atgādināja misis Skjūtonu — tik jaunavīgu un elegantu, ka misis Skjūtona tādu pašu pasūtīja ari sev. Modiste apgalvoja, ka viņa tajā izskatīšoties burvīga un visi viņu noturēšot par jaunās lēdijas māsu.

Nedēļa skrēja vēja spārniem. Edīte ne uz ko nepaskatījās, ne par ko nelikās zinis. Viņas dārgos tērpus piegādāja mājās, tos pielaikoja, misis Skjūtona un modistes tos skaļi apjūsmoja un nolika pie malas, ne vārda nedzirdējušas no viņas. Misis Skjūtona katrai dienai sastādīja plānus un izpildīja tos. Vienu otru reizi Edīte iesēdās karietē, kad abas brauca iepirkties, vienu otru reizi, kad tas bija absolūti nepieciešami, viņa iegāja līdzi ari veikalos. Taču galvenām kārtām visu izkārtoja un nokārtoja misis Skjūtona, bet Edīte uz to noraudzījās ar tādu apātiju, ar tādu neslēptu vienaldzību, ka, domāt, viņai gar visu to nebūtu nekādas da|as. Florensei varbūt varēja likties, ka Edīte ir augstprātīga un bezjūtīga, taču attiecībā pret sevi viņa to nekad nebija izjutusi. Tāpēc dziļā pateicībā Florense centās apspiest neizpratnes sacelto nemieru sirdī un drīz vien to apklusināja.

Nedēja traucās vēja spārniem. Tā bija jau gandrīz noskrējusi savu ceļa posmu. Nedējas pēdējais vakars, kāzu priekšvakars, bija klāt. Tumšajā istabā, — jo misis Skjūtonai galvas sāpes vēl nebija pārgājušas, taču viņa loloja cerību, ka rītdien tās pārstās un nekad vairs neatkārtosies, — bija minētā lēdija, Edīte un misters Dombijs. Edīte joprojām pa atvērto logu noraudzījās uz ielu; misters Dombijs un Kleopatra sēdēja uz dīvāna un paklusām sarunājās. Bija jau ļoti vēls, un Florense, juzdamās nogurusi, bija aizgājusi gulēt.

—    Manu dārgo Dombij, — Kleopatra teica, — jūs taču, atiļēmuši man manu mīļoto Edīti, atstāsit man rīt Florensi vietā?

Misters Dombijs atbildēja, ka viņš to mīļuprāt darīšot.

—    Pabūt kopā ar viņu, kamēr jūs būsit Parīzē, un apzināties, ka varu veicināt šā jaunā bērna gara un prāta attīstību, mīļo Dombij, — Kleopatra trauca tālāk,

—     tas būtu īsts balzams manai satriektajai sirdij, ar kādu jūs mani šeit pametīsit.

Edīte pēkšņi pagrieza galvu pret viņiem. Viņas apātiskā izturēšanās vienā acumirklī pārvērtās dzīvā interesē, un tumsas aizsegā viņa saspringti klausījās sarunā.

Misters Dombijs ar lielāko prieku atstāšot Florensi tik brīnišķīgā aizgādnībā.

—     Manu dārgo Dombij, — Kleopatra atbildēja,

—   tūkstoš paldies par jūsu atzinīgajiem vārdiem. Es jau baidījos, ka jūs aizbrauksit ar iepriekšēju ļaunprātīgu nodomu, kā saka briesmoņi juristi, — šie neciešamie prozaiķi, — nolemt mani pilnīgai vientulībai.

—     Kāpēc jūs nodarāt man tik lielu netaisnību, cienītā kundze? — misters Dombijs vaicāja.

—     Tāpēc, ka mana burvīgā Florense man tik noteikti pasaka, rīt viņai jābraucot atpakaļ uz māju, — Kleopatra attrauca, — un es jau sāku baidīties, mīļo Dombij, ka jūs esat īsts turku pašā.

—            Ticiet man, kundze, — misters Dombijs sacīja,

—     es neesmu Florensei devis nekādu rīkojumu, un, ja arī būtu, jūsu vēlēšanās anulē visas pavēles.

—     Esat gan jūs glaimotājs, mīļo Dombij! — Kleopatra teica. — Tomēr tā vis nevaru teikt, jo glaimotājiem nav sirds, bet jums sirds diktē ceļu visā jūsu burvīgajā dzīvē. Kā, vai jūs tiešām jau taisāties iet projām tik agri, mīļo Dombij?

O, patiešām bija taču vēls, un misters Dombijs domāja, ka laiks ir iet.

—     Vai tā ir tiešamība vai viss tas ir sapnis? — misis Skjūtona svepstēja. — Vai varu tam ticēt, mīļo Dombij, ka rīt no rīta jūs atkal atnāksit, lai atņemtu man manu jauko ceļabiedri, manu sirdsmīļo Edīti?

Misters Dombijs, kas radis bija saprast visu burtiski, atgādināja misis Skjūtonai, ka pirms tam viņi vēl tikšoties baznīcā.

—     Sāpes, ko izjūt māte, atdodot bērnu, — misis Skjūtona teica, — kaut arī jums, manu dārgo Dombij, ir tik mokošas, ka ne izteikt, un, ja tās vēl pastiprina no dabas trausla konstitūcija un stulbenis konditors, kas uzņēmies brokastu sarīkošanu, tad ir jau par daudz maniem vājajiem spēkiem. Bet līdz rītam es būšu atspirgusi, par mani nebaidieties un neraizējieties manis dēļ. Die's lai jūs svētī! Edīt, manu mīļo! — viņa šķelmīgi uzsauca. — Kāds grasās iet projām, dūdiņ.

Edīte, kas, interesei zūdot par viņu sarunu, bija atkal pievērsusies logam, piecēlās, bet negāja ne soli viņam pretī un neteica ne vārda. Misters Dombijs cēli, ar savai cieņai un pašreizējam brīdim piedienīgu galantumu lika saviem čīkstošajiem zābakiem steigties pie viņas, pacēla viņas roku pie lūpām, sacīdams: — Rīt no rīta man tiks piešķirta laime saņemt šo roku kā misis Dombijas roku, — un, svinīgi palocījies, aizgāja.

Tiklīdz nama durvis aiz viņa aizvērās, misis Skjūtona zvanīja, lai atnes sveces. Reizē ar svecēm ieradās viņas istabene ar jaunavīgo tērpu, kuram rit vajadzēs maldināt ļaudis. Bet tērps kā visi šādi tērpi slēpa sevī nežēlīgu atmaksu: tajā viņa izskatījās daudz, daudz vecāka un derdzīgāka nekā savā notraipītajā flaneļa naktskleitā. Taču misis Skjūtona tērpu pielaikoja ar koķetu apmierinātību un šķelmīgi uzsmaidīja savam mironīgajam attēlam spogulī, it kā tīksminādamās ar domām, kādu graujošu iespaidu tas atstās uz majoru; tad, ar žēlām ļaudama istabenei to atkal novilkt, lai sagatavotos naktsdusai, viņa sabruka kā kāršu namiņš, pašķiezdama koši izkrāsotās kārtis uz visām pusēm.

Edīte visu šo laiku kavējās pie tumšā loga un raudzījās uz ielu. Kad pēdīgi viņas ar māti bija palikušas vienas istabā, pirmo reizi šinī vakarā viņa izkustējās no savas vietas un piegāja pie mātes. Gan mātes žāvainajā, drebelīgajā un īgnajā sejā, gan skatienā, kas kavējās pie meitas lepnā, staltā auguma, — meitas, kura šai mirklī, acīm liesmojot, raudzījās lejup viņā, — parādījās mulsums, ko nespēja noslēpt ne ierastā vieglprātīgā koķetērija, ne gražīgums.

—     Esnju līdz nāvei nogurusi, — viņa teica. — Uz tevi jau ne mirkli nevar paļauties. Tu neesi labāka par bērnu. Bērnu! Neviens bērns ne tuvu nav tik stūrgalvīgs un nevērīgs pret saviem pienākumiem.

—     Uzklausi mani, māt, — Edīte sacīja, nicīgi palaizdama šos vārdus gar ausīm, it kā turētu zem sava goda atbildēt uz tādiem niekiem. — Tev jāpaliek te vienai pašai, kamēr es atgriežos.

—     Jāpaliek te vienai pašai, kamēr tu atgriezies? — māte pārjautāja.

—     Vai ari — es zvēru pie tā vārda, kuru es rīt piesaukšu par liecinieku savai negodīgajai, kauna pilnajai rīcībai! — es altāra priekšā atraidīšu šā cilvēka roku. Lai tad es nokrītu bez dzīvības uz akmens plāksnēm, ja es to neizdaru!

Māte atbildēja ar bezgala satrauktu skatienu, kuru nebūt nepadarīja mierīgāku acis, kas viņai raudzījās pretī.

—     Pietiek, ka mēs esam, kas mēs esam, — Edīte stingri noteica. — Es necietīšu, ka vēl kāda jauna, gaiša būtne tiktu apdraudēta ar manu likteni. Es necietīšu, ka skaidras dvēseles tiktu saindētas, saduļķotas, sadragātas mātēm par laika kavēkli. Tu saprati, par ko es runāju. Florensei jāatgriežas mājās.

—     Tu esi idiote, Edīt! — māte pārskaitusies uzbrēca.

—     Vai tu domā, ka tajā mājā tev būs kāds miers, kamēr viņa nebūs apprecējusies un aizgājusi?

—     Vaicā man vai pati sev, vai es vispār kādu mieru sagaidu tanī mājā, — meita atteica, — atbilde tev zināma.

—     Un tas man jādzird šovakar, pēc visām manām pūlēm un rūpēm, kur tikai man tu vari pateikties par savu nodrošināto nākotni, — māte, dusmu nevaldīdama, gandrīz vai kliedza, kamēr viņas trīsulīgā galva drebēja kā apšu lapa, — ka mani tur par pagrimušu, izvirtušu sievieti, kuras sabiedrība ir nevēlama jaunai meitenei! Saki, lūdzama, — kas tu esi? Kas tu esi par cilvēku?

—     To esmu vaicājusi arī pati sev, — Edīte, kuras seja bija līķa bālumā, sacīja, norādīdama uz logu,

—     ne vienreiz vien, sēdēdama tur, un, kad es ieraudzīju pa ielu klaiņojam kādu bēdīga izskata būtni, kurai bija vairs tikai nožēlojama līdzība ar sievieti, dievs liecinieks, — es saņēmu atbildi. Ai māt, māt, būtu tu ļāvusi man dzīvot pēc manas pašas sirds tieksmēm, kad arī es biju vēl meitene, — jaunāka par Florensi —, kur citāda es varētu būt!

Saprazdama, ka dusmu izvirdumi te neko nevar līdzēt, māte apslāpēja tos un sāka kunkstēt un vaidēt, ka par ilgu viņa sadzīvojusi, ka pašas vienīgais bērns viņu atstumjot, ka pienākums pret vecākiem aizmirsts šai grēcīgajā laikmetā, ka pēc tādiem vēl nedzirdētiem apvainojumiem viņai dzīve vairs nerūpot.

—     Ja tādas scēnas kā šodienējā atkārtojas bieži, tad tiešām man labāk būtu padomāt par līdzekļiem, ar ko izbeigt manu dzīvi. Ak, Edīt, kad tikai padomāju, ka tu — mana meita — vari mest man acīs tādus vārdus!

—     Mums, māt, — Edīte skumji atteica, — laiks vienai otru apmētāt pārmetumiem ir pagājis.

—     Tad kādēļ tu atkal to atsāc? — māte kunkstēja.

—     Tu zini, ka tādas nievas mani nežēlīgi plosa. Tu zini;

cik jūtīga esmu pret asiem vārdiem. Un vēl šādā brīdī, kad man par tik daudz ko jādomā, un dabiski, ka ļoti vēlos parādīties vislabākajā gaismā. Es brīnos par tevi, Edīt. Tu gribi, lai tava māte izskatītos pēc putnu biedēkļa tavās kāzās!

Edīte uzlūkoja viņu tikpat cieši, kad viņa tur šņukstēja un berzēja acis, un sacīja tikpat mierīgi, bet stingri, ne paceldama, ne nolaizdama balsi, kopš sākusi runāt:

—     Es teicu, ka Florensei jābrauc atpakaļ uz mājām.

—     Nu lai viņa brauc! — apbēdinātā un iebiedētā māte aši attrauca. — Man vēl labāk, ka viņa aizbrauc. Kas man tāda meitene!

—     Man viņa nozīmē tik daudz, ka drīzāk es atteiktos no tevis, kā būtu atteikusies (ja tu būtu devusi iemeslu) rīt baznīcā no viņa, nekā Jāvusi tev vai kādam citam iesēt viņas sirdī kaut graudiņu tā Jaunuma, kas sazēlis manī, — Edīte atbildēja. — Liec viņai mieru. Kamēr vien tas būs manos spēkos, es nepieļaušu, ka viņu samaitā un saindē ar tām gudrībām, kas man mācītas. Tas nav nekāds smagais noteikums šai bēdīgajā vakarā. .

—     Ja tu būtu savu priekšlikumu izteikusi lēnā garā, Edīt, — māte pinkšķēja, — kā meitai pieklājas, tas varbūt nebūtu smags, droši vien nebūtu. Bet tik dzēlīgi, tik asiem vārdiem …

—     Tie pieder pagātnei, un vairs tie neatkārtosies mūsu starpā. Ej savu ceļu, māt. Rīkojies, kā patīk, ar to, ko būsi ieguvusi; šķied naudu, uzjautrinies, priecājies par guvumu un esi laimīga pēc sava prāta. Mūsu dzīves mērķis ir sasniegts. Tālāk dzīvosim klusēdamas. No šī brīža manas lūpas pagātni vairs nepieminēs. Es piedodu tev tavu dzīvo līdzdalību rītdienas apkaunojošā darījumā. Dievs lai piedod man manu tiesu!

Balsij neiedreboties, augumam nenotrīsot, stingrā gaitā viņa virzījās uz durvīm, it kā katru maigāko jūtu ar kāju zemei piemīdama, novēlēja mātei labu nakti un iegāja savā istabā.

Bet neba lai dotos pie miera, jo, palikusi viena ar savām savandītajām jūtām, viņa nespēja mieru rast. Uz priekšu un atpakaļ, uz priekšu un atpakaļ un atkal

uz priekšu un atpakaļ, tā simtiem reižu starp mirdzošajiem, greznajiem tualetes piederumiem, kas gaidīja rītdienu; viņas melnie mati izrisuši krita klaidā pār pleciem, melnās acis liesmoja dusmu ugunīs, kuplās, baltās krūtis kļuva sārtas, kad viņa, tā uz priekšu atpakaļ šķērsodama istabu, galvu novērsusi, ar nežēlīgu roku tās nesaudzīgi sagrāba, it kā no sevis aizgrūst gribēdama, kā pati sevis vairīdamās un savu daiļumu nīzdama. Tā pusnakts stundās pirms kāzu dienas Edīte Greindžere cīnījās ar savu nemierīgo garu — vienatnē, bez asarām, bez gaudām, lepna un nesalaužama.

Beidzot viņa nejauši uzdūrās atvērtajām durvīm, kas veda uz istabu, kur gulēja Florense.

Viņa satrūkās, apstājās un ieskatījās iekšā.

Tur vēl dega uguns, un viņa redzēja Florensi cieši aizmigušu visā savas nevainības un skaistuma plaukumā. Edīte aizturēja elpu un juta, ka viņu vilktin velk pie tās.

Vilka tuvāk, tuvāk, vēl tuvāk, lidz beidzot viņa uzspieda lūpas uz Florenses gleznās rociņas, kas gulēja virs segas, un, viegli pacēlusi to, apvija sev ap kaklu. Tās pieskāriens panāca to pašu, ko senajos, vecajos laikos pravieša zizlis, pieskardamies klintij *. Asaras sāka plūst straumēm, kad viņa, noslīgusi ceļos, nolika izmocīto galvu ar klaidā izjukušajiem matiem blakus Florenses vaigam.

Tā Edīte Greindžere pavadīja nakti pirms savām kāzām. Tā viņa sagaidīja saules lēktu savu kāzu rītā.

Pirmās grāmatas beigas.

PASKAIDROJUMI

10. lpp, Sera Hjūbcrla Stenlija uzslava — t. i., uzslava no siril..

Slenlijs — persona no savā laikā populāra komēdiju rakstnieka T. Mortona (XVIII gs.) komēdijas.

13. lpp Kniepadatu spilventiņš tualetes galdiņam — spilventiņš ar apsveikumu jaunpiedzimušajam: bērna vārds bija vai nu uzšūts uz ta, vai izveidots no sasprausto adatu galviņām.

31.    lpp. portlandpleisa un braienstonas skvērs — ielas Londonas

rietumu daļā, kurās atradās paši lepnākie bagātnieku nami.

32.    lpp. klejojošais pančs — iecienīts varonis angju tautas leļju

teātrī.

33 lpp. Noklāts bruģis mājas priekšā — atsaukšanās uz paradumu noklāt mājas priekšā ielas bruģi ar salmiem, lai klusinātu ielas troksni.

44. lpp. Sentmerilebau baznīcas zvani — Si baznīca atradās vecās Londonas centrā, un tai bija ļoti skaista zvanu spēle.

44. lpp. Gogs un Magogs — divas kolosālas statujas Gildholā (Sitijas pārvaldes nams Londonā). Pēc senas leģendas Gogs un Magogs cēlušies no milžu cilts, Romas imperatora Diokletiāna pēctečiem. Važās iekalti, tie pārvesti uz. Angliju, kur tiem likts apsargāt kādas pils vārtus. Pils atradusies tagadējā Gildholā vietā. Gogs un Magogs minēti arī bībeles Vecajā derībā.

44. lpp. Auctnimindijas Kompānijas nams — Austrumindijas Kompānija tirdzniecībai ar Indiju dibināta 1600. gada, un tai bija liela nozīme Indijas tautas paverdzināšanā.

49. lpp. … livrejām ilgus gadus — Pilsētas pārvaldes priekšnieks lordmērs un viņa ierēdņi valkāja īpašas livrejas.

56. lpp. Mīli! Turi godā! Un paklausi! — Šie vārdi nav ņemti no katķisma, bet gan no laulību ceremonijas sprediķa.

56.    lpp. jaunais norvels — persona no džona Нота (xviii gs.)

dzejojuma. Norvels izsakās, ka viņa tēvam, aiļu ganam, vienīgās rūpes ir palielināt savu ganāmpulku.

57.    lpp. «k|uvis prātīgāks un gudrāks vīrs» — atsaukšanās uz Kol-

rīdža (XVIII—XIX gs. dzejnieks) dzejoļa rindām.

57. lpp. Sers Ričards Vitingtons — miris 1423. gadā, trīs reizes bijis Londonas lordmērs. Sena leģenda vēsti, ka Diks Vitingtons, nabadzīgs lauku puisis, devies uz Londonu laimi meklēt, bet arī te viņu piemeklējusi sūra nediena, un viņš nolēmis doties atpakaļ uz laukiem. Viņam atstājot pilsētu, atskanējuši Sentmerilebau baznīcas zvani. Izklausījies, it ka tie teiktu: «Griezies atpakaļ, Dik Vitington, trīskārtējais Londonas lordmēr!» — un viņš devies atpakaļ pie sava saimnieka. Pareģojums piepildījies. Viņš apprecējis sava darba devēja meitu un trīs reizes ticis ievelēts par Londonas lordmēru.

69.   ipp. bronzā lietais misters pits — grūti pateikt, vai dikcnss

domājis Pitu vecāko (1708—1778) vai Pitu jaunāko (1759— 1806). Abi bija ievērojami valsts darbinieki, Anglijas varenības pamalicēji kolonijās.

70.    ipp. nebija tērpusies tik dzi|ās sērās — t. i., valkāja pelēku vai

baltu tērpu, kādu pēc paražas drīkstēja apģērbt pēc pirmo nedēļu dziļi melnam drānām.

72. Ipp. Bīdīs — zemakais baznīcas kalpotājs, izpilda arī baznīcas sarga pienākumus. Viņu ievēlēja draudze.

72. Ipp. «Manā kapu?» — citāts no Šekspīra «Hamleta»:

Polonlla. Varbūt jūs vēlētos izkļūt no šī gaisa, mans princi?

Hamlets. Paslēpties manā kapā? (II cēliena 2. aina.)

74. Ipp. Pulvera sazvērestība — bija vērsta pret Jēkaba I pretkatolisko politiku, un to organizēja angļu katoļu opozīcija. Bija nolemts 1605. gada 5. novembrī abu palātu sēdes laikā uzspridzināt parlamenta ēku, kurā vajadzēja ierasties arī Jēkabam I. Tomēr jau 4. novembrī militāra patruļa nejauši uzgāja pagrabā noslēptās pulvera mucas, sazvērestība tika atklāta, un vainīgie sodīti. Pēc tam ik gadus 5. novembrī par godu nelaimes novēršanai baznīcās noturēja svinīgus dievkalpojumus, kā ari sarīkoja tautas svētkus, kuros sadedzināja Gaja Foksa (paredzētā uzspridzinatāja) ar salmiem piebāzto veidolu.

77. Ipp. Labdarīgie Slīpētāji — XVIII gs. vidū slīpētāju ģilde nodibināja labdarības iestādi.

80. Ipp. Tonijs Lemklns — muļķīgs, uzpūtīgs puisis; persona no XVIII gs. populāra rakstnieka Goldsmita komēdijas.

107. Ipp. Makbeta karogi uz pils vaļņiem — atsaukšanas uz Šekspīra drāmu «Makbets»: angļu karaspēka ielenkts Dunzinānas pilī, Makbets par izsmiekla un nicināšanās zīmi lika izkārt uz pils vaļņiem savus karogus (V cēliena 5. ainā).

111. Ipp. Silndzinaja tā jaunāsVasinis — atsaukšanās uz Šekspīra traģēdiju «Hamlets». Rēgs saka Hamletam:

Es stastitu, kur pat visgaišais vārds Tev sirdi plosītu un liktu sastingt Tev jaunam asinīm … (I cēliena 5. aina.)

121. Ipp. Momuss — izsmiekla un noslēpuma dievība grieķu mitoloģijā.

127. Ipp. Koklelnas spoks — 1873. gada Londonā, kādā Koklemas ielas namā, bija dzirdami klauvējieni, kas satrauca iedzīvotājus. Paklīda baumas par spoku. Izrādījās, ka klauvētājs bijis kāds jokupēteris, ko pēc tam sodīja.

129. Ipp. Uzbrucēji Falstafam — norāde uz Šekspīra drāmas «Henrijs IV» varoni Falslafu, kurš, par vienu un to pašu cīniņu stāstīdams, arvien liek savu pretinieku skaitam pieaugt — no diviem līdz četriem un tad septiņiem. (I daļa, II cēliena 4. aina.)

140. lpp. Laistīdamies visās delfīna krāsās — t. i., izgreznojies ar visdažādāko krāsu goda zīmēm. Alsaukšanās uz krāšņajām krāsām, kādās laistās delfīns, kad to izvelk no ūdens un tas mirst.

144. lpp. Kajs Marijs — Romas konsuls, kas bēga no Romas, kad Sulla bija viņu sakāvis, un meklēja patvērumu Kartāgas drupās.

148. lpp. Vai ang|u sievietes māja esot viņas pils — Izteiciens «Angļa nams ir viņa pils» atrodams kāda angļu tieslietu ministra grāmatā (XVII gs); ar to gribēts teikt, ka savā nama anglis ir likuma varai neaizsniedzams — tikpat kā nocietinātā pilī.

178. lpp. Kurtijs — sena romiešu teika vēstī, ka galvenajā pilsētas laukumā Forumā atvēries dziļš bezdibenis. Orākuls ziņojis, ka aizā par upuri vajagot iesviest kādu no pilsētas vislielākajiem dārgumiem. Karavīrs Kurtijs izsaucies, ka Romas balsts esot tās varonīgie pilsoņi, un pilnā bruņojumā ar visu kara zirgu ielēcis bezdibenī, kas viņam virs galvas aizvēries.

183. lpp. Dēvija lampa — angļu ķīmiķa H. Dēvija 1815. gadā izgudrota drošības spuldze kalnračiem; la pasargāja no gāzes sprādzienā.

192. lpp. Pilnīgs joku un anekdošu krājums — seklu joku un anekdošu krājums, ko XVIII gs. izdeva pēc to autora — aktiera Džo Millera nāves.

200. lpp. Hic, haec, hoc — norādāmie vietniekvārdi latīņu valodā.

200. lpp. Gajs Foks — Pulvera sazvērestības dalībnieks (sk. piezīmi 74. lpp ).

214. lpp. Barbadosas sala — Rietumindijas sala Kārību jūrā, no

XVIII   gs. angļu kolonija.

251. lpp. Jaunie Cesterfīldi — domāti augstākās sabiedrības jauni cilvēki, kas ļoti norūpējušies par «labo toni». Norāde uz lordu Cesterfīldu, kas XVIII gs. publicēja dēlam rakstītu vēstuļu sēriju ar instrukcijām par augstmaņu manierēm un smalkas uzvešanās noteikumiem.

255. lpp. Renteru reliģiskā apvienība — Renteri — iesauka kādas sektas dalībniekiem, kas savos dievkalpojumos sacēla nejēdzīgu troksni (no angļu vārda rant — plātīgi runāt, skaļi dziedāt).

258. lpp. Lai netrūktu drauga nelaimē — Kapteinis Katls te atsaucas uz parunu: «Draugs nelaime ir īstais draugs.»

261. lpp. Nora — kāda no Temzas grīvām.

291. lpp. Dzejnieks ar šādu vārdu — atsaukšanās uz XVII gs. dzejnieku Voleru.

301. lpp. Divpadsmit vienprātīgi kopā nākušie — t. i., divpadsmit apustuļi no bībeles.

308. lpp. Cilvēks Diogens netika runājis saprotamāk ar Aleksandru Lielo — Grieķu filozofs Diogens (IV gs. pirms mušu ēras) Korintā, kur to uzmeklējis Aleksandrs Lielais un piedāvājis, lai izlūdzas kādu apbalvojumu, esot atbildējis: «Nestāvi man

saulei priekšā.»

315. Ipp. Arhimeds Sirakiīzu aplenkuma laikā — Grieķu matemātiķis Arhimeds (III gs. pirms mūsu ēras), kad romieši iebrukuši Sirakūzās, bijis tā nodziļinājies savos aprēķinos, ka neesot nemaz ievērojis, kas apkārt notiek, un tā arī gājis bojā.

333. Ipp Pirts ordenis — viens no augstākajiem Anglijas ordeņiem.

Nosaukums saistīts ar to, ka ordeņa piešķiršanas ceremonijā ietilpusi ari iepriekšēja nomazgāšanās pirtī.

352 Ipp. Dučiem vīna glāžu laida pār galvu — Tolaiku paradums bija sadauzīt glāzi pēc uzdzerta tosta.

353. Ipp. Herogeita, Skārboro — jūrmalas kūrvietas augstākajai sabiedrībai.

358. Ipp. Sizifa klintsbluķis — Grieķu mitoloģijā vēstīts, ka valdnieks Sizifs par saviem grēkiem bijis nosodīts viņpasaulē nepārtraukti velt kalnā milzīgu klintsbluķi, kas pēc tam tūdaj atkal novēlies lejā.

378. Ipp. Džeks Kečs — bendes sinonīms, pēc kāda pazīstama bendes

XVII    gadsimtā.

383. Ipp. Kaujas Gailis — tolaik plaši pazīstams bokseris.

390. Ipp. «Tu, kas še ienāc, atstāj gaismu ārā» — pārirazejums vārdiem no Dantes «Dievišķās komēdijas»; virs elles vārtiem bija uzraksts: «Tu, kas še ienāc, atstāj cerības āra.»

404. Ipp. Skrejošais Holandietis — Pēc senas ģermāņu leģendas holandiešu kapteinis Vans Stratens bijis nolādēts par saviem grēkiem uz mūžiem braukāt pa jūrām. Tikšanās ar Holandieša melno kuģi nozīmējot jūrniekiem neizbēgamu bojā eju.

404. Ipp. Tritons — jūras dievība grieķu mitoloģijā, attēlots kā puscilvēks un pusdelfīns.

413. Ipp. Daunzl — pakalnu grēda Gudvina sēkļa tuvumā. Gudvina sēklis — bīstams snyišu sēklis Anglijas dienvidaustrumu piekrastē.

413. Ipp. Bansbija trijkāja… galvenā balsta kāja — t. i., Bansbija orakuliskās lilozofijas galvenais princips. (Senajā Grieķijā Delfu priesterienes pareģoja, sēdēdamas uz trijkāja.)

466. Ipp. Kuģinieka sieva, kurat kastaņi bija klēpī — atsaukšanās uz Šekspīra «Makbeta» 1 cēliena 3. ainu: Pirmā ragana stāsta par sastapto kuģinieka sievu, kas gremojusi kastaņus.

408. Ipp. Viņa pravietis — Misis Skjūtona lāgā neatceras muhamedāņu izteicienu: «Nav cita dieva kā vien Allā, un Muhameds ir viņa pravietis.»

473. Ipp. Betija — karaliene Elizabete, Henrija VIII meita. Ilarljs Astotais — karalis Henrijs VIII.

531. Ipp. Pravieša zizlis, pieskardamies klintij — Pēc bībeles leģendas, pravietis Mozus esot aizskāris tuksnesī klinti ar savu zizli, un no klints sācis tecēt ūdens.

SATURS

NODAĻA. Dombijs un Dēls 5

nodaļa, kurā jau laikus sperti piesardzības soļi

ārkārtējam gadījumam, kādi dažkārt pārsteidz ari ģimenes ar Visstingrāko dzīves

kārtību 18

noda|a, kurā misters Dombijs ir parādīts kā cil

vēks un tēvs sava mājas departamenta priekšgalā 31

NODAĻA, kurā uz mūsu skatuves, tēlojot tālākos

notikumus, parādās dažas jaunas personas 44

V NODAĻA. Pola attīstība un viņa kristības …. 59

nodaļa, Pola otrs zaudējums 80

nodaļa. Skatiens no putna lidojuma uz mis Toksas

dzīves vietu, ka arī uz viņas jūtu pasauli 106

VIII nodaļa. Pola turpmākā attīstība un raksturs … 113

IX nodaļa, kurā Koka Mičmanim pienākusi nestunda 138

nodaļa, kurā pastastīts par sekām, kādas izraisīja

Mičmanim uzbrukusi nelaime 155

nodaļa. Pols uznāk jaunā ainā uz skatuves . . . 169

nodaļa. Pola audzināšana 187

nodaļa. Tirdzniecības flotes informācija un kan-

tora darījumi 209

NODAĻA. Pols kļūst arvien dīvaināks un brīvdienās

brauc uz mājām 224

nodaļa. Kapteiņa Katla apbrīnojamā atjautība un

Voltera jaunās rūpes 253

nodaļa. Ko viļņi vienmēr stāstīja 271

nodaļa. Kapteinis Katls veic nelielu darījumu

jauno ļaužu labā 278

nodaļa. Tēvs un meita 292

nodaļa. Volters aizbrauc 315

nodaļa. Misters Dombijs dodas ceļojumā …. 332

nodaļa. Jaunas sejas 350

nodaļa. Mazliet par to, ka misters Kārkers, riko-

tājdirektors, vadīja firmu 364

nodaļa. Plorense ir vientuļa un Mičmanis — no

slēpumains 389

nodaļa. Mīlošas sirds vērojumi un pārdomas . . 417 XXV nodaļa. Dīvainas vēstis par tēvoci Solu …. 431

XXVI nodaļa. Pagatnes un nākotnes ēnas 443

XXVII nodaļa. Ēnas sabiezē 463

XXVIII nodaļa. Pārvērtības 485

nodaļa. Misis Čikai atveras acis 498

30.nodaļa. Laika sprīdis pirms kazām ….. 512

Dealings with (he Firm

о f

DOMBF.Y AND SON

Wholesale, Retail and for Exportation by

CHARLES DICKENS Volume I

Foreign Languages Publishing House,

Moscow 1955

Чарльз Диккенс Д о m б и и сын том I

Издательство «Лиесма»

На латышском языке Художник Г. Пурвннь

Redaktore 1. Kalnciema. Māksi, redaktors V. Selkovs. Tehn. redaktore F. Joffe. Korektore 1. Gintere.

Nodota salikšanai 1968. g. 1. oktobrī. Parakstīta iespiešanai 1969. g. 3. janvārī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 84X108/32. 16.75 fiz. iespiedi.; 28.14 uzsk. iespiedi.; 29 izdevu. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā

rbl. 2 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīga, Padomju bulv. 24. Izdevu. Nr. 22270 J10II. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā. Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 524.

A(Anglu)

[1] boiler — tvaika katls.

Content

Dikenss Čarlzs Dombijs un dēls 1. grāmata

1.NODAĻA DOMBIJS UN DĒLS

2.NODAĻA, KURĀ JAU LAIKUS SPERTI PIESARDZĪBAS SOĻI ĀRKĀRTĒJAM GADĪJUMAM, KADS DAŽKĀRT PĀRSTEIDZ ARI ĢIMENES AR VISSTINGRĀKO DZĪVES KĀRTĪBU

3.NODAĻA, KURĀ MISTERS DOMBIJS IR PARĀDĪTS KĀ CILVĒKS UN TĒVS SAVA MĀJAS DEPARTAMENTA PRIEKŠGALĀ

4.NODAĻA, KURA UZ MŪSU SKATUVES, TĒLOJOT TĀLĀKOS NOTIKUMUS, PARĀDĀS DAŽAS JAUNAS PERSONAS

5.NODAĻA POLA ATTĪSTĪBA UN VIŅA KRISTĪBAS

6.NODAĻA KUA OTRS ZAUDĒJUMS

7.NODAĻA SKATIENS NO PUTNA LIDOJUMA UZ MIS TOKSAS DZĪVES VIETU, KĀ ARI UZ VIŅAS JŪTU PASAULI

8.NODAĻA POLA TURPMĀKĀ ATTĪSTĪBA UN RAKSTURS

9.NODAĻA, KURĀ KOKA MIČMANIM PIENĀKUSI NESTUNDA

10.NODAĻA, KURĀ PASTĀSTĪTS PAR SEKĀM, KĀDAS IZRAISĪJA MlČMANIM UZBRUKUSĪ NELAIME

11.NODAĻA POLS UZNĀK JAUNA AINĀ UZ SKATUVES

12.NODAĻA POLA AUDZINĀŠANA

13.NODAĻA TIRDZNIECĪBAS FLOTES INFORMĀCIJA UN KANTORA DARĪJUMI

14.NODAĻA POLS KĻŪST ARVIEN VĒL DĪVAINĀKS UN BRĪVDIENĀS BRAUC UZ MĀJĀM

16.NODAĻA KO VIĻŅI VIENMĒR STĀSTĪJA

17.NODAĻA KAPTEINIS KATLS VEIC NELIELU DARĪJUMU JAUNO ĻAUŽU LABĀ

18. nodaĻa TĒvs un meita

18.NODAĻA VOLTORS AIZBRAUC

19.NODAĻA MISTERS DOMBIJS DODAS CEĻOJUMA

20.NODAĻA JAUNAS SEJAS

21.NODAĻA MAZLIET PAR TO, KA MISTERS KĀRKERS, RĪKOTĀJDIREKTORS, VADĪJA FIRMU

22 NODAĻA FLORENSE IR VIENTUĻA, UN MlCMANIS — NOSLĒPUMAINS

24.NODAĻA MĪLOŠAS SIRDS VĒROJUMI UN PĀRDOMAS

25.NODAĻA DĪVAINAS VĒSTIS PAR TĒVOCI SOLU

XXVI NODAĻA PAGĀTNES UN NĀKOTNES ĒNAS

27.NODAĻA ĒNAS SABIEZĒ

XXVIII NODAĻA PĀRVĒRTĪBAS

29.NODAĻA MISIS ČIKAI ATVERAS ACIS

XXX NODAĻA LAIKA SPRĪDIS PIRMS KĀZĀM

PASKAIDROJUMI

SATURS