Dikenss Čārlzs

Dombijs un Dēls II grāmata

Čārlzs Dikenss

Dombijs un Dēls

II grāmata

XXXI NODAĻA KĀZAS

Rītausma bezkaislīgu, blāvu seju drebēdama zogas tuvāk baznīcai, kuras kapenēs apglabāti mazā Pola un viņa māmiņas pīšļi. Ir auksts un tumšs. Nakts vēl klājas pār akmens klonu un sadrūmusi un smaga guļ ierāvusies celtnes kaktos un sānailēs. Torņa pulkstenis augstajā sēdeklī virs namu jumtiem, izniris no laika jūras viļņiem, kas veļas un šķeļas gar mūžības krastu, pelēcīgi blāvo kā akmens bāka, kas uzmana jūras plūdumu; bet rītausma sākumā var iemest tikai slepenu skatienu baznīcas iekšienē un pārliecināties, ka tur vēl valda nakts.

Gurdi plāvodama ap baznīcu un ielūkodamās pa logiem iekšā, rītausma vaimanā un raud par savas valdīšanas īso mūžu, un asaras strūkliņām tek pa logu rūtīm, bet koki baznīcas pagalma žogmalē līdzjūtībā noliec galvas un lauza savas neskaitāmās rokas. Nakts, bālēdama tās priekšā, soli pa solim atkāpjas un izslīd ārā no baznīcas, pakavējas vēl kapenēs zem velvēm un tad nogulst pār zārkiem. Un nu jau uzplaukst gaiša diena, apmirdzēdama torņa pulksteni, zeltīdama smaili, nožāvēdama ausmas asaras un apklusinādama tās gaudulīgos vaidus, bet pārbijusies ausma dodas pakaļ naktij, padzen to no tās pēdējā patvēruma un bailēs pārvērstu

seju paslēpjas pati kapenēs starp mirušajiem, līdz nakts atspirgusi nāks atpakaļ un padzīs atkal savukārt viņu.

Peles, kas ar lūgšanu grāmatām ir nodarbojušās cītīgāk nekā to īstenie īpašnieki un ceļu spilventiņus ar asajiem zobiņiem sabojājušas vairāk nekā dievlūdzēju ceļgali, paslēpj spridzīgās actiņas alās un bailēs spiežas cita citai tuvāk, kad padzird ar troksni atveramies baznīcas durvis. Jo bīdīs, vīrs, kam pieder spēks un vara, šinī rītā ierodas agri, kopā ar ķesteri; un misis Mifa, sīkā, mazā, ar aizdusu sirgstošā solu atvērēja — pavisam izžuvusi sievele, trūcīgi ģērbusies, bez jebkādām sievietiska apaļuma pazīmēm —, arī ieradusies; jau pusstundu pie baznīcas vārtiem gaidījusi atnākam bīdlu, kā tas pēc viņas stāvokļa arī piederas. Misis Mifas raksturīgākās pazīmes — skāba seja, galīgi novalkāta aube un turklāt pēc sešpensiem un šiliņiem izslāpusi dvēsele. Pastāvīgā cenšanās ievilināt gadījuma ļaudis baznīcas solos piešķīrusi misis Mifai tādu kā noslēpumainību, un misis Mifas piesardzīgi atturīgais skatiens it kā teica, sak, man jau ir gan ērta vietiņa jums ko piedāvāt, bet ej nu sazini, cik tās dzeramnaudas kritīs. Tādas personas, ko sauktu par misteru Mifu, nav un nav bijis veselus divdesmit gadus, bet misis Mifa ne labprāt vēlas viņu pieminēt. Laikam viņš nebūs bijis visai augstās domās par bezmaksas soliem; un, lai gan misis Mifa cer, ka viņš ir nokļuvis tur augšā, taču gluži apgalvot viņa to neņemas. ’*

Šinī rītā misis Mifai ir ko norauties, kamēr iznes ārā un izpurina altārsegu un paklāju un izdauza visus spilventiņus, bet misis Mifai ir arī daudz ko pastāstīt par kāzām, kas šodien tiks svinētas. Misis Mifai pačukstēts, ka mājas remonts un visa jaunā iekārta izmaksājusi apaļi pieci tūkstoši mārciņu, nekādā ziņā mazāk, un no pavisam drošiem avotiem misis Mifa dzirdējusi, ka jaunā kundze pūrā neienesot ne plika sešpensa. Misis Mifa vēl atceras, it kā tas būtu tikai vakar noticis, pirmās sievas bēres, pēc tām krisLības un tad atkal bēres, un te misis Mifa ieminas, ka pie viena jānomazgājot tak arī tā plāksnīte, kamēr laulībnieki nav vēl ieradušies. Misters Saunds, bīdīs, kas sēž saulītē uz portāla pakāpieniem (reti viņš dara ko citu; aukstā laikā, pro

tams, sildās pie kamīna), uzņem visu, ko misis Mifa sarunājusi, kā ticamu un ievaicājas, vai misis Mifa dzirdējusi arī to, ka lēdija esot neganti skaista. Tā kā misis Mifas iegūtā informācija saskan ar to, misters Saunds, bīdīs, kaut ortodoksāls, miesās izplūdis vīrs, taču liels sievietes skaistuma cienītājs, saldkairi piebilst: jā, šis dzirdējis, tā esot ugunīga un apžilbinoša. Šāds izteiciens misis Mifai būtu šķitis tā kā par stipru, ja to teicis kāds cits, ne misters Saunds.

Tai pašā laikā mistera Dombija mājā liela burzoņa un trauksmaina rosīšanās, galvenokārt sieviešu apartamentos: no pulksten četriem neviena vairs nav acu piemiegusi, un jau pirms sešiem visas ir svinībām saposušās. Misters Taulinsons šorīt ir nopietnāks pārdomu objekts istabenei nekā parasti, un virtuvene pie brokasta galda izmet, ka vienām kāzām pēdās sekojot citas, kam gan istabene atsakās ticēt un domā, ka tas nu nepavisam neesot taisnība. Misters Taulinsons atturas izteikt savas domas šai jautājumā, jo viņš ir mazliet saīdzis par to, ka ieradies ārzemnieks ar vaigubārdu (misteram Taulinsonam pašam nav vaigubārdas), kurš pavadīs jauno pāri uz» Parīzi un kurš pašlaik sakārto ceļa bagāžu jaunajā karietē. Tēmēdams savu bultu šim indivīdam, misters Taulinsons gluži negaidot ieminas: šis vēl neesot dzirdējis, ka ārzemnieki ko krietnu kādreiz būtu veikuši; un, kad dāmas pārmet viņam aizspriedumainību, viņš saka: «Ņemiet, piemēram, Bonapartu, kas taču bija to vadonis, un padomājiet, ko tikai tas nesavārīja!» Istabene pēc tam piebilst, ka viņš runājis tīru patiesību.

Konditors raujas, ko māk, drūmajā Brukstrīta namā, un lielie, garie puiši cītīgi noraugās viņa darbā. Viens no garajiem puišiem jau smaržo pēc heresa, un viņa acis izrāda tieksmi ierauties pierē un stīvi blenzt uz priekšmetiem, neredzot tos. Lielais, garais puisis apzinās savu vājību un paskaidro biedriem, ka tas viss viņam esot no «uzbrukuma». Lielajam, garajam puisim ir prātā teikt — no uztraukuma, bet viņam sametas mēle.

Zvaniņu skandinātāji arī uzoduši par kāzām, miesniekzeļļi tāpat un pūtēju orķestris arī. Pirmie notur mēģinājumu kādā žogmalē netālu no Batlbridža; otrie ar sava šefa starpniecību sazinās ar misteru Taulinsonu, kuram min summu, par kādu varētu atpirkties no tiem; un trešais izmanīga trompetista personā slēpjas un lodā gar pakšiem cerībā notvert kādu nodevēju no tirgotājiem, kurš būtu piekukuļojams un atklātu, kur un kādā stundā notiks kāzu brokastis. Gaidas un uzbudinājums pārņēmis vēl plašākas aprindas vēl plašākā apkārtnē. No Bolsponda misters Pērčs atved misis Pērču, lai tā šo dienu pavada pie mistera Dombija mājkalpotājiem un aiziet tiem līdzi paslepu noskatīties laulāšanu. Misters Tūtss savā dzīvoklī tā pošas, tā pošas, it kā viņš būtu vai pats līgavainis, un ir nodomājis visā savā greznībā no klusa galerijas kaktiņa novērot ceremoniju, un nodomājis aizvest tur arī Gaili, jo ir izšķīries spert pārdrošu soli: parādīt Gailim Florensi un klaji pateikt: «Nu, Gaili, negribu tevi vairs ilgāk mānīt; draugs, par kuru tev vienu otru reizi esmu stāstījis, esmu es pats; mis Dombija ir manas mīlas objekts; kādas ir tavas domas, Gaili, kad tu nu zini īsto patiesību, un kādu padomu tu vari man tagad dot?» Tobrīd Gailis, ko sagaidīja tāds pārsteigums, mistera Tūtsa virtuvē mērcēja knābi krūzē, pildītā ar stipru alu, un saknābāja divi mārciņas bifšteka. Princeses laukumā mis Toksa jau piecēlusies un pošas, jo arī viņa, kaut dziļi satriekta, ir nolēmusi iespiest misis Mifai saujā šiliņu un no kāda vientuļa kaktiņa noraudzīties ceremonijā, kas viņu pievelk ar savujiežēlību. Koka Mičmaņa mājoklī valda modrība: kapteinis Katls, apvilcies saišu zābakus, aplicies milzīgi augstu apkakli, sēd un ietur brokastis, klausīdamies laulību liturģiju, ko uz viņa pavēli Robs Slīpētājs lasa priekšā, lai kapteinis jau aizlaikus pamatīgi iepazītos ar laulību rituālu, kurā viņš grib būt klāt; šai nolūkā kapteinis liek savam kaplānam reizi pa reizei «mainīt kursu» vai tam un tam pantam «pārstūrēt vēlreiz pāri», vai arī liek pildīt savu tiešo pienākumu, āmenus atstājot viņam, kapteinim, kurus viņš ar lielu tīksmi skanīgi iesprauž ikkatrā pauzītē, kad Robs Slīpētājs atvelk elpu.

Bez visa jau minētā vēl savas divdesmit bērnaukles no mistera Dombija ielas vien apsolījušas divdesmit mazu sieviešu bariņiem (meitenēm jau šūpulī pamostas

instinktīva interese par laulībām), ka aizvedīs tās noskatīties ceremoniju. Patiesi, misteram Saundam, bīdlam, ir iemesls apzināties savu varenību, kad viņš tur tā sēd uz pakāpieniem un silda saulē savu korpulento stāvu, gaidot laulībām nolikto stundu. Patiesi, misis Mifai ir iemesls uzklupt nabaga pundurītei ar milzeni bērnu klēpī un triekt to projām, kad tā, pie baznīcas durvīm piegājusi, lūko ieskatīties iekšā.

Brālēns Fīnikss ir speciāli atbraucis no ārzemēm, lai būtu klāt kāzās. Pirms gadiem četrdesmit brālēns Fīnikss bija jautrs dzīves baudītājs, bet ari tagad vēl viņš ir tik jauneklīgi stalts un iznesīgs, un enerģijas pilns, ka tie, kas viņu nepazīst, jūtas pārsteigti, pamanīdami nodevīgas grumbiņas viņa augstības sejā un vārnaskājas ap acīm un pirmoreiz ievērodami, ka, šķērsojot istabu, viņš nav pilnīgi drošs, ka nokļūs tieši tur, kur gribējis nokļūt. Bet brālēns Fīnikss, kas mostas un ceļas ap pulksten pusastoņiem, nav nemaz salīdzināms ar brālēnu Fīniksu, kas ir jau piecēlies un uzposies; un, patiešām, gaužām nepievilcīgs viņš izskatās, kad bārddzinis viņu skuj Longa viesnīcā Bondstrītā.

Misters Dombijs iznāk no garderobes istabas, un sievieši kāpņu telpā vairs nezina, kur mukt, kur spruki, un pajūk uz visām pusēm, ka svārki vien nošalko, izņemot misis Pērču, kas, būdama interesantā stāvoklī (kad viņa tādā nav bijusi!), nav sevišķi veikla, tā ka gribot negribot paliek aci pret aci ar viņu un kniksēdama ir gatava vai zemē ielīst aiz samulsuma, — novērs, die's, ļaunas sekas no Pērču nama! Misters Dombijs ieiet viesistabā sagaidīt nolikto stundu. Lieliska ir mistera Dombija jaunā, zilā fraka, dzeltenrūsganās bikses un violetā veste, un mājās dzird čukstam, ka misters Dombijs licis arī matus ieviļņot.

Divreizējs piesitiens pie durvīm vēstī, ka ieradies majors, kas arī ir grezni uzcirties, ar veselu ģerānijas ziedķekaru vēl pogcaurumā, un mati viņam sacirtoti sīkās, ciešās sprodziņās; ko tas maksājis iezemietim, to zina tikai tas viens pats.

—   Dombij, — majors apsveicinās, pastiepdams abas rokas pretī, — kā jūtaties?

—    Labi, major, — misters Dombijs atteica, — un jūs?

—    Ticiet, neticiet, ser, — majors saka, — Džo B. šorīt ir tādā sparā, ser, — te viņš piedauza ar dūri sev pa krūtīm —, tādā sparā, ser, ka, pie joda, mister Dombij, viņam gandrīz prāts iztaisīt dubultkāzas no šīm, ser, un vest pie altāra māti.

Misters Dombijs pasmaida, bet smaids iznāk bāls, pat pašam tā liekas, jo misters Dombijs taču taisās saradoties ar māti, un šādos apstākļos neklājas to uzvilkt uz zoba.

—    Dombij, — saka majors, to nomanīdams, — kuplas laimes! Apsveicu, Dombij. Pie visiem svētajiem, ser, — majors nerimstas, — jūs esat apskaužamākais vīrs šodien visā Anglijā!

Atkal misters Dombijs uzņem majora vārdus atturīgi, tāpēc ka viņš taču paceļ lielā godā lēdiju, un, bez šaubām, viņa gan ir tā apskaužamākā.

—     Un, ja runājam par Edīti Greindžeri, ser, — majors triec tālāk, — visā Eiropā neatrastu sievietes, kas nebūtu ar mieru — un nevēlētos, ser, atļaujiet Begstokam piebilst — un nevēlētos ziedot abas ausis un auskarus vēl piedevām, lai ieņemtu Edītes Greindžeres vietu.

—   Jūs parādāt lielu laipnību, to teikdami, major,— misters Dombijs saka.

—    Dombij, — majors attrauc, — jūs pats to zināt. Pie malas visas delikātības! Zināt taču. Nu, zināt vai nezināt, Dombij? — majors jautā gluži iekaisis.

—    O, patiešām, major

—    Piķis un zēvele, ser,'— majors neatlaižas, — vai jums ir zināma šī patiesība vai nav zināma? Dombij! Vai vecais Džo ir jums draugs? Vai mūsu starpā valda tās vienkāršās, tuvās attiecības, kas cilvēkam dod tiesības … ļauj vecajam Džo spert ārā, kas uz sirds, jeb vai kas mainījies un man jāprotas ieturēt distanci un ievērot etiķeti?

—    Ak, mīļo major Begstok, — misters Dombijs glaimots saka, — jums jau pat asinis sāk vārīties.

—    Pie joda, ser, — majors saka, — es esmu aizsvilies. Džozefs B. to nenoliedz, Dombij. Viņš ir aizsvilies. Šis ir tāds notikums, ser, kas pamodina visas cēlās jūtas, — cik to vēl palicis tādā vecā, pretīgā, apdauzītā, nolietotā, nekam vairs nederīgā graustā kā Dž. B. Un,

lūk, ko es jums teikšu, Dombij, — šitādā reizē cilvēkam vajag izgāzt visu, kas viņam uz sirds, vai arī lai viņam uzliek uzpurni; un Džozefs Begstoks saka jums acīs to pašu, Dombij, ko viņš saka jums aiz muguras savā klubā, un viņam lai nedomā aizbāzt muti, ja runa ir par Polu Dombiju. Un nu, velns parāvis, ser, — majors nobeidz varen sirdīgi, — ko jūs man teiksit uz visu šito?

—    Major, — misters Dombijs atbild, — ticiet man, es patiešām esmu jums pateicīgs. Man prātā nav nācis atstumt jūsu pārlieku lielās simpātijas pret mani.

—    Ne pārlieku lielās, ser! — izsaucas uzbudinātais majors. — Es to noraidu, Dombij.

—    Nu, tad es teikšu vienkārši — jūsu simpātijas pret mani, — misters Dombijs turpina. — Vai tad es varu tādā brīdī kā šis aizmirst, cik daudz es tām pateicības esmu parādā?

—    Dombij, — saka majors reizē ar attiecīgu žestu,

—    še Džozefa Begstoka roka, taisnā, atklātā vecā Džo B. roka, ser, ja jums tas labāk izklausās! Tā ir roka, par kuru viņa karaliskā augstība, mūžībā aizgājušais Jorkas Tiercogs, parādīdams man godu, izteicās viņa karaliskajai augstībai, mūžībā aizgājušajam Kentas hercogam, ka tā ir Džoša roka, šī rupjā, nelokāmā — un varbūt ne gluži apmātā — vecā vagabunda roka. Dombij, lai šī diena ir laimīgākā jūsu mūžā! Dieva svētība lai jūs pavada!

Ienāk misters Kārkers, tikpat lieliski uzcirties un smaidīdams kā daždien kāzu viesis. Viņš gandrīz nespēj palaist vaļā mistera Dombija roku — tik aizgrābtīgi viņš to apsveic, un tai pašā reizē tik sirsnīgi krata majora roku, ka rokām līdzi iedrebas arī balss, kad viņš caur zobiem novelk:

—    Pat laiks uzsmaida laimei, — misters Kārkers saka. — Brīnišķi saulaina, jauka diena! Ceru, ka esmu ieradies laikā.

—    Punktum uz sekundes, — majors piebilst.

—    Tas mani iepriecina, — misters Kārkers saka.

—    Es jau baidījos, ka novēlošos par dažām minūtēm, jo mani aizturēja preču furgonu rinda, un bez tam es atļāvos vēl iegriezties Brukstrītā, — šie vārdi domāti misteram Dombijam, — lai atstātu dažus retu puķu ziedus misis Dombijai. Cilvēks manā stāvoklī, kam parādīts tik izcils gods — likt ielūgtam uz šīm svinībām, jūtas lepns, ka var nodot mazu cieņas apliecinājumu par zīmi savai vasaļatkarībai; un, tā kā misis Dombija, bez šaubām, ir apbērta ar dārgām un krāšņām dāvanām, — te viņš uzmet dīvainu skatienu savam patronam, — es ceru, ka mana velte izpelnīsies atzinību tieši ar savu necilību.

—    Misis Dombija, kas viņa turpmāk būs, — misters Dombijs atteic augstprātīgā laipnībā, — esmu pārliecināts, būs ļoti aizkustināta par jūsu uzmanību, Kārker.

—     Bet, tā kā viņai jākļūst jau šorīt misis Dombijai, — saka majors, nolikdams savu kafijas tasi un pavērdamies pulkstenī, — ir pēdējais laiks, ka taisāmies ceļā!

Četrvietīgā karietē misters Dombijs, majors Begstoks un mislers Kārkers aizbrauc uz baznīcu. Misters Saunds, bīdīs, jau sen kā piecēlies no pakāpieniem, stāv un sagaida tos, trijstūreni turēdams rokā. Misis Mifa kniksē un uzaicina pasēdēt ģērbkambarī. Misters Dombijs labprātāk paliek baznīcā. Kad viņš paskatās augšup uz ērģelēm, mis Toksa galerijā aizraujas aiz kāda tuklkājaina ķeruba, kas sēž uz monumenta, piepūtis vaigus kā jauns vēja dievs. Kapteinis Katls turpretim pieceļas un maj ar savu kāsīti, gribēdams parādīt, ka viņš apsveic un iedrošina. Misters Tūtss, aizlicis roku mutei priekšā, čukst Gailim, ka tas džentlmenis, kas stāv vidū, tas ar tām dzeltenrūsganajām biksēm, ir viņa iemīļotās tēvs. Gailis aizsmacis atčukst misteram Tūtsam, ka tik iestīvināta zeļļa šis neesot vēl redzējis, bet, ar māku dodot vienu belzienu pa vesti, to varot pārliekt uz pusēm.

Misters Saunds un misis Mifa, stāvēdami pa mazu gabaliņu, pašlaik pamatīgi noskata misteru Dombiju, kad padzird ratu rīboņu, un misters Saunds iziet ārā, bet misis Mifa, sastapdama mistera Dombija skatienu brīdī, kad tas novēršas no iedomīgā maniaka galerijā, kurš viņu apsveica tik bezgala smalki un pieklājīgi, pakniksē un paziņo viņam, ka laikam atbraukusi viņa «mīļā kundze». Tūliņ arī dzird sakustēšanos un sačukstēšanos pie durvīm, un «mīļā kundze» lepnā gaitā ienāk baznīcā.

Viņas sejā nav ne ēnas no iepriekšējā vakara ciešanām; nekas viņā neatgādina to sievieti, kas, ceļos noslīgusi, maigā atdevībā nolika savu kaistošo galvu uz aizmigušās meitenes spilvena. Šī meitene, pati piemīlība un lēnība, ir turpat viņai pie sāniem — pārsteidzošs kontrasts viņas pašas augstprātīgai un izaicinošai figūrai, kas stalta, mierīga, neizdibināma, mirdzoša un majestātiska stāv sava skaistuma zenītā, un tomēr viņa nicina un min kājām to apbrīnu, kādu viņas skaistums izraisa.

Kamēr misters Saunds, bīdīs, klusām aizslīd uz ģērbkambari pēc mācītāja un klerka, ir tukšs, brīvs brīdis. To izmanto misis Skjūtona un parunājas ar misteru Dombiju, šoreiz daudz skaidrāku, nopietnāku valodu, nekā paradusi, un tai pašā laikā pievirzās tuvāk Edītei.

—    Mīļo Dombij, — saka labā mamma, — baidos, ka man tomēr vajadzēs šķirties no mīlulītes Florenses un ļaut viņai atgriezties mājās, kā jau viņa pati bija domājusi. Es jūtu, ka pēc tāda zaudējuma kā šodien, manu mīļo Dombij, man būs grūti pat viņas sabiedrībā.

—   Vai tomēr labāk viņai nepalikt pie jums? — iebilst līgavainis. >

—    Nedomāju vis, mīļo Dombij. Nē, nedomāju vis. Es palikšu labāk viena. Bez tam mana mīļā Edīte jau būs viņas īstā un pastāvīgā audzinātāja, kad jūs pārbrauksit mājās. Šķiet, labāk būs, ja es neiejaukšos viņas pienākumos. Kas zina, viņa varētu kļūt vēl greizsirdīga. Vai ne tā, mīļo Edīt?

To teikdama, mīļā mamma spiež meitas roku, varbūt nopietni vēlēdamās piesaistīt tās uzmanību.

—           Nopietni runājot, mīļo Dombij, — viņa turpina,

—    es laižu mūsu mīļo bērnu projām tāpēc, ka negribu viņas prieku apēnot ar savām skumjām. Mēs nupat kā nokārtojām to lietu. Viņa pilnīgi saprot, mīļo Dombij. Edīt, manu dārgumiņ, — viņa pilnīgi saprot.

Atkal labā māte spiež meitas roku. Misters Dombijs nepagūst vairs celt nekādu iebildumu, jo ienāk mācītājs ar klerku, un misis Mifa ar misteru Saundu, bīdlu, ierāda viņiem šai dienai piedienīgās vietas altāra priekšā.

«Kas nodod līgavu līgavainim par laulātu draudzeni?»

Brālēns Fīnikss, Viņš atbraucis no Bādenbādenes tieši šai nolūkā. «Sasodīts,» saka brālēns Fīnikss, labsirdīgais brālēns Fīnikss, «ja jau nu mēs iedabūjam savā ģimenē vienu Sitijas bagātnieku, tad parādīsim viņam arī uzmanību, izdarīsim kaut ko viņa labā.»

«Es nododu šo līgavu līgavainim par laulātu draudzeni,» brālēns Fīnikss atbild mācītājam.

Brālēns Fīnikss gan nodomājis iet taisnā līnijā uz priekšu, bet, nepaklausīgo kāju dēļ novirzījies sānis, grib nodot līgavainim pavisam citu līgavu — proti, līgavas māsu no diezgan augstām aprindām, ģimenes altālu radinieci, desmit gadus jaunāku par misis Skjūtonu —, bet misis Mifa, pabāzusi starpā savu mūžveco aubi, izmanīgi pagriež viņu un kā uz ritenīšiem piebīda pie «mīļās kundzes», kuru tad brālēns Fīnikss nodod līgavainim par dzīvesbiedri.

Un vai tie apsolās dieva priekšā? …

Jā, viņi apsolās: misters Dombijs saka: «Es apsolos …» Bet ko saka Edīte? Arī viņa apsolās.

Un tā viņi solās būt uzticīgi viens otram, mīlēt un sargāt viens otru laimē un nelaimē, bagātībā un nabadzībā, slimībā un veselībā, līdz nāve viņus šķirs; un laulības ir noslēgtas.

Stingru, drošu roku jaunlaulātā pēc tam ģērbkambarī parakstās reģistrācijas grāmatā. «Daudz vis te neierodas tādu lēdiju,» misis Mifa saka pakniksēdama, — paskatīties šādā brīdī uz misis Mifu nozīmē redzēt viņas novalkāto aubi grimtin nogrimstam, — «kas tā uzvilktu savu vārdu kā šī labā lēdija!» Misters Saunds, bīdīs, nodomā, ka tas patiešām varenīgs paraksts un rakstītājas cienīgs, bet viņš savu atziņu patur pie sevis, savai zināšanai.

Florense arī parakstās, taču netiek apjūsmota, jo viņas roka dreb. Visi laulību dalībnieki parakstās; brālēns Fīnikss pats pēdējais; viņš ieraksta savu cildo vārdu nepareizā ailē, tādā kārtā piereģistrēdams sevi šinī rītā dzimušajiem.

Majors galanti noskūpsta jauno sievu un šīs militārpersonām atzītās tiesības izmanto pie visām lēdijām, kaut arī misis Skjūtona pārāk raupja skūpstam un griezīgi spiedz svētajā namā. Viņa piemēram seko brālēns Fīnikss un pat misters Dombijs. Pēdīgi, zobus spīdinādams, Edītei tuvojas misters Kārkers, drīzāk, domāt, gribēdams tai iekost, ne nobaudīt tās lūpu saldo valgmi.

Edītes lepnais vaigs kvēlo un acis liesmo, un varētu domāt, tas atbaidīs šo džentlmeni, bet neatbaida, jo viņš skūpsta Edīti kā visi pārējie un novēl tai vislielāko laimi.

—          Ja vien novēlējumi, — viņš saka klusā balsī,

—    nav lieki šādas laulības gadījumā.

—   Pateicos, ser, — viņa atbild, nicīgi saraukdama lūpas un smagi elpodama.

Bet vai Edīte arī tagad vēl nojauš tāpat kā tovakar, kad zināja par mistera Dombija nodomu atgriezties nākamajā rītā un bildināt viņu, ka Kārkers redz viņai cauri, lasa viņas domas un ka šī Kārkera caurredzība pazemo viņu vairāk nekā viss cits? Vai varbūt tāpēc viņas augstprātība saplok Kārkera smaida priekšā kā sniegs saujā, kad to cieši saspiež, un vai tāpēc viņas valdonīgās acis, sastapdamās ar Kārkera acīm, nolaiž plakstus un meklē paslēpties?

—    Es jūtos lepns, — misters Kārkers saka, verdziskā pazemībā noliekdams galvu, taču viņa acis un zobi runā pavisam pretēju valodu, — es jūtos lepns, redzot, ka misis Dombija manai necilajai veltei ir parādījusi godu, atvēlēdama tai tik cienīgu vietu tik priecīga notikuma dienā.

Kaut arī viņa paloka galvu par atbildi, taču viņas rokas acumirklīgā kustībā pazib vēlēšanās saplucināt ziedus, ko tā tur, un nomest tos ar riebumu zemē. Bet viņa ieliek roku sava vīra elkonī, kurš turpat tuvumā stāv, sarunādamies ar majoru, un ir atkal lepna, stinga un klusa.

Vēlreiz karietes stāv baznīcas priekšā. Misters Dombijs ar jauno sievu zem rokas iziet cauri divdesmit bariņiem mazu sieviešu, kas sastājušās uz portāla pakāpieniem, un ikviena no viņām patur prātā līgavas kleitas fasonu un krāsu, katru sīkumu tās rotājumā un vēlāk atdarina, šūdama kleitu savai lellei, kas vai ik dienas svin kāzas. Kleopatra un brālēns Fīnikss sēstas tai pašā karietē, kur jaunais pāris. Otrā karietē majors iesēdina Florensi un līgavas māsu, kuru tik tikko neatdeva aiz misēkļa «par laulātu draudzeni līgavainim», pēc tam iekāpj pats, un viņam seko misters Kārkers. Zirgi dižojas un raujas uz priekšu. Kučieri un sulaiņi mirdz un laistās jaunās livrejās, izgreznojušies ar baltām kāzu lentēm un ziediem. Atpakaļ kāzinieki brauc, ka visas ielas rīb, un tūkstošiem galvu pa ceļam pagriežas, lai noskatītos uz tiem, un tūkstošiem morālistu ar veselu saprātu, kuri paši šodien nesvin kāzas, gūst gandarījumu apsvērumā: šie ļaudis taču nemaz neapjauš šādas laimes nepastāvību.

Mis Toksa atstāj savu paslēptuvi aiz ķeruba kājas, kad baznīcā jau valda klusums, un lēnām kāpj lejā no galerijas. Mis Toksai acis ir sarkanas un kabatas lakatiņš valgs. Viņa ir ievainota, bet nav saniknota un cer, ka tie būs laimīgi. Viņa atzīst, ka jaunā sieva ir skaista, ka salīdzinājumā ar to viņa pati ir bāls, novītis zieds, bet mistera Dombija staltais stāvs violetajā vestē un dzeltenrūsganajās biksēs iznirst viņai acu priekšā, un mis Toksa atkal raud zem sava plīvura, dodamās mājup uz Princeses laukumu. Kapteinis Katls, noteicis visus āmenus un atbildes, tā ka visa baznīca notrīc, jūtas no šiem reliģiskajiem vingrinājumiem spēcinājies un nu mierīgā, lēnā garā, spīdīgo cepuri rokā turēdams, apstaigā visu baznīcas telpu un apstājies lasa uzrakstu uz mazā Pola piemiņas plāksnes. Švītīgais misters Tūtss uzticamā Gaiļa pavadībā atstāj dievnamu briesmīgās mīlas mokās. Gailis nav vēl galīgi izstrādājis plānu, kā iekarot Florensi, bet sākotnējā idejai tam iesēdusies galvā, proti, ka misters Dombijs pārliecams uz pusēm, un viņš domā, ka ar to jau būtu sperts solis pareizā virzienā. Mistera Dombija kalpotāji lien ārā no savām paslēptuvēm un grasās traukties uz Brukstrītu, bet aizkavējas, jo misis Pērčai pēkšņi uznāk nelabums un viņa lūdz glāzi ūdens; stāvoklis šķiet bīstams. Misis Pērča tomēr drīz atžirgst, un viņu aizgādā mājās, bet misis Mifa un misters Saunds, bīdīs, nosēstas uz pakāpieniem, lai saskaitītu, cik daudz tiem ķēries šais laulībās, un vēl patriektos par tām. Tai pašā laikā kapu zvans jau vēstī, ka tuvojas bēru procesija.

Lūk, karietes jau piestāj pie jaunās sievas rezidences, un zvaniņu šķindinātāji un pūtēju orķestris liek skanēt apsveikuma maršam, un misters Pērčs, šis laulāta

drauga spožais paraugs, noskūpsta savu sievu. Ļaudis drūzmējas, spiežas, spraucas, mutes ieplētuši, cits citam garām, kamēr misters Dombijs, vezdams pie rokas misis Dombiju, svinīgi iesoļo Fīniksu namā. Pēc tam arī kāzu viesi izkāpj no karietēm un seko viņiem. Bet kāpēc misters Kārkers, spraukdamies cauri baram uz parādes durvīm, domā par veceni, kas viņā rītā birzī sauca tam nopakaļ? Un kāpēc Florense šai brīdī, sirdij nodrebot, domā par bērnu dienām, kad bija nomaldījusies, un par to, kādām acīm viņu uzlūkoja Labā misis Brauna?

Vēl arvien dzird apsveicam ar šo vislaimīgāko dienu, vēl joprojām ierodas viesi, ne sevišķi daudz, bet nupat jau tie atstāj viesistabu un sasēstas ap galdu tumšbrūni tapsētajā ēdamistabā, kuru neviens konditors nespēj vērst gaišāku, lai nez cik krāšņi izgrezno novārgušos morus ziediem un mākslīgi sasietām lentēm.

Konditors tomēr savu pienākumu ir godam veicis: brokastu galds klāts krāšņi un bagāti. Misters un misis Čiki piebiedrojas pārējiem viesiem. Misis Čiku sajūsmina tas, ka Edīte pēc dabas rādās būt īsta Dombija, un viņa sirsnīgi un draudzīgi tērzē ar misis Skjūtonu, kurai tagad akmens novēlies no sirds un kura neatsakās no glāzes šampanieša. Lielais, garais puisis, kas no paša rīta mocījās ar nervu satraukumu, jūtas labāk, un viņu pārņēmusi tāda kā nožēla; bet viņš nevar ieredzēt otru garo puisi un rauj tam ar varu traukus no rokām ārā, bet, ka ar to traucē sabiedrību, tas viņam tikai sagādā ļaunu prieku. Vjesi ir aukstasinīgi un mierīgi un ar pārlieku jautrību neapvaino ģīmetņu melnos ģerboņus, kuras no sienām noraugās uz tiem. Brālēns Fīnikss un majors ir tie jautrākie viņu vidū, bet misteram Kārkeram smaidu pietiek visam galdam. Taču jaunlaulātajai viņš raida īpašus smaidus, kurus tā reti, reti kad uztver.

Kad brokastis paēstas un sulaiņi atstāj telpu, pieceļas brālēns Fīnikss. Ļoti jauneklīgs viņš izskatās baltajās kruzuļu aprocēs, kas noslīdējušas līdz pirkstiem (citādi redzētu, ka rokas diezgan kaulainas), un ar šampanieša kvēli vaigos.

—    Goda vārds, nudien, — brālēns Fīnikss saka,

—    kaut tas arī tā nav pieņemts privāta džentlmeņa

mājās, bet es gribētu lūgt atļauju pacelt glāzi un uzsaukt, kā mēdz teikt… ē… nu, vārdu sakot, — tostu.

Majors, pavisam aizsmacis, atsaucas uz to atzinīgi. Misters Kārkers paliecas pār galdu pret brālēnu Fīniksu, smaida un vairākkārt pamāj ar galvu.

—   E … tā sacīt… tas nav … e … — brālēns Fīnikss iesāk un tālāk netiek.

—   Uzmanību! Uzmanību! — majors saka pārliecinošā tonī.

Misters Kārkers klusām sit plaukstas un atkal, pārliecies pār galdu, smaida un met ar galvu vēl uzmundrinošāk nekā pirmāk, it kā viņu šī pēdējā piezīme būtu sevišķi aizgrābusi un viņš vēlētos izteikt, kādu labumu pats no tās guvis.

—    Šis, tā sakot, — brālēns Fīnikss atsāk, — ir tāds notikums, kad no parastajām dzīves ierašām var mazliet atkāpties, nepārkāpjot pieklājības robežas; un, kaut gan es nekad neesmu bijis orators, un, kad vēl biju apakšnamā un man bija gods atbalstīt priekšlikumu, es… vārdu sakot, es nogulu uz pāra nedēļām, sagrauzts par izgāšanos.

Majoru un misteru Kārkeru šis fragments no personiskās biogrāfijas ir tā sajūsminājis, ka brālēns Fīnikss iesmejas un, vērsdamies tieši pie viņiem, turpina:

—    Taisnību sakot, kad man bija uznākusi tā ellīgā slimība… tomēr zināt, es jūtu, ka uz mani gulstas zināms pienākums. Un, ja viens anglis uzņemas kādu pienākumu, tad, pēc manām domām, viņam tas jāpilda, cik nu labi viņš to var. Un tātad — mūsu dzimtai šodien ir lemts prieks savienoties manas burvīgās un nesalīdzināmās radinieces personā, kuru es redzu … vārdu sakot, šepat mūsu vidū …

Visi aplaudē.

—    Šepat mūsu vidū, — brālēns Fīnikss atkārto, sajuzdams, ka tik izdevušos frāzi var atkārtot, — ar vienu, tā sacīt, ar vīru, kuram neviens nevar rādīt ar pirkstu … vārdu sakot, ar Dombiju, manu godājamo draugu, ja viņam labpatiks atļaut sevi tā dēvēt.

Brālēns Fīnikss palokās misteram Dombijam; misters Dombijs svinīgi palokās pretī; visus vairāk vai mazāk

iepriecina un aizgrābj šī neparastā un varbūt vienreizīgā simpātiju izpausme.

—    Man nav, — brālēns Fīnikss turpina, — bijis tās patīkamās izdevības, ko būtu vēlējies, uzturēt ilgāku pazīšanos ar manu draugu Dombiju un iepazīt tās īpašības, kas vienlīdz dara godu viņa prātam, kā arī, taisnību sakot, sirdij, jo nelaimīgā kārtā es atrados, kā mēs mēdzām izteikties manā laikā apakšnamā, kad nevarējām atsaukties uz augšnamu un kad parlamenta sēžu kārtība tika varbūt labāk ievērota, nekā tas notiek pašlaik, — jo tā bija mana nelaime atrasties, tā sakot, — brālēns Fīnikss saka, viltīgi vilcinādamies ar savu joku un pēdīgi to grūdin izgrūzdams, — «citā vietā»! *

Majoram uznāk smieklu krampji, no kuriem tas nepagalam nevar atgūties.

—    Taču es esmu pietiekami informēts par savu draugu Dombiju, — brālēns Fīnikss atsāk nopietnākā tonī, it kā pēkšņi būtu kļuvis nosvērtāks un prātīgāks,

—    lai zinātu, ka viņš ir tas, ko, tā sakot, var ar drošu prātu saukt par… par lieltirgotāju… par Britānijas lieltirgotāju un par … par īstu vīru. Un, lai gan man nācies pavadīt vairākus gadus ārzemēs (ar lielu prieku es uzņemtu savu draugu Dombiju un visus klātesošos pie sevis Bādenbādenē un pie gadījuma iepazīstinātu ar lielhercogu), tomēr — paglaimošu pats sev — es pazīstu savu burvīgo un nesalīdzināmo radinieci pietiekami labi un zinu, ka viņai ir viss, lai darītū vīru laimīgu, un ka viņas laulība ar manu draugu Dombiju ir dibināta uz abpusējām simpātijām un mīlestību.

Piekrišanas smaidi un galvas mājieni no mistera Kārkera puses.

—    Tāpēc, — brālēns Fīnikss saka, — es gratulēju dzimtu, kuras loceklis esmu, ar mana drauga Dombija pievienošanos tai. Es apsveicu savu draugu Dombiju, kas devies laulībā ar manu burvīgo un nesalīdzināmo radinieci, kurai ir viss, kas vien var būt, lai darītu vīru laimīgu, un es iedrošinos uzaicināt jūs visus, tā sakot, apsveikt šinī gadījumā abus — ir manu draugu Dombiju, ir manu burvīgo un nesalīdzināmo radinieci.

Brālēna Fīniksa runu uzņem skaļiem aplausiem, un misters Dombijs pateicas savā un misis Dombijas vārdā.

Dž. B. pēc tam uzsauc tostu misis Skjūtonai. Kad tas viss ir garām, brokastis nobeidzas visai garlaicīgi, apsmietie ģerboņi ir atriebti, un Edīte iziet pārģērbties ceļa tērpā.

Pa to laiku kalpotāji apakšā arī turējuši brokastu. Šampanietis tiem nav vairs nekāds kārdinājums. Ceptiem putniem, rauga mīklas pīrādziņiem un vēžu salātiem nav vairs pieprasījuma. Lielais, garais puisis atkal ir iesildījis dūšu un atkal visu vainu uzveļ «uzbrukumam», viņa biedra skatieni sāk sacensties ar viņa paša skatieniem, jo tas arī blenž uz priekšmetiem, neatjauzdams, ko īsti redz. Lēdijām visām vaigi tvīkst un kvēlo, bet jo sevišķi misis Pērčai, kura, līksmē un priekā starodama, aizmirsusi visas dzīves rūpes, un, ja pašlaik viņu lūgtu pastāstīt ceļa gājējam, kā nokļūt Bolspondā, kur viņas pašas rūpes mitinās, diezin, diezin, vai viņa atcerētos ceļu turp. Misters Taulinsons uzsauc tostu laimīgajam pārim, un rnājzinis, kam matos jau sudrabs, paceļ glāzi laimīgs un saviļņots, jo viņam sāk likties, ka viņš ir šīs dzimtas vecvecais kalps un ka viņam pienākas būt aizkustinātam par šādām parmaiņām. Visa kompānija, it īpaši lēdijas, ir rotaļīgā noskaņojumā. Mistera Dombija virtuvene, kas parasti uzņemas vadošo lomu šajā sabiedrībā, saka: nevarot taču pēc visa šitā tupēt mierīgi mājā, kāpēc neaiziet visiem kompānijā uz kādu teātri. Visi ar mieru iet (arī misis Pērča), pat iezemietis, kas ir īsts tīģeris, kad iedzēries, un, valbīdams acis, šausmina lēdijas (sevišķi misis Pērču). Viens no garajiem jaunekļiem pat ieteic vēl aiziet uz balli pēc izrādes, un neviens šo priekšlikumu neuzskata par nepieņemamu (ari misis Pērča ne). Istabenei ar misteru Taulinsonu iznāk vārdu sadursme; viņa, atsaukdamās uz senu parunu, apgalvo, ka laulības tiekot noslēgtas debesīs; viņš met pretī: tās gan tiekot fabricētas citur, šis domājot — viņa tāpēc tā runājot, ka pašai prātā apprecēties; viņa: dievs vismaz lai šo pasargājot apprecēties ar viņu. Lai apklusinātu šo dzēlīgo mētāšanos ar vārdiem, sirmais rnājzinis pieceļas un uzaicina uzdzert laimes misteram Taulinsonam, kuru pazīt nozīmējot cienīt, bet cienīt — nozīmējot novēlēt viņam laimīgu kopdzīvi ar savu izredzēto, lai tā būtu kas būdama (te sir

mais mājzinis pašķielē uz istabeni). Misters Taulinsons atbild ar izjustu runu, kuras nobeigumā vēršas pret ārzemniekiem, izteikdamies, ka tie gan dažreiz izpelnoties nenosvērtu vāja rakstura cilvēku ievērību, kurus varot vadāt aiz diedziņa, bet viņš vairāk neko nevēloties kā tikai to, lai nekad vairs nebūtu jādzird par ārzemniekiem, kuri zinot vienīgi iedzīvoties no tiem, kas ceļo karietēs. Mistera Taulinsona acis raugās tik bargi un izteiksmīgi, ka istabenei draud uznākt histērija, bet aizkavē vēsts, ka jaunā sieva pašlaik braucot projām, un viņa un visi pārējie steidz augšā, lai acīm to pavadītu.

Kariete ir pie durvīm; jaunlaulātā nonāk lejā vestibilā, kur viņu sagaida misters Dombijs. Florense stāv uz kāpnēm, arī saposusies braukt projām, un mis Nipere, ieņēmusi posteni vidū starp viesistabu un virtuvi, gaida tikai brīdi, kad varēs savu kundzi pavadīt. Kad parādās Edīte, Florense metas viņai pretī atvadīties.

Vai Edītei salst, ka viņai jādrebinās? Vai kaut kas savāds un aizskarošs ir Florenses rokas pieskārienā, ka šī skaistā, cēlā sieviete atkāpjas un saraujas, it kā viņai tas būtu pretīgs? Vai tiešām tik ļoti jāsteidzas ar aizbraukšanu, ka Edīte pamet tikai ar roku, pašaujas garām un projām ir?

Kad ratu rīboņu vairs nedzird, misis Skjūtona, mātes jūtu pārņemta, atslīgst Kleopatras pozā uz sofas un lej gaužas asaras. Majors, reizē ar pārējiem viesiem piecēlies no galda, cenšas viņu nomierināt, bet viņa negrib nemaz klausīties šais mierinājumos, un majoram cits nekas neatliek kā atvadīties. Brālēns Fīnikss atvadās, un atvadās arī misters Kārkers. Viesi visi aiziet. Kleopatra, palikusi viena, jūtas mazliet noreibusi no smagajiem pārdzīvojumiem un aizmieg.

Reibuma sērga izplatās arī apakšstāvā. Lielajam, garajam puisim, kam tik ātri mēdza uznākt nervu satraukums, galva šķiet pielipusi pie galda un nav dabūjama nost no tā. Briesmīgi liela pārvērtība ir notikusi ar misis Pērčas garastāvokli, kurai sirds kļuvusi nemierīgā par misteru Pērču, un viņa gaužas virtuvenei — šai tā vien liekoties, ka viņš vairs neesot tā pieķēries savai mājai kā agrāk, kad šie ģimenē bijuši deviņi vien. Misteram Taulinsonam ausīs zvana un galvā liels ritenis griežas un griežas bez mitas, bez apstājas. Istabenei tikai prātā — vai nav grēks, ja cilvēks vēlas būt miris.

Seit apakšstāvā bez tam vēl radies maldīgs priekšstats par laiku. Visiem liekas, ka pulkstenim vajag rādīt vismaz jau desmit vakarā, kur patiesībā tas rāda tikai trešo pēcpusdienas stundu. Visiem tāda sajūta, ka būtu izdarījuši ko nelāgu, un katrs klusībā tur citus par līdzdalībniekiem noziegumā, no kuriem labāk būtu turēties pa gabaliņu nostāk. Ne sievietēm, ne vīriešiem — nevienam vairs nav drosmes atgādināt padomāto izrādes apmeklēšanu. Ja tagad vēl kāds ieminētos par balli, to uzlūkotu par pēdīgo idiotu.

Misis Skjūtona augštelpā guļ jau divi stundas, arī virtuvē vēl snauduļo. Ēdamistabā ģerboņi noskatās uz drupatām, tukšajiem šķīvjiem, izlaistītā vīna traipiem, pusizkusušo saldējumu, uz neiztukšotajām glāzītēm ar novadējušos, krāsu zaudējušu liķieri, uz vēžu čaumalām, noskrubinātajiem vistu stilbiņiem un domīgo želeju, kas pamazām pārvēršas remdenā, lipīgā šķidrumā. Pašas laulības ap šo laiku, gandrīz tāpat kā šis brokastu galds, jau zaudējušas savu sākotnējo spožumu un pievilcību. Mistera Dombija kalpotāji tiku tikām moralizē par visu, tik nožēlas pilnām sirdīm sēž mājās pie savas palaunadža tējas, ka vakarā, tā ap astoņiem, tiem visiem ir gaužām garas, nopietnas sejas; un misters Pērčs, kas ierodas ap šo laiku no Sitijas, — svaigs, smaidīgs, baltā vestē, jautri trallinādams, cerībā pavadīt še vakaru un noskaņojies īsti bezbēdīgai uzdzīvei, ir gaužām pārsteigts, redzot vēso uzņemšanu, ieraugot misis Pērču tik bēdīgā stāvoklī un jaužot patīkamo pienākumu pārvest šo lēdiju mājās ar nākamo omnibusu.

Tuvojas nakts. Florense, izklaiņojusies pa skaistā nama daudzajām istabām, uzmeklē pati savu kambarīti, kas ar Edītes gādību ir grezni un mājīgi iekārtots; noģērbusi svētku tērpu un apvilkusi vienkāršo sēru kleitiņu, ko valkā mīļotā Pola piemiņai, viņa nosēstas vēl palasīt grāmatu, un pie kājām viņai, acis mirkšķinādams, tup Diogens. Bet Florensei šovakar nevedas lasīšana. Māja šķiet tik savāda un sveša, un atbalsis tajā tik baisas. Sirdij uzgūlusi kāda ēna, viņa nezina pati, kāpēc un no kā, bet tā smagi spiež sirdi. Florense aizver grāmatu, bet neaptēstais Diogens, sapratis to par signālu, uzliek ķepas viņai uz klēpja un berzē ausis gar viņas glāslgajām rokām. Bet Florense jau pēc brītiņa nespēj savu draugu vairs skaidri saredzēt, jo acu priekšā viņai savilcies miglas mākonis, kurā, līdzīgi eņģeļiem, atviz viņas mirušais brālītis un mirusī māte. Un Volters arī, nabaga pasaulē aizklīdušais, kuģa avārijā cietušais zēns, ak die's, kur ir viņš?

Majors to, protams, nezina, un viņam tas arī nerūp. Majors, notosies un nokrācies visu pēcpusdienu, ir vakarā atnācis uz savu klubu, ieturējis vēlīnas pusdienas un nu sēž pie savas vīna pintes, tīri vai prātu sajaukdams pie blakus galdiņa sēdošam kautram jauneklim ar rožainiem vaigiem (tas būtu noskaitījis glītu summiņu, lai spētu piecelties un aiziet projām, bet to izdarīt nav viņa spēkos) ar stāstiem par Begstoku, ser, Dombija kāzās un par vecā Džo ellīgi aristokrātisko draugu lordu Fīniksu. Tai brīdī brālēns Fīnikss, kam vajadzēja pēc taisnības atrasties Longa viesnīcā un mierīgi gulēt savā gultā, sēž pie kāršu galda, kur viņu aizvedušas untumainās kājas, varbūt pašam negribot.

Nakts kā milzis viena pati piepilda visu baznīcu no akmens klona līdz jumtam un kluso stundu laikā ir tur pilnīga valdniece. Blāvā rītausma atkal klusām piezogas pie logiem un, atdodama vietu dienai, redz nakti pazūdam kapenēs, uz kurieni seko lai, padzen to un pati paslēpjas starp miroņiem. Biklās pelītes atkal saplok cieši kopā, kad ar troksni atveras lielās durvis un ienāk misters Saunds un misis Mifa, sākdami staigāt savu ikdienas dzīves loku, kas ir nesalaužams kā laulības gredzens. Atkal trijstūrene un mūžu nokalpojusī aube nostājas aiz laulībniekiem, un atkal šis līgavainis ņem šo līgavu un šī līgava ņem šo līgavaini, svinīgi solīdamies «būt uzticīgi viens otram, mīlēt un sargāt viens otru laimē un nelaimē, bagātībā un nabadzībā, slimībā un veselībā, līdz nāve viņus šķirs».

Šos pašus vārdus atkārto misters Kārkers, iejādams pilsētā, izvēlīgi meklējot tīrāku ceļu, un mute viņam vaļā līdz ausīm.

XXXII NODAĻA KOKA MIČMANIS SADRŪP DRUMSLĀS

Lāga vīrs kapteinis Katls, aizritot nedēļai pēc nedēļas viņa nocietinātajā patvērumā, nebūt nedomāja atteikties no saviem piesardzības soļiem pret negaidītiem pārsteigumiem tādēļ vien, ka ienaidnieks nerādās. Kapteinis sprieda, ka pašreizējā labklāšanās pārlieku jauka un brīnišķa, lai tā ilgi turpinātos;

viņš zināja, ka labā ceļa vējā vējrādis reti kad noturas uz vietas kā pienaglots; un viņš pārāk labi pazina misis Makstindžeres apņēmīgo, bezbailīgo dabu, lai nešaubītos, ka šī varonīgā sieva ir stingri noņēmusies viņu atrast un sagūstīt. Šādu, apsvērumu nomākts, mūžīgās bailēs trīcēdams, kapteinis Katls dzīvoja ļoti noslēgti un vientuļi; retu reizi izgāja paklaiņot pirms tumsas un tad arī tikai pa klusākām, nomaļākām ielām, bet svētdienās nemaz neizkustējās ārā, un vienalga — sava patvēruma sienās vai ārpus tām — viņš vairīdamies bēga no cepurēm, it kā tās būtu galvā satracinātām lauvenēm.

Kapteinim ir prātā neienāca, ka gadījumā, ja pastaigu laikā misis Makstindžere viņam uzkluptu, viņš varētu arī izrādīt pretestību. Viņš juta, ka to nespētu izdarīt. Viņš jau iztēlē redzēja, kā viņu, lēnu un rāmu, iesēdina važonī un nogādā vecajā dzīvoklī. Viņš paredzēja, ka, ja reiz tiks tur ieslodzīts, viņš ir beigts cilvēks — ardievu, cepure un brīvība! — misis Makstindžere ir nomodā pār

viņu dienu un nakti; pārmetumi birst uz viņa galvas, mazajiem Makstindžerēniem dzirdot; uz viņu skatās ar aizdomām un neuzticību, viņš ir cilvēkēdājs bērnu acīs, bet mātes acīs — atmaskots nodevējs.

Katrreiz, kad viņam šī drūmā aina notēlojās acu priekšā, kapteinis pārplūda sviedriem un galīgi saplaka dūšā. Parasti tas nolika vakaros, kad bija padomājis izzagties ārā paelpot svaigu gaisu un izvingrināt kājas. Apzinādamies, cik bīstamā riskā dodas, kapteinis šādās reizēs jo svinīgi atvadījās no Roba, kā jau tas piederas cilvēkam, kas varbūt vairs neatgriezīsies, un piekodināja tam gadījumā, ja viņš (kapteinis) kādu laiku pazustu no redzesloka, staigāt godīgus ceļus un uzraudzīt, lai misiņa instrumenti būtu spoži nospodrināti.

Bet, neatmezdams vēl pēdējo cerības stariņu uz paglābšanos un tomēr gribēdams nodrošināt iespēju — ļaunākajā gadījumā — sazināties ar ārpasauli, kapteinis Katls nāca uz laimīgām domām apmācīt Robu Slīpētāju, kā ar zināmiem signāliem šis padotais varētu paziņot savam pavēlniekam, ka atrodas tuvumā un kalpo uzticīgi. Pēc ilgas gudrošanas kapteinis šai nolūkā nolēma izmācīt viņu nosvilpoL jūrnieku dziesmu «Lai jautri uzdziedam!», un, kad Robs Slīpētājs bija sasniedzis izpildījumā tādu pilnību, kādu vien sauszemes iedzīvotājs vispār var cerēt sasniegt, kapteinis lika viņam iekalt atmiņā šādus mistiskus norādījumus:

—   Nu tad, draudziņ, saturies! Ja mani kādreiz sagūsta . . .

—    Sagūsta, kapteini! — Robs pārtrauca, ieplezdams savas apaļās acis.

—    Nūjā! — kapteinis drūmi novilka. — Ja es kādreiz izšļūcu no mājas ar nodomu būt atpakaļ uz vakariņām un ja manis vēl nejūt ap to laiku un sasaukt ar nevar, tadiņās, kad aptek divdesmit četras stundas pēc manas pazušanas, kāp uz Brigpleisu un tur ap manu veco pietauvošanās vietu uzsvilpo, lūk, šito pašu meldiņu, — ne tā, saproties, lai manītu, ka tu tur esi ar ziņu un nodomu, bet tā, it kā tev pagadījies tur aizklīst aiz tīras nejaušības. Ja es atbildu ar to pašu meldiņu, tad stūrē atpakaļ, draudziņ, un nāc atkal pēc divdesmit četrām stundām; ja es atbildu ar citu meldiņu, pastūrē sāņš un tad ieturi atkal kursu, kamēr dzirdēsi no manis signālu. Vai saprati pavēli, ko?

—    Kur man jāstūrē un kāds kurss jāietur, kapteini? — Robs, gudrs netikdams, jautāja. — Prom no braucamās ielas?

—    Nu vai zin', gudra gan tev galva, puis, — bargi uzlūkodams viņu, kapteinis izsaucas, — pats savas mātes mēles nesaprot! Paej gabaliņu prom un tad atkan a'pakaļ, tā ik pa brītiņam, — vai nu saprati, ko?

—    Jā, kapteini, — Robs atteica.

—   Ta jau viss kārtībā, draudziņ, — kapteinis teica piemīlīgāk. — Ta tik izpildi to!

Lai Robs to varētu izpildīt pēc iespējas labāk, kapteinis Katls dažreiz vakaros pēc veikala slēgšanas bija ar mieru noturēt mēģinājumus šai scēnai: viņš paslēpās viesistabā, iedomādamies to par Makstindžeres mājokli, un pa caurumiņu sienā, ko tur speciāli bija ieurbis, uzmanīgi vēroja sava sabiedrotā izdarības. Robs Slīpētājs šais pārbaudes mēģinājumos pildīja savu uzdevumu tik precīzi un uzmanīgi, ka kapteinis aiz tīra prieka par tādiem panākumiem uzdāvināja viņam — pa vairakām reizēm — septiņus sešpensus; un ar laiku viņš sāka just, ka sirdī iezogas miers — kā cilvēkam, kas sagatavojies cīņai ar visļaunāko un spēris visus piesardzības soļus pret nepielūdzamo likteni.

Kapteinis tomēr tīšuprāt neizaicināja ļauno likteni, viņš nebūt nekļuva nepiesardzīgāks kā līdz šim. Saprazdams, ka labi audzinārta cilvēka pienākums liek viņam kā ģimenes draugam būt klāt mistera Dombija laulībās (par tām viņš uzzināja no mistera Pērča) un no galerijas parādīt šim džentlmenim laipnu, atzinīgu seju, kapteinis devās uz baznīcu īrētā kabrioletā, kam abi lodziņi bija uzbīdīti augšā; iespējams, ka aiz bailēm no misis Makstindžeres viņam būtu pietrūcis drosmes šo soli spert, ja nezinājis, ka šī lēdija apmeklē viņa svētības Melhisedeka dievkalpojumus, kāpēc gandrīz neiedomājami to sastapt valsts baznīcā.

Kapteinis laimīgi pārradās mājās, un viņa jaunā dzīve ritēja savu ierasto gaitu, nesaduroties ne ar kādiem tiešākiem traucējumiem no ienaidnieka puses kā vien ar dāmu cepuru uzbudinošu parēgošanos diendienā uz

ielas. Bet nāca citas raizes, kas smagi sāka nospiest kapteiņa prātu. Par Voltera kuģi joprojām vēl nekas nebija noskaidrots. Nebija nekādu ziņu arī par veco Solu Džilsu. Florense pat nezināja vēl par vecā vira nozušanu, un kapteinim nebija dūšas viņai to pateikt. Patiesi, kopš kapteiņa lolotās cerības par šo augstsirdīgo, skaisto, drosmīgo jaunekli, kuru viņš savā īpatnēji parupjā veidā bija mīlējis no mazām dienam, sāka bālēt un nobālēja ar katru dienu vairāk, viņš bez sirds drebām nevarēja iedomāties pārmīt tagad vārdu ar Florensi. Ja būtu labas vēstis varējis aiznest, godavīrs kapteinis būtu tomēr saņēmies drosmi aiziet uz šo no jauna apdarināto, lepni iekārtoto namu, — kaut arī tas, ja iedomājās lēdiju, ko bija redzējis baznīcā, viņam iedvesa šausmas, — un raudzījis satikties ar Florensi. Bet tagad, kur ap viņu kopīgām cerībām savilkās mākoņi, ar katru stundu sabiezēdami tumšāki, kapteinim tā bija ap sirdi, it kā viņš sevī glabātu meitenei jaunas bēdas un likstas, un tāpēc no satikšanās ar Florensi viņš baidījās gandrīz tikpat daudz kā no tikšanās ar pašu misis Makstindžeri.

Bija siindzinoši auksts, nomācies rudens vakars; kapteinis Katls lika iekurt kamīnu mazajā dibenistabā, kas pašlaik vairāk nekā jebkad atgādināja kuģa kajīti. Lija vienā līšanā, un pūta negants vējš. Kapteinis no vēju apšalkotās sava vecā drauga guļamistabas izlīda uz jumta pavērot laiku, un sirds viņam pamira, redzot, cik briesmīgi poslīgs un bezcerīgs tas bija. Nevar teikt, ka viņš to butu saistījis ar nabaga Voltera likteni vai nebūtu sapratis, ka Voltera liktenis jau sen izšķīries, ja aizredze bija lēmusi Volteram aiziet bojā kuģa avārijā, bet ārējo apstākļu ietekmē, kam nebija nekā kopīga ar viņa pārdomu objektu, kapteinim garastāvoklis pavisam noplaka un viņa cerības galīgi izplēnēja, kā tas bieži ir noticis ar cilvēkiem, gudrākiem par viņu, un notiks vēl joprojām.

Kapteinis Katls, pagriezis seju pret aso vēju un slīpajām lietus strūklām, raudzījās augšup vēja trauktajos mākoņos, kas joņaini brāzās pāri jumtu blīvai, bet velti meklēja ieraudzīt tur kaut ko iepriecinošāku. Tuvākā apkārtne nerādīja labāku ainu. Turpat pie viņa kājām no tējas un dažnedažādām citu preču kastēm atskanēja Roba Slīpētāja baložu ūbināšana, kas atgādināja jūras brīzes žēlās pūlas. Sašķobītais vējrādis — mičmanis ar teleskopu pie acs, kas kādreiz bija redzams no ielas, bet kam sen jau aizaugušas mūra sienas priekšā, — džirkstēja un žēlojās, kad vēja brāzmas, žēlastības nepazīdamas, to virpināja ap sarūsējušo asi. Lietus lāses kā tērauda krelles lēkādamas ripoja pa kapteiņa rupjo, zilo kamzoli, un viņš pats tik tikko spēja noturēties uz kājām, liekdams krūti pretī niknajam, brāzmainajam ziemeļrietumu vējam, kas likās noņēmies pārgrūst viņu pār aizsargmargām un nosviest lejā uz ietves. Ja šinī vakarā vēl bija aiztvēries dzīvs kāds Cerības stars, — kapteinis domāja, pieturēdams cepuri, — tad tas, bez šaubām, slēpās istabā un nelīda ārā; un tā nu kapteinis, diezgan bezcerīgi purinādams galvu, gāja iekšā uzmeklēt to.

Kapteinis Katls lēnām nošļūca lejā un, iegājis mazajā viesistabā, nosēdās savā parastajā krēslā, un raudzīja atrast to kamīnā. Bet tur tā nebija, kaut ogles kvēloja gaiši. Viņš sameklēja savu tabakdozi un pīpi un, lēna garā sūkdams to, skatījās, vai neieraudzīs pazudušo kvēlojošajā pīpes galviņā vai dūmu vērpetē, kas uzvijās gaisā no viņa lūpām, bet arī tur nemanīja pat sarūsējušas drumslas no Cerību enkura. Viņš izmēģinājās ar groku, bet skumjā patiesība slēpās šī kausa dibenā, un viņš nevarēja to iztukšot. Pāris reižu viņš iegriezās veikalā, cerēdams atrast/Cerību starp instrumentiem, bet tie, lai kā viņš centās pretoties, stūrgalvīgi turējās pie saviem aprēķiniem, norādot pazudušā kuģa ceļu izbeidzamies bezgalīgās jūras dibenā.

Joprojām vēl dzirdēja vēja brāzmas un lietus šļakatas sitamies pret nolaistajiem aizvirtņiem; kapteinis piegāja pie Koka Mičmaņa, kas stāvēja uz letes, un, slaucīdams ar piedurkni šī mazā oficiera uniformu, pārdomāja sevī, cik daudz jau gadu Mičmanis pārlaidis te, kuru laikā viņa kuģa ekipāža nav pieredzējusi gandrīz nekādu — īstenībā nekādu — pārmaiņu, un kā šīs pārmaiņas tepat vai vienā dienā uzbruka visas ar joni, apgriežot visu otrādi. Dibenistabas mazais draugu pulciņš pajucis, izkaisīts pa plašo pasauli. Nebija klausītāju «Daiļajai Pegai», ja pat radies kāds, kas to nodzied, bet nevarēja jau rasties, jo kapteinis bija svēti pārliecināts par to, ka vienīgi viņš spēj šo balādi pienācīgi priekšā celt, kā arī par to, ka pašreizējos apstākļos sirds viņam neatļaus to darīt. Neredzēja vairs Volra gaišā vaiga šai mājā — te kapteinis savu piedurkni uz mirkli pārvietoja no Mičmaņa uniformas pie sava vaiga; Sola Džilsa parūka un pogas bija tikai pagātnes vīzija; Ričards Vitingtons bija notriekts pie zemes, un visi ar Mičmani saistītie plāni un projekti bija padoti viļņu varai, tie peldēja bez mastiem un bez stūres pa plašo okeānu.

Kad kapteinis jau labu laiku bija stāvējis sadudzis un grūtsirdīgs, visas šīs domas šķetinādams un spodrinādams Mičmani pa daļai aiz senas draudzības pret to, pa daļai aiz izklaidības, klauvējiens pie durvīm uzrāva kājās sabijušos Robu Slīpētāju, kas sēdēja uz letes, platām acīm urbdamies kapteinī, un piecsimtreiz sevī bija pārlicis, vai kapteinis varētu būt izdarījis kādu slepkavību, ka viņam tik ļauna sirdsapziņa un ka viņš pastāvīgi laižas lapās.

—    Kas ta nu? — kapteinis klusu ievaicājās.

—    Kiļds klauvē, kapteini, — Robs Slīpētājs atbildēja.

Kapteinis tāds kā nokaunējies, kā vainīgs juzdamies,

tūlīt klusītēm uz pirkstgaliem iemanījās dibenistabā un ieslēdzās tur. Robs, pavēris durvis, būtu parunājies ar apmeklētāju turpat uz sliekšņa, ja apmeklētājs bijis sievieša cilvēks, bet, tā kā tas bija vīriešu dzimuma un tā kā pavēle, kas Robam bija dota, attiecās tikai uz sievietēm, tad Robs palaida durvis vaļā, lai nācējs nāk tik iekšā, ko tas arī nekavējās darīt, laimīgs, ka var paglābties sausumā no trakā lietus.

—    Berdžesam un biedriem vismaz nāksies pastrādāt, — ienācējs teica, līdzcietīgi noraudzīdamies pār plecu uz savām bikšu starām, kas bija gluži slapjas un apšļākušās dubļiem. — O, esiet sveicināti, mister Džils!

Sveicinājums bija domāts kapteinim, kas tagad iznāca no dibenistabas, gaužām nemākulīgi izlikdamies, ka tīrā nejaušība viņu te ievedusi.

—    Pateicos, — svešais džentlmenis, elpu neatvilcis, runāja tālāk, — es pats jūtos ļoti labi, patiešām; esmu jums ļoti pateicīgs. Mans vārds ir Tūtss, misters Tūtss.

Kapteinis atcerējās redzējis šo džentlmeni laulībās un palocījās tam. Misters Tūtss atbildes vietā muļķīgi noirgojās un apmulsis, kāds viņš parasti bija, smagi puta un ilgi kratīja kapteiņa roku, bet pēc tam, tā kā citu resursu nebija, metās pie Roba Slīpētāja un sirsnīgi jo sirsnīgi sarokojās ar to.

—    Ziniet, es vēlētos pāra vārdus ar jums parunāt, mister Džils, ja jūs atļautu, — pēdīgi ar apbrīnojamu aukstasinību Tūtss saņēmās runāt. — Ziniet, mis D.O.M. .. . pazīstat?

Kapteinis, jauzdams sarunas svarīgumu, tūlīt ar savu kāsīti noslēpumaini norādīja uz mazo viesistabu, kur misters Tūtss iegāja viņam līdzi.

—    Vai! Piedodiet, lūdzu, — misters Tūtss sacīja, raudzīdamies kapteinim acīs, nosēžoties uz krēsla, ko kapteinis viņam piestūma pie kamīna, — vai gadījumā jūs nepazīstat Gaili, mister Džils, pazīstat, ko?

—    Gaili? — kapteinis pārjautāja.

—    Kaujas Gaili, — misters Tūtss teica.

Kad kapteinis noraidoši pakratīja galvu, misters Tūtss paskaidroja, ka minētais džentlmenis esot populāra persona, kas, uzvarēdams Lielo Sropšīru Pirmo *, apvijis ar slavu savu un savas tēvijas vārdu, taču nelikās, ka no šī paskaidrojuma kapteinis būtu ticis daudz gudrāks.

—    Jo viņš, redziet, stāv ārā, tas viss, — sacīja misters Tūtss. — Bet tam nav nekādas nozīmes . .. varbūt viņš nemaz tik stipri nesamirks.

—    Es tūliņ pateikšu,^lai par viņu parūpējas, — kapteinis teica.

—    Nu, ja jūs būla tik laipns atļaut viņam pasēdēt veikalā pie tā jūsu jaunekļa, — misters Tūtss sacīja irgodams, — es ļoti priecātos, jo, ziniet, viņš ātri apvainojas un mitrums var mazinat viņa vitālos spēkus. Es iziešu pasaukt viņu, mister Džils.

Misters Tūtss, pavēris veikala ārdurvis, raidīja tumsā īpatnēju svilpienu, pēc tam tūlīt slieksni pārkāpa stoisks džentlmenis pinkainā, baltā mētelī, šaurmalu cepuri galvā, īsi apgrieztiem matiem, ielauztu degunu un plašu, neauglīgu apvidu aiz abām ausīm.

—   Apsēdies, Gaili, — misters Tūtss sacīja.

Piekāpīgais Gailis izspļāva sakošļātus salmiņus, ar ko bija mielojies ārā, un iebāza mutē jaunu šķipsniņu no krājumā, kas viņam bija rokā.

—    Va' nebūtu pie rokas kāds malciņš kaut kā stiprāka, neatšķaidīta, ko? — Gailis ievaicājās, ne pie viena atsevišķi nevērsdamies. — Stāds te vakars, kad debesīs visas slūžas pasprūdušas vaļā, ir smags pārbaudījums cilvēkam, kam jātaupa savi miesas spēki, lai dzīvotu.

Kapteinis Katls piedāvāja glāzi ruma, ko Gailis, uzsaucis: «Priekā!» — ar atmestu galvu ielēja sevī kā mucā. Kad misters Tūtss ar kapteini iegāja atkal atpakaļ viesistabā un nosēdās pie kamīna, misters Tūtss ierunājās:

—    Mister Džils …

—   Stop! — kapteinis apstādināja. — Mans vārds — Katls.

Misters Tūtss rādīja pavisam apmulsušu seju, bet kapteinis turpināja:

—    Kapteinis Katls vārdā saucos, angļu zemē dzimis, šī te ir mana mājvieta, lai slavēta dieva radība … ījaba grāmata, — kapteinis piebilda, norādīdams pirmavotu.

—    O! Bet es vēlētos redzēt misteru Džilsu, vai varētu, lūdzu? — sacīja misters Tutss. — Jo, redziet. ..

—    Ja*jūs varētu redzēt Solu Džilsu, jauno džentlmeni, — kapteinis runāja ietekmīgā tonī, nolikdams smago plaukstu misteram Tūlsam uz ceļgala, — veco Solu, jus domājat… pats savām acīm … tik tiešam kā jus še sēžat — jūs man sagādātu lielāku prieku nekā labs ceļa vējš bezvēja nokļuvušam buriniekam. Tomēr Solu Džilsu jūs nevarat redzēt. Bet kāpēc jūs nevarat redzēt Solu Džilsu? — kapteinis turpina ja, nomanīdams pēc mistera Tūtsa sejas, ka ar saviem vārdiem šo džentlmeni ir gluži apstulbinājis. — Tāpēc, ka viņš ir neredzams.

Misters Tūtss uzbudinājumā jau dzīrās teikt, ka tam nav nekādās nozīmes. Apķērās tomēr laikā un noteica:

—    Pasarg’ die's!

—    Un šis pats cilvēks ar rakstu rindām ir lūdzis mani pieskatīt te to būšanu, bet, kauču viņš man ir tikpat kā brālis, es nezinu vairāk kā jūs, ne es zinu, kur viņš aizgājis, ne — kāpēc aizgājis; varbūt viņš devies meklēt savu krustdēlu, varbūt viņam galvā kas samežģījies.

Kādu rītu ausmiņā pārvēlās pār bortu, — kapteinis turpināja, — ne plunkšķienu kāds dzirdēja, ne burzguļus redzēja. Esmu viņu izmeklējies tuvu un tālu, bet ne acs ko redzējusi, ne auss ko dzirdējusi, ne ziņas, ne miņas kopš tās dienas.

—    Žēlīgais die's! Bet mis Dombija tak nemaz nezina … — misters Tūtss iesāka.

—    Bet kamdēļ, — es prasu jums kā cilvēkam, kam sirds krūtīs, — kapteinis teica, pazeminādams balsi,

—   kamdēļ viņai to zināt? Kāpēc lai viņai to stāsta, ja ar to nav nekas līdzams? Viņa bija tā pieķērusies vecajam Solam, šī maigā radībiņa, ar tādu laipnību, ar tādu sirsnību, ar tādu … e, ko tur nu runāt! Jūs tak pazīstat viņu.

—    Es domāju gan, — nostostījās misters Tūtss, juzdams, ka uguns pārlīst pār visu seju.

—    Un jūs nācāt šurp viņas uzdevumā? — kapteinis vaicāja.

—    Es tā domāju, — misters Tūtss noklukstēja.

—    Tad es varu tikai vienu teikt, — kapteinis sacīja, — ka jūs esat pazīstams ar eņģeli un nofraktējis jūs ir eņģelis.

Misters Tūtss steidzās paspiest kapteinim roku un lūdza, lai tas pagodina viņu ar savu draudzību.

—    Svēts goda vārds, — misters Tūtss runāja svinīgā nopietnībā, — es būšu jums ļoti pateicīgs, ja neliegsities ar mani tuvāk iepazīties. Man ārkārtīgi gribētos ar jums sadraudzēties, kapteini^ Es alkstu pēc īsta drauga, patiešām. Pie vecā Blimbera, tur man bija draugs — mazais Dombijs — un būtu šodien, ja nenomiris. Gailis, — misters Tūtss čukstēja piesardzīgi, — ari jau nekas . .. savā ziņā gluži apbrīnojams. . . varbūt pats izmanīgākais cilvēks pasaulē … lai nāk vai kas — viņš tev uz galvas nekritīs, — to visi saka … bet es nezinu … trūkst tomēr kaut kā… Jā, kapteini, viņa ir eņģelis. Ja vispār kāds eņģelis ir kur pasaulē, tad šis eņģelis ir mis Dombija. To es vienmēr esmu teicis. Patiesi, ziniet, — misters Tūlss vēl piebilda, — es būšu bezgala pateicīgs, ja jūs uzturēsit ar mani pazīšanos.

Kapteinis uzņēma draudzības piedāvājumu laipni, taču nesteidzās to tūdaļ akceptēt, tikai piebilda: «Jā, jā, draudziņ. Redzēsim, redzēsim,» — un atgādināja misteram Tūtsam viņa tiešo misiju, apvaicādamies, kam šis esot pateicību parādā par šo apmeklējumu.

—   Faktiski es nāku tās jaunās meičas uzdevumā; Ne mis Dombijas, — Sjūzenas, ziniet.

Kapteinis palocīja galvu, un viņa svinīgi nopietnā sejas izteiksme liecināja, ka viņš pret šo jauno sievieti sajūt dziļu cienību.

—    Un es jums pastāstīšu, kā tas atgadījās, — misters Tūtss teica. — Ziniet, es dažreiz ierodos vizītē pie mis Dombijas. Neeju jau tieši ar nolūku, ziniet, bet man ļoti bieži gadās būt tai apkaimē, un, kad es tur tuvumā esmu, nu tad es arī tur iegriežos.

—    Pats par sevi saprotams, — kapteinis piebilda.

—    Nūjā, — sacīja misters Tūtss, — šo pēcpusdienu es ari tur biju. Nudien, vai zvērēt varu, ka nav nemaz iespējams ne priekšā stādīties, ne iedomāties tādu eņģeli, kāda šodien bija mis Dombija.

Kapteinis atbildēja ar strauju galvas pametienu, kam bija nozīmēt, sak, var jau būt, ka dažam labam Lo grūti iedomāties, bet viņam nu gan ne.

—    Kad gāju jau projām, — misters Tūtss stāstīja,

—    jaunā sieviete gluži negaidītā kārtā ieaicināja mani bufetes istabā.

Kapteinim, likās, bija nepatīkami to dzirdēt, un, atgāzies atzveltnī, viņš uzlūkoja misteru Tutsu neticīgām, tepat vai draudīgām acīm.

—    Tur viņa uzmeklēja, — misters Tūtss turpināja,

—    šo te avīzi. Viņa teica, ka visu dienu lo slēpusi no mis Dombijas, tāpēc ka tur kaut kas esot rakstīts par kādu, ko viņa un Dombiji labi pazinuši; pēc tam viņa man nolasīja to rakstu. Nūjā. Tad viņa teica … pagaidiet mazliet… ko tad galu galā viņa man teica?

Misters Tūtss, nopūlēdamies koncentrēt savus garīgos spēkus pie šī jautājuma, nejauši sadūrās ar kapteiņa skatienu, un tā bargā izteiksme tik ļoti samulsināja viņu, ka grūtības sasiet pārtrūkušo domu pavedienu kļuva vēl mokošākas.

—    Ol — misters Tūtss atsāka pēc ilgas domāšanas.

—   O! O, jā! Viņa teica, varot gadīties, šī cerot, ka tas nemaz neesot taisnība, un, tā kā šij pašai nāktos grūti izkļūt ārā no mājas, nepamodinot mis Dombijas aizdomas, vai tad es nevarot aiziet pie šīs personas tēvoča — mistera Solomona Džilsa, instrumentu meistara šai ielā, un pavaicāt, vai viņš tic tam, kas tur rakstīts, vai varbūt viņš ir dzirdējis Siti jā citādas ziņas. Vēl mis Sjūzena sacīja, ka gadījumā, ja viņš nespēšot man neka pateikt, tad katrā ziņā parunāšot ar mani kapteinis Katls. Nu tu die's! — misters Tūtss izsaucās, pēkšņas atklāsmes pārsteigts. — Tas taču jūs, kā redzat!

Kapteinis pameta acis uz avīzi, ko misters Tūtss turēja rokā, un sāka nevienmērīgi, ātri elpot.

—    Nu, un, ka es samērā vēlā stundā pie jums esmu ieradies, — misters Tūtss trieca tālāk, — tas tāpēc, ka papriekšu es devos uz Finčliju saplūkt mis Dombijas putniņam mīkstu virzu, kas tur sevišķi trekna aug. Bet pēc tam es tūliņ nācu šurp. Jūs, domājams, būsit šo avīzi jau redzējis?

Kapteinis, kas avīžu vairs nelasīja, baidīdamies tajās ieraudzīt sludinājumu ar sīku savas personas aprakstu, ko būtu ielikusi misis Makstindžere, pakratīja galvu.

—   Vai man nolasīt jums priekšā to gabaliņu? — misters Tūtss pavaicāja.

Kapteinis bija ar mieru noklausīties, un misters Tūtss nolasīja šādu Jūrniecības departamenta ziņojumu:

—    «Sauthemptona. Barkas «Izaicinājums» «kapteiņa palīgs Henrijs Džeimss, kas šodien iebrauca mūsu ostā ar cukura, kafijas un ruma kravu, stāsta, ka sestajā dienā pēc izbraukšanas no Jamaikas, kad barka nokļuvusi bezvējā uz.. .» ziniet, uz tāda un tāda platuma grāda, — misters Tūtss noteica, aizķerdamies pie cipariem, kurus nolasīt izrādījās par grūtu.

—    Jā, jā, jā! — kapteinis izsaucās, uzsizdams ar dūri pa galdu. — Uz priekšu, uz priekšu pilnā gaitā, draugs!

—    … platuma grāda, — misters Tūtss atkārtoja, uzmezdams kapteinim iztrūkušos skatienu, — tāda un tāda platuma grāda . .. «pusstundu pirms saulrieta sardzes matrozis ievēroja, ka apmēram jūdzes attālumā peld kāda avarējuša kuģa vraka gabali. Tā kā laiks pieturējās skaidrs un barkai bija lemts stāvēt uz vietas, tika nolaista laiva un dota pavēle aizbraukt izpētīt, kas tur rēgojas, un atklājās, ka virs ūdens vēl bija palikušas dažnedažādas brusas un dala takelāžas no kādas angļu brigas, kuras kravas tilpums varējis būt ap 500 tonnu, un da]a no kuģa pakajgala, uz kura vēl skaidri varēja salasīt vārdus un burtus «Dēls un m …». Līķi uz peldošajām kuģa drupām nav atrasti. «Izaicinājuma» dienasgrāmatā atzīmēts, ka naktī, saceļoties brīzei, vraks nav vairs bijis saredzams. Nevar būt vairs ne mazāko šaubu, ka visi minējumi par pazudušā kuģa «Dēls un mantinieks» (maršruts: Londona — Barbadosa) likteni tagad ir galīgi atmetami; ka tas ir avarējis pēdējā niknajā viesuļvētrā un katra dzīva dvaša, kas bijusi uz kuģa, ir gājusi bojā.»

Kapteinis, tāpat kā visi cilvēki, nemaz nenojauda, cik daudz vēl cerību glabājis krūtīs zem nospiestības apsega, līdz nebija saņēmis nāvējošo triecienu. Kamēr lasīja šo ziņojumu un vēl pāris minūtes pēc tam viņš, kā transā nonācis, sēdēja un stingām acīm blenza uz kautro misteru Tūtsu; tad, spēji pietrūcies kājās un uzlicis galvā spīdīgo cepuri, ko par godu viesim bija novietojis uz galda, kapteinis uzgrieza tam muguru un atspieda galvu uz mazā kamīna dzegas.

—    O, goda vārds, — izsaucās misters Tūtss, kura maigo sirdi bija aizkustinājušas kapteinim uzbrukušās bēdas, — šai pasaulē notiek visbriesmīgākās lietas, nudien! Vienmēr ir kāds, kas mirst vai iet un izdara kaut ko aplam nejēdzīgu. Paredzējis es to, nudien, neparko nebūtu tā centies tikt pie sava īpašuma pārvaldīšanas. Nebiju vēl redzējis tādas pasaules. Tā ir vēl trakāka, nekā bija pie Blimbera.

Kapteinis, nemainīdams savu pozu, deva zīmi misteram Tūtsam, lai tas nepievērš viņam uzmanību; drīz tomēr pagriezās apkārt, spīdīgo cepuri atgrūdis pakausī, un, žēlodams sevi, glaudīja ar roku melnīgsnējo seju.

—           Volr, manu mījo zēn! — kapteinis ierunājās.

—    Ardievu, Volr, manu bērniņ, manu puisīt, manu jaunekli! Es tevi mīlēju! Viņš nebija mana miesa un asinis, — kapteinis sacīja, raudzīdamies ugunī, — neesmu dzīvē pie sava bērna ticis, — bet, zaudējot Volru, man, domāt, sirds sāp tāpat kā tēvam, kad tas zaudē dēlu. Kāpēc tas tā? — kapteinis pats sev jautāja. — Tāpēc, ka zaudējumu nav viens pats, bet desmit. Kur ir tas mazais skolas puika rožainiem vaigiem un cirtainiem matiem, kurš katru mīļu nedēļu šeit ieradās un kura balss skanēja jautri kā zvārgulītis? Noslīcis kopā ar Volru. Kur ir tas spirgtais zēns, kuram nekas nebija par grūtu, kuram nekad kāja neslīdēja un kurš aizdzirkstījās un sarka, kad mēs jokodami ieminējāmies viņam par Sirds Gaišumiņu, tā ka prieks bija uz viņu noskatīties? Noslīcis kopā ar Volru. Kur ir tas jauneklis ar vīra sparu, kurš nevarēja paciest, ja vecais tēvocis kauču uz mirkli nokāra galvu, bet par sevi nebēdāja nemaz? Noslīcis kopā ar Volru. Ne jau tikai viens Volrs bija. Desmit Volru bija, kurus es pazinu un mīlēju, visi tie skāvās viņam ap kaklu, kad viņš grima dibenā, un tagad tie skaujas man ap kaklu.

Misters Tūtss sēdēja un klusēja, un kārtkārtām locīja uz ceļgala avīzi, cik vien mazu varēdams salocīt.

—    Un tu, Sol Džils, — kapteinis runāja, arvien vēl stingām acīm vērdamies ugunī, — nabaga veco Sol, kas nu esi palicis bez krustdēla, kur tu esi nobēdzies? Tu biji uzticēts manai gādībai; viņa pēdējie vārdi bija: «Parūpējieties par manu tēvoci!» Kas tev bij uznācis, Sol, ka varēji aiziet, nelikdamies ne zinis gar Nedu Katlu? Un ko lai es saku par tevi savā atskaitē, kuru viņš no augšienes pārbaudīs? Sol Džils, Sol Džils! — sacīja kapteinis, lēni šūpodams g^lvu. — Gadīsies tev ieraudzīt šo avīzi tālu prom no savām mājām, tur, kur nav neviena, kas Volru pazinis, neviena, ar ko vārdu pārmīt, — un bortam pāri tu būsi, un uz galvas dibenā tu noiesi!

Izdvesis smagu nopūtu, kapteinis pagriezās pret misteru Tūtsu, nu tikai atgūdamies, ka šis džentlmenis te sēž.

—    Draugs, — kapteinis teica, — jums jāpasaka vien godīgi un atklāti jaunajai meičai, ka šī te liktenīgā ziņa ir pārāk ticama. Tādas lielas, ziniet, no pirksta neizzīž. Tas ir ierakstīts kuģa dienasgrāmatā, un tā ir paliesākā grāmata, kādu cilvēks var sarakstīt. Rīt no rīta es aizkāpšu uz kantori un lūkošu ievākt ziņas, bet neko labu tās nevēstīs. Tas nevar notikt. Ja jūs tā priekšpusdienā pienāktu, tad dabūtu zināt, ko esmu dzirdējis; bet jaunajai meičai pasakiet no kapteiņa Katla, ka visam beigas. Beigas!

Kapteinis, ar kāsīti nocēlis spīdīgo cepuri, izņēma no tās kabatas drāniņu, izmisā noslaucīja savu sirmo galvu un, dziļu bēdu nomākts, iemeta mutautu atkal atpakaļ cepurē.

—    O, ticiet man, — misters Tūtss sacīja, — man ārkārtīgi žēl! Goda vārds, žēl, kaut arī es nebiju pazīstams ar to personu. Kā jums šķiet, vai mis Dombiju tas ļoti satrieks, kapteini Džils … ak nē — mister Kati?

—    Nu, die's ar jums, — kapteinis atteica ar tādu kā nožēlu par mistera Tūtsa naivitāti. — Kad viņa bija, pavei, šitik vien lieliņa, tie mīlēja viens otru kā divi balodēni.

—   Tiešām? — misters Tūtss pabrīnījās, pie kam seja tam izstiepās diezgan gara.

—    Viņi bija radīti viens otram, — kapteinis skumji piebilda, — bet kāda tam tagad vairs nozīme!

—    Zvēru pie sava goda, — misters Tūtss izsaucās un sāka bērt vārdus pārmijus ar muļķīgu irgošanu un sāpīgām nopūtām. — Tagad man vēl vairāk sāp sirds nekā pirmak. Ziniet, kapteini Džils, es … es taisni dievinu mis Dombiju, es … neprātīgi mīlu viņu! — Brāzmainība, ar kādu nelaimīgais Tūtss izverda šos mīlas apliecinājumus, pierādīja, cik spēcīgas ir viņa jūtas.

—   Bet kāda gan jēga butu šādai manai attieksmei pret viņu, ja es no sirds nejustu viņai līdzi viņas bēdās, vienalga lai kāds to cēlonis? Mana mīla, ziniet, nav egoistiska, — misters Tūtss sacīja, uzticības pilns pret kapteini, kopš bija redzējis, cik tas sirsnīgs un jūtīgs. — Es pašlaik esmu nonācis līdz šādam stāvoklim, kapteini Džils: ja mani sabrauktu vai… vai samīdītu kājām, vai… nogrūstu no kādas augstas vietas, vai nu kaut ko citu tādu izdarītu ar mani mis Dombijas dēļ, tā būtu lielākā laime, kāda man varētu uzsmaidīt!

To visu misters Tūtss norunāja apslāpētā balsī, lai neaizskanētu līdz Gaiļa nenoliecīgajām ausīm, kurš nevarēja ciest tādas maigas emocijas; no šīs piepūles apvaldīt balsi un no karsto jūtu versmes viņš nosarka līdz ausu galiem, bet kapteiņa Katla acīm pavērās tik aizkustinoša pašaizliedzīgas mīlas aina, ka šis lāga vīis līdzcietībā uzsita viņam uz pleca un ieteica turēt galvu augšā.

—    Pateicos, kapteini Džils, — misters Tūtss sacīja,

—   jūs esat bezgala laipns, to sacīdams, kur pašam jums tik lielas raizes. Esmu jums ļoti pateicīgs. Ka jau pirmīt teicu, man patiešām nav drauga, un es būtu priecīgs uzturēt ar jums pazīšanos. Es dzīvoju bagāti, — enerģiski turpināja misters Tūtss, — bet jūs nevarat iedomāties, kāds nožēlojams kukainis es esmu. Vientiesīgie ļautiņi, redzēdami mani kopa ar Gaili vai citiem, kas tikpat ievērojamas personas, uzskata mani par laimīgu, bet es esmu pagalam nelaimīgs. Es skumstu pēc mis Dombijas, kapteini Džils. Man nav vairs apetītes; mans drēbnieks nesagādā man vairs nekāda prieka; es bieži raudu, kad esmu viens. Ticiet, ar lielu prieku es rīt atkal pienākšu pie jums un iegriezīšos vēl piecdesmit reižu pēc tam.

To teikdams, misters Tūtss paspieda kapteinim roku un apvaldījies, cik nu spēdams tik īsā laika, lai satraukuma pēdas tūdaļ nedurtos Gaiļa redzīgajās acīs, izgāja veikalā un piebiedrojās šim ievērojamam džentlmenim. Gailis, kam bija tieksme par vari pakļaut draugu savai ietekmei, raidīja kapteinim Katlam drīzāk gan īgnus nekā laipnus skatienus, Jcad tas atvadījās no mistera Tūtsa, taču aizgaja kopā ār patronu, citādā veida savu neapmierinātību neizrādīdams, pametot kapteini bēdu nomāktu, bet Robu Slīpētāju priecīgi pacilātu, kam par iemeslu bija tas, ka baudījis laimi gandrīz vai pusstundu skatīt un vērot vaigu vaigā pašu Lielā Šropšīra Pirmā uzvarētāju.

Robs jau sen bija cieši aizmidzis savā guļvietā zem letes, kad kapteinis vēl sēdēja un raudzījās ugunī; un uguns sen jau bija izdzisusi, kad kapteinis arvien vēl sēdēja, sastingušu skatienu pievērsis sarūsējušām kamīna restēm un domu domas izdomādamies par Volteru un veco Solu. Atpūtas stundas vēju apšalkotajā jumta kambarī arī neatnesa mierīgu miegu, un kapteinis piecēlās rītā sagrauzts un neatspirdzis.

Tiklīdz Sitijā kantori bija atvērti, kapteinis Katls devās uz Dombija un Dēla tirdzniecības namu. Bet Mičmaņa veikala logi torīt palika neatvērti. Robs Slīpētājs pēc kapteiņa rīkojuma slēģus netaisīja vaļā, un namiņš atgādināja nāves piemeklētu mītni.

Tā sagadījās, ka misters Kārkers un kapteinis Katls pie kantora durvīm nonāca reizē. Klusi un pieklājīgi atņēmis rīkotājdirektora visžēlīgu sveicienu, kapteinis Katls saņēmās drosmi sekot direktoram viņa kabinetā.

—    Nu, kapteini Kati, — misters Kārkers teica, nostādamies savā ierastajā pozā pie kamīna un paturēdams cepuri galvā, — bēdīgas lietas.

—    Jūs saņēmāt tādas pašas ziņas, kādas bija vakardienas avīzē? — kapteinis jautāja.

—    Jā, — misters Kārkers teica, — saņēmām. Tās ir rūpīgi pārbaudītas ziņas. Apdrošinātājiem nāksies ciest krietnus zaudējumus. Mēs ļoti nožēlojam. Neko darīt. Tāda ir dzīve!

Misters Kārkers nolīdzināja nagus ar kabatas nazīti un uzsmaidīja kapteinim, kas stāvēja pie durvīm, noraudzīdamies viņā.

—    Man neizsakāmi žēl nabaga Geja, — Kārkers sacīja, — un visas ekipāžas. Cik man zināms, komandā bijuši daži mūsu labākie vīri. Tā vienmēr notiek. Arī daudz ģimenes cilvēku. Vismaz viens mierinājums, kapteini Kati, ka nabaga Gejam nebija ģimenes.

Kapteinis stāvēja, berzēdams zodu un nolūkodamies uz direktoru. Direktors pārlaida acis neatvērtajām vēstulēm uz galda un paņēma avīzi.

—    Vai es varu jums ar ko pakalpot, kapteini Kati? — viņš ievaicājās, atrāvis acis no avīzes un pamezdams smaidīgu, izteiksmīgu skatienu uz durvīm.

—    Es vēlos, lai jūs noskaidrotu man kaut ko, ser, kas manu prātu dara nemierīgu, — kapteinis atteica.

—    Jā? — brīnījās direktors. — Un kas tas būtu? Tikai esmu spiests jūs brīdināt, kapteini Kati, — īsāk un ātrāk, lūdzu! Man gaužām maz laika.

—    Ta paklausieties, ser, — kapteinis teica, pievirzīdamies soli tuvāk direktoram. — Pirms mans draugs Volrs devās šai nelaimīgajā braucienā …

-— Rāmāk, rāmāk, kapteini Kati, — direktors smīnēdams pārtrauca, — tādā garā lūdzu nerunāt par nelaimīgiem braucieniem! Kāda mums šeit daļa gar nelaimīgiem braucieniem, draugs mīļais! Jūs, jādomā, jau no paša rīta esat iekampis savu dienas mēriņu, ja neatskārstat, ka ikviens ceļojums, sauszemes vai jūras, ir saistīts ar briesmām. Jums taču to nemierīgo prātu nebūs uzdzinušas aizdomas, ka šo jauno… kā viņu tur sauc … būs pazudinājusi vētra, kas sacelta pret viņu šeit kantorī, jeb vai tomēr? Kaunieties, kapteini! Izgulēšanās un zelteris ir labākā zāle tādai kaitei kā jūsu nemierīgais prāts.

—    Puikiņ, — kapteinis mierīgi atteica, — priekš manis jūs esat tikai puikiņš, un tāpēc es nedomāju atvainoties par nejauši pasprukušu vārdu, — ja jūs varat uzjautrināties ar šitādiem te jokiem, jūs neesat tas džentlmenis, par kādu jūs turēju, un, ja jūs neesat tas džentlmenis, par kādu jūs turēju, tad man ir gana iemesla būt nemierīgam. Ta nu paklausieties, kā tas bija, mister Kārker. Pirms tas nabaga puisītis devās projām saskaņā ar saņemto pavēli, viņš man teicās zinot, ka šī aizceļošana nesolot viņam nekā laba, nedz esot kāds paaugstinājums darbā. Mana pārliecība bija, ka viņš alojas, un tā es viņam ar pateicu, un pēc tam es atnācu šur un, tā kā jūsu galvenā priekšnieka nebija mājās, griezos pie jums ar dažiem jautājumiem, tāpat vien draudzīgā kārtā, pats sev par apmierinājumu. Uz šiem jautājumiem jūs man atbildējāt vaļsirdīgi. Tagad, kad viss ir ņēmis tādu galu, kādu nu mēs redzam, tad vajag tikai panest un paciest to, ko nevar vairs atgriezt, — jūs kā mācīts cilvēks pameklējiet grāmatā, kur tas slāv rakstīts, un atzīmējiet to vietu, — tagad mans prāts nomierinātos, ja es vēlreiz dzirdētu, ka neesmu kļūdījies, ka neesmu aplam savu pienākumu sapratis, neatklādams vecajam vīram to, ko Volrs man teica, un ka patiešām labs ceļa vējš pūta viņa burās, kad viņš tās uzvilka, lai dotos uz Barbadosas ostu. Mister Kārker, — kapteinis teica laipnīgi kā jau labas dabas cilvēks, — kad es te biju beidzamo reizi, mēs bijām, kā viens, tā otrs, līksmi un priecīgi. Ja nu es šoreiz neesmu tik priecīgs, skumdams par savu nabaga zēnu, un ja es sabudinājies izpelnījos no jums kādu piezīmi, no kā būtu varējis izsargāties, tad mans vārds ir Ed’ards Katls, un es izlūdzos piedošanu.

—    Kapteini Kati, — direktors sacīja augstākā mērā pieklājīgi, — man jālūdz no jums laipns pakalpojums.

—    Un kāds tas būtu, ser? — kapteinis vaicāja.

—    Parādīt laipnību un pazust, lūdzu, — direktors teica, izstiepdams roku pret durvīm, — un penterēt savas nejēdzības kaut kur citur.

Visas pumpas kapteiņa sejā nobālēja aiz pārsteiguma un sašutuma, pat sarkanā stīpa ap pieri izdzisa, kā izdziest varavīksne, mākoņiem savelkoties.

—    Es jums, lūk, ko teikšu, kapteini Kati, — direktors sacīja, kratīdams rādāmo pirkstu un pavērdams viņam visus savus zobus, tomēr vēl arvien laipni smaidīdams,

—   es biju pārāk iecietīgs ar jums, kad bijāt te iepriekšējo reizi. Jūs piederat pie slīpētu un nekaunīgu ļaužu sugas. Gribēdams paglābt jauno… kā viņu sauc … ko dzīrās pa kaklu pa galvu izsviest no šejienes, mīļo kapteini manu, es parādīju jums laipnību — vienu reizi un tikai vienu reizi. Bet tagad, draugs, ejiet!

Kapteinis stāvēja kā zemē ieaudzis un bez valodas.

—    Ejiet, — labsirdīgi noskaņotais direktors sacīja, pavilkdams ketoveja stērbeles uz augšu un izplestām kājām stingri nostādamies uz paklājiņa kamīna priekšā,

—   esiet taču cilvēks ar saprātu un negaidiet, kamēr jūs pie rokas izvada ārā vai ķeras pie rupjākiem līdzekļiem. Būtu misters Dombijs te, kapteini, jums varbūt nāktos pazust ar lielāku negodu. Es saku tikai: ejiet!

Kapteinis, piespiedis savu smago roku pie krūtīm, lai apspiestu dziļo nopūtu, noskatīja misteru Kārkeru no galvas līdz kājām un pārlaida acis visapkārt mazajam kabinetam, it ka nesapratā, kur īsti atrodas un ar ko sarunājas.

—    Jūs esat viltīgs, kapteini Kati, — Kārkers turpināja ar vieglu, bezbēdīgu vaļsirdību, kā mēdz runāt augstākās sabiedrības vīri, kas pārāk labi pazīst pasauli, lai uztrauktos par nebūšanām, kad tās tieši neskar viņus pašus, — taču arī jus neesat gluži neizdibināms bezdibenis, kapteini, — ne jūs, ne jūsu promesošais draugs. Bet ko jus esat izdarījuši ar savu promesošo draugu, ko?

Atkal kapteinis spieda roku pie krūtīm. Izdvesis atkal smagu nopūtu, viņš pievārdoja sevi «turēties braši». Tikai klusītiņām.

—     Jūs perināt patīkamus plāniņus, noturat patīkamas apspriedītes, noliekat patīkamas satikšanās un pieņemat arī patīkamus ciemiņus, vai ne, kapteini? — Kārkers sacīja, sarauktām uzacīm viņu uzlūkodams, taču zobus tāpēc ne mazāk spīdinādams. — Un pēc tam vēl nākt šurp — nu, ziniet., tā jau ir nekaunība. Tas jau nemaz nesaskan ar jums nepieciešamo piesardzību! Jums, sazvērniekiem, slēpu staiguļiem un bēgļiem, gan vajadzētu prast gudrāk rīkoties. Vai jūs neparādītu man to laipnību — aiziet?

—     Puikiņ, — kapteinis izdvesa drebošā, aizžņaugtā balsī, un smagā dūre viņam ta savādi raustījās. — Daudz ir vārdu, ko man būtu gribējies jums teikt, tikai pašlaik nevaru attapties, kur tos esmu nobāzis. Mans jaunais draugs Volrs man ir noslīcis tikai vakarvakarā, kad es 1o uzzināju, un tas, kā redzat, ir izsitis mani no uzņemtā kursa. Bet mēs vēl sastapsimies viens ar otru, puikiņ, aci pret aci, — kapteinis teica, paceldams gaisā savu kāsīti, — ja būsim dzīvi.

—     Lai nu kā, bet ar gudru prātu nebūsit rīkojies, draudziņ, ja tas notiks, — direktors atteica ar to pašu atklātību, — jo varat būt drošs, es jūs godīgi brīdinu, ka pratīšu jūs pieķert 6n atklāt jūsu nelietības. Es nemaz necenšos stāvēt morāli augstāk par citiem cilvēkiem, mīļo kapteini manu, bet šīs firmas, kā arī viena vai otra šīs firmas locekļa uzticību nedrīkst ļaunprātīgi izmantot, ne graut, kamēr man vēl ir acis un ausis. Sveiki! — misters Kārkers noteica, pamezdams ar galvu.

Kapteinis Katls, cieši noskatījies uz viņu (misters Kārkers tikpat cieši noraudzījās uz kapteini), aizgaja, bet misters Kārkers palika stāvot izplestām kājām kamīna priekšā, tik mierīgs un bezrūpīgs, it kā viņa dvēsele būtu bijusi bez mazākā traipiņa, tāda pati kā viņa tīrā, baltā veļa un maigā, labi koptā āda.

Kapteinis, iedams caur kantora telpām, pameta acis uz pulti, pie kuras, kā viņš zināja, bija sēdējis nabaga

Volters, bet kuru tagad aizņēma cits jauns zēns, tikpat spirgtu, možu seju, kāda bija Volteram todien, kad viņi atkorķēja priekšpēdējo slavenās vecās madeiras pudeli mazajā viesistabā. Uz asociācijas pamata uzpeldējušās atmiņas nāca kapteinim par labu; tās aizkustināja viņu visniknāko dusmu uzplūdu brīdī un sariesa viņam asaras acīs.

Kad kapteinis bija atkal atgriezies pie Koka Mičmaņa un sēdēja krēslainā veikaliņa kaktā, sašutums, lai cik arī dziļš tas bija, nespēja uzveikt sāpes. Dusmas acīmredzot ne vien apganīja mirušā piemiņu, bet, nāves dvesmas skartas, tās pavisam aprima. Visi nelieši un meļi kopā, kas pasaulē vēl dzīvoja, nebija nekas salīdzinājuma ar viena paša no dzīves izrautā drauga godīgumu un taisnīgumu.

Vienīgais, ko godavīrs kapteinis šādā noskaņojumā sev noskaidroja, bija tas, ka ne vien Volteru viņš zaudējis, bet ka līdz ar Volteru noslīkusi visa kapteiņa Katla pasaule. Ja dažreiz viņš sev pārmeta — un bargi pie tam —, ka pieļāvis Voltera nevainīgos melus, vismaz tikpat bieži viņš domāja arī par misteru Kārkeru, kuru nekāda jūra vairs nespēja tīru nomazgāt, arī par misteru Dombiju, kuru, kā viņš nule saka noprast, nekāda cilvēka balss nespeja sasaukt; arī par Sirds Gaišumiņu, ar kuru mūžam vairs nedrīkstēs satikties; un Daiļo Pegu, šo no tīkkoka būvēto un kārtīgi aptakelēto balādi, kura uzskrējusi uz klints un no kuras pari palikušas tikai vārsmu plankas un sijas. Kapteinis sēdēja krēslainajā veikalā, aizdomājies par visām šīm lietām, aizmirsis pārciestās pārestības, un skumji raudzījās grīdā, it kā īstenībā gar viņa acīm peldētu šīs iedomu radītās šķembas.

Taču vienu, ko kapteinis tomēr neaizmirsa, proti, godināt nabaga Voltera piemiņu, cik tas viņa spēkos. Pamodies pats un pamodinajis Robu Slīpētāju (tas dienas laika neparastajā krēslība bija cieši aizmidzis), kapteinis, noslēdzis veikalu un atslēgu noglabājis kabatā, devās kopā ar savu kalpotāju uz Londonas austrumu priekšpilsētu, kas bija ievērojama ar saviem neskaitāmajiem gatavu apģērbu veikaliem, un vienā no tiem, daudz neprātojot, nopirka divējus sēru uzvalkus: vienu

Robam Slīpētājam — pārmērīgi mazu, otru pats sev — pārmērīgi lielu. Robam viņš vēl iegādājās pavisam īpatnēja veida cepuri, kas ar savu samērību un lietderību tiešām bija apbrīna vērta; tā — parasti saukta «zīdvesters» [1] — piedienēja tiklab jūrniekam, kā ogļu dzinējam, bet instrumentu veikala darbiniekam tā bija kaut kas jauns un neredzēts.

Sais tērpos, kas, kā pārdevējs izteicās, tiem bijis īsti laimīgs ķēriens, jo stāvot kā uzlieti un tādu fasonu pat visvecākie iedzīvotāji neatceroties redzējuši, tad nu kapteinis un Slīpētājs tūdaļ ari ietērpās un lika izbrīnā acis ieplest visiem, kas tos redzēja.

Šādi pārvērtis sevi, kapteinis sagaidīja misteru Tūtsu.

—    Esmu kā bez galvas pašlaik, — kapteinis teica,

—   varu tikai apstiprināt ļauno vēsti. Pasakiet jaunajai meičai, lai viņa saudzīgi atklāj patiesību savai kundzenei un lai viņas ne viena, ne otra savās domās vairs nekad nepiemin mani — to katrā ziņā pasakiet, — kaut gan es par viņām domāšu ik mīļu nakti, kad jūra bangojas vētrā, viļņus kā kalnus veldama, bet jūs, brālit, pašķirstiet savu doktoru Vatsu * un, kad atrodat šo vietu, atzīmējiet.

Kapteinis atlaida misteru Tūtsu, atlikdams viņa draudzības piedāvājumu apsvēršanu uz citu — izdevīgāku brīdi. Kapteinis Katls patiesība jutās tik ārkārtīgi nospiests, ka todien pat nedomāja vairs ievērot parasto piesardzību, ja misis Makstindžere nejauši pārsteigtu; viņš nolēma padoties liktenim un mierīgā garā uzņemt visu — lai nāk kas nākdams. Pret vakaru tomēr viņš kļuva možāks un varēja ilgi un daudz stāstīt Robam Slīpētājam par Volteru, pa starpām pacildinādams arī savu klausītāju par veltīto uzmanību, tāpat par uzticīgu kalpošanu. Robs nemaz nesarka, klausīdamies kapteiņa sirsnīgās uzslavas, bet sēdēja, acu no viņa nenovērsdams, cenzdamies pat izspiest līdzjūtības šņukstus, izlikdamies ļoti godīgs, bet tai pašā laikā katru kapteiņa vārdu kā dārgumu noglabādams atmiņā (kā jau daždien spiega gaitu uzsācējs), — ar lielām izredzēm kļūt par īstu krāpnieku.

Kad Robs jau bija aizgājis gulēt un cieši aizmidzis, kapteinis noknieba svecei dakts ogli, uzlika acenes, — iestādamies instrumentu tirdzniecībā, kapteinis ieskatīja par vēlamu valkāt acenes, kaut gan redze viņam bija asa kā vanagam, — un atšķīra lūgšanu grāmatā bēru aizlūgumus. Un tā mazajā viesistabā, klusām savā nodabā lasīdams un reizreizēm apstādamies, lai noslaucītu acis, kapteinis patiesā, dzija sirsnībā atdeva Voltera pīšļus jūras dzelmei.

XXXIII NODAĻA KONTRASTI

Pametīsim acis uz divi mājām, kuras gan neatrodas tuvos kaimiņos, bet labi tālu viena no otras, taču abas — lielpilsētas Londonas pievārtē un ir ērti sasniedzamas no Sitijas.

Pirmā atrodas zaļā, mežainā apvidū, netālu no Norvūdas. Tā nav liela māja, tā nepretendē uz diezin kādu lielu platību, bet viss tur ir skaisti iekārtots un ar gaumi kopts un uzturēts. Maurs, jauka, līdzena nogāze, puķu dārzs, koku pudurs, kur netrūkst ne smuidro ošu, ne lokano vītolu, oranžērija, vaļēja veranda, ap kurās pīlāriem vijas smaržīgi ložņaugi, vienkārša no ārpuses dzīvojamā māja, labi iekārtotas saimniecības ēkas, — tas viss, kaut ar saviem miniatūriem apveidiem atbilst vienkāršai kotedžai, liecina par pārbagatu, izmeklētu komfortu nama iekšienē, kāds varētu iederēties pat pils zālēs. Šis aizrādījums nav bez attaisnojuma, jo iekštelpas patiešām pārsteidz ar izsmalcinātu greznību. Kur vien acis pamet, pretī viz košu, harmonisku krāsu mirdzums: no mēbelēm — to proporcijas apbrīnojami pielāgotas šauro telpu izveidojumam un platībai —, no sienām, no grīdas, tā ka pat gaisma, kas ieplūst gan še, gan tur pa ekscentriskām, stiklotām durvīm un logiem, šo krāsu atspulgā iegūst krāsainību un zaudē spilgtumu. Te redzam vienu otru labu gravīru, arī pa gleznai; īpatnēji ierīkotos stūrīšos un nišās ne

mazums grāmatu; uz galdiem izvietotas dažādas atjautības un laimes spēles — fantastiskas šaha figūras, spēļu kauliņi, «riču-račs», kārtis, arī biljards.

Un tomēr gaisā ap visu šo komforta pārbagātību jūtams kaut kāds netīkams strāvojums. Vai to rada pārlieku mīkstie paklāji un spilveni, kas apslāpē katru troksni, ta ka tie, kuri te staigā vai atpūšas, liekas rīkojamies pazagšus? Vai gravīras un gleznas, kurās nav iemūžinātas ne dziļas domas, ne diži darbi, ne dabas notēlojumi ar poētiskām ainavām, pilīm vai būdām, bet attēloti vienīgi erotiski motīvi — formu un krāsu triepumi un vairāk nekas? Vai grāmatas, kuras visu savu zeltu nes uz vākiem un kuru lielum lielā daļa, spriežot pēc virsrakstiem, stāv tuvos rados ar gravīrām un gleznām? Vai to rada tas, ka šīs mājas izveidojumam un skaistumam runā pretī šur tur kādā sīkumā nomanāma mākslota pieticība, kas ir tikpat liekuļota, cik liekuļota ir seja pārāk patiesīgi uzgleznotajā portretā turpat pie sienas vai kā pats oriģināls, kas sēž zem tā atpūtas krēslā pie brokastu galda? Vai varbūt to rada pats šis oriģināls — visa šī krāšņuma īpašnieks, ar savu elpu ik dienas iepludinādams gaisā kādu netveramu daļiņu no sevis paša, tādā kārtā piešķirdams visam savā apkārtnē neskaidrus savas personības vaibstus?

Tas ir misters Kārkers, rīkotājdirektors, kas tur sēž atpūtas krēslā. Uz galda spoži nospodrinātā būrī koši raibs papagailis ar knābi rausta stieples un pastaigājas atmuguriski pa kupolu, drebinādams savu mītni un griezīgi bļaustīdamies, taču misters Karkers neliekas ne zinis par putnu, bet, domīgi smaidīdams, noraugās gleznā pie pretējās sienas.

—   Kāda ārkārtēja, nejauša līdzība, patiešām, — viņš nomu rkšķ.

Varbūt tā ir Junona, varbūt Potivāra sieva *, varbūt aizkaitināta nimfa, kā nu tirgotājiem bijis izdevīgāk to nokristīt pārdodot. Tā ir pasakaini skaista sieviete, gleznota visā augumā, kura, uzgriezusi muguru, raugās atpakaļ uz skatītāju un met uz to augstprātīgu acu zibšņus.

Tā ir ļoti līdzīga Edītei.

Spēji atmetis ar roku gleznai, — kas? Drauds? Nē, taču kaut kas līdzīgs. Triumfa žests? Nē, taču stipri to atgādina. Nekautrīgs sveiciens, pamests no viņa lūpām? Nē, taču kaut kas līdzīgs arī tam, — viņš turpina pārtraukto brokaslošanu un apsauc plosīgo, iesprostoto putnu, kas, nolaidies uz būri pakarināta, lielam laulības gredzenam līdzīga apļa, šūpojas tajā, pats sevi ielīksmodams.

Otra māja atrodas pavisam uz citu pusi no Londonas, kur netālu garām iet lielais ziemeļu ceļš, pa kuru kādreiz norisa dzīva kustība, bet tagad tas ir kluss, gandrīz aizmirstībai pamests, vienīgi kājām gājēji to retumis vēl izmanto. Tā ir nabadzīga, maza mājiņa, trūcīgi, gaužām pieticīgi iekārtota, bet viss tur ir tīrs un spodrs, un pieliktas arī pūles, lai cik necik izdaiļotu to, kā rāda vienkāršu puķu dobītes gar lieveni un šaurajā dārziņā. Turienes apkaimei tikpat maz priekšrocību saukties par laukiem, cik par pilsētu. Ne īsti pilsēta, ne lauki. Pilsēta kā tāds milzis septiņjudžu zābakos ir pārsoļojusi tai pāri un ieminusi savus ķieģeļu un kaļķu papēžus tālu gabalu uz priekšu, bet brīvās vietas starp milža pēdām ir tikai panīkušas lauku strēmeles, ne pilsēta; un te starp nedaudzajiem augstajiem dūmeņiem, kas dienu un nakti grūž ārā dūmu mutuļus, starp ķieģeļu cepļiem un purviem, kuros griež kudru, tur, kur sētas gāžas kopa, kur nātres aug zem putekļu segas, kur vietvietām vēl tomēr aiztvēries kāds dzīvžoga posms un kur pa retam iemaldās putnu ķērājs, kaut katrreiz nodievojas vairs nenākt, — tur tadvatradīsit šo otro māju.

Tanī dzīvo tā, kura pametusi pirmo māju savā bezgalīgajā mīlā pret atstumto brāli. Līdz ar viņu pirmā ir zaudējusi savu labo garu un tās saimnieks — savu vienīgo sargeņģeli; un, lai gan viņa siltās jūtas pēc tik nepateicīgas, negodīgas rīcības, par kādu viņš to uzskatīja, ir atsalušas un lai gan viņš ir galīgi atsacījies no tās, taču kaut kas no aizgājušās tomēr patvēries pat viņa atmiņā. Tam gaišs pierādījums ir viņas puķu dārzs, kurā gan viņš kāju neiesper, bet kurš tomēr līdzās visām par dārgu naudu izdarītajām pārgrozībām tika kopts un uzturēts tā, ka, domāt, viņa tikai vakar to būtu pametusi.

Herieta Kārkere ir pārmainījusies kopš tā laika. Viņas skaistumu sedz smagāka ēna, nekā būtu spējis uzmest Laiks bez piepallgiem, lai cik ari neuzveicams tā spēks, — tur roku pielikušas raizes un bēdas, un mūžīgās rūpes par savu nožēlojamo eksistenci. Un tomēr tas ir vēl skaistums, kas jāmāk saskatīt, jo pats tas neprot izrādīties, un, ja arī pratis, tas būtu, kas tas ir, ne vairāk.

Jā. Šī trauslā, mazā, pacietīgā būtne glītā vienkāršā auduma ģērbā, kura nevar ne ar ko citu lepoties kā vien ar ikdienišķiem sadzīves tikumiem, kas ir tik nenozīmīgi salīdzinājumā ar vispāratzīto varonību un diženumu, — ja nu varbūt kāds to stars stīdz cauri šīs zemes dižvīru dzīvei, tad, protams, tas pārvēršas par zvaigznāju un tiek bez prātošanas pacelts debesīs, — šī trauslā, maza, pacietīgā būtne, kas piekļāvusies cilvēkam, vēl samērā jaunam, bet nogurušam un nosirmojušam, ir viņam māsa, kas vienīgā no visas pasaules aizgāja pie viņa, kaunā kritušā, ielika savu roku viņējā un ar mierīgu prātu un apņēmību cerību pilna vadīja viņu pa akmeņaino taku.

—   Vēl taču agrs, Džon, — viņa ieminējās. — Kādēļ tu aize> tik agri?

—   Tikai pēris minūtes agrāk nekā parasti, Heriet. Kad nu man iekrīt brīvs brītiņš, gribētos — tā man tāda pēkšņa iedoma — pamest soli gar to māju, kur es no viņa atvadījos.

—   Zēl, ka es netiku viņu redzējusi un iepazinusi, Džon.

—   Labāk jau, ka ne, mana mīļā, ja iedomājamies viņa likteni.

—    Es nevarētu par to vairāk skumt, arī pazīdama viņu. Vai lavas bēdas nesāpina ari mani? Bet, ja es būtu viņu pazinusi, varbūt es tev liktos līdzjūtīgāka sarunu biedre, kad aizņemam valodās viņu, nekā tagad.

—   Ak, mīļā māsa! Vai nu es nezinu, ka tu vienmēr priecāsies un skumsi līdz ar mani, lai kādi mani prieki vai bēdas.

—   Es ceru, ka tu nešaubies par to, jo tā ir dzīva patiesība.

—    Kā gan tu varētu tad kļūt vēl labāka vai tuvāka man, nekā tu esi šajā vai jebkurā cilā gadījumā? Man ir tāda sajūta, Heriet, ka tu būtu viņu pazinusi un būtu dalījusies manās jūtās pret viņu.

Herieta, kuras roka gulēja brālim uz pleca, aplika to viņam ap kaklu un mazliet vilcinādamās atteica:

—    Nē, ne pilnīgi.

—    Protams, protams, — viņš sacīja. — Tu domā, es nebūtu viņam nekādu ļaunumu nodarījis, atļaudamies tuvāk ar viņu saieties.

—    Domāju? Es to zinu.

—    Tīšuprāt, die's liecinieks, es to nebūtu darījis, — viņš, skumji šūpodams galvu, atteica, — taču viņa reputācija bija pārāk dārga, lai tiktu apdraudēta ar šādu draudzību. Nu, vai šis arguments tevi beidzot pārliecina?

—    Nē, — viņa mierīgi atbildēja.

—    Un tomēr tā ir patiesība, Heriet, un man kļūst vieglāks prāts, kad, domājot par viņu, neaizmirstu, kas tik smagi nospieda manu sirdi toreiz. — Viņš apslāpēja savu melanholisko toni un, uzsmaidīdams Herietai, pateica: — Uz redzēšanos!

—   Sveiks, mīļo Džon! Vakarā, kad nāksi mājās, es parastajā laikā un vietā tevi sagaidīšu. Uz redzēšanos!

Mīļā seja, ko tā pacēla atvadu skūpstam, bija viņa māja, viņa dzīve, viņa pasaule un tomēr ari daļa soda un sāpju, ko viņš cieta, jo makulis, kas klājās pār to, kaut arī gaišs un rāms kā ikviens saules rietā starojošs mākonis, un tās uzticība, pašaizliedzība un uzupurēšanās, atsakoties no vieglas dzīves, priekiem un cerībām, bija viņa senā nozieguma augļi — vienmēr ienākušies un svaigi.

Herieta, rokas rāmi salikusi, stāvēja pie durvīm un noraudzījās, kā viņš aiziet pa nekopto, dobuļaino laukumu, kas atradās iepretī viņu mājai un kas kādreiz (pavisam vēl nesen) bija jauka pļava, bet tagad īsta plikaine ar nekārtīgi izsvaidītām, līdz galam neizbūvētām, nožēlojamām mājelēm, kuras bija saaugušas starp būvgružiem, it kā neprasmīga roka tas būtu tur izsējusi. Cik viņš atskatījās atpakaļ — reizi, varbūt divi reizes —, māsas siltais sinaids kā saules stars iespīdēja viņa sirdī, bet, kad viņš gurdiem soļiem gāja savu ceļu tālāk un tās neredzēja, Herietas acis, vēl pavadīdamas viņu, pildījās asarām.

Ilgi skumjot un dīkā stāvēt pie durvīm viņai nebija laika. Sauca ikdienas pienākumi un ikdienas darbi, jo šādiem neciliem gariem, kas nav varonīgi, bieži vien jāstrādā, rokas neatpūtinot, — un jau pēc brītiņa viņa kustējās, apkopdama mājas soli. Tikusi ar to galā, sakārtojusi un uzposusi savu nabadzīgo mitekli, viņa pārskaitīja niecīgo naudas krājumiņu un ar rūpju pilnu vaigu gāja iegādāties nepieciešamo pārtiku, pa ceļam plānodama un prātodama, kā taupīgāk izdzīvot. Neapskaužama ir šādu mazu ļautiņu dzīve, kuri ne tikai nav nekādi varoņi savu sulaiņu un istabeņu acīs, bet pat gribēdami nevar par tādiem iztēloties, jo tiem šo sulaiņu un istabeņu nav.

Kamēr viņa bija projām un neviena nebija mājās, tām tuvojās — ne no tās puses, kur aizgāja brālis, — kāds džentlmenis, kas pašiem spēka gadiem bija mazliet jau pāri varbūt, bet izskatījās vēl možs un mundrs, stalts un iznesīgs, dzīvu, gaišu seju, no kuras staroja laipnība un labsirdība. Uzacis viņam bija gluži melnas, arī mati vēl turējās melni; sudrabotā sarma, kas vietvietām pamirdzēja tajos, tikai skaisti jo skaisti rotāja tos un sevišķu pievilcību piešķīra viņa platajai, cēlajai pierei un godīgajām acīm.

Pieklauvējis pie durvīm un atbildes nesaņēmis, šis džentlmenis apsēdās lievenītī uz sola, lai uzgaidītu. Viņa veiklā, prasmīgā pirkstu ņirbināšana, dungojot kādu motīvu un sitot takti sev blakām pa solu, lika domāt, ka viņš ir mūziķis, bet pašapmierinātība, ar kādu viņš dungoja kaut ko, lēni un gari vilkdams, kas neatgādināja nevienu pazīstamu melodiju, lika domāt, ka viņš improvizē.

Džentlmenis joprojām vēl variēja savu tēmu, kura šķita vijamies, vijamies, vijamies arvien grodāk, grodāk un grodāk un satinamies spirālē kā korķu viļķis, ja to ripina pa galda virsu, nesasniedzot nekādu gala punktu, kad pārradās mājās Herieta. Ieraudzījis viņu, viesis piecēlās un atsegtu galvu palika stāvam viņas priekšā.

— Jūs atkal esat atnācis! — viņa izsaucās, balsij ietrīcoties.

—    Es atļāvos šo pārdrošību, — viņš atbildēja. — Vai drīkstu jūs uz minūtēm piecām aizkavēt?

Bridi vilcinājusies, Herieta atvēra durvis un lūdza viņu ienākt mazajā viesistabā. Džentlmenis apsēdās, piestūma krēslu pie galda iepretī viņai un sacīja ar valdzinošu vaļsirdību — balsī, kas pilnīgi atbilda viņa ārienei:

—     Mis Herieta, jūs nevarat būt lepna. Viņurīt, kad biju atnācis, jūs likāt man noprast, ka esat. Piedodiet, man jāatzīstas, ka vēroju jūsu seju, kamēr runājāt, un tā runāja jums pretī. Es raugos tajā atkal, — viņš piebilda, liegi uzlikdams roku viņai uz elkoņa — uz mirklīti tikai —, un tagad tā ir vēl lielākā pretrunā ar jums.

Viņa bija mazliet apmulsusi un uzbudinājusies un ātrumā neattapās neko atbildēt.

—    Jūsu seja ir patiesības un cēlsirdības spogulis, — viņas viesis sacīja. — Piedodiet, ka esmu uzticējies tai un atkal atnācis.

Šie vārdi, kā viņš tos pateica, neizklausījās pēc tukšiem glaimiem. Tie skanēja tik vienkārši un nopietni, tik nemāksloti un sirsnīgi, ka Herieta nolieca galvu, it kā gribēdama viņam ir pateikties, ir atzīt viņa vārdu patiesīgumu.

—     Gadu starpība un manu nolūku nesavtīgums, — džentlmenis sacīja, — dod man laimīgā kārtā tiesības runāt skaidru, atklātu valodu. Ko es saku, to arī domāju, un tāpēc jūs mani ari redzat šeit jau otru reizi.

—    Ir arī tāds lepnums, ser, — viņa, īsu brīdi klusējusi, atbildēja, — tāds, ko var gan par lepnumu noturēt, bet kas patiesībā ir tikai pienākums. Domāju, ka ne ar ko citu es nelepojos.

—    Ar sevi ne, — viņš ieminējās.

—    Ar sevi ne.

—    Bet… piedodiet, — džentlmenis iebilda. — Bet ar brāli Džonu Kārkeru?

—    Jā, ar viņa mīlestību es lepojos, — Herieta attrauca, atklāti uzlūkodama savu viesi un mirklī pārvērsdamās līdz nepazīšanai, — neteiksim, ka viņa būtu zaudējusi nosvērtību un mieru, bet viņu bija pārņēmusi dziļa, kaisla sirdsdegsme, kas pat trīcošo balsi vērta viņas stingrības apliecinātājā, — un lepojos ar viņu pašu. Ser, jūs, kas dīvainā kārlā zināt viņa dzīves gājumu un pastāstījāt to man, viņreiz šeit būdami.. .

—   Tikai tādēļ, lai iemantotu jūsu uzticību, — džentlmenis pārtrauca. — Dieva dēļ, nedomājiet…

—    Esmu pārliecināta, ka jūs to darījāt draudzīgu, cēlu jūtu skubināts. Es ticu jums.

—    Pateicos, — viesis atbildēja, steidzīgi paspiezdams viņai roku. — Esmu jums bezgala pateicīgs. Tik tiešām, jūs esat mani pareizi sapratusi. Jūs gribējāt teikt, ka es, kas zinu Džona Kārkera dzīves gājumu …

—    Varat noturēt to par manu lepnumu, — viņa turpināja, — ja es saku, ka lepojos ar viņu. Jā, lepojos. Jūs zināt, ka bija laiks, kad es nelepojos, gribēdama nevarēju, — bet tas ir pagājis. Tik ilgus gadus dzīvot pazemībā, bez kurnēšanas samierināties ar savu likteni, dziļi nožēlot savu pārkāpumu, panest plosošos sirdsapziņas pārmetumus un ar sāpēm saņemt., es zinu, pat manu mīlestību, kas, pēc viņa domām, man dārgi maksājusi, kaut, dievs liecinieks, es justos laimīga, ja spētu viņa skumjas kliedēt! … O, ser, pēc visa tā, ko esmu pieredzējusi, es jūs lūgšus lūdzu — ja jums ir vara rokā un jūsu priekšā kāds noziedzas, nekad ne par kādu noziegumu neuzlieciet sodu, kas nav vairs atceļams, kamēr tur augšā ir dievs, kas spēj atdzemdināt sirdis, ko viņš ir radījis.

—    Jūsu brālis ir pavisam cits cilvēks tagad, — džentlmenis līdzjūtīgi atbildēja. — Tā ir mana svēta pārliecība.

—    Viņš bija cits cilvēks, kad noziedzās, — Herieta sacīja. — Viņš kļuvis cits cilvēks tagad, kļuvis no jauna tas, kas viņš bija, ticiet man, ser.

—    Bet mēs dzīvojam pa vecam, — viesis teica, izklaidīgi berzēdams ar roku pieri un domīgi bungādams ar pirkstiem pa galdu, — dzīvojam no dienas dienā, turēdamies pie sen nodibinātas kārtības, un nevaram šīs pārvērtības nomanīt, ne izsekot tām. Tās … tās ir metafiziska parādība. Mums neatliek laika tām. Mums … mums trūkst drosmes un uzņēmības. Skolās, koledžās tas nav mācīts, un mēs nezinām, kā pie tā ķerties. Vārdu sakot, mēs esam sasodīti veikalnieciski, — džentlmenis sacīja, soļodams uz logu un atpakaļ, un gaužām neapmierināts un sadrūmis atkal apsēdas.

—     Esmu pārliecināts, — džentlmenis turpināja, atkal berzēdams pieri un bungādams pa galdu kā iepriekš,

—    man ir pietiekams pamats atzīt, ka tāda iesīkstējusi dzīves kārtība, diendienā viens un tas pats, var cilvēku samierināt ar visu ko. Viņš nekā neredz, viņš nekā nedzird, viņš nekā nezina, — tā nu tas ir. Mēs uzskatām visas parādības pašas par sevi saprotamas un dzīvojam tik tālāk, līdz visu, ko mēs darām,— labu, sliktu vai nenozīmīgu, mēs darām aiz pieraduma. Vienīgi ar pieradumu es varēšu aizbildināties, kad uz nāves gultas man vajadzēs izlīdzināties ar sirdsapziņu. «Pieradums,» es teikšu, «es biju kurls, mēms, akls un nesamanīgs neskaitāmās lietās.» — «Ļoti lietišķi paskaidrojumi, patiešām, mister — kā jūs tur sauc,» sirdsapziņa teiks, «taču šeit tie ir bezspēcīgi!»

Džentlmenis atkal piegāja pie loga un atnāca atpakaļ, no tiesas uztraucies, kaut gan viņš savu uztraukumu tikai šādā veidā izrādīja.

—    Mis Herieta, — viņš teica, atsēzdamies atkal krēslā, — es vēlētos, kaut jūs man atļāvusi kaut ko darīt jūsu labā. Paraugieties uz mani, man vajadzētu izskatīties godprātīgam, jo es zinu, ka šajā brīdī tāds esmu. Ko teiksit — vai ieskatos pēc godavīra?

—    Jā, —viņa atbildēja pasmaidīdama.

—    Es ticu katram vārdam, ko jūs teicāt, — viņš turpināja. — Es rūgti pārmetu sev, ka šais divpadsmit gados, kur man būtu nācies to visu zināt un redzēt, iepazīties ar jums un redzēties ar jums, tas tomēr nav noticis. Es nemaz tā īsti neaptveru, kā vispār šeit esmu nokļuvis, — es, kas esmu ne tikai savu, bet arī citu ļaužu ieražu vergs! Bet, ja nu tas tomēr tā gadījies, atļaujiet sniegt jums palīdzīgu roku. Es lūdzu to dziļā cienībā un godbijībā. Jūs manī izraisāt kā vienu, tā otru visaugstākajā mērā. Ļaujiet man kaut ko jūsu labā darīt.

—    Mēs esam apmierināti, ser.

—    Nē, ne pilnīgi, — džentlmenis attrauca. — Nedomāju, ka pilnīgi. Ir taču kādas nekādas dzīves ērtības, kas var padarīt tīkamāku jūsu un viņa dzīvi. Un viņa! — viņš atkārtoja, cerēdams ar to dziļāk ietekmēt Herietu.

—   Es biju pieradis domāt, ka nekas viņa labā nav izdarāms; ka viss ir nokārtots un izbeigts; vārdu sakot, pieradis vispār par to nemaz nedomāt. Tagad man cits prāts. Atļaujiet man darīt ko viņa labā. Jums arī, — viņš piebilda ar delikātu rūpību, — derētu pievērst nopietnāku vērību savai veselībai — viņa dēļ, baidos, tā ir iedragāta.

—   Vienalga, lai kas jūs būtu, ser, — Herieta atbildēja, paceldama acis un uzlūkodama viņu, — esmu jums bezgala pateicīga. Es jūtu un ticu, ka aiz jūsu vārdiem neslēpjas nekas cits kā vien laba vēlējumi mums. Bet kur tie gadi jau, kopš mēs dzīvojam divvientulībā, un atņemt brālim kaut niecigu daļu no tā, kas padarījis viņu tik mīļu man un pierādījis viņa cildenas apņēmības nesatricināmību, mazināt viņa nopelnus, kur viņš, neviena neatbalstīts, no visiem aizmirsts, viens klusībā izpērk savu vainu, — tas neļautu ne viņam, ne man gūt pilnīgu .dvēseles mieru, kad mums katram pienāks tā stunda, par kuru jūs nupat runājāt. Sīs asaras izteic jums manu pateicību labāk par jebkuriem vārdiem. Ticiet tam, lūdzu.

Džentlmenis jutās aizkustināts un pacēla viņas pastiepto roku pie lūpām, skūpstīja to, ka varētu skūpstīt roku mīlošs tēvs savam paklausīgam bērnam. Tikai ar lielāku godbijību.

—    Ja pienāks kādreiz diena, — Herieta sacīja, — kad viņš savu zaudēto stāvokli kaut daļēji būs atguvis…

—    Atguvis! — džentlmenis spēji pārtrauca. — Kā jūs varat uz to cerēt? Kā rokās tad atrodas vara atjaunot viņa tiesisko stāvokli? Manuprāt, es nemaldos, domādams, ka šis nenovērtējamais viņa dzīves svētības ieguvums ir viens no iemesliem, kāpēc brālis viņu nīst.

—   Jūs pieskaraties jautājumam, kurš nekad netiek pārrunāts mūsu starpā, pat mūsu starpā, — Herieta sacīja.

—    Es izlūdzos piedošanu, — džentlmenis atvainojās.

—   Man vajadzēja to saprast. Esiet žēlīga un aizmirstiet šo manu netīšo neuzmanību. Bet tagad, tā kā neuzdrīkstos vairs pastāvēt uz savu, jo neesmu drošs, vai man ir tiesības to darīt, — kaut gan, ej sazini, vai šī šaubīšanās arī nav tas pats ieradums, — džentlmenis piebilda, berzēdams pieri tikpat bezcerīgi kā iepriekš, — atļaujiet man, kaut esmu svešinieks, tomēr ne gluži svešs, izlūgties divi pakalpojumus.

—    Kādus? — viņa pavaicāja.

—    Pirmkārt: ja jums kādreiz rastos iemesls grozīt savu lēmumu, tad atļaujiet man būt jūsu labam draugam. Mans vārds tad arī nebūs vairs noslēpums. Tagad tam nav nozīmes, un vispār tas nav nekāds ievērojams vārds.

—    Mums draugu izvēle nav tik liela, — viņa atbildēja ar vieglu smaidu, — ka vajadzētu ilgi apdomāties. To varu apsolīt.

—    Otrs: atļaujiet man laiku pa laikam, teiksim, katru pirmdienas rītu ap pulksten deviņiem — atkal ieradums — es laikam gan esmu īsts biznesmens, — džentlmenis sacīja ar dīvainu slieksmi sastrostēt pašam sevi par to, — iet garām jūsu mājai un redzēt jūs vai nu pie durvīm, vai loga. Es nelūdzu, lai jūs mani aicinātu iekšā, kaut arī jūsu brālis ap to laiku būs jau aizgājis. Nelūdzu arī atļauju runāt ar jums. Gribu tikai jūs redzēt, lai man būtu mierīgs prāts, zinot, ka jums klājas labi, un neuzbāzīgi atgādināt ar savu personu, ka jums ir draugs, pavecīgs draugs, kam mati sāk jau sirmot un kļūst ar katru dienu baltāki un kas katru brīdi būs priecīgs pakalpot jums.

Silts acu glāsts pārslīdēja viņa sejai, tas paļāvās uz viņu un deva solījumu.

—            Es noprotu, — džentlmenis pieceldamies teica,

—   ka brālim jūs neminēsit par maniem apmeklējumiem, lai aiztaupītu viņam veltīgu uztraukumu par to, ka man zināms viņa dzīves gājums. Mani tas iepriecina, jo tas novirzītu dzīvi no iemītām takām — pieradums atkal! — Džentlmenis nepacietīgi aprāvās. — It kā vispār par iemītām takām nevarētu but labāku taku.

Līdz ar šiem vārdiem viņš pagriezās uz durvīm un, izgājis lievenītī, atvadījās no Herietas ar tik neliekuļotu godbijību un reizē patiesu līdzjūtību, ko nevar neviens audzinātājs ieaudzināt, neviens taisnības mīlētājs apšaubīt, ko var izrādīt vienīgi skaidra un atklāta sirds.

Daudz pusaizmirstu emociju šis apmeklējums bija atmodinājis māsas sirdī. Kur tas laiks, kopš neviens nebija pārkāpis viņu slieksni, kur tas laiks, kopš silts, līdzjūtīgs vārds nebija ieskanējis kā skumja mūzika viņas ausīs; un tāpēc šis svešais viesis vēl stundām ilgi, kamēr viņa sēdēja pie loga, ņirbinādama adatu, stāvēja viņai acu priekšā, un tā vārdi šķita atkal un atkal atskanam no jauna. Viņš bija pieskāries vārīgai stīgai, kas ietrīsoties atklāja visu tās dzīvi, un, ja viņš īsu brīdi pazuda tai no acīm, tad vienīgi tāpēc, ka ap Herietu sablīvējās to neaizmirstamo atmiņu tēli, kuri bija izveidojuši šo dzīvi.

Kavēdamās atmiņās un raudzīdama strādāt — te saņemdamās un likdama adatai krietnu laiku zibēt, te atkal nevērīgi nolaizdama adatu klēpī un ļaudamās nemierīgo domu plūsmai —, Herieta Kārkere nemanīja, kā aizslīd stundas. Debesis, kas no rīta bija skaidras un gaišas, pamazām nomācās; sacēlās stiprs vējš, saka gāzt lietus, un attālā pilsēta tumšu miglas vālu aizsegā nebija vairs saredzama.

Sādā laikā viņa aizvien līdzcietīgi noraudzījās uz klaidoņiem, kas noberztām kājām gurdi vilkās pa Londonas šoseju garām viņu mājai un bažīgi blenza uz milzīgo pilsētu, it kā paredzēdami, ka tur viņu posts nebūs nekas vairāk kā piliens jūrā vai smilšu grauds krastmalā; un tomēr tie, cīnīdamies ar nikno vēju un lietus brāzmām, sarāvušies, trīcēdami skrēja uz priekšu, it kā pat stihija tos neciestu savā ceļā. Diendienā šādi klejoņi klunkurēja garām, vienmēr, kā viņai likās, vienā virzienā — vienmēr uz pilsētas pusi. Ierauti vienā vai otrā tās neaptveramā plašuma fāzē, kur tos, šķita, vilktin vilka kāda neatvairāma burvība, tie atpakaļ neatgriezās nekad. Laupījums slimnīcām, kapsētām, cietumiem, upēm, drudzim, vājprātam un nāvei, — tie devās pretim nezvēram, kas rēca tālumā, un pazuda.

Pūta griezīgs vējš, gāza lietus, un diena rādīja drūmu seju, kad Herieta beidzot pacēla galvu no rokdarba, pie kura ar neatslābstošu cītību bija nosēdējusi garas stundas, un ieraudzīja tuvojamies vienu no šiem ceļa gājējiem.

Sieviete; vientuļa sieviete; gadus trīsdesmit veca; stalta auguma; skaista; ģērbusies nožēlojamos kankaros; pa daudzajiem lauku ceļiem gan slapjdraņķī, gan saules tveicē uzkrājušies netīrumi — putekļi, kaļķi, māli, smiltis, — lietus gāzē saglumuši, klāja viņas pelēko apmetni; cepures galvā nebija, kuplos, melnos matus no lietus aizsargāja vienīgi noskrandis lakatelis, kura stūrus un matu cirtas vējš nemitīgi svieda acīs, tā ka viņai bieži nācās apstāties un atgrūst tos atpakaļ, lai redzētu ceļu, kas ejams.

Tieši šādā brīdī viņu ievēroja Herieta. Kad nācējas rokas, pašķīrušās uz saulē nobrūnējušās pieres, pārbrauca pār seju un atsvieda sānis traucēkļus, Herielas acīm pavērās pārgalvīgs, nievīgs skaistums, izaicinoša, izlaidīga vienaldzība pret kaut ko vairāk nekā tikai pret laiku, trula vienaldzība pret visu, ko zeme un debesis bija izgāzušas pār viņas kailo galvu; un tas kopā ar viņas nabadzību un vientulību aizkustināja otras sievietes sirdi. Herieta domāja par visu to, kas svešinieces iekšējā cilvēkā bija ne mazāk sakropļots un sabeigts: par vienkāršo, skaidro dvēseli, kas dzīves rūdījumā nocietinājusies un zaudējusi savu burvību tāpat kā viss ārējais; par daudzajām radītāja veltēm, kas palaistas vēja vaļā tāpat kā mežainie mati; par skaistajām drupām, pār kurām brāžas '.viesuļi un nakts pleš melnos spārnus.

Domādama par to, viņa nenovērsās ar delikātu sašutumu, — daudzas jo daudzas no viņas pašas līdzjūtīgā, maigā dzimuma pārstāvēm to dara, — bet iežēlojās par vientuļo sievieti.

Viņas pagrimusī māsa nāca tuvāk, raudzījās tālumā, pūlēdamās ar skatienu izurbties cauri miglai, kas aizsedza pilsētu, un ik pa brīžam pamezdama acis uz vienu pusi, uz otru — kā cilvēks, kam apkārtne sveša. Kaut arī viņa spēra stingrus un drošus soļus, viņa tomēr bija piekususi un, brīdi svārstījusies, apsēdās uz akmeņu grēdas, nemeklēdama patvēru no lietus.

Ceļa gājēja tagad atradas iepretī mājai; pacēlusi

galvu, kura laiciņu bija atdusējusies uz abām rokām, vina neviļus saskatījās ar Herielu.

Acumirklī Herieta bija pie durvīm, un uz viņas mājienu ceļiniece piecēlās no sava sēdekļa un lēnām, ne visai apmierinātu seju gāja viņai pretī.

—   Kāpēc jūs atpūšaties lietū? — Herieta laipni pavaicāja.

—   Tāpēc, ka man nav citas vietas, kur atpūsties, — skanēja atbilde.

—    Vietu, kur patvērumu rast, te tuvumā netrūkst. Šepat, — norādot uz lievenīti, — būs labāk nekā tur, kur jūs bijāt. Nāciet un jūtieties kā mājās.

Ceļiniece uzlūkoja Herietu neticīgām, izbrīna pilnām acīm, ne ar ko tomēr neizrādīdama pateicību. Apsēdusies viņa novilka no vienas kājas sadriskāto kurpi, lai izkratītu no tās zvirgzdus un smiltis; izrādījās, ka kāja bija noberzta un asiņaina.

Kad Herietai žēlumā izlauzās sāpīgs vaids, ceļiniece paskatījās uz viņu ar nicīgu, skeptisku smīnu.

—    Ak, ko gan nozīmē ievainota kāja tādai kā es? — viņa teica. — Un ko gan var nozīmēt man līdzīgas sievietes ievainota kāja tādai kā jūs?

—    Ienāciet iekšā un apmazgājiet to, — Herieta rāmi atbildēja, — un pieņemiet no manis kādu drāniņu, ar ko apsaitēt.

Sieviete satvēra Herietas roku, pacēla to pie savām acīm, lai tās aizslēptu, un raudāja. Ne tā, kā raud sievietes, bet tā, kā raud vīrišķīgi vīrieši, ja tos pārsteigusi šāda vājība; krūtīm stipri cilājoties, ar varēm cenšoties apvaldīties, kas pierādīja, cik neparasts viņai šāds jūtu saviļņojums.

Viņa paklausīja un iegāja istabā, acīmredzot vairāk aiz pateicības nekā aiz rūpēm par sevi, apmazgāja un apsaitēja ievainoto vietu. Pēc tam Herieta pacienāja viņu ar pārpalikumu no savām pieticīgajām pusdienām un, kad viņa bija iebaudījusi no tām, gan ļoti maz, palūdza, lai pirms došanās ceļā (jo ceļiniece ar steigu posās projām) pažāvē vēl savas drānas pie kamīna. Un atkal drīzāk aiz pateicības, ne savu interešu skubināta, svešā nosēdās kamīna priekšā un, noraisījusi lakatiņu, pārlaida biezos, slapjos matus pāri jostas vietai, susināja tos, braucīdama ar delnām, un raudzījās spožajā ugunī.

—     Laikam gan jūs domājat, ka esmu bijusi kādreiz skaista, — viņa sacīja, pēkšņi pacēlusi galvu. — Liekas, ka biju, zinu, ka biju. Paraugieties šur!

Nikni abām rokām viņa sacēla matu kodeļu uz augšu, sagrābusi tā, ka, domāt, gribētu to noraut no galvas, tad palaida atkal vaļā un atsvieda atpakaļ pār plecu — tīri kā čūsku midzeni kādu.

—    Vai jums šī puse sveša? — Herieta ievaicājās.

—     Sveša? — viņa attrauca, raudzīdamās ugunī un apklusdama pēc katras īsas atbildes. — Jā. Desmit vai divpadsmit gadu neesmu šeit bijusi. Tur, kur es biju, man kalendāra nebija. Desmit vai divpadsmit gadu. Es nepazīstu vairs šo apvidu. Še daudz kas pārvērties kopš manas aizbraukšanas.

—    Vai jūs bijāt tālu projām?

—     Ļoti tālu. Mēnešiem ilgs jūras ceļš un tālu vēl arī pēc tam. Es biju tur, kur izsūta katordzniekus, — viņa piebilda, skatīdamās savai sarunu biedrei tieši acīs.

—    Es pati biju viena no tiem.

—    Die's lai jums palīdz un piedod jums! — skanēja mierīga atbilde.

—     Ha! Die's lai man palīdz un piedod man! — viņa attrauca, locīdama galvu pret uguni. — Būtu cilvēks palīdzējis kādam no mums mazdrusciņ vairāk, tad arī dievs varbūt mums drīzāk piedotu.

Taču sirsnīgā izturēšanās, laipnā seja, kas raudzījās tik silti, tik maigi, bez mazākā nosodījuma, lika atmaigt viņas sirdij, un viņa sacīja daudz rāmākā balsī:

—     Mēs, liekas, būsim vienos gados, jūs un es. Ja esmu vecāka, tad, augstākais, gadu vai divus. O, padomājiet tik!

Viņa izpleta rokas, it kā lai ar savu ārējo izskatu parādītu, cik morāli pagrimusi viņa ir, un, ļaudama tām atkal nokrist gar sāniem, nodūra galvu.

—     Nav nekā, ko mēs nevarētu cerēt atkal par labu vērst. Nekad nav par vēlu laboties, — Herieta teica.

—    Vai jūs nožēlojat…

—     Nē, — viņa attrauca. — Es nenožēloju. Es to nespēju. Neesmu no tās sugas. Kādēļ man jānožēlo, ja visa pasaule dzīvo bez bēdu? Tie sprediķo man par nožēlošanu. Kurš nožēlos to ļaunumu, kas man nodarīts?

Viņa piecēlās, apsēja lakatu ap galvu un pagriezās uz iešanu.

—    Kurp jūs iedama? — Herieta apvaicājās.

—          Turpu, — viņa atbildēja, norādīdama ar roku.

—   Uz Londonu.

—   Vai jums ir kāda savējo māja, kur apmesties?

—           Es domāju, ka man ir māte. Ja jau viņu var saukt par māti, tad arī viņas būceni par mājām, — viņa atbildēja, rūgti pasmiedamās.

—           Ņemiet šo te, — Herieta sacīja, ielikdama viņai rokā naudu. — Centieties būt krietna. Tas ir ļoti maz, bet vienu dienu varbūt varēsit nodzīvot bez rūpēm.

—          Vai jūs esat precējusies? — otra tikko dzirdami jautāja, paņemdama naudu.

—          Nē. Es dzīvoju te pie sava brāļa. Mēs dzīvojam no rokas mutē, tāpēc nevaru iedot jums vairāk.

—    Vai es drīkstu jūs noskūpstīt?

Nemanījusi Herietas sejā ne nicinājuma, ne pretīguma, šo jautājumu dzirdot, svešiniece noliecās un piespieda Uipas viņai pie vaiga. Vēlreiz tā satvēra viņas roku un aizsedza ar to sev acis; un tad viņa bija projām.

Projām vakara tumsā, kur gaudoja vējš un šaustīja lietus; kā vēja nesta viņa traucās pretī miglas vālos lītajai pilsētai, no kurienes mirguļoja nespodras ugunis; melnie mali un atrisušais lakats plīvoja ap viņas stingo seju.

XXXIV  NODAĻA VĒL VIENA MĀTE AR MEITU

iebīgā, netīrā ūķī sēdēja tikpat riebīga, netīra vecene un, klausīdamās vēja un lietus brāzienos, sakukusi pār pavardu, raudzīja sasildīties. Cītīgāk nododamās šai pēdējai nekā pirmāk minētajai nodarbei, viņa neizkustējās no sakņupušās pozas; vienīgi, ja kāda patvaļīga lietus šļakata čūkstēdama iešļācās karstajos pelnos,, viņa pacēla galvu un ar pamodinātu uzmanību ieklausījās vēja auros un lietus šalkoņā; tad ļāva tai atkal slīgt zemāk un zemāk un iestiga tādā domu muklājā, kur nakts trokšņi viņai atbalsojas tikpat neskaidri kā vienmttļās jūras bangas domās aizklīdušam krastā sēdētājam …

Istabā nedega gaisma, tik vien bija gaišuma, cik no pavarda uguns. Ik pa brīdim, spīvi papiaiksnīdamās kā pusaizmiguša zvēra acs, tā meta atblāzmu uz priekšmetiem, kuriem nevajadzēja skaudīgi tīkot labāka apgaismojuma. Lupatu kaudze, kaulu čupa, sagrabējusi gulta, divi trīs izļodzījušies krēsli vai ķebļi, nomelnējušas sienas, vēl melnāki griesti — lūk, visa godība, pār kuru šaudījās blāvā gaismas mirga. Kad vecene, kuras milzīgā, ķēmīgā ēna rēgojās viņai aizmugurē uz sienas un uz griestiem virs galvas, sēdēja tā, sakumpusi pār uguni, kas kurējās no ķieģeļiem sakrautā kuldā miklā dūmvada pakājē — krāsns tur nebija —, izskatījās, it kā

viņa pie kādas zīlnieces altāra gaidītu parādāmies laimi vēstošu zīmi; un, ja viņas murmulējošo lūpu un drebošā zoda kustības nebūtu daudz ātrākas un biežākās par kūtro liesmiņu mirgulošanu, varētu likties, ka tā ir ilūzija, ko radīja gaisma, te pamirdzēdama, te nodzisdama uz sejas, tikpat nekustīgas kā viss viņas ķermenis.

Varējusi šai skabūzī atrasties Florense un palūkoties uz to, kas, pārlikusi pār uguni, meta ēnu uz sienas un griestiem, mirkļa būtu pieticis, lai viņa tajā sazīmētu Labās misis Braunas figūru, kaut arī bērna atmiņā priekšstats par šīs briesmīgās vecenes īsto izskatu bija varbūt tikpat grotesks un pārspīlēts kā ēna uz sienas. Bet tur nebija Florenses, kas raudzītos, un Labā misis Brauna palika nepazīta un, neviena nenovērota, sēdēja, acīm urbdamās ugunī.

Satrūkusies, pavardam pēkšņi iesprakstoties stiprāk nekā parasti, — vainīgs bija lietus, kas tievā strūkliņā sīkdams tecēja pa dūmvadu ugunī, — vecene nepacietīgi pacēla galvu un sāka atkal klausīties. Šoreiz viņa galvu vairs nenolieca, jo kāds vēra durvis un istabā ieskanējās soļi.

—    Kas tur ienāca? — viņa vaicāja, atskatīdamās pār plecu.

—    Kāds, kas nes jums jaunas vēstis, — atbildēja sievietes balss.

—    Vēstis? No kurienes?

—    No tālienes.

—    No aizjūras? — vecene, pietrūkdamās kājās, iesaucās.

—    Jā, no aizjūras.

Veča aši sabikstīja uguni un, piegājusi cieši klāt viešņai, kas bija ienākusi iekšā, aizvērusi durvis ciet un nu stāvēja istabas vidū, uzlika roku uz izmirkušā apmetņa, pagrieza sievietes augumu, kura viņai arī nepretojās, tā, lai gaisma kristu tam taisni virsū. Viņa nesaskatīja to, ko bija cerējusi, lai nu kas tas būtu bijis, jo palaida apmetni atkal vaļā un īgni iebrēcās — vīlusies un apbēdināta.

—    Kas jums notika? — atnācēja vaicāja.

—    Oi, oi, oi! — vecene, pacēlusi seju uz augšu, gaudoja kā negudra.

—    Kas jums lēcies? — apmeklētāja vēlreiz noprasīja.

—     Šitā nav mana meitene! — veča kauca, pasviezdama rokas gaisā un sasizdama virs galvas. — Kur mana Alise? Kur ir mana skaistā meita? Tie viņu būs nomaitājuši.

—    Tie tomēr nav viņu nomaitājuši, ja jūsu vārds ir Mārvuda, — apmeklētāja sacīja.

—    Kā, vai tad jūs manu meiteni būtu redzējuse? — veča iesaucās. — Vait' viņa man atrakslījse?

—    Viņa teica, jūs neprotot lasīt, — otra atbildēja.

—    Neprotu gan, — vecene nogaudās, lauzīdama rokas.

—    Vai jums te nav nekāda gaismekļa? — otra ievaicājās, pārlaizdama acis istabai.

Vecene čāpstinādama, galvu kratīdama un klusu bubinādama kaut ko par skaisto meitu, piegāja pie skapīša istabas stūrī un, sameklējusi tur sveci, trīcošām rokām bāza to pavardā pie uguns un, ar mokām aizdedzinājusi, uzlika uz galda. Netīrā dakts, no sākuma slāpdama gandrīz nost savos taukos, dega nespodri, un, kad veča ar asarojošajām acīm un vājo redzi sāka kaut ko izšķirt šai gaismā, viņas viešņa tad jau sēdēja, rokas sakrustojusi un acis nodūrusi, bet tās galvas lakats bija uzmests blakus uz galda.

—    Ta tāpatās vārdiem vie’ lika man ko pavēstīt mana meitenīte, mana Alisīte? — brīdi nogaidījusi, vecā sieva svepstēja. — Ko tavviņa teica?

—    Paskatieties! — viešņa atbildēja.

Veča kā nobijusies, kā nesapratusi nedroši atkārtoja šo vārdu un, acis aizēnojusi, pavērās runātājā, pārlaida skatienu istabai, tad atkal vēroja runātāju.

—    Alise teica: paskaties vēlreiz, māt, — un runātāja cieši raudzījās lai acīs.

Atkal veča pārlaida skatienu istabai un pavērās viešņā, un vēlreiz pameta acis visapkārt. Tad steigšus pietrūkās kājās, paķēra sveci un pacēla to tuvāk viešņas sejai, spalgi iekliedzās, nolika sveci un apkrita viešņai ap kaklu.

—    Tā tak mana meitene! Mana Alise! Mana skaistā meitiņa dzīva nu pārnākuse mājās! — vecā spiedza, līgojās uz priekšu un atpakaļ, mezdamās pie krūtīm meitai, kas ar mokām pacieta šos glāstus. — Šī tak mana meitene! Šī tak mana Alisīte! Mana skaistā meitiņa dzīva nu pārradusēs mājās! — veča nemitējās gaudot, te mezdamās viņas priekšā uz grīdas, te apkampdama viņas ceļus, spiezdama galvu pret tiem, te atkal šūpojās uz priekšu un atpakaļ no visa spēka.

—    Jā, māt, — Alise atbildēja un paliecās uz priekšu, lai noskūpstītu to, bet pat šai mirklī viņa centās atbrīvoties no mātes skavām. — Te nu es esmu beidzot. Laid, māt, laid. Piecelies un nosēsties savā krēslā. Kāda jēga tam visam?

—     Viņa pārnākuse vēl cietsirdīgāka, nekā bija aizejot! — māte gaudās, raudzīdamās meitai acīs un arvien vēl glauzdamās pie tās ceļiem. — Viņa par mani nemaz neiežēlojas pēc visiem šiem ilgajiem gadiem, pēc visas tās posta dzīves.

—     Ko nu, māt! — Alise attrauca, sapurinādama savus noskrandušos svārkus, lai atkratītos no vecās. — Neskaties uz to no vienas puses vien. Tie gadi ir bijuši tikpat ilgi man kā tev, tā posta dzīve ir bijusi tikpat sūra man kā tev..Celies taču, celies augšā!

Māte pietrausās kājās, vaimanāja un lauzīja rokas un, nostājusies mazliet atstatu, urbīgām acīm uzlūkoja meitu; tad paņēma atkal sveci un, apiedama viņai apkārt, noskatīja viņu no galvas līdz papēžiem, visu laiku klusi činkstēdama. Pēc tam sveci nolika, apsēdās savā agrākajā vietā un, sizdama plaukstas, gluži kā taktējot monotonu melodiju, gāzelēdamās no vieniem sāniem uz otriem, nemitējās činkstēt un kunkstēt.

Alise piecēlās, noņēma savu slapjo apmetni un nolika pie malas. To padarījusi, apsēdās no jauna, sakrustojusi rokas kā iepriekš, raudzījās ugunī un nicīgi savilktu seju klusēdama klausījās savas vecās mātes gaudulīgajā murkšķēšanā.

—    Vai tad tu sagaidīji, ka es atgriezīšos tikpat jauna un ziedoša, kāda biju aizejot, māt? — pēdīgi viņa ierunājās, uzmezdama acis večai. — Vai tu domāji, ka tāda dzīve, kāda man bija svešumā, uztur cilvēku jaunu un skaistu? Gandrīz tā jādomā, tevī klausoties.

—    Tis nav tis! — māte attrauca. — Viņa to zina.

—     Kas tad tas ir galu galā? — meita brīnījās. — Būtu labi, ja tas nevilktos ilgi, citādi man vieglāk būs no šejienes aiziet, nekā bija šurp atnākt.

—     Paklausies tikai! — māte izsaucās. — Pēc visiem šiem gadiem, tikko atgriezusēs, viņa draudē jau mani pamest!

—     Es tev vēlreiz saku, māt, ka visi šie gadi nav secen pagājuši arī man, — Alise teica. — Pārnākusi cietsirdīgāka? Protams, cietsirdīgāka. Ko gan citu tu varēji sagaidīt?

—    Cietsirdīgāka pret mani! Pret savu mīļo māti! — veča gaudās.

—     Nezinu, kas nocietinājis manu sirdi, ja ne mana mīļā māte? — Alise atbildēja, arvien vēl sēdēdama sakrustotām rokām, sarauktām uzacīm un sakniebtām lūpām, it kā cenzdamās ar varēm apslāpēt katru siltāku jūtu uzliesmojumu krūtīs. — Uzklausies, māt, pāra vārdus tikai. Ja mēs tagad sapratīsim viena otru, turpmāk varbūt mums nenāksies vairs šķēpus lauzt. Meitene biju aizejot, bet pārnākusi ir sieviete. Aizgāju, neko daudz nedomādama par savu pienākumu, un neesmu atgriezusies labāka. Bet tu, vai tu nebiji aizmirsusi pienākumu pret mani?

—    Es! — veča izsaucās. — Pret savu meitēnu? Mātes pienākumu pret pašas bērnu?

—     Tas skan dīvaini, vai ne? — meita atteica, pavērsdama pret viņu savu bārgo, nievīgo, drosmes pilno, skaisto seju un vēsi viņu nolūkodama. — Bet es savos vientulības gados dažbrīd par to padomāju, līdz apradinājos ar to. Vairākkārt man tika atgādināts pienākums, bet vienmēr runa ir bijusi par manu pienākumu pret citiem cilvēkiem. Šad un tad es par to pārdomāju — tāpat vien, laiku īsinādama, — un pabrīnījos: vai tad pret mani nevienam nav bijis nekādu pienākumu?

Māte vaikstījās, murmuļoja un tricināja galvu, bet — vai dusmodamās vai nožēlodama, vai noliegdama, vai vienkārši aiz fiziska nespēka — to nevarēja noskārst.

—     Bija reiz meitene, Alise Mārvuda vārdā, — meita sacīja iesmiedamās un ar nežēlīgu nievu sevī nolūkodamās, — piedzimusi nabadzībā un nabadzībā un pamestībā ari uzaugusi. Neviens viņu nemācīja, neviens nesniedza palīdzīgu roku, neviens par viņu nerūpējās.

—    Neviens! — kā atbalss atskanēja no mātes lupām, kura, norādīdama uz sevi, sita sev pa krūtīm.

—           Vienīgās rūpes, ko viņa pazina, — meita turpināja,

—     bija sitieni, bada maize un lamas pa reizei, bet varbūt bez tā viņa būtu krietnāka izaugusi. Viņa dzīvoja tādos pašos būceņos kā šis un uz ielām tādu pašu mazu nelaimes putnēnu barā kā pati; un tomēr arī šādā bērnībā viņas skaistums plauka un uzziedēja jo krāšņi. Jo Jaunāk viņai! Labāk, ja viņu būtu vajājuši un līdz nāvei nomocījuši neglītuma dēļ.

—    Turpini vien, turpini! — māte skubināja.

—     Es turpinu, — meita attrauca. — Bija reiz meitene, Alise Mārvuda vārdā. Viņa bija skaista. Viņu saka mācīt pārāk vēlu un viņai mācīja to, ko nevajag mācīt. Par viņu pārmērīgi rūpējās, viņu pārliecīgi dresēja, viņai par daudz palīdzēja, viņai par daudz lielu uzmanību parādīja. Tu viņu ļoti mīlēji — tev tolaik klājās labāk. Kas notika ar šo meiteni, notiek ar tūkstošiem katru gadu. Tā bija bojā eja, un tam viņa bija dzimusi.

—    Pēc visiem šiem gadiem, — veča gaudās, — tad, lūk, ar ko iesāk mana meita!

—    Viņa drīzi beigs, — meita sacīja. — Bija reiz noziedzniece, Alise Mārvuda vārdā, — vēl meitene tikai, bet jau pamesta un atstumta. Viņu nodeva tiesai un notiesāja. Ak die's, kā par to ņēmās runāt džentlmeņi tiesā! Un cik iespaidīgi runāja tiesnesis par viņas pienākumu, par to, cik nelietīgi viņa izšķiedusi dabas dotās veltes, — it kā viņš nezinājis labak par visiem, ka tās bijušas viņas lāsts! Un kā viņš sprediķoja par likuma stingro roku: pārlieku stingra, lai būtu pasargājusi viņu, kad viņa bija vēl nevainīgs, bezpalīdzīgs muļķa bērns, — un cik svinīgi un dievbijīgi tas viss norisa! Kopš tā laika, vari ticēt, es bieži esmu par to domājusi.

Viņa stingri sakrustoja rokas pār krūtīm un palaida tādu smieklu, ar kuru salīdzinājumā mātes gaudošana šķita tīrā mūzika.

—     Un tātad Alise Mārvuda tika izsūtīta, māt, — viņa turpināja, — tika izraidīta mācīties pienākumu tur, kur pienākumu apzinās desmitreiz mazāk un kur daudz kuplāk zeļ ļaunums, netaisnība un netikums nekā šeit. Bet . atgriezusies ir sieviete, Alise Mārvuda vārdā. Tāda sieviete, kāda nu viņa varēja izvērsties tai dzīvē. Taču vairāk kā ticami, ka pienāks diena, kad atskanēs vēl svinīgākas un skaistākas runas, kad pacelsies vēl spēcīgāka roka, un tad ar Alisi Mārvudu būs beigas, bet džentlmeņiem nav jābaidās, ka tiem pietrūks darba. Veseliem bariem mazu klaidonēnu, zēnu un meiteņu, aug tajās pašās ielās, kurās šie džentlmeni dzīvo, tā ka tie var būt droši, ka darba pietiks, līdz viņi būs iedzīvojušies bagātībā.

Vecā sieva atspiedās ar elkoņiem uz galda un, noguldījusi galvu uz abām plaukstām, likās esam gaužām nelaimīga, bet varbūt arī patiešām bija sagrauzta.

—     Tā! Es nu esmu beigusi, māt, — meita sacīja, ar galvas mājienu likdama saprast, ka šis jautājums tagad liekams pie malas. — Esmu pateikusi pietiekami daudz. Lai nu kā mēs dzīvosim, bet par pienākumu vairs nerunāsim. Tava bērnība droši vien ir bijusi līdzīga manējai. Jo ļaunāk mums abām. Es negribu tevi nosodīt, ne sevi aizstāvēt, kādēļ lai to darītu? Tas viss sen pagājis. Bet es esmu sieviete, ne meitene vairs, un ne tev, ne man nav vajadzības izklāstīt mūsu dzīvi, kā to darīja džentlmeņi tiesā. Mēs par to gana daudz zinām.

Lai gan pagrimusi un pazemota, viņa tomēr bija skaista, ir skaista vaigā, ir daiļa augumā, ko nevarēja nepamanīt arī ne visai vējīga acs pat tādā brīdī, kad viņa izskatījās visnepievilcīgākā. Kad viņa apklusa un viņas satraukumā pārvērstā seja kļuva rimtāka, kad neprāta pilnā dzirksts viņas tumšajās acīs, kas raudzījās ugunī, izplēnēja maigākā, it kā sēru aizplīvurotā mirgā, šķita, par visu viņas pārciesto postu un pagurumu met vēl vieglu vizmu kritušā eņģeļa zudušais spožums.

Māte, kas, ne vārda nebilzdama, bija kādu laiciņu viņu vērojusi, raudzīja klusītēm pa galdu pastumt savu izdilušo roku mazdrusciņ tuvāk viņai un, redzēdama, ka meita to atļauj, iedrošinājās noglaudīt tai vaigu un matus. Sajuzdama acīmredzot, ka vismaz šī mātes izrādītā līdzjūtība ir patiesa, Alise nepakustināja roku, lai viņu atgrūstu; un večuka, lēnītiņām piečāpojusi klāt, sapina meitai matus, novilka slapjās kurpes, ja tās izavas vispār bija vēl tāda vārda cienīgas, uzmeta viņai kaut ko sausu uz pleciem un lēnībā un pazemībā grozījās ap viņu, murkšķēja savā nodabā, arvien vairāk un vairāk saskatīdama viņā agrākos sejas vaibstus un izteiksmi.

—           Kā redzu, tu esi ļoti nabaga, māt, — Alise, kad labu laiku bija tā sēdējusi, raudzīdamās apkārt, sacīja.

—    Briesmīgi nabaga, mīlulīt, — veča atteica.

Viņa apbrīnoja savu meitu, bet arī baidījās no tās. Varbūt šī jūsma, lai vai kāda, bija iedegusies jau sen, kad viņa pirmoreiz savā grūtajā dzīves cīņā ieraudzīja arī kaut ko skaistu. Varbūt arī viņas bailes zināmā mērā meklējamas pagātnē, kas viņai nupat vēl tika atgādināta. Lai nu bija kā būdams, viņa stāvēja pazemīga un godbijīga sava bērna priekšā un nolieca galvu, it kā žēli lūgdama aiztaupīt viņai vēl tālākus pārmetumus.

—    Kā tad tu iztiki?

—    No ubagu dāvanām, mana mīļā.

—    Un no čiepšanas, māt?

-1 Pa reizei, Alīt… ne jau ko lielu. Esmu veca un bailīga. Šad un tad pa nieciņam atņēmu bērniem, mīlulīt, bet ne jau bieži. Es daudz klaiņoju apkārt, dūdiņ, un zinu, ko es zinu. Turēju acis vaļā.

—           Turēji acis vaļā? — meita pārjautāja, uzlūkodama viņu.

—           Es cītīgi uzmanīju vienu ģimeni, mīlulīt, — māte runāja vēl pazemīgāk un padevīgāk nekā pirmāk.

—    Kādu ģimeni?

—           Kuš, dārgumiņ. Neskaisties uz mani. Es to darīju aiz mīlestības uz tevi, domādama par savu nabaga meiteni aizjūrā.

Viņa pastiepa lūdzošu roku un, atvilkusi to atpakaļ, piespieda pie lūpām.

—           Priekš vairākiem gadiem, dārgumiņ, — viņa trieca tālāk, uzlūkodama vērīgo, bargo seju sev iepretī,

—    man nejauši pagadījās ceļā viņa mazā meita.

—    Kā meita?

—    Ne viņa, mīļo Alis; neskaties uz mani tā; ne jau viņa. Ka ta šī nu varēja but viņa. Tu tak zini, ka viņam bērnu nav.

—    Kura tad? — meita brīnījās. — Tu taču teici — viņa.

—     Rāmāk, Alīt, tu mani sabudini, mīļā. Mistera Dombija — tikai mistera Dombija. Kopš tā laika es viņus bieži esmu redzējuse. Esmu redzējuse arī to.

Izteikusi šo vienu vārdu, veča sarāvās un atsprāga atpakaļ, it kā pēkšņi sabijusies, ka meita viņu sitīs. Bet, lai gan meitas acis, dusmu zibeņus mezdamas, nenovērsās no mātes, viņa tomēr palika rāmi sēžam, vienīgi pāri krūtīm sakrustotās rokas turēja cieši sažņaugtas, it kā valdīdama tās, lai trako dusmu uzpludā nenodarītu ko ļaunu sev vai kādam citam.

—    Viņam nebija ne jausmas, kas es tāda esmu! — veča teica, kratīdama savilkto dūri.

—    Tas viņam nemaz nerūpēja, — meita novilka caur zobiem.

—     Un tomēr mēs satikāmies aci pret aci. Es runāju ar viņu, un viņš — ar mani. Es sēdēju un noskatījos, kā viņš aiziet pa garu, kokiem apaugušu gatvi, un pie katra soļa, ko viņš spēra, es nolādēju viņa miesu un dvēseli.

—    Un tāpat viņš peldēs laimē, — meita nicīgi attrauca.

—    Jā, viņš kāpj uz augšu, — māte noteica.

Viņa apklusa, jo pretī sēdētājas seja un viss augums raustījās trakā niknumā. Likās, sirds neizturēs vētras, kas plosījās viņas krūtīs. Cenšanās apvaldīt un apklusināt to nebija mazāk šaušalīga par pašu dusmu izvirdumu un ne mazāk skaidru liecību nodeva par šīs sievietes brāzmaino, nevaldāmo dabu. Tomēr viņas centībai bija panākumi, un pēc brītiņa viņa ievaicājās:

—    Vai viņš precējies?

—    Nē, dārgumiņ, — māte atbildēja.

—    Taisās precēties?

—     Cik man zināms, tad ne. Bet viņa principāls un draugs ir apprecējies. O, mēs tiem varam laimes novēlēt! Mēs tiem varam viskuplākās laimes novēlēt! — vecene spiedza, cik spēka, uzbudinājumā ar izdilušajām rokām pati sevi apkampdama. — Prieku ari mēs pieredzēsim no šīm precībām. Piemini manus vārdus!

Meita paskatījās viņā un gaidīja paskaidrojumu.

—     Bet tu tak esi izmirkuse un piekususe, izsalkuse un izslāpuse, — veča teica un aizsteberēja pie skapja,

—    bet te nekā krietna vis nava un te ar. — Viņa iebāza roku kabatā un, pažvadzinājusi pāris puspenija ripiņas, uzmeta uz galda, — te ar tikpat kā nekā. Varbūt tev, Alis, mīlulīt, ir kaut cik naudiņas?

Alkatīgā, viltīgā un saspringtā seja, ar kādu viņa vērsās pie Alises ar šo jautājumu un noskatījās, kā tā izvelk aiz ņiebura aizbāzto nelielo dāvanu, kuru nesen kā bija saņēmusi, pateica gandrīz to pašu par šīs mātes un meitas dzīvi, ko meita bija pateikusi vārdiem.

—    Vai tik vien tev tā krājuma? — māte uzprasīja.

—    Vairāk man nav. Man nebūtu nemaz, ja nedabūjuse žēlastības dāvanu.

—     Žēlastības dāvanu, ej nu, mīlulīt? — vecā sieva pārjautāja, kārīgi noliekdamās pār galdu, lai pavērtos naudā, kas viņai nelikās visai droši iegūstama, kamēr meita to vēl turēja savā rokā. — Hm! Seši un seši — divpaasmit, un vēl seši — astoņpadsmit… jā … tā nu mums jālērē ar gudru ziņu. Iešu un nopirkšu kaut ko ēdamu un dzeramu.

Ar lielāku veiklību, nekā būtu varējuši sagaidīt no cilvēka ar viņas ārieni, jo gadu skaits un nabadzība šķita padarījuši viņu tikpat nespēcīgu, cik sagrabējušu un neglītu, — veča ar savām trīcošajām rokām uzbāza galvā vecu aubi, sasēja zem zoda, apmeta ap pleciem noskrandušu šalli, kamēr alkatīgās acis arvien vēl blenza uz naudu meitas rokā.

—     Kāds tad mums prieks sagaidāms no šīm precībām, māt? — meita vaicāja. — Tu man to nepateici.

—     Tāds prieks, — viņa atbildēja, kārtodama savu apģērbu ar neveiklajiem pirkstiem, — ka tur nav nekādas mīlestības, dārgumiņ, toties pārlieku liela augstprātība un naids. Prieks par ķīviņiem un cīņu viņu — tik iedomīgu — starpā un briesmām — briesmām, Alis!

—    Kādām briesmām?

—    Es redzēju, ko es redzēju. Es zinu, ko es zinu. Lai kāds tik nu skatās abām acīm. Lai kāds tik nu nepamet savu sarga vietu. Mans meitēns, kas zina, vēl iek|us smalkā sabiedrībā!

Tad, redzēdama, ka meita, neizpratnē bargi viņu uzlūkodama, neapzinīgi sažmiedz naudu saujā, veča traucās ātrāk to dabūt drošībā un steidzīgi piebilda:

—    Tad nu es iešu ko nopirkt, iešu ko nopirkt.

Kamēr viņa, roku pastiepusi, stāvēja meitas priekšā,

meita pameta vēl acis uz naudu un, pirms šķīrās no tās, pielika to pie lūpām.

—     Vai, Alīt, tu bučo to? — vecā irgoja. — Gluži kā es — es bieži to daru. O, tā mums nes svētību! — viņa murmulēja, savu pašas apķepušo puspensu spiezdama pie tukšam makam līdzīgās pakakles. — Tā mums lieti der visur, žēl tikai, ka nenāk ar gubu.

—     Es skūpstu to, māt, — nezinu, vai agrāk to kādreiz esmu darījusi, — domādama par devēju.

—     Domādama par devēju, mīlulīt? — veča, kuras blāvās acis iedzirkstījās, saņemot naudu, atkārtoja. — Es ar bučošu to devēju dēļ, ja devēju ar to var padarīt devīgāku. Bet nu es tecēšu un iztērēšu to. Žigli vie' būšu atpakaļ.

—     Tu teicies daudz ko zinot, māt, — meita sacīja, acīm pavadīdama viņu līdz durvīm. — Tu esi krietni gudrībā pieņēmusies, kopš mēs šķīrušās.

—     Es zinu! — vecā ķērca, panākdamās pāris soļu atpakaļ. — Zinu vairāk, nekā tu domā. Zinu vairāk, nekā viņš domā, dūdiņ, gan es tev pa kārtai, pa rindai izstāstīšu. Es zinu visu par viņu.

Meita neticīgi smīknēja.

—     Es pazīstu viņa brāli, Alis, — veča teica, izstiepusi kaklu un pašķielēdama sānis negantā niknumā, — kurš bezmaz nokļuva turpalās, kur tu biji, — par naudas zādzību. Tas dzīvo kopā ar māsu viņāpus Londonas, Ziemeļceļa malā.

—    Kur?

—     Ziemeļceļa malā, viņāpus Londonas. Ja gribi, vari apskatīt to māju. Nevar tā dižoties un mēroties ar viņa paša glauno villu. Nē, nē, nē, — veča iesmējās un kratīja galvu, jo meita bija pietrūkusies kājās, — ne jau tūlīt; tas taču krietni tālu, tur, kur pie ceļa staba tā

lielā akmeņu grēda sakrauta, — rīt, mīļā, ja laiks būs labs un tev patikšana. Bet nu es iešu …

—    Pagaid'! — meita metās pie tās, atkal iesvildamās pirmītējās dusmās. — Māsa — vellala ar svētu seju un brūniem matiem?

Veča, izbrīna pārņemta un izbijusies, pamāja ar galvu.

—    Es redzu tās sejā kaut ko no viņa! Sarkana, savrupa mājiņa ar zaļu lievenīti priekšā?

Atkal vecā pamāja ar galvu.

—    Kurā es šodien sēdēju! Dod man atpakaļ naudu!

—    Alis! Sirsniņ!

—    Dod man atpakaļ naudu, vai tev klāsies plāni!

To teikdama, viņa ar varēm izrāva vecenei naudu no rokas un, nelikdamās dzirdis viņas vaimanas un lūgšanas, uzmeta plecos apmetni, galvā lakatu, ko bija nolikusi, un pa kaklu pa galvu izdrāzās ārā.

Māte steidzās viņai pakaļ, meimurodama, cik ātri varēdama, un raudzīdama atrunāt no neprātības, bet, vai nu runājusi ar meitu, vai ar lietu, vēju un tumsu, kas viņas apņēma, — gluži vienalga. Stūrgalvīgi un nikni turēdarmīs pie sava nodoma, vienaldzīga pret visu pārējo, meita neraizējās ne par laiku, ne tālumu, it kā aizmirsusi nostaigāto ceļu un nogurumu, un steidzās uz to māju, kur viņa bija saņēmusi palīdzību un mierinājumu. Pēc kāda ceturtdaļstundas gājiena veča aizkususi, aizelsusies riskēja pieķerties meitai pie svārkiem, bet vairāk arī neuzdrīkstējās, un tā viņas snāja tālāk klusēdamas cauri tumsai un lietus šļakatām. Ja mātei reizreizēm arī izlauzās pār lūpām kāds vaidiens, viņa tūdaļ to apslāpēja, baidīdamās, ka meita varētu aizskriet un pamest viņu vienu; bet šī meita bija kurla un mēma.

Varēja būt jau tuvu pusnaktij, kad viņas bija izkļuvušas no pilsētas regulārajām ielām ārā un nonākušas vēl dziļākā tumsā, tanī neitrālajā zemes joslā, kur atradās meklējamā māja. Pilsēta izpletās tālumā — draudīga un glūnīga; saltais vējš gaudoja pār klajumu, visapkārt viss bija melns, tuksnesīgs un baiss.

—    Šī vieta kā radīta man! — meita ierunājās, apstādamās un atskatīdamas atpakaļ. — Es to jau iedomājos šodien, kad biju te.

—    Alise, sirdspuķīt, — māte iesaucās, pavilkdama viņu piesardzīgi aiz svārkiem. — Alise!

—    Kas ta nu atkal, māt?

—    Nedo' to naudu atpakaļ, sirsniņ mīļā, lūdzama, nedo'! Mēs nevaram to atļauties. Mums tak vajag ēst, mīļā. Nauda paliek nauda, lai kas to devis. Saki, ko gribi, bet naudu paturi.

—    Paskaties! — bija visa meitas atbilde. — Tā ir tā māja, kuru es domāju. Vai ir tā pati?

Māte apstiprinadama pamāja ar galvu. Vēl pāris soļu, un viņas jau atradās pie durvīm. Istabā, kurā Alise bija sēdējusi un žāvējusi savas drēbes, kurējās kamīns un dega svece. Uz klauvējienu no tās iznāca Džons Karkers. Viņš bija pārsteigts, ieraudzīdams šādas apmeklētājas šādā stundā, un jautāja Alisei, ko viņa vēloties.

—    Es vēlos jūsu māsu. Sievieti, kura šodien man iedeva naudu.

Izdzirdusi viņas pacelto balsi, iznāca ārā arī Herieta.

—    O! — iesaucās Alise. — Jus te! Vai atceraties mani?

—    Jā, — tā izbrīnījusies atbildēja.

Acis, kas tik pazemīgi bija noraudzījušās Herietā, uzlūkoja viņu tagad ar nepārvaramu naidu un nicināšanu, roka, kas tik vari bija pieskārusies tās plecam, tagad bija sažņaugusies dūrē ar tik acīm redzamu vēlēšanos laist to darbā, ka Herieta sargādamās piespiedās tuvāk brālim. t

—    Kā esmu varējusi runāt ar jums un jūs nepazīt! Kā esmu varējusi jums tuvoties un pati pēc savu asiņu šalkas nesajust, kādas asinis tek jūsu dzīslās! — Alise kliedza, draudīgi žestikulēdama.

—    Ko jūs gribat teikt? Ko esmu izdarījusi?

—    Izdarījusi! — otra atkārtoja. — Jūs nosēdinājāt mani pie sava pavarda; jūs mani paēdinājāt un iedevāt man naudu; jūs apdāvinājāt mani ar savu līdzjūtību! Jūs! Uz kuras vārdu es spļauju!

Vecene, kā meitas vārdus apstiprinādama, kratīja savu izģindušo roku pret masu un brāli ar tik ļaunu prieku, kas viņas pretīgo seju vērta taisni atbaidošu, un tomēr viņa paklusām raustīja Alisi aiz svārkiem, lūgdamās, lai naudu neatdod.

—    Ja es nobirdināju asaru uz jūsu rokas, lai nokalst šī roka no tas! Ja es pateicu siltu vārdu, jums dzirdot, lai tas padara jūs kurlu! Ja manas lūpas pieskārušās jums, lai šis pieskāriens pārvēršas indē! Lāsts pār šo namu, kas deva man patvēru! Bēdas un kauns pār jūsu galvu! Pīšļos lai sakrīt viss, kas jums pieder!

Lādēdamās viņa nosvieda naudu zemē un paspēra ar kāju.

—     Es saminu to dubļos, es neņemtu to, ja arī tā man ceļu uz debesīm nobruģētu. Es vēlētos, kaut mana asiņaina kāja būtu nopuvusi, pirms tā atveda mani uz šo māju!

Herieta bālēdama un trīcēdama apvaldīja brāli un ļāva viņai turpināt.

—     Cik brīnišķi, ka atgriežoties man pašā pirmajā stundā jau nācās saņemt apžēlošanu un piedošanu no jums vai kāda ar jūsu vārdu! Cik brīnišķi, ka tieši jūs notēlojāt manā priekša laipno, piemīlīgo lēdiju! Es mirdama vēl pateikšos jums. Es lūgšu dievu par jums un jūsu dzimtu, par to varat būt droši!

Nikni savicinādama roku, it kā ar savām dusmām zemi slacīdama un nolemdama iznīcībai tos, kas stāvēja viņas priekšā, viņa pavērās melnajās debesīs un aizgāja, iegrimdama vētrainajā naktī.

Māte, kas nezin cik reižu bija veltīgi izraustījusies meitu pie svārkiem un alkatīgi, it kā to aprīt gribēdama, noraudzījusies uz zemē nomesto naudu, kura, likās, aizņēma visus viņas prātus, būtu ar prieku ložņājusi apkārt, kamēr logos nodziest gaisma, un tad taustījusies pa dubļiem cerībā to dabūt atkal savā rokā. Bet meita vilka viņu projām, un tā nu abas taisnā ceļā devās atpakaļ uz savu būdu; veča steberēja, smilkstēdama un činkstēdama par savu zaudējumu, un skaļi gaudās, cik jau nu skaļi uzdrošinādamās, par savu skaisto meiteni, kas, pienākumu aizmirsdama, atstājusi māti bez vakariņām pašā pirmajā viņu atkalredzēšanās vakara.

Un tā gulēt viņa gāja nepaēdusi, sagrabināja tikai kaut kādus atlieku krikumus un tos tad, muti čāpstinādama, zelēja un vēl ilgi murkšēja, sēdēdama pie dziestoša pavarda, kamēr pienākumu aizmirsusī meita jau gulēja cietā miegā.

Vai šo nožēlojamo māti un viņas nožēlojamo meitu dzīves padibenēs nemāca tas pats sociālais netikums, kas dažu labu reizi sastopams arī augstākajās sfērās? Vai mēs dažkārt šai apaļajā pasaulē, kur viens loks iekļauj sevī daudzus citus, nogājuši grūtu ceļu no virsotnes līdz pašai apakšai, beidzot neatskārstam, ka virsotne un padibenes atrodas turpat vien līdzās, ka abas galējības saskaras un ka esam ceļojumu beiguši turpat, kur to iesākām? Un vai šā auduma raksts, ja vien neņemam vērā lielo atšķirību krāsā un drānas kvalitātē, neatkārtojas arī dižas cilmes ļaudīs?

Runā, Edīt Dombija! Un nodod savu liecību tu, Kleopatra, labākā no visām mātēm!

XXXV NODAĻA LAIMĪGAIS pāris

Tumšais plankums no ielas ir nozudis. Ja mistera Dombija nams vēl joprojām ir kā robs citu māju vidū, tad vienīgi tāpēc, ka ar žilbinošo spožumu tas augstprātīgi atbīda citas sānis. Ir tāda paruna, ka māja paliek māja, lai cik tā necila. Ja eventuāli atzīstama būtu arī tās pretējā jēga, proti, māja paliek māja, lai cik tā grandioza, kāds gan altāris mājas dieviem tad uzcelts šeit!

Šovakar logos mirdz sveces un sārtenās liesmiņas met siltu un gaišu atblāzmu uz aizkariem un mīkstajiem paklājiem; vakariņas gaidīt gaida, kad tās liks galdā; galds grezni klāts, kaut arī četrām personām vien; bufete vai lūst no zelta un sudraba traukiem. Sī ir pirmā reize, kad māja kopš nesenajām pārvērtībām iekārtota un uzposta ver durvis saviem saimniekiem, un laimīgais pāris tiek gaidīts kuru katru mirkli ierodamies.

Šis mājās sagaidīšanas vakars neko daudz neatšķiras no kāzu rīta, cik spriežams pēc intereses, kādu tas izraisījis kalpotāju štatā. Misis Pērča virtuvē iebauda tēju; viņa ir apstaigājusi visas istabas, apskatījusi iekārtu, novērtējusi, cik maksāts jardā par zīdu un damastu, un izsmēlusi visus vārdnīcā atrodamos un neatrodamos izsauksmes vārdus, kas izteic apbrīnu un

sajūsmu. Tapsētāju meistars, pametis savu ar pernicas smaku piesukušos cepuri un kabatas drānu vestibilā zem krēsla, ložņā apkārt, raudzīdamies gan augšup uz karnīziem, gan lejup uz paklājiem, bet brīžam klusā jūsmas uzplūdā izrauj no kabatas mērlenti un, neizskaidrojamu jūtu pārņemts, sak mērīt dārgos priekšmetus, šaudīdamies no viena pie otra. Virtuvene ir brīnum pacilātā garastāvoklī: viņai lai dodot tikai vietu, kur rīkot viesības uz viesībām (viņa gatava saderēt uz sešpensīti, ka te nu tā būs), jo viņa esot cilvēks, kas mīl jautrību un rosmību, un tāda bijusi kopš bērna kājas, un viņa to ir nedomājot slēpt. Šāds slēdziens izvilina misis Pērčai atsaucības un atzinības pilnu vārdu birumu. Istabene izteic vienīgi cerību, ka pāris dzīvošot laimīgi, — taču laulība esot loterija un, jo vairāk viņa domājot par to, jo vairāk izjūtot neprecēta cilvēka neatkarību un drošību. Misters Tauiinsons rāda drūmu un bardzīgu seju un sakās esam lādas pašās domās, viņam tikai lai dodot vēl karu un iespēju iznīdēt no zemes virsas visus frančus, — šis jaunais cilvēks ieņēmies galvā, ka visi ārzemnieki ir frar.či un ka tam tā jābūt pēc dabas nolikuma.

Tiklīdz padzird ratus ierībamies, visi apklust, lai kādas valodas aizsāktas, un ausās. Vairākkārt visi pietrūkstas kājās un sauc cits caur citu: «Tie ir viņi!» Tomēr tie nav vis viņi, un virtuvene sāk bažīties par vakariņām, kas jau divi reizes atliktas atpakaļ uz uguns, bet tapsētāju meistars, svēllaimībā aizsapņojies, vēl arvien netraucēts klaiņo no istabas istabā.

Florense ir sagatavojusies sagaidīt tēvu un savu jauno māti. Vai emocijas, kas liek sirdij straujāk pukstēt, radījis prieks vai sāpes, to, jādomā, viņa pati nezina. Bet satrauktā sirds liek vaigiem sārtāk iekvēloties un acīm gaišāk spulgot; un tie tur lejā, galvas kopā sabāzuši, čukst — tie vienmēr runā pusbalsī, ja valodās aizņem viņu, — cik skaista šovakar mis Florense un par kādu jauku jaunu lēdiju viņa izvērtusies, nabaga bērns!

Iestājas klusuma brīdis. Tad virtuvene, jauzdama, ka gaida, lai viņa kā priekšsēdētāja izteic arī savas domas, ieminas, ka viņai gribētos zināt, vai… un apraujas. Istabenei arī gribētos zināt, tāpat misis Pērčai, kas apveltīta ar apskaužamo spēju — sabiedrībā vienmēr izrādīt interesi, kad citi interesējas, un pie tam nezināt, par ko interesējas. Misters Taulinsons, kas tagad redz izdevību nosist lēdijām garastāvokli līdz savam līmenim, izmet: kad dzīvošot, tad jau redzēšot; šis gan vēlētos, kaut zināmām personām tas labāk nebūtu bijis jāpiedzīvo. Virtuvene tad izdveš smagu nopūtu un nopukst: «Ak, šī ir gan viena neizprotama pasaule, nudien!» — un, kad nopūta ir apstaigājusi visapkārt galdam, pārliecinoši piebilst: «Bet mis Florensei tak šo pārmaiņu dēļ nevar sliktāk klāties, Tom.» Mistera Taulinsona ļaunu vēstošā atbilde skan: «O, nevar, jūs domājat?» Un pārliecībā, ka neviens gan laikam par viņu labāk nevar pareģot, nedz arī skaidrāk izteikt savu pareģojumu, iegrimst klusēšanā.

Misis Skjūtona, gatavodamās ieplestām rokām apsveikt savu mīļoto meitu un dārgo znotu, ir šim gadījumam piemēroti uzcirtusies — gluži meitenīgā kleitiņā ar īsām piedurknēm. Taču šimbrīžam viņas nobriedušie daiļumi zied vēl viņas pašas krēslainajos apartamentos., no kurienes viņa nav ārā rādījusies, kopš tos pirms pāris stundām ieņēmusi, un kur viņu sāk jau nervozēt ilgā gaidīšana uz vakariņām. Apteksne, kurai vajadzētu būt tīrai ģiltenei, bet kura patiesībā ir ziedoša, apaļīga meiča, jūtas daudz apmierinātāka, jo cer, ka alga, kas viņai saņemama ik gada ceturksni, tagad būs labāk nodrošināta nekā agrāk, un paredz, ka labāks būs arī dzīvoklis un uzturs.

Kur gan kavējas laimīgais pāris, kuru tā gaida šī brašā saime? Vai gan tvaiks, paisums, vējš un zirgi gausina gaitu, lai paildzinātu šādu laimi? Vai amoru un grāciju bezgalīgais pulks, kas lidinās ap tiem, neļauj virzīties uz priekšu? Vai tik daudz ziedu viņu laimes apmirdzētajā ceļā, ka soli nevar paspert, lai nesapītos bezdzeloņu rozēs un smaržīgajās maijrozītēs?

Beidzot viņi ir klāt! Dzirdama ratu rīboņa, tā kļūst skaļāka, un kariete pieripo pie durvīm. Neciešamais ārzemnieks ar pērkondimdošiem klauvējieniem aizsteidzies priekšā misteram Taulinsonam, kas ar visu svītu skriešus skrien tās atvērt; un misters Dombijs ar jauno sievu, izkāpuši no karietes, roku rokā iesoļo savā namā.

—    Manu sirdsmīļo Edīt! — atskan satraukta balss no kāpnēm. — Manu dārgo Dombij! — Un īsās piedurknes pārmijus vijas ap kaklu te vienam, te otram.

Florense arī bija nonākusi vestibilā, bet stāvēja nomaļu, kautrēdamās tuvoties ar savu biklo apsveikumu, pirms nebūs aprimusi šīs tuvākās, mīļākās būtnes karsto jūtu brāzma. Taču Edīte, vēl uz sliekšņa stāvot, bija ar acīm meklējusi meiteni, un, atraisījusies no mīlā kvēlojošās dzīvības devējas ar vieglu skūpstu uz vaiga, viņa steidzās pie Florenses un apskāva to.

—    Labvakar, Florense, — misters Dombijs apsveicinājās, pasniegdams roku.

Kad Florense trīcēdama pacēla to pie lūpām, viņa notvēra tēva skatienu. Tas bija vēss un diezgan atturīgs, un tomēr tas lika viņas sirdij līksmāk iepukstēties, jo viņa domājās tajā pamanījusi lielāku interesi, nekā tēvs jebkad bija izrādījis pret viņu. Tajā, likās, pavīdēja pat tāds kā pārsteigums — un ne jau netīkams pārsteigums —, meitu redzot. Florense neuzdrošinājās vairs pacelt acis uz tēvu, taču juta, ka viņš vēlreiz palūkojas uz to, ne mazāk vēlīgi kā pirmoreiz. Ai, kādas prieka šalkas pārskrēja viņai pat no šī niecīgā, gandrīz vērā neliekamā cerību apstiprinājuma, — ka ar savas jaunās, skaistās mammas atbalstu viņa iemācīsies iekarot tēva sirdi!

—     Domāju, pārģērbšanās jums daudz laika neaizņems, misis Dombija? — misters Dombijs ierunājās.

—    Dažus mirkļus tikai. '*

—    Vakariņas lai pasniedz pēc ceturtdaļstundas.

Rīkojumu nodevis, misters Dombijs cēlā gaitā aiz-

soļoja uz savu garderobes istabu, bet misis Dombija kāpa augšā uz savējām. Misis Skjūtona ar Florensi devās uz viesistabu, kur šī teicama māte uzskatīja par nepieciešamu nobirdināt dažas nevaldāmas asaras — tā domāt, aiz prieka par meitas laimi —, kuras viņa vēl ļoti piesardzīgi slaucīja ar mežģiņotā kabatas lakatiņa stūrīti, kad ienāca viņas znots.

—    Nu, kā jums, manu mīļo Dombij, patika Parīze, šī visburvīgākā pilsēta pasaulē? — viņa apvaicājās, apslāpēdama savas emocijas.

—    Tur bija vēsi.

—           Jautra, mutuļojoša, protams, kā vienmēr, — misis Skjūtona teica.

—           Ne sevišķi. Man tā likās garlaicīga, — sacīja misters Dombijs.

—           Fu, mīļo Dombij! Garlaicīga! — viņa šķelmīgi pavīpsnāja.

—           Tādu iespaidu tā atstāja uz mani, cienītā kundze, — misters Dombijs sacīja ar galantu pieklājību.

—    Domāju, misis Dombijai arī tā šķita garlaicīga. Vienu otru reizi dzirdēju viņu tā izsakāmies.

—           Ak tu nerātnīgais meitēn! — misis Skjūtona jokodama uzsauca savam mīļajam bērnam, kas šinī brīdī ienāca viesistabā. — Kādas nejēdzīgas ķecerības tu esi sarunājusi par Parīzi?

Edīte gurdi pacēla uzacis; iedama garām bīdāmajām durvīm, kas stāvēja vaļā, lai būlu pārredzama istabu anfilāde visā to jaunajā greznībā un spožumā, viņa tur iemeta ašu, nevērīgu skatienu un apsēdās blakus Florensei.

—            Mīļo Dombij, — misis Skjūtona teica, — redziet, kā tie ļaudis katru mūsu aizrādījumu ir ievērojuši un tik brīnišķīgi izpildījuši. Viņi no šīs mājas iztaisījuši īstu pili, patiešām.

—           Jā, tā ir skaista, — misters Dombijs sacīja, pārlaizdams acis visapkārt. — Mans rīkojums bija ar izdevumiem neskopoties, un viss, ko nauda spējusi, ir izdarīts, manuprāt.

—           Bet ko gan tā nespēj, mīļo Dombij? — Kleopatra nočivināja.

—           Naudai ir liela vara, cienītā, — misters Dombijs atteica.

Viņš apveltīja jauno sievu ar savu parasto, valdonīgo skatienu, bet pār viņas lūpām nepārvēlās ne vārds.

—           Es ceru, misis Dombija, — pēc neilga klusuma brīža viņš uzbilda to, vārdus kā skaldīt noskaldīdams,

—    ka šīs pārvērtības izpelnās arī jūsu atzinību.

—           Cik jau skaistu varēts pārvērst māju, tik skaista tā ir. Tādai tai jābut, protams. Un laikam taču tāda tā ir.

Nievīga izteiksme šai augstprātīgajā sejā bija parasta parādība un šķita nešķirama no tās, taču nevērība, ar kādu Edīte izturējās pret jebkuru uzmundrinošu mājienu, lai cik būtībā nenozīmīgu un ikdienišķu, — ap. brīnot, apjūsmot un cildināt viņa bagātību, — piešķīra viņas sejai pavisam jaunu, citādu izteiksmi, kuras intensitāti nevarēja pārspēt neviena cita, kādu šī seja bija spējīga uzburt. Nezin vai misters Dombijs, ietinies pats savas varenības apsegā, to vispār nomanīja vai ne, kaut izdevīgu gadījumu arī agrāk nebija trūcis, kas būtu varējuši atvērt viņam acis; un šinī brīdī to būtu varējis veikt viens vienīgs Edītes tumšo acu zibsnis, ko tā uzmeta viņam pēc tam, kad acis steidzīgi un nicīgi bija pārslīdējušas viņa pašcildināšanas objektam. Viņš būtu varējis šai vienā vienīgajā skatienā izlasīt, ka viņš ar visu savu bagātību — lai cik tai liela vara pašai par sevi un lai tā būtu vēl kaut tūkstoškārt lielāka — neiekaros neviena maigāka, atzinīgāka skatiena no šīs izaicinošās sievietes, kas saistīta ar viņu, taču visiem dvēseles spēkiem saceļas pret viņu. Viņš būtu varējis izlasīt šai skatienā, ka tā nīst šo bagātību tieši tāpēc, ka pakļāvusies tās netīrajai, apkaunojošajai ietekmei, kaut arī pretendē uz vistīrāko varu, ko tā var dot, pretendē kā uz savām tiesībām pēc noslēgtā darījuma, kā uz zemisku, niecinošu samaksu par to, ka kļuvusi Dombija sieva. Misters Dombijs būtu varējis tajā izlasīt, ka viņai, kas atsedza galvu, lai ap to šķiļas viņas pašas augstprātības un pašniecināšanas zibeņi, visnevainīgākais norādījums uz vīra bagātības varu bija jauns pazemojums pašas acīs un vērta viņas dvēseles postu un tukšumu vēl dziļāku.

Bet nu jau arī atskanēja aicinājums pie mielasta, un misters Dombijs veda lejā Kleopatru; Edīte ar Florensi tiem sekoja. Edīte ātri pasteidzās garām ar zeltu un sudrabu nokrautajai bufetei — gluži kā saslauku kaudzei — un, ne ar acu uzmetienu nepagodinājusi apkārtējo greznību, pirmo reizi apsēdās pie viņa galda un visu mielasta laiku nosēdēja kā statuja.

Misteram Dombijam, kas pats neko daudz neatšķīrās no statujas, bija tīri patīkami redzēt savu skaisto sievu tik nekustīgu, lepnu un aukstu. Edītes manieres, kas vienmēr izcēlās ar eleganci un grāciju, bet it īpaši pašreizējā izturēšanās, viņam imponēja, tā atbilda viņa gaumei. Ierastā, stīvā cienīgumā viņš prezidēja galda galā un, neizstarodams ne drusciņas siltuma vai sirsnības pret sievu, veica savus namatēva pienākumus dzedrā pašapmierinātībā; un tā nu pirmās, svinīgās vakariņas godam norisa pietiekami pieklājīgā, smalkā un ledaini saltā atmosfērā, kaut gan mājas apakšējā stāvā tās netika novērtētas nedz par lieliski norisējušām, nedz arī par laimīgu sākumu.

Drīz pēc tam, kad bija padzerta tēja, misis Skjūtona, kas izlikās pagalam nogurusi no laimes un prieka skurbas, vērojot mīļoto meitu uz mūžu savienota ar viņas sirds izredzēto, devās pie miera, bet patiesībā ir iemesls domāt, ka šis vakars ģimenes lokā viņai šķita diezgan garlaicīgs, jo sava vēdekļa aizsegā viņa visu stundu bija nepārtraukti žāvājusies. Edīte arī klusām izgāja un atpakaļ vairs neatnāca. Un tā nu izgadījās, ka Florense, kurai augšā bija atgadījusies maza aprunāšanās ar Diogenu, atgriezdamās viesistabā ar rokdarbu groziņu, sastapa tur vairs tikai tēvu, kas soļoja turp un atpakaļ skumīgajā greznībā.

—    Piedod, lūdzu. Vai man iet projām, papu? — Florense bikli vaicāja, palikdama stāvam pie durvīm.

—    Nē, — misters Dombijs atteica, atskatīdamies pār plecu, — tu vari nākt un uzkavēties te, kad vien tev tīk. Šis nav mans kabinets.

Florense ienāca un apsēdās ar savu darbu pie nomaļa galdiņa, aptverdama, ka pirmo reizi mūžā — pirmo reizi kopš mazām dienām, cik tālu vien atmiņa sniedzas, līdz šai stundai — viņa atrodas tēva sabiedrībā kā vienīgā viņa sarunu biedre. Viņa, tēva vienīgais bērns, pašas dabas viņam lemtā sarunu biedre, kura savā vientuļajā dzīvē un bēdās ir iepazinusi sagrauztas sirds skaudrās sāpes; kura nemīlēta un atstumta katru vakaru ir klusām izdvesusi viņa vārdu, ar asarām acīs izlūgdamās tēvam dieva svētību, kas gulsies uz viņu smagāk par lāstu; kura karsti vēlējusies nomirt mazatnē, lai tikai nomirtu viņa rokās; kura viņa nevērību, saltumu un naidīgumu, kas licis viņai tik daudz ciest, ir vienmēr atmaksājusi ar pacietīgu, nesavtīgu mīlestību, attaisnodama un aizstāvēdama tēvu kā viņa labais gars!

Florense trīcēja, un acīs viņai sakāpa migla. Tēva figūra, kad tas, šķērsodams istabu, tuvojās viņai, šķita izaugam un pieņemam milzu apmērus; brīžam tā iegrima kā dūmakā un izplūda; brīžam atkal iznira un kļuva skaidri redzama; bet brīžam viņai sāka likties, ka tas, kas notiek pašlaik, uz mata tāpat noticis pirms neskaitāmiem gadiem. Viņa tiecās tēvam pretim un tomēr sadrebēja, kad tas pienāca tuvāk. Cik negants pārdzīvojums bērnam, kas nepazīst ļaunuma! Cik neganta tā roka, kas turējusi arkla balstu un uzplēsusi vagas viņas maigajā dvēselē, lai tajā kaisītu šādu sēklu!

Baidīdamās sarūgtināt vai sadusmot tēvu ar savu satrauktību, Florense savaldījās un, knibinādamās ap rokdarbu, sēdēja klusa un rāma. Vēl pāris reižu krustu šķērsu pārsoļojis pār istabu, viņš pārtrauca pastaigu, palika krēslainā stūrī — krietni atstatu no Florenses —, kur atradās atpūtas krēsls, atlaidās tajā un pārklāja sejai mutautu, lai brīdi nosnaustos.

Florensei pietika jau ar to vien, ka drīkstēja te sēdēt un klusītēm vērot tēvu; ik pa brīdim uzmest acis viņa krēslam; domās kavēties pie viņa, kad galva noslīga pār rokdarbu; sajust skumju prieku, redzot, ka viņš var gulēt, tai klātesot; ka viņa, kas bijusi tēvam tik sveša un neciešamā, vairs neuztrauc to ar savu klātbūtni.

Bet ko gan Florense būtu domājusi, ja zinājusi, ka tēvs neatlaidīgi viņu novērp, ka lakatiņš nejauši vai ar ziņu sejai uzmests tā, ka a&s palikušas neaizsegtas, un tās ne uz mirkli neatraujas no meitas vaiga! Ja zinājusi, ka brīdī, kad viņas skatiens aizslīdēja uz tumšo kaktu pie tēva, viņas izteiksmīgās acis, kas bez balss runāja kaislāk un aizrautīgāk par visiem pasaules oratoriem un ar savu mēmo pielūgsmi apsūdzēja tēvu vēl smagāk, sastapās ar tā acīm, pašas to nenojauzdamas! Vai to, ka brīdī, kad viņa atkal noliecās pār darbu, tēvs uzelpoja vieglāk, taču joprojām noraudzījās uz meitu ar to pašu neatslābstošo uzmanību — uz viņas gaišo pieri, uz vaļēji krītošajām matu cirtām, uz darbīgajām rokām, — un, kā neredzama spēka pievilkts, nespēja vairs acu novērst!

Bet ko domāja viņš pa šo laiku? Kas norisinājās viņa jūtu pasaulē, tik neatlaidīgi un slēpu vērojot savu nepazīstamo meitu? Vai šī klusā būtne un rāmās acis pauda pārmetumu viņam? Vai viņš sāka atzīt meitas tiesības, ko līdz šim bija ignorējis, vai tās beidzot aizkustināja viņa sirdi un modināja viņā nežēlīgas netaisnības apziņu?

Arī bargāko, skarbāko cilvēku dzīvē mēdz būt atmaiguma brīži, kaut šādi ļaudis gan parasti labi prot glabāt savu noslēpumu. Skatot meitu, kas, viņam nemanot, izaugusi tik daiļa un izvērtusies gandrīz jau pieaugušā jaunavā, šāds brīdis varēja pienākt pat viņa — augstprātības apsēstā — dzīvē. Varbūt to radīja nejauši uzplaiksnījusi doma, ka ģimenes laime ir bijusi viņam ar roku sasniedzama, — mājas labais gars ir sēdējis viņam pie kājām, bet viņš savā drūmajā spītā to nav pamanījis, viņš ir no tā novērsies un sevi pazudinājis. Varbūt to radīja vienkāršie, dziļi izjustie vārdi, kurus viņš skaidri uztvēra, kaut gan tos runāja tikai meitenes acis, pašai nezinot, ka viņš tos lasa: «Ak, tēvs, to mirušo vārdā, pie kuru nāves gultas es stāvēju, manas ciešanu pilnās bērnības vārdā, mūsu pusnakts stundas tikšanās vārdā, to izmisīgo raudu vārdā, kuras izlauzās no manas izmocītās sirds, — pievērs savu vaigu man un rodi patvērumu manā mīlestībā, pirms nav par vēlu!» Varbūt tam par cēloni bija mazāk nozīmīgas un nesvarīgākas domas, proti, ka mirušais zēns atbrīvojis viņa sirdī vietu jaunai pieķērībai un var piedot māsai, ka tā ieņēmusi šo vietu. Varbūt pietika tik vien iedomāties, ka visā apkārtējā greznībā un krāšņumā viņa ir pati daiļākā rota. Lai nu kā, bet, skatoties uz meitu, viņš atmaiga arvien vairāk un vairāk. Tā skatoties, viņa šķita saplūstam ar bērnu, kuru tas bija mīlējis, un tēvs gandrīz vairs nevarēja atšķirt tos vienu no otra. Skatoties uz meitu, viņš to uz mirki ieraudzīja skaidrākā, spilgtākā gaismā, ne noliekušos pār zēna spilvenu kā viņa sāncensi — drausmīga iedoma —, bet kā mājas labo garu, kas turēja modru aci pār viņu pašu, gluži kā tobrīd, kad viņš, galvu rokā atbalstījis, sēdēja mazās gultiņas kājgalī. Viņš juta vēlmi runāt ar meiteni un pasaukt to pie sevis. Vārdi: «Florense, panāc šurp!» — jau raisījās viņam uz lūpām — lēni un ar mokām, tie

bija tik sveši viņam, — kad tos apklusināja un sastindzināja soļu troksnis uz kāpnēm.

Tur nāca viņa sieva. Tā bija apmainījusi vakara tērpu pret kuplu peņuāru un izlaidusi matus, kas klaidā vijās viņai ap kaklu. Bet ne jau ar šo pārvērtību tā pārsteidza viņu.

—    Florense, mīļā, es tevi visur izmeklējos, — viņa teica.

Kad viņa nosēdās blakus Florensei, meitene noliecās un noskūpstīja viņai roku. Viņš tikko pazina savu sievu, tik savāda tā izskatījās. Smaids nebija vienīgais, kas viņam šķita svešs, kaut gan viņš to pirmoreiz redzēja, — bet sievas izturēšanās, tās balss nokrāsa, acu mirdzums, dzīvīgums, uzticēšanās, valdzinoša vēlēšanās būt tīkamai, kas izpaudās katrā vārdā, katrā žestā … nē, tā nebija Edīte.

—    Klusāk, mamma. Papus ir aizmidzis.

Nu tā atkal kļuva par Edīti. Viņa paskatījās uz kaktu, kur viņš zvilnēja, un šo seju un skatienu viņš pazina labi.

—    Man ir prātā nenāca, ka tu varētu būt šeit, Florense.

Un atkal kā pārvērtās, kā atmaiga — vienā mirklī!

—           Es ātri aizgāju no šejienes, — Edīte turpināja,

—     ar nodomu pasēdēt pie tevis augšā un parunāties. Bet, iegājusi tavā istabā, redzēju, ka mans putniņš aizlidojis, un līdz pat šim brīdim es gaidīju tur, cerēdama, ka tas atlidos atpakaļ.

Ja tas tiešām būtu bijis putniņš, viņa nebūtu varējusi to vārāk un maigāk pieglaust pie krūtīm, kā pieglauda Florensi.

—    Iesim, draudziņ!

—    Vai papam neliksies savādi, ja viņš pamodies manis te vairs neredzēs? — Florense vilcinājās.

—    Tu domā, viņš to pamanīs, Florense? — Edīte sacīja, raudzīdamās viņai acīs.

Florense nokāra galvu, piecēlās un paņēma rokdarbu groziņu. Edīte paņēma viņu zem rokas, un viņas izgāja no istabas kā divi māsas. Pat sievas gaita bija citāda un sveša viņam, misters Dombijs nodomāja, pavadīdams to acīm līdz durvīm.

To nakti viņš savā krēslainajā kaktā sēdēja ilgi jo ilgi, — līdz kamēr baznīcas pulkstenis jau nosita trešo stundu. Visu to laiku viņa vērīgais skatiens nenovērsās no krēsla, uz kura Florense bija sēdējusi. Svecēm izdegot un nodziestot, istaba kļuva arvien tumšāka, bet tumsa, kāda savilkās pār viņa seju, bija tumšāka par vismelnākās nakts mestu ēnu un, kā nogūlusi, tā arī tur palika.

Florense ar Edīti sēdēja pie kamīna savrupā istabiņa, tajā, kur bija nomiris mazais Pols, un ilgi, ilgi sarunājās. Diogens, kas arī bija turpat, no sākuma pretojās uzņemt Edīti kompānijā un, pat respektēdams savas saimnieces gribu, pieļāva to tikai ar protestējošu ņurdoņu. Bet, soli pa solītim vilkdamies ārā no priekšnama, kur sašutumā bija nolīdis, acīmredzot drīz atskārta, ka, labu domādams, izdarījis vienu no tām kļūdām, no kādām reizēm nespēj izvairīties pat vispriekšzīmīgākie suņi, un tāpēc, it kā draudzīgi atvainodamies, viņš iespraucās starp viņām abām pašā karstākajā vietā, tieši iepretim ugunij, un tupēja tur elsādams, mēli izkāris un ar vismuļķīgāko sejas izteiksmi klausīdamies sarunā.

Vispirms lā norisa par Florenses grāmatām, par viņas patīkamāko nodarbošanos un par to, kā pavadījusi visu šo laiku pēc kāzām. Pēdējais temats pamudināja Florensi pieskarties jautājumam, kas viņas sirdi skumdināja, un, asarām sakāpjot acīs, viņa teica:

—    Ai, māmulīt, pa šo laiku man uzbrukušas lielas bēdas.

—    Tev lielas bēdas, Florense?

—    Jā, nabaga Volters noslīcis.

Florense aizklāja seju rokām un rūgti raudāja. Daudz klusībā lietu asaru viņai bija maksājis Voltera liktenis, un tomēr tās plūda arvien vēl, kad meitene domāja vai runāja par viņu.

—     Bet pasaki man, mīlulīt, — Edīte vaicāja, mierinādama to, — kas bija tas Volters? Kas viņš bija tev?

—    Viņš bija man brālis, māmulīt. Kad nomira mīļotais Pols, mēs nosolījāmies, ka būsim brālis un māsa. Es viņu jau sen kā pazinu — kopš mazām dienām. Viņš pazina Polu, kas viņu karsti, karsti mīlēja. Gandrīz vai pēdējie Pola vārdi bija: «Parūpējies par Volleru, papa!

Es viņu stipri mīlēju.» Volteru atveda pie brālīša, un viņš bija tobrīd te — šinī istabā.

—    Un vai viņš tika rūpējies par Volteru? — Edīte stingri noprasīja.

—    Vai papa? Viņš lika to sūtīt uz ārzemēm. Ceļā uz turieni, kuģim bojā ejot, viņš noslīka.

—    Vai tēvs zina, ka Volters noslīcis? — Edīte jautāja.

—    Es nevaru pateikt, mamm. Man nav nekādas iespējas to uzzināt. Mīļo mammiņ! — Florense izsaucās, pieglauzdamās Edītei, kā glābiņu meklējot, un paslēpdama seju pie viņas krūtīm. — Es zinu, ka jūs jau esat nomanījusi. . .

—     Pagaidi! Paliec klusu Florens! — Edīte tā nobālēja un runāja tik dzedri, ka gluži lieki bija vēl uzlikt Florensei roku uz lūpām. — Pastāsti man vispirms visu par Volteru; es gribu zināt to stāstu no sākuma līdz beigām, lai ko saprastu.

Florense izstāstīja to un visu, kas ar to saistījās, arī par draudzību ar misteru Tutsu, kuru pieminot viņa pat savās bēdās nevarēja nepasmaidīt caur asarām, kaut bija tam no sirds pateicīga. Kad stāsts bija izstāstīts un uz brīdi iestājās klusums, Edīte, kas, turēdama Florenses roku, ar neatslābstošu interesi bija klausījusies, beidzot ieminējās:

—     Ko es esot nomanījusi, Florense, tu teicies zinot?

—     Ka es neesmu, — Florense teica, un viņas acis pavīda tas pats mēmais lūgums un seja atrada savu paslēptuvi tikpat aši kā iepriekš, — ka es neesmu mīļots bērns, māmiņ. Nekad neesmu bijusi. Nekad neesmu zinājusi, kā par tādu kļūt. Es neesmu atradusi īsto ceļu, un man nebija neviena, kas to parāda. Ak, ļaujiet man mācīties no jums, kā iegūt papa mīlestību. Māciet mani! Jūs, kas tik labi to spējat! — Piekļaudamās vēl ciešāk viņai un dedzīgos, saraustītos vārdos apliecinādama pateicību un mīlestību, Florense, atklājusi savu skumjo noslēpumu, vēl ilgi raudāja jaunās mātes apkampienos, bet ne vairs tik rūgti kā līdz šim.

Bāla kā drēbe, bez asiņu pilītes lūpās, pūlēdamās saglabāt mierīgu seju, līdz tās daiļums sasala nāves stingumā, Edīte noraudzījās uz raudošo meiteni un noskūpstīja to. Tad, pamazām atbrīvojusies un atstūmusi Florensi nostāk, viņa, majestātiska un nekustīga kā marmora tēls, sacīja neparasti dobjā balsī, ne ar ko citu nenododama savu satraukumu:

—    Florense, tu mani nepazīsti! Pasarg die's tev no manis ko mācīties!

—    Nedrīkstu no jums mācīties? — Florense pārsteigta atkārtoja.

—    Lai es tev mācītu, kā mīlēt vai kļūt mīlētai — pasarg die's! Ja tu varētu mani mācīt, tas būtu labāk; bet ir jau daudz par vēlu. Tu esi mīļa man, Florens. Es nedomāju, ka varētu vēl ko tā iemīļot, kā tevi esmu iemīļojusi šai īsajā laikā.

Redzēdama, ka Florense grasās ko teikt, viņa ar rokas mājienu apturēja to un turpināja:

—     Es vienmēr būšu tev uzticams draugs. Es sargāšu un audzināšu tevi tik mīļi, ja arī ne tik labi, cik mīļi vien kāds šai pasaulē to spēj. Tu vari uzticēties man, es zinu to un saku to, mīlulīt, — pat tavas skaidrās sirds pilnīgā paļāvībā. Ir simtiem sieviešu, no visiem viedokļiem labāku un krietnāku par mani, Florens, kuras viņš būtu vaitijis apprecēt, bet neatradīsies nevienas, kas, te ienākusi kā viņa sieva, savā sirdī tevi iemīlētu patiesāk nekā es.

—           Es to zinu, mīļo māmulīt! — Florense izsaucās.

—    No pašas pirmās, no tās vislaimīgākās dienas es to jau zinu.

—     Vislaimīgākās dienas! — Edīte likās gluži neapzinīgi atkārtojam šos vārdus un tad turpināja. — Kaut gan tas nav mans nopelns, jo, pirms nebiju tevi redzējusi, neko daudz vis netiku par tevi domājusi, bet ļauj man saņemt tavu mīlestību un uzticību kā nepelnītu balvu. Un vēl, Florens, vēl kas — ieskatu par labāku pateikt tev to pirmajā vakarā, ko pavadu šai pajumtē, — ka par to visu mēs runājam pirmo un pēdējo reizi.

Florense, pali nejauzdama, kāpēc, gandrīz ar bailēm gaidīja, ko Edīte teiks, tomēr acu nenovērsa no skaistās sejas, kas tik neatlaidīgi vērās viņai pretī.

—    Nekad necenties manī atrast to, kā nav šeit, — Edīte sacīja, uzlikdama roku uz sirds. — Nekad, ja tas

tavos spēkos, Florens, neatgrūd mani tāpēc, ka tā nav šeit. Ar katru dienu tu iepazīsi mani labāk, un pienāks laiks, kad tu pazīsi mani tikpat labi, cik labi es pati sevi pazīstu. Tad esi pret mani tik iecietīga, cik vien spēj, un nevērt rūgtumā vienīgās saldās atmiņās, kas man paliks.

Asaras, kas pazibēja viņai acīs, kad tās pievērsās Florensei, pierādīja, ka mierīgā seja ir tikai skaista maska, kuru viņa nenometa un turpināja:

—     Jā, es esmu nomanījusi to, ko tu minēji, un zinu, ka tā ir svēta patiesība. Bet tici man — ja vēl tagad nevari, tad drīz tam ticēsi, — nav visā pasaulē neviena, kas mazāk par mani būtu spējīgs vērst visu par labu un palīdzēt tev, Florens. Nekad neprasi man, kāpēc, nekad nerunā par to, nedz arī par manu vīru. Šai ziņā lai 'mūs šķir bezdibenis un mūsu starpā lai valda kapa klusums.

Kādu brīdi viņa sēdēja klusēdama; Florense tikko iedrošinājās dvašu vilkt, jo viņas izbiedētajā iztēlē šaudījās tumšas un neskaidras ēnas, kurās viņa sāka nojaust patiesību un visu, kas ar to būs saistīts ikdienas dzīvē, kaut gan prāts liedzās tam ticēt. Gandrīz tai pašā mirklī, kad Edīte bija beigusi runāt, saspringums viņas sejā pamazītēm izgaisa., līdz tā atkal kļuva rimta un maiga kā allaž, kad viņa bija divatnē ar Florensi. Viņa aizsedza atmaigušo seju ar plaukstām; tad piecēlās un, Florensi mīļi apskaudama, tai labu nakti novēlot, strauji izgāja no istabas, atpakaļ nepaskatījusies.

Taču, kad Florense jau bija apgūlusies un istaba 1 grima tumsā — vienīgi vēl kamīnā gailējās uguns —, Edīte atgriezās un, sacīdama, ka nevarot aizmigt un jūtoties savā istabā vientuļa, pievilka krēslu pie kamīna un atsēdusies raudzījās kvēlojošajās malkas šķilās, kas izdegušas lēnītēm dzisa. Arī Florense, gultā gulēdama, tās vēroja, līdz uguns atblāzma un skaistais tēls ar atrisušo matu klaidu un domīgajām acīm, kurās atspulgoja liesmu sārtums, saplūda kopā, samiglojās un izira, viņai iegrimstot snaudā.

Bet arī miegā Florense nespēja atbrīvoties no nenoteiktām atmiņām par to, kas nule bija noticis. Tas atkārtojās sapnī, vajāja viņu, parādīdamies te vienā tēlā, te citā, bet ikviens sapņu tēls viņu biedēja un mocīja.

Sapni viņa, tēvu meklēdama, klīda pa meža biezokņiem, rāpās viņam pa pēdām pāri drausmīgiem kalniem un nokāpa dziļās aizās un bezdibeņos, visiem spēkiem pūlējās atrast kaut ko, lai atpestītu viņu no bezgalīgam ciešanām, kaut gan nezinaja, par ko un kādēļ viņam jācieš, — bet velti — viņa nespēja sasniegt mērķi un aLpestīt tēvu. Tad viņa ieraudzīja, ka tēvs miris guļ tai pašā istabā un tai pašā gultā, — un skaidri zināja, ka tas nekad, līdz pat pēdējam elpas vilcienam, nav viņu mīlējis, un, uzkritusi tēvam uz krūtīm, rūgti jo rūgti raudāja. Tad viņas skatienam pavērās ainava ar strauju upi, un žēla, pārlieku pazīstama balstiņa sauca: «Tā brāžas tālāk, Floja! Tā nekad nerimstas! Tā aizraus tevi līdzi!» Un no tālienes viņa redzēja brālīti, kas stiepa rokas viņai pretim, bet tam līdzas stāvēja kāds neizturami nopietns un kluss tēls, ļoti līdzīgs Volteram. Ikvienā no šīm vīzijām bija arī Edīte, tā nāca un gāja, lāgiem Florensei par prieku, lāgiem par žēlabām, līdz visbeidzot viņas bija palikušas divas vien tumša kapa malā. Edīte pamāja ar roku uz kapu; un Florense, lejup palūkojusies, ieraudzīja — otru Edīti guļam dziļās bedres dibenā.

Grūto murgu mākta, viņa bailēs iekliedzās un domājās pamodusies. Viņai šķita, ka dzird liegu balsi čukstam pie pašas auss: «Florens, mīļo Florens, tas taču ir tikai sapnis!» Viņa pasniedza rokas pretim savas jaunās mātes mīļajam glāstam un pēc tam redzēja to pelēkā rītausmā izejam pa durvīm. Pacēlusies gultā sēdus, Florense labu brīdi nespēja aptvert, kas bijis sapnis, kas īstenība; tikai to viņa saprata, ka patiesi jau palsoja rīts, ka pelni kamīnā atdzisuši un viņa bija viena.

Tā pagaja nakts, kurā laimīgais pāris bija atgriezies mājās.

XXXVI NODAĻA MĀJAS IESVĒTĪŠANA

Tādā pašā garā aizritēja dienas cila pēc cilas, ar vienīgo atšķirību, ka nāca daudz viesu un gāja pretvizītēs, ka misis Skjutoņa savos apartamentos noturēja intīmas sanaksmes, kuru biežs apmeklētājs bija majors Begstoks, un ka Florensei vairs negadījās saslapt tēva skatienu, kaut redzēja viņu katru dienu. Un daudz vārdu pārmīt viņai neizdevās arī ar jauno māti, kura izturējās valdonīgi un augstprātīgi pret visiem mājas ļaudīm, tikai ne pret viņu — to Florense nevarēja neievērot — un kura, lai gjin arvien viņu aicināja pie sevis vai pati, pārnākusi mājās no vizītēm, uzmeklēja viņu un katru vakaru, lai cik vēla stunda, pirms devās pie miera, ienāca viņas istabā un nekad nepalaida garām izdevību padzīvoties ar viņu kopā, — bieži tomēr nosēdēja garas stundas, savās domās iegrimusi, ne vārda nepārmijusi.

Florense, kas tik daudz bija cerējusi no šīm precībām, dažbrīd neviļus salīdzināja acis žilbinošo namu ar lo pelēcīgo, drūmo, kura vietā šis tagad staltojās, un prātoja, kad gan tas, lai kādā izskatā, sāks izvērsties par siltu ģimenes ligzdu, jo tumša nojauta viņai teica, ka pašlaik tajā neviens nejūtas kā īstās mājās, kaut dzīve ritēja spoži un pēc stingri ieviesušās kārtības. Daudz stundu gan dienu, gan nakti Florense pavadīja skumjās

pārdomās, daudz asaru izlēja par zaudētam cerībām, atcerēdamās jaunās mammas nopietno apgalvojumu, ka neesot visā pasaulē neviena, kas būtu mazāk spējīgs par viņu iemācīt, kā iekarot tēva sirdi. Bet drīz vien Florense sāka domāt, pareizāk gan būtu sacīt: nolēma domāt, — ka neviens tik labi nezināja, cik maz ir cerību tēvu ietekmēt un iežēlināt pret viņu, un tāpēc mamma aiz tīras līdzcietības bija brīdinājusi viņu un ieteikusi nekad vairs šim jautājumam nepieskarties. Nesavtīga vienmēr, kā savā rīcībā, tā savos fantāzijas lidojumos, no sirds pieķerdamās tēvam, Florense bija labāk ar mieru paciest šī jaunā ievainojuma sāpes nekā atbalstīt patiesības vājo nojausmu par tēvu. Un mājas dzīve, Florense cerēja, ar laiku kļūs tīkamāka, — kad būs apdzīvojušies un apraduši ar jaunajām pārmaiņām, bet pati par sevi viņa turēja mazu bēdu un vēl mazāk žēlojās.

Ja arī neviens no jaunās ģimenes locekļiem nejutās īsti kā mājās pašu vidū, tad nosprieda, ka misis Dombijai vismaz svešu priekšā vajadzētu justies kā mājās, un nolēma nekavēties. Norunāja, galvenokārt misters Dombiļs ar misis Skjutonu, sarīkot vairākas viesības pēc kārtas, lai nosvinētu neseno kāzu atsvēti un uzturētu sakarus ar sabiedrību; un tika nolemts rīkošanos svinībām uzsākt ar to, ka misis Dombija noteiks zināmu vakaru, kad viņa pieņem viesus; un tad misters Dorabijs un misis Dombija izsūtīs ielūgumus daudziem jo daudziem daždažādu aprindu ļaudīm, lai tie ir tik laipni un pagodina viņus ar savu ierašanos minētajā dienā uz vakariņām.

Misters Dombijs sastādīja dažādu austrummagnātu * sarakstu, kuri būtu uzlūdzami uz šīm viesībām no viņa puses, un misis Skjūtona, aizstādama savu mīļo meitu, kura pret šo ideju izturējās augstākā mērā vienaldzīgi, pievienoja tam «rietumu» sarakstu, kurā bija uzņemts brālēns Fīnikss, kas vēl kavējās braukt atpakaļ uz Bādenbādeni, nodarot tādā kārtā zaudējumus savai personiskajai labklājībai, un raibs pulciņš dažāda stāvokļa un dažāda vecuma taureņu, kas dažādos laikos lidinājušies ap viņas daiļo meitu un viņu pašu, nenodarot viņu spožumā saviem spārniņiem nekādus nopietnus

bojājumus. Ari Florense tika uzņemta viesību dalībnieku sarakstā, ko stingri pieprasīja Edīte, redzēdama misis Skjūtonas mirklīgas šaubas un vilcināšanos; un Florense ar izbrīna pilnu sirdi un ar instinktīvu spēju uztvert visu, kas tēvam kaut niecīgāko nepatiku varētu nodarīt, klusēdama piedalījās svinīgajā sarīkojumā.

Svinību ievadījums sākās ar to, ka misters Dombijs pārspīlēti augstā un stīvā kravatē nemierīgi soļoja pa salonu, līdz viesiem noteiktajā ierašanās stundā ar minūtes precizitāti ieradās Austrumindijas Kompānijas direktors, pasakaini bagāts vīrs, kura vesti šķita darinājis vienkāršs namdaris no finiera plāksnēm, bet kas patiesībā bija drēbnieka mākslas darbs, un no materiāla, ko sauc par nankinu, un šo džentlmeni misters Dombijs saņēma viens pats. Nākamā stadija sākās ar to, ka misters Dombijs nosūtīja savu cieņas apliecinājumu misis Dombijai līdz ar precīzu pareiza laika paziņojumu. Turpinājums bija tāds, ka Austrumindijas direktors, kas sarunu risināšanā izrādījās kā uz mutes sists, jo misters Dombijs nebija tas vīrs, kas spētu viņu uzmundrināt, bezpalīdzīgi blenza degošajā kamīna, līdz ieradās glābiņš misis Skjūtonas personā, kuru direktors (daudzsološs sākums šim vakaram!) noturēja par misis Dombiju un jūsmīgi apsveica.

Nākamais ieradās kāds bankas direktors, par kuru runāja, ka tas spējot nopirkt itin visu, pat cilvēka dabu, ja tam ienāktu prātā ietekmēt biržu šai virzienā, bet kurš vārdos bija brīnum 'kautrīgs cilvēks, gandrīz vai lielīgi kautrīgs; valodas risinot, viņš, piemēram, ieminējās par savu «mazo muiželi» Kingstonā pie Temzas, kur viņš misteram Dombijam, ja tas viņu apciemotu, diemžēl nevarētu neko vairāk piedāvāt kā gultu un jēra karbonādi. Lēdijas aic/nāt ciemā, viņš teica, nevarot nemaz iedrošināties cilvēks, kas dzīvojot tik klusi un vientuļi, bet, ja nu misis Skjūtonai un viņas meitai misis Dombijai gadītos kādreiz būt tanī pusē un labpatiktu apskatīt viņa niecīgo krūmaudzi, vienu otru panīkušu puķu dobīti un kaut ko līdzīgu ananasu siltumnīcai, un vēl pāris tādu pašu nepretenciozu izmēģinājumu lauciņu, viņš justos augstākā mērā pagodināts. Atbilstoši savai lomai viņš bija ļoti vienkārši ģērbies: batista strēmele kaklauta vietā, platas kurpes, fraka, pārāk vaļīga viņa augumam, bet bikses — par daudz šauras; un, kad misis Skjūtona ieminējās par operu, viņš atteica, ka reti tur aizejot, jo nevarot to atļauties. Šķita, ka šāds runas veids viņu iellksmināja un uzjautrināja, jo pēc tam, rokas kabatās sabāzis, bezgala apmierinātu seju viņš vēl ilgi starojošām acīm uzlūkoja savus klausītājus.

Ienāca misis Dombija, skaista un lepna, nicīgi un izaicinoši noraudzīdamās uz visiem, it kā viņai līgavas vainaga vietā galvā būtu uzbāzta dzeloņaina stīpa ar nolūku padarīt viņu padevīgu un piekāpīgu, ko nebūtu panākuši pat ar nāves draudiem. Reizē ar viņu ienāca arī Florense. Ieraugot abas atkal kopā, pār mistera Dombija seju pārslīdēja tikpat tumša ēna kā viņā vakarā. Tā palika nepamanīta, jo Florense neiedrošinājās pacelt acis uz tēvu, bet Edītes vienaldzība bija pārak augstmanīga, lai pievērstu viņam kaut mazāko uzmanību.

Viesi nu sāka nākt cits pēc cita. Vēl direktori, sabiedrisku kompāniju priekšsēdētāji, vecīgas lēdijas, svētku tērpu papildinājušas ar veseliem vezumiem uz galvas, brālēns Fīnikss, majors Begstoks, misis Skjūtonas draudzenes,«arī ar košām rozēm uz vaigiem un ļoti dārgām krellēm ap ļoti savītušajiem kakliem. To vidū jauna, sešdesmitpiecgadīga lēdija, pārlieku viegli ģērbusies, spriežot pēc viņas muguras un pleciem, kura runāja tā piemīlīgi svipšinādama, acu plakstus tikai ar lielu piepūli spēdama pavirāt, un ar visu savu izturēšanos ik mirkli demonstrēja to burvīgo vieglprātību, kas tik raksturīga jaunībai. Tā kā lielākā daļa viesu no mistera Dombija saraksta sliecās uz klusēšanu, bet lielākā daļa no misis Dombijas saraksta — uz tērzēšanu un, tā kā vieni pret otriem nejuta nekādu simpātiju, misis Dombijas viesi, kā magnētiska spēka apvienoti, noslēdza savienību pret mistera Dombija viesiem, kuri garlaikodamies klaidoja pa istabām vai slapstījās pa kaktiem, allaž pagadījās ceļā viesiem, kas plūda iekšā, tika iesprostoti aiz dīvāniem, dabūja belzienus pa galvu, durvīm atveroties, vārdu sakot, dabūja izciest visvisādas neērtības.

Kad viesus aicināja ēdamzālē, misters Dombijs piedāvāja roku vecai lēdijai, kura atgādināja aveņkrāsas samta kniepadatu spilventiņu, piebāztu ar banknotēm, un kuru varēja noturēt par veco lēdiju no Trednīdlslrītas * — tik bezgala bagata tā bija, kaut izskatījās tik nepievilcīga; brālēns Finikss veda misis Dombiju, majors Begstoks — misis Skjūtonu, un jaunā būtne ar kailajiem pleciem tika piešķirta par atvēsinātāju Austrumindijas direktoram, bet pārējās lēdijas atstāja salonā pārējo džentlmeņu izvēlei, līdz beidzot bariņš cerībās vīlušos brīvprātīgi uzņēmās novadīt tās lejā, kur šie drosmīgie ar savām gūsteknēm aizblīvēja ēdamzāles durvis, piespiezdami tādā kārtā septiņus biklākus kungus mīņāties pa vēso vestibilu. Kad visi jau bija sagājuši iekšā un apsēdušies, ienāca vēl viens no tiem biklajiem, juzdamies pilnīgi bezpalīdzīgs un bez dāmas, un mājziņa pavadībā apgāja divreiz galdam apkārt, pirms sameklēja savu vietu, kuru beidzot atrada pa kreisi blakus misis Dombijai, un pēc tam šis biklais vīrs acu uz augšu vairs nepacēla.

Šobrīd plašo ēdamzāli ar mirdzīgo galdu un viesiem tam visapkārt, kas knaši rīkojās ar mirdzīgajiem nažiem un dakšiņām, karotēm un šķīvjiem, varēja noturēt par acu priekšā uzradušos Toma Tīdlera rotaļlaukumu *, kur bērni uzlasa zeltu un sudrabu. Misters Dombijs Tīdlera lomā bija nepārspējams, un milzīgais, starp viņu un misis Dombiju novietotais matēta dārgmetāla plato, no kura matēti amoreti piedāvāja abiem nesmaržīgu puķu ziedus, vēl savā ziņā papildināja šo alegorisko ainavu. .

Brālēns Fīnikss bija apbrīnojamā formā un izskatījās apbrīnojami jauns. Tomēr, neraugoties uz visu labo omu, viņš palaida dažu labu neprātību — atmiņa viņam reizēm bija tikpat nepaklausīga kā kājas, — un šoreiz viņš lika klātesošajiem nodrebēt. Tas notika tā: jaunā lēdija ar puskailo muguru, glabādama krūtīs siltas jūtas pret brālēnu Fīniksu, ar gudru viltību bija panākusi, ka Austrumindijas direktors viņu nosēdina blakus tam. Pateicības vietā par šo laipno pakalpojumu viņa tūdaļ novērsās no direktora, kurš, no otras puses aizēnots ar drūmu melna samta cepuri, kas rotāja kādu kaulainu, nevalodīgu sievišķi ar vēdekli, padevās grūtsirdībai un ierāvās sevī. Brālēns Fīnikss un jaunā lēdija bija ļoti dzīvi un jautri, un jaunā lēdija tik aizrautīgi smējās par kaut ko, klausīdamās brālēnā Fīniksā, ka majors Begstoks misis Skjūtonas vārdā (viņi sēdēja iepretī, vairāk uz galda viņu galu) lūdza atļauju apvaicāties, vai šo stāstu nevarētu pastāstīt visai sabiedrībai.

—    Ak, nudien, tur nav nekā sevišķi interesanta, — brālēns Fīnikss atteica, — patiešām, diezin vai vērts atkārtot. Patiesībā tā ir tikai tāda anekdote par Džeku Ēdemsu. Es domāju (visu uzmanība bija pievērsta brālēnam Fīniksam), mans draugs Dombijs atcerēsies Džeku Edemsu, Džeku Edemsu, ne Džo — tas viņa brālis. Džeks, mazais Džeks — viņš mazliet šķielēja un raustīja valodu — parlamentā pārstāvēja kādu grāfisti. Tanī laikā, kad es biju parlamentā, mēs viņu mēdzām saukt par Edemsu, V. S., jo viņš bija vietas sildītājs kādam jauneklim, kas vēl nebija sasniedzis pilngadību. Varbūt mans draugs Dombijs pazīst šo vīru?

Misters Dombijs, kas tikpat labi būtu varējis pazīt Geju Foksu, atbildēja noliedzoši. Bet viens no tiem septiņiem biklajiem vīriem negaidot izvirzījās redzamā plānā, atsaukdamies, ka viņš to pazinis, un piemetināja vēl: «Vienmēr valkāja Hesenes kurpes!»

—    Taisnība, — brālēns Fīnikss apstiprināja, paliekdamies uz priekšu, lai palūkotos uz lēnīgo vīru, un raidīja uz galda viņu galu uzmundrinošu smaidu. — Tas bija Džeks. Džo valkāja …

—    Stulmeņus! — kautrais vīrs iesaucās, ar katru mirkli celdamies sabiedrības acīs.

—    Jūs laikam bijāt tuvos draugos ar viņu? — brālēns Fīnikss ieminējās.

—    Es pazinu viņus abus, — lēnīgais vīrs atteica. Uz to misters Dombijs tūdaļ pacēla vīna glāzi.

—     Velnišķi jauks zellis, šis Džeks! — brālēns Fīnikss jūsmoja un, atkal paliekdamies uz priekšu, uzsmaidīja sarunu biedram.

—    Lielisks, — panākumu iedrošinātais, lēnīgais vīrs piebalsoja. — Viens no lādzīgākajiem, kādus jebkad esmu pazinis.

—    Droši vien jūs par to jocīgo gadījumu esat jau dzirdējis? — brālēns Fīnikss painteresējās.

—    To es redzēšu, kad būšu dzirdējis jūsu gaišības stāstu, — biklais vīrs iedūšojies atbildēja; tad atgāzās pret krēsla atzveltni un uzsmaidīja griestiem, it kā šo stāstu būtu no galvas zinājis un tas sācis viņu jau kņudināt.

—     Patiesību sakot, pats stāsts par sevi nav nekas sevišķs, — brālēns Fīnikss sacīja, jautri pamezdams ar galvu un uzsmaidīdams visiem visapkārt, — un lieki vēl vārdus šķiest ievadam. Bet tas ilustratīvi parāda Džeka smalko humoru. Īstenība tāda, ka Džeks bija ielūgts kāzās — laikam tās notika Bārkšīrā?

—    Šropšīrā, — biklais vīrs izlaboja, jo domāja, ka viņš ticis vaicāts.

—     Ak Šropšīrā? Galu galā viss viens — tādā šīrā vai šādā šīrā. Tātad — mans draugs bija ielūgts uz šīm kāzām Kautkādāšīrā, — un, pats nopriecādamies par izdevušos kalambūru, turpināja, — un aizbrauc turp. Gluži tāpat kā viens otrs no mums, kam bija gods saņemt ielūgumu uz manas burvīgās un nesalīdzināmās radinieces un mana drauga Dombija kāzām, negaidījām, lai mūs divreiz aicina, bet bijām velnišķi priecīgi, ka varēsim piedalīties tik interesantās svinībās. Aizbrauc — Džeks aizbrauc. Nu, tās kāzas savā ziņā bija īpatnas kāzas: saprecējās neredzēti daiļa meitene ar vīru, kuru viņa nevarēja ciest ne acu galā, bet pie kura tomēr aizgāja tā bagātības dēļ, kas bija neizmērojama. Kad Džeks pēc kāzām atgriezās pilsētā, kāds paziņa, satikdamies ar viņu apakšnama kuluāros, uzprasa: «Nu, Džek, kā sviežas nesaderīgajam pārim?» — «Nesaderīgajam?» Džeks brīnās. «Kas par niekiem! Tas ir pavisam godīgi un labprātīgi noslēgts darījums. Viņa ir kārtīgi, kā pienākas, nopirkta, un viņš — par to jūs varat galvot — tikpat kārtīgi pārdots!

Brālēnam Fīniksam esot vislielākajā sajūsma par šo sava stāsta kulminācijas punktu, šermuļi, kas līdzīgi elektriskai dzirkstelei bija apskrējuši visapkārt galdam, sagrāba arī viņu un lika aprauties. Vienīgais kopīgais sarunu temats, kāds bija izvirzījies tovakar, neizraisīja nevienā sejā smaidu. Iestājas dziļš klusums; un nelaimīgajam, biklajam vīram, kam nebija bijis vairāk priekšnojautas par šo stāstu kā zīdainim, atgadījās vēl viena kļūme — visu acīs izlasīt, ka šai kļūmīgajā gadījumā viņš tiek uzskatīts par galveno vaininieku.

Mistera Dombija seja jau vispār nebija no mainīgajām, un vēl ar šīvakara majestātisko izteiksmi tā nereaģēja vairāk uz dzirdēto kā vien ar vārdiem «Ļoti jauki», kas pirmie svinīgi atskanēja klusumā. Edīti manīja uzmetam vienīgi žiglu skatienu Florensei, bet citādi viņa ārēji palika pilnīgi vienaldzīga un nevērīga pret visu.

Nomainoties visdažādākajiem bagātīgiem ēdieniem un dzērieniem, vienmēr zeltā un sudrabā servētiem, nobaudot gardumus, ko sniedz zeme, gaiss, uguns un ūdens, augļu bagātību un mistera Dombija banketos galīgi lieko piedevu — ledu, vakariņas palēnām tuvojās beigām; pēdējais posms noritēja sonoras mūzikas pavadībā, ko radīja nepārtraukti dubultklauvējieni pie durvīm, vēstot par jaunu viesu ierašanos, kuru tiesai no svinību cienasta būs palikusi tikai smarža.

Kad misis Dombija piecēlās no galda, vērts bija redzēt skatu, kā viņas laulātais draugs ar stīvu kaklu, taisni izslietu galvu pieturēja durvis, dāmām izejot, vērts bija arī redzēt, kā Edīte ar viņa meitu zem rokas lepni pagāja tam garām.

Misters Dombijs, sēdēdams visā savā diženumā aiz kristāla karafēm, izskatījās impozants; Austrumindijas direktors, palicis gluži viens savā galda galā, izskatījās pamests un nelaimīgs; majors Begstoks, kas sešiem no septiņiem lēnīgajiem džentlmeņiem (tas viens godkārīgais bija galīgi apklusināts) klāstīja melšas par Jorkas hercogu, izskatījās kareivisks; bankas direktors, kas grupai interesentu ar deserta nažiem demonstrēja savas mazās ananasu siltumnīciņas plānu, izskatījās gauži pieticīgs, bet brālēns Fīnikss, kas gludināja savas garās aproces un pazagšus sakārtoja parūku, izskatījās domīgs. Bet šādus skatus varēja tikai īsu brīdi vērot, jo ar steigu visi tika aicināti pie kafijas un ēdamzālē vairs nepalika neviena.

Augšējās parādes istabās bija liela drūzmēšanās, kas ar katru mirkli pieauga, taču arvien vēl likās, ka mistera Dombija saraksta viesi nav vienkārši spējīgi saliedēties ar misis Dombijas saraksta viesiem, un nevienam nevarēja rasties šaubas, kurš kurai grupai piederīgs. Vienīgais izņēmums varbūt bija misters Kārkers, kas klīda starp viesiem, daļādams smaidus pa kreisi, pa labi, un kas, ja arī piestājās brīdi pie tiem, kuri pulcējās ap misis Dombiju, — visu laiku vērojot viņu pašu, viņas cienītājus, savu šefu, Kleopatru, majoru, Florensi un visu visapkārt, — šķita jūtamies omulīgi abos viesu nogrupējumos, un tā izņēmuma kārtā palika nenosakāms, kurai grupai viņš pieskaitāms.

Florensei viņš iedvesa tādas bailes, ka, atrazdamās ar viņu vienā istabā, tā jutās kā lietuvēna apsēsta. Viņa nespēja atbrīvoties no šīs sajūtas, jo acis pret pašas gribu aizvien atdūrās pret Kārkeru, it kā antipātijai un neuzticībai būtu tāds pievilkšanas spēks, kuram viņa nespēja pretoties. Un tomēr domas viņai traucās uz citu pusi; sēdēdama viena pati savrup — ne tāpēc, ka netiktu apjūsmota un ievērota, bet aiz sava kautruma un bikluma —, viņa sajuta, cik nenozīmīga bija tēva loma šā vakara norisē, un sirds viņai sāpēja, nomanot, cik neērti jutās viņš pats un cik maz vērības viņam tika veltīts, kad viņš kavējās durvju tuvumā, sagaidīdams tos viesus, kuriem vēlējās parādīt sevišķi izcilu uzmanību, un veda tos iepazīstināt ar savu sievu, kas saņēma tos augstprātīgi un vēsi, neizrādīdama ne mazākās intereses, ne vēlēšanās patikt, un pēc formālas iepazīstināšanas ceremonijas, nerespektēdama vīra vēlēšanos būt laipnai, apsveikt un uzņemt viesus, viņa neatvēra vairs lūpas. Florensi ļoti mulsināja un sāpināja, ka tā uzvedās sieviete, kas pret yiņu pašu izturējās tik mīļi, ar tādu maigu sirsnību, un7 viņai gandrīz likās, ka tā vien jau ir nepateicība no viņas puses, ka zina, kas noris acu priekšā.

Laimīga būtu bijusi Florense, ja varējusi uzdrošināties kaut vai tik daudz kā ar skatienu pakavēties pie tēva, un laimīga tomēr Florense bija, jo nezināja patiesā iemesla viņa nomāktībai. Taču, baidīdamās atklāt, ka zina, cik neapskaužams viņa stāvoklis pašlaik, un izraisīt ar to viņā sašutumu, turklāt vēl sirdij vienlaikus kvēlojot mīlā pret tēvu un pateicības pilnā jūsmā pret Edīti, viņa neuzdrošinājās pacelt acis ne pret vienu, ne otru. Viņai sāpēja sirds par abiem, un visā šai jūklī viņai iezagās prātā doma, ka labāk būtu viņiem abiem, ja šī balsu murdoņa un soļu dipoņa nekad nebūtu atskanējusi te, — ja seno vienmuļību un pelēcību nekad nebūtu nomainījuši jauninājumi un spožā greznība, ja pamestā meitene nekad nebūtu par draugu ieguvusi Edīti, bet dzīvojusi savā vientulībā, neviena nepažēlota, visu aizmirsta.

Misis Čikai arī bija iešāvušās līdzīgas domas galvā, bet tur tās nebija tik mierīgi nobriedušas. Šai cienījamai matronai pirmkārt jau tas bija smagi kodis kaulā, ka nebija lūgta uz banketu. No šī belziena cik necik atjūgusies, viņa metās milzīgos izdevumos, lai parādītos misis Dombijas žūrfiksā tādā spožumā, kas šai lēdijai prātus apžilbinātu un misis Skjūtonai gubu pazemojumu vesela kalna augstumā uzgāztu uz galvas.

—     Bet pret mani tak te izturas tikpat nevērīgi kā pret Florensi! — misis Čika sūrojās misteram Cikam.

—     Vai kāds parāda man kaut jel mazāko uzmanību? Neviens!

—    Neviens, mana dārgā, — misters Čiks apstiprināja, sēdēdams sienmali blakus misis Čikai, un arī te nevarēja nociesties, klusi nepasvilpojis.

—    Vai jel maz jaušams, ka es te esmu gaidīta viešņa? — misis Čika teica, acīm zibeņus mezdama.

—    Nē, mīlā, neliekas vis, — misters Čiks atteica.

-— Pols ir jucis! — misis Čika izsaucās.

Misters Čiks atkal iesvilpojās.

—    Ja vien tu neesi necilvēks, kaut man dažbrīd liekas, ka tu tiešām tas esi, — misis Čika vaļsirdīgi pateica, — tad nedungo un nesvilpo, te sēdēdams. Kurš gan, ja tam ir kaut kripatiņa cilvēciskas jušanas, var noskatīties uz šo Pola sievasmāti, kas, uzcirtusies pēc ērma, tā koķetē ar majoru Begstoku, par kura klātbūtni, tāpat kā par daudzām citām brīnišķīgām lietām, mums jāpateicas tavai Lukrēcijai Toksai . ..

—    Manai Lukrēcijai Toksai, dārgā? — misters Čiks tīri apstulba.

—    Jā, tavai Lukrēcijai Toksai, — misis Čika atkārtoja pavisam nopietni, — es saku, kā var cilvēks noskatīties uz šo Pola sievasmāti, uz šo vīzdegunīgo Pola sievu un uz tām piedauzīgajām, vecajām putnu biedēklēm ar kailajām mugurām un pleciem, vārdu sakot, — uz visu šo žūrfiksu un tad vēl dungot, — pēdējais vārds tika nikni un izsmējīgi uzsvērts, kas misteram Cikam lika sarauties, — tas, paldies dievam, manam prātam nav aptverams!

Misters Čiks nu savilka lūpas tā, ka nevarēja vairs ne padungot, ne pasvilpot, un izskatījās ļoti dziļdomīgs.

—    Bet es domājos zinām, ko man te pienākas saņemt, — misis Čika runāja, aiz dusmām vai pušu plīsdama, — kaut arī Pols ir aizmirsis, ko man parādā. Es neiešu še sēdēt, es, šīs ģimenes piederīgā, kur mani neliekas redzam. Es neesmu dubļu pika zem misis Dombijas kājām, vēl ne — pagaidām vēl ne, — misis Cika atkārtoja, it kā sagaidīdama, ka par tādu kļūs apmēram parīt, aizparīt. — Es iešu projām. Es neteikšu (lai nu ko es par to domātu), ka tas viss ticis rīkots tikai tādēļ, lai mani pazemotu un apvainotu. Es vienkārši braucu projām. Neviens ir nepamanīs, ka manis te trūkst.

Reizē ar šiem vārdiem misis Čika cienīgi piecēlās un paņēma zem rokas misteru Čiku un abi kopa izgāja no istabas, kuras sienmali pusstundu bija nosēdējuši. Un mums pienākas izteikt atzinību viņas asajam prātam: viņas prombūtni tiešām neviens nepamanīja.

Bet viņa nebija vienīgā starp viesiem, kuru smacēja sašutums, jo mistera Dombija aicinātie (arvien vēl juzdamies neomulīgi) visi kā viens bija sašutuši par misis Dombijas saraksta viesiem, kuri noraudzījās uz viņiem caur monokli, balsī prātodami, kas šie ļaudis tādi varētu būt; tai pašā laikā mi^is Dombijas salūgtie žēlojās par nogurumu un jaunā būtne ar kailajiem pleciem, ap kuru vairs nelakstojās jautrais, jauneklīgais brālēns Fīnikss (kurš aizbrauca tūlīt pēc banketa), atklāja kā noslēpumu trīsdesmit četrdesmit draugiem, ka viņa nāvīgi garlaikojoties. Visām vecajam lēdijām ar smagajām nastām uz galvas bija lielāks vai mazāks pamats sūroties par misis Dombiju; bet direkLori un priekšsēdētāji vienprātīgi sprieda, ka Dombijam, ja jau nu bijis jāprecas, vajadzējis izvēlēties sievišķi gados sev piemērotāku, ne tik skaistu, bet ar krietnāku pūru. Šīs šķiras džentlmeņi vispār bija tādās domās, ka Dombijs padevies vājībai, kuru dienās nākšoties gauži nožēlot. Izņemot lēnīgos džentlmeņus, gandrīz ikviens, kas vēl palika te vai gāja projām, jutās aizvainots, atzīdams, ka

vai nu misters Dombijs, vai misis Dombija nav parādījuši viņam pienācīgu uzmanību; un tā nevalodīgā, sievišķā būtne ar melno samta cepuri, kā izrādījās, bija zaudējusi valodu tāpēc vien, ka lēdija aveņkrāsas samtā tikusi sēdināta pie galda pirms viņas. Pat biklo džentlmeņu lēnīgums bija pagaisis — vai nu no pārāk biežas pieskaršanās limonādes glāzēm, vai varbūt tie bija aplipuši ar vispārējo sērgu; viņi sāka mētāties savā starpā sarkastiskiem jokiem un uz kāpnēm un kuluāros čukstus apmainīties nosodošām piezīmēm. Vispārējā neapmierinātība un neomulība tā izplatījās, ka vestibilā sapulcējušies sulaiņi bija par to tikpat labi informēti kā viesi augšā. Ir lāpu turētāji ārā to juta no vēja un salīdzināja šīs viesības ar bērēm, kurās neviens bērinieks neraud, jo neviens no tiem nav testamentā pieminēts.

Beidzot visi viesi bija aizgajuši, arī lāpu turētāji, un iela, kur tik ilgas stundas stāvēja kariete pie karietes, — « klaja un tukša; salonos dziestošo sveču gaismā nevarēja saskatīt vairāk ļaužu kā misteru Dombiju un misteru Karkeru, kuri, pašķīrušies nomaļu, par kaut ko sarunājās, un misis Dombiju ar māti. Edīte sēdēja uz turku dīvāna, bet māte, atzvilusi Kleopatras pozā, gaidīja ienākam savu apteksni. Kad misters Dombijs bija beidzis lietišķo sarunu ar misteru Karkeru, pēdējais verdziskā pazemībā tuvojās viņām, lai atvadītos.

—    Ceru, — viņš teica, — ka šī apburošā vakara radītais nogurums ļauni neatsauksies uz misis Dombijas labsajūtu rīt.

—    Misis Dombija pietiekamā mērā aiztaupīja sev pūles nogurt, — misters Dombijs, pienākdams tuvāk, piebilda, — tā ka no šīm raizēm jūsu sirds var būt pilnīgi brīva. Par nožēlošanu, man jāsaka jums, misis Dombija, ka es būtu vēlējies, lai šinī gadījumā jus būtu atļāvusies mazliet vairāk nogurdināties.

Edīte uzmeta viņam saltu, augstprātīgu skatienu, it kā neturēdama pūļu vērts atbildēt, un novērsa acis, neteikusi ne vārda.

—    Es nožēloju, kundze, — misters Dombijs teica,

—   ka jūs neturējāt par pienākumu . ..

Viņa atkal paskatījās uz to.

—          Par pienākumu, kundze, — misters Dombijs turpināja, — veltīt maniem viesiem mazliet vairāk uzmanības. Daži no tiem, pret kuriem jums šovakar labpatika izturēties ar tik acīm redzamu nevērību, misis Dombija, man tas reiz jums jāpasaka, ar katru savu vizīti parāda jums izcilu godu.

—    Vai tas jums zināms, ka te bez mums vēl kāds ir? — viņa atteica, šoreiz to cieši uzlūkodama.

—     Nē! Kārker! Lūdzu, ne soli. Es pastāvu uz to! — misters Dombijs iesaucās, apstādinot šo džentlmeni, kurš klusām gribēja pazust. — Misters Kārkers, kā jums zināms, kundze, bauda manu uzticību. Tas, par ko es runāju, ir viņam tikpat labi zināms kā man. Atļaujiet jums teikt, misis Dombija, lai jūs par to būtu skaidrībā: es uzskatu, ka šie bagātie un iespaidīgie vīri atnākdami bija man parādījuši godu, — to teikdams, misters Dombijs izslējās, it kā tādējādi piešķirdams saviem vārdiem vēl jo lielāku svarīgumu.

—     Es prasu jums, ser, — Edīte atkārtoja, urbdamās viņā ar nievas pilnu skatienu, — vai jums zināms, ka te vēl kāds ir klāt?

—    Man jālūdz, — misters Kārkers sacīja, pasperdams pāris soļu tuvāk, — man nopietni jālūdz, man kategoriski jāuzstāj — ļaujiet man aiziet. Lai arī cik niecīgas un maznozīmīgas šīs domstarpības …

Misis Skjūtona, kura ne mirkli nebija nolaidusi acis no meitas, te iekrita valodā:

—     Manu sirdsmīļo EdīĻ un manu dārgo Dombij, — viņa teica, — mūsu cildenais draugs misters Kārkers, ja es drīkstu viņu tā dēvēt…

Misters Kārkers nomurdēja: — Par daudz goda…

—     … pateica tieši tos vārdus, kuri man jau stāvēja mēles galā, un es, kur jau tas laiks, degu nepacietībā tos pateikt izdevīgā brīdī. Niecīgas un nenozīmīgas! Manu sirdsmīļo Edīt un manu dārgo Dombij, vai nu mēs nezinām, kādas var būt domstarpības jums abiem . .. Nē, Flauers, vēl ne …

Flauerse bija apteksne; ieraudzījusi džentlmeņus, viņa ar skubu metās atpakaļ.

—     Kādas var būt domstarpības jums abiem, — misis Skjūtona atsāka, — kas esat viena sirds un viena dvēsele un vienoti viscēlākajām, burvīgākajām mīlas sai

tēm? Tikai niecīgas un nenozīmīgas. Kādi vārdi to vēl labāk spēj izteikt? Nekādi! Tāpēc es ar prieku izmantoju šo nenozīmīgo atgadījumu, kurā tā izpaužas daba un jūsu individuālie raksturi un viss tāds, kas patiesi spēj sariest asaras mātes acīs, — lai pateiktu, ka es tam nepiešķiru nekādas nozīmes un saskatu tajā vienīgi dvēseles zemo elementu pamošanos un ka es atšķirībā no daudzām sievasmātēm (kāds pretīgs vārds, mīļo Dombij!), kādas, kā dzirdams, eksistējot šajā, baidos teikt, pārāk nedabiskaja pasaulē, šādas reizēs nedomāju jaukties jūsu vidū un galu galā es par to daudz nemaz neskumstu, ja uzliesmo šā … kā tak viņu sauca … ne Kupidona, bet tā otra burvīgā radījuma * lāpa.

Skatienā, ar kuru labā māte runādama uzlūkoja savus bērnus, pazibēja tāds skadrums, kas skaidri liecināja, ka aiz šiem nesakarīgajiem vārdiem slēpjas nepārprotams un labi pārdomāts nolūks. Proti, nolūks jau pašā sākumā izlikties nedzirdam, kā žvadz viņu važas, kas reiz neglābjami saks žvadzēt, un meklēt patvērumu nevainīgajā ticībā viņu savstarpējai mīlai un saderībai.

—     Es misis Dombijai aizrādīju, — misters Dombijs sacīja ārkārtīgi kundziskā balsī, — ka mūsu laulības dzīvē, kas nule tikai sākusies, man ir iebildumi pret viņas uzvešanos un ka vēlos, lai viņa savu izturēšanos mainītu. Ar labu nakti, Kārker! — viņš pamāja ar galvu, atļaudams Kārkeram aiziet.

Misters Kārkers palocījās pret valdonīgo jauno sievu, kuras acu zibeņi bija pievērsti vīram, un, ceļā uz durvīm apstādamies pie Kleopatras dīvāna, dziļā, apbrīnas pilnā pielūgsmē pacēla pie lūpām roku, kuru viņa tam žēlīgi pasniedza.

Ja viņa burvīgā sieva šai klusuma brīdī, kas iestājās, kad viņi bija palikuši vieni (Kleopatra aizsteidzās projām, cik aši spēdama) būtu viņam ko pārmetusi, ja vismaz kaut vaibsts viņas sejā būtu pārvērties vai arī viņa būtu bildusi kaut vienu vienīgu vārdu, misters Dombijs būtu noturējies pret viņu bargs un nepielūdzams. Bet nepārprotamā, vārdos nepateiktā nāvējošā nicināšana, ar kādu viņa, vīram mirkli uzmetusi, nolaida acis, it kā tas būtu pārāk nevērtīgs un viņai pārāk vienaldzīgs, lai to izaicinātu kaut ar pusvārdiņu, — šī neaprakstāmā nicināšana un augstprātība visā viņas pozā, — saltā, nelokāmā apņēmība, kādā viņa to ar katru sejas muskulīti gribēja apkaunot un atgrūst, padarīja misteru Dombiju nevarīgu, un tā viņš aizgāja no viņas, kas visu savu apburošo skaistumu koncenlrēja vienīgi uz to, lai parādītu dziļo nicināšanu.

Vai viņš tiešām bija tik gļēvs, lai stundu vēlāk slepus viņu novērotu tumšajās kāpņu telpās, kur reiz mēnesnīcā bija vērojis, kā Florense nopūlas, Polu augšup nesdama? Vai arī viņš gluži nejauši bija tumsā tur pagadījies un nolūkojās uz augšstāvu, kad redzēja viņu ar sveci rokā iznākam no istabas, kurā gulēja Florense, un ieraudzīja atkal, kā bija pārvērtusies viņas seja, kuru viņš nespēja sev pakļaut?

Un tomēr tā nespēja tik stipri pārvērsties kā viņa paša seja. Savā vissaltakajā lepnumā un dusmu uzbangojumā tā neapjauta, ka tumšā ēna, kas krēslainajā istabas kaktā bija noslīdējusi pār viņa seju pirmajā vakarā pēc atgriešanās un vēl jo bieži pēc tam, pār to nolaidās atkal šai mirklī, kad viņš lūkojās augšup.

XXXVII NODAĻA VAIRĀK NEKĀ VIENS BRĪDINĀJUMS

Nākamajā dienā Florense, Edīte un misis Skjutoņa bija visas kopā, un kariete gaidīja pie durvīm, lai viņas izvizinātu. Kleopatrai nu atkal bija sava galera, un Viterss — ne vairs tas bālais vārgulis — žaketē ar popētām krūtīm un militāra fasona biksēs pusdienu laikā stavēja, stalti izslējies, aiz viņas krēsla, kuram riteņu nebija un kuru tam vairs nenācās grūst ar galvu. Mati Vitersam šīs laimīgās dzīves ausmā spīdēja no pomādes. Viņš valkāja glazē cimdus un smaržoja pēc odekolona.

Viņas bija Kleopatras istabā. Senās Nīlas čūska * (neuztverot šo apzīmējumu kā viņas cieņas aizskārumu) zvilnēja uz kušetes un sūca — pulksten trijos pēcpusdienā — savu brokasta šokolādi, bet pa to laiku Flauerse piestiprināja vēl tērpam jaunavīgus kruzulīšus un mežģiņu aprocītes, tad, it kā sava veida kronēšanas ceremoniju izpildīdama, uzbāza galvā persika krāsas samta cepurīti, kuras mākslīgās rozes brīnum efektīgi locījās, jo paralītiskas trīsas padraiskojās ar tām kā viegla brīze.

—    Man liekas, es šorīt esmu mazliet nervoza, Flauers, — misis Skjūtona ieminējās. — Man rokas trīc.

—    Jūs jau, kundze, vakar vakarā, kā pali zināt, bijāt sabiedrības dvēsele, — Flauerse atteica, — un šodien par to jums nākas ciest.

Edīte, kas cienīgajai mātes kundzei un tās tualetei bija uzgriezusi muguru, pamāja Florensei, lai nāk pie loga, bet tad pēkšņi, kā zibens apžilbināta, atsprāga no tā nost.

—    Bērns mīļais, — Kleopatra gurdā balsī iesaucās,

—    tu taču neesi nervoza. Neticēšu, manu mīļo Edīt, ka tu, kas proti tā pār sevi valdīt, sāc izvērsties par tādu pašu mocekli kā tava māte ar savu nelaimīgo raksturu! Viters, kāds ir pie durvīm.

—    Vizītkarte, cienītā kundze, — Viterss teica, pasniegdams to misis Dombijai.

—    Es tūliņ izbraucu, — viņa attrauca, uz karti nepaskatījusies.

—     Bet, dārgumiņ, — misis Skjūtona, gari stiepdama vārdus, sacīja, — dīvaini gan tu liec atbildēt, pat vārdu neizlasījusi. Pasniedziet man, Viters. Vai die', mīļā, tas taču misters Kārkers! Sis saprātīgais cilvēks!

—     Es tūliņ izbraucu, — Edīte atkārtoja tik valdonīgā tonī, ka Viterss, atgriezies pie durvīm, tikpat valdonīgi pateica sulainim, kas gaidīja atbildi: «Misis Dombija izbrauc. Taisies, ka pazudi!» — un aizcirta tam durvis deguna priekšā.

Taču pēc brītiņa sulainis bija atkal atpakaļ un sačukstējās ar Vitersu, kas vēlreiz — gan gaužām negribīgi — vērsās pie misis Dombijas.

—    Piedodiet, cienītā kundze, misters Kārkers sūta jums visdziļākās cieņas apliecinājumus un lūdz, ja vien jums iespējams, ziedot viņam vienu minūti — lietišķai sarunai, ja jūs būtu tik laipna, cienītā kundze.

—    Patiešām, mana mīļā, — misis Skjūtona teica, cik maigi vien mācēdama, jo meitas seja šķita draudīga,

—    ja tu atļautu bilst arī man kādu vārdu, es ieteiktu …

—    Aiciniet viņu šurp augšā, — Edīte noteica.

Kad Viterss bija izgājis, lai izpildītu pavēli, viņa, nīgri uzlūkodama māti, piebilda:

—    Tā kā viņš nāk uz tavu ieteikumu, tad lai viņš nāk arī tavā istabā.

—    Vai es drīkstu … vai man iet projām? — Florense pasteidzās ievaicāties.

Edīte piekrizdama pamāja ar galvu, taču Florense vēl nebija pie durvīm, kad jau ienāca viesis un tikpat pieglaimīgs, ar tādu pašu netīkamu familiaritāti un visžēlīgu laipnību, kā viņš bija to uzrunājis pirmoreiz, uzrunāja ari tagad: cerot, ka viņa jūtoties labi… lieki esot vēl apvaicāties par to, jo izskats jau iepriekš pasakot atbildi, — vakarvakarā viņam tikko bijis gods viņu pazīt, tik ļoti pārvērtusies viņa esot… un pieturēja durvis vaļā, kamēr viņa iziet, klusībā apzinādamies varu pār šo meiteni, kura vairījās no viņa un ar visu centīgo cieņas un laipnības izrādīšanu nespēja to pilnīgi apslēpt.

Tad viņš mirkli noliecās pār misis Skjūtonas vēlīgi pastiepto roku un pēdīgi paklanījās Edītei. Edīte, uz viņu pat nepaskatījusies, vēsi atņēma sveicienu un, ne pali apsēzdamās, ne viņu lūgdama apsēsties, gaidīja, ko viņš teiks.

Lai arī cik stiprās augstprātības un varas bruņās viņa bija tērpusies, lai cik lepnā spītā sacēlās viņas dvēsele, tomēr pārliecība, ka šis cilvēks, jau pirmo reizi tiekoties, bija saskatījis viņas un viņas mātes negodīgo spēli, ka ikvienu pazemojumu, ko viņa klusi sevī pārcieta, tas redzēja tikpat labi kā viņa pati; ka tas lasīja viņas dzīvi kā neķītru romānu un nicīgiem skatieniem un balss intonācijām pārlapoja to viņas priekšā, ko neviens cits nevarēja uztvert, — šī pārliecība tomēr padarīja viņu vājāku un mazdūšīgāku. Lai arī cik augstprātīgi Edīte nostājās pret viņu, ar valdonīgo seju prasīdama no viņa pazemību, nicīgi savilktām lūpām noraidīdama viņu, lai cik nevaldāmi cilājās krūtis dusmās par viņa uzbāzību un tumšās skropstas aizplīvuroja acu spožumu, lai neviens stariņš neapmirdzētu viņu, un, lai cik padevīgs viņš stāvēja tās priekšā ar lūdzošu, aizvainotu skatienu, tomēr pilnīgi pakļaudamies tās gribai, — sirds dziļumos tā juta, ka īstenība ir pretēja, ka pārspēks ir viņa pusē un triumfēt varēs viņš, un ka viņš to labi zina.

—    Es atļāvos pārdrošību tik uzmācīgi izlūgties sarunu ar jums, — misters Kārkers sacīja, — un iedrošinājos aizrādīt, ka tai būs lietišķs raksturs, tādēļ ka …

—    Varbūt misters Dombijs sūtījis jūs ar uzdevumu izteikt man rājienu? — Edīte viņu pārtrauca. — Jūs baudāt tik neierobežotā mērā mistera Dombija uzticību, ser, ka es nemaz nebrīnītos, ja tāds butu jūsu dēvētais sarunas lietišķums.

—     Neesmu sūtīts ne ar kādu uzdevumu pie lēdijas, kura piešķir viņa vārdam tādu spožumu, — sacīja misters Kārkers. — Bet es ļoti ludzu šo lēdiju būt taisnīgai pret pazemīgu pretendentu uz viņas sprieduma taisnīgumu — pret mistera Dombija vienkāršu padoto, kurš savā stāvoklī nav noteicējs pār savu gribu, — un iedomāties manu pilnīgo bezpalīdzību vakar vakarā, kad nespēju izvairīties no uzspiestā pienākuma būt par aculiecinieku tik sāpīgam notikumam.

—     Manu sirdsmīļo Edīt, — Kleopatra ierunājās apspiestā balsī, nolikdama lorneti sānis, — cik tas ir burvīgi no mistera . . . Kā-viņ-sauc puses, un cik daudz tur ir sirds!

—     Jo es uzdrošinos, — misters Kārkers sacīja, veltīdams misis Skjūtonai pateicības un cieņas pilnu skatienu, — uzdrošinos to saukt par sāpīgu tikai tāpēc, ka tāds tas bija man, kam nelaimīgā kārtā nācās būt klāt. Tik nenozīmīgas domstarpības principālu starpā, divu cilvēku starpa, kuri viens otru tik pašaizliedzīgi mīl un gatavi nest jebkuru upuri viens otra labā, nav nekas. Kā misis Skjūtona ar tik dziļu izpratni un izjūtu vēl vakar pati izteicās, tas nav nekas.

Edīte nespēja uz viņu paskatīties, taču, brīdi nogaidījusi, ieminējās:

—    Bet jūsu darīšanas, sēf …

—     Edīt, manu dudiņ, — misis Skjūtona viņu pārtrauca, — misters Kārkers slāv kājās visu šo laiku! Dārgo mister Kārker, piesēdiet, lūdzu!

Viņš mātei neko neatbildēja, bet cieši uzlūkoja viņas augstprātīgo meitu, it kā vienīgi no viņas gaidītu šādu uzaicinājumu, un apņēmās to panākt. Edīte, pati sev spītēdama, apsēdās un ar vieglu rokas mājienu norādīja uz krēslu arī viņam. Nekas nevarēja vēl vairāk kādu apvainot kā šāds vēss, augstprātīgs savā pārākuma apziņā un nicināšana pasviests žests, taču pat pret šada veida piekāpšanos viņa bija veltīgi cīnījusies — tā tika izvilināta viņai. Ar to pietika. Un misters Kārkers apsēdās.

—    Vai man būtu atjauts, cienītā kundze, — misters Kārkers pazibināja savus baltos zobus pret misis Skjūtonu, — lēdija ar jusu gaišo prātu un smalko takta izjūtu, es domāju, parādīs man uzticību parunāt ar misis Dombiju un pateikt viņai, kas man sakāms, atļaujot viņai pašai atstastīt visu jums kā savam labākajam un mīļākajam draugam . . . pēc mistera Dombija, protams.

Misis Skjūtona bīitu izgājusi, ja Edīte to neapstādinājusi. Viņa būtu apstādinājusi arī misteru Kārkeru un sašutumā pavēlējusi viņam runāt atklāti vai nerunāt nemaz, ja tas apslāpētā balsī neieminējies:

—    Mis Florense . .. jaunā lēdija, kas tikko izgāja no šīs istabas . ..

Edīte nu ļāva viņam turpināt. Tagad tā vērīgi skatījās uz viņu.

Kad viņš ar pārspīlētu galantumu un godbijību, sakārtojis zobus vispazemīgākajā smaida, saliecās uz priekšu, viņai tuvāk tiekdamies, viņa būtu varējusi to nosist.

—    Mis Florenses stāvoklis, — viņš atsāka, — nav apskaužams. Man ir diezgan grūti par to runāt ar jums, kas savu sirdi atdevusi viņas tēvam, un, protams, uzmanīgi un greizsirdīgi uztversit katru vārdu, kas atlieksies uz viņu. — Kaut arī savā runā vienmēr apcerīgs un pieglaimīgs, taču apcerīguma un pieglaimības pakāpe, kādā viņš izrunāja šos vārdus un līdzīga satura turpmākos, nav nekādiem vārdiem aprakstāma. — Bet vai es, kas arī, kaut savā īpatnā veidā, esmu pieķēries misteram Dombijam un neesmu mitējies apbrīnot viņa raksturu, — vai es varu uzdrošināties teikt, neaizvainojot jūsu maigās jūtas pret misteru Dombiju, ka mis Florense diemžēl nebauda tēva mīlestību? Vai drīkstu teikt — tēva mīlestību?

—    Es zinu to, — Edīte atteica.

—    Jūs zināt to! — misters Kārkers jūtami atvieglots izsaucās. — Man akmens noveļas no sirds, to dzirdot. Vai drīkstu cerēt, ka jums ir zināms arī tas, kā šī vienaldzība radusies, kādas mistera Dombija lepnuma respektīvi rakstura godajamās īpašības to izraisījušas?

—    Sim jautājumam jūs varat nepieskarties, ser, — viņa attrauca, — un drīzāk pāriet pie tā lietišķā, kas jums sakāms.

—     Patiešām, es saprotu, cienītā kundze, — Kārkers . atbildēja, — ticiet man, es pilnīgi saprotu, ka misteram

Dombijam nav vajadzīgs nekāds attaisnojums jūsu acīs. Bet esiet žēlīga un spriediet par manu sirdi pēc savējās, un jūs piedosit manu interesi par viņu, ja arī tā savā pārmērībā mani aizved par tālu.

Kas tā bija par mocību šai lepnajai sirdij — sēdēt te aci pret aci ar šo cilvēku, kas atkal un atkal atgādināja viņai nepatieso zvērestu altāra priekšā, spiezdams to kā krūzi ar riebīgām mielēm viņai pie lūpām, un viņa neuzdrīkstējās izrādīt, kā tās viņu šķebina, nedz arī atteikties dzert! Kāds kauns, kādas nožēlas un niknums plosījās viņas sirdī, kad, paceltu galvu, majestātiski sēdēdama tam priekšā visā savā daiļumā, viņa apzinājās, ka savā garā guļ tam pie kājām!

—     Mis Florensei, — Kārkers turpināja, — kas bija atstāta kalpotāju un algotu cilvēku aizgādībā, — ja vispār to varēja saukt par aizgādību, — kuri visāda ziņā stāvēja uz zemākas pakāpes nekā viņa, bērnu dienās bija vajadzīga stingra roka, kas viņu vadītu, bet, tā kā lādas nebija, viņa kļuva mazliet nepiesardzīga un zināmā mērā aizmirsa savu stāvokli. Bija tāda aušīga aizraušanās ar kādu Volteru, vienkāršu jaunekli, kura par laimi vairs nav starp dzīvajiem; tad vēl — sāpīgi man to teikt jums — augstākā mērā nevēlama draudzēšanās ar kādiem tur piekrastes kuģiniekiem, kuri lai nu ar ko, bet ar labu slavu nevaj lepoties, un ar kādu aizbēgušu, vecu bankrotieri.

—     Esmu par šiem faktiem dzirdējusi, ser, — Edīte teica, uzmezdama viņam nievīgu acu zibsni, — un redzu, ka jūs tos sagrozāt. Jūs varējāt arī lo nezināt, cerams, ka tā.

—     Piedodiet, lūdzu, — misters Kārkers teica, — esmu pārliecināts, ka nevienam tie nav zināmi tik labi kā man. Jūsu augstsirdīgo, dedzīgo sirdi, cienījamā kundze, lo pašu sirdi, kura tik cēla un valdonīga, aizstāvot savu mīļoto un cienīto vīru, un kura to patiesi aplaimojusi tā, kā viņš pelnījis, — es varu tikai apbrīnot, cienīt un noliekt galvu tās priekšā. Taču, ja runājam par faktiem, kuru dēļ patiesībā ari biju uzdrošinājies izlūgties jūsu uzmanību, — par tiem man nevar būt

nekādu šaubu, jo, pildīdams savu pienākumu kā mistera Dombija uzticības persona, — uzdrošinos teikt — kā draugs, esmu tos pilnīgi noskaidrojis. Tieši aiz pienākuma pret šādu uzticību, patiesi iedziļinādamies, kā jūs to labi varat saprast, visā, kas skar viņa intereses, varbūt, ja vēlaties (jo baidos, ka velti nopūlos iegūt jūsu labvēlību), zemāku motīvu skubināts, proti, gribēdams ar savu centību izpelnīties vēl lielāku atzinību, esmu gan pats, gan ar vairāku man uzticamu personu palīdzību ilgi un pamatīgi izsekojis šiem faktiem un ieguvis neskaitāmus un neapgāžamus pierādījumus.

Edīte nepacēla acis augstāk kā līdz viņa mutei, bet redzēja katrā zobā paslēptu ļauna prieka dzeloni.

—     Piedodiet, cienītā kundze, ja es apmulsumā uzdrošinos lūgt jūsu padomu, lai rīkotos tad saskaņā ar jūsu vēlēšanos. Man liekas, esmu novērojis, ka jūs ļoti interesējaties par mis Florensi?

Kas gan viņā vēl būtu aizslēpies, ko viņš nebūtu novērojis un nezinātu? Pazemota un reizē saniknota, ka viņai vienmēr kaut ar niecīgu mājienu to liek atskārst, viņa iekoda zobos trīcošo lūpu, lai slēptu savu sašutumu, u?i atbildes vietā vēsi palocīja galvu.

—     Šī interese, cienītā kundze, kas ir tik aizkustinošs pierādījums tam, ka viss, kas asociējas ar misteru Dombiju, jums ir mīļš un dārgs, — liek man vēl padomāt, pirms iepazīstinu viņu ar šiem faktiem, kuri viņam pagaidām vēl nav zināmi. Tas tiktāl — ja drīkstu atzīties — ir iedragājis manu aklu padevību viņam, ka mazākais mājiens no jūsu puses var likt man to viņam noklusēt.

Edīte strauji pacēla galvu un, atraudamās atpakaļ, mulsām acīm viņu nīgri uzlūkoja. Viņš paraudzījās pretī ar vispieglaimīgāko, goddevīgāko smaidu un trauca tālāk:

—     Jūs sakāt, es attēlojis jums notikumus nepareizā gaismā. Bīstos, ka ne … bīstos, ka ne. Bet pieļausim tādu varbūtību. Taču kopš kāda laika manī vieš nemieru, lūk, kas: jau tas vien, ka mis Florense, lai cik nevainīgā kārtā un bērnišķā neapdomībā, vairākkārt satikusies ar šādiem ļaudīm, varētu pamudināt misteru Dombiju, kas tā jau nelabvēlīgi noskaņots pret viņu, spert izšķirošu soli (es zinu, ka viņam šāda doma jau iesēdusies galvā) — likt viņai atstāt tēva māju un dzīvot atsevišķi. Cienītā kundze, esiet saudzīga pret mani un ņemiet vērā manas attiecības ar misteru Dombiju, kuru pazīstu un pret kuru sajūtu godbijību, jāteic, gandrīz kopš bērna dienām; esiet saudzīga, kad es saku: ja viņam piemīt kāds trūkums, tad tā ir augstprātīga nepiekāpība, kuras saknes meklējamas tā cēlā lepnuma un savas varas apziņā, kas viņam piemīt un kā priekšā mums visiem jāpiekāpjas; tā nav salaužama, kā salaužama ir citu cilvēku ietiepība, un tā kļūst nelokāmāka no dienas dienā, no gada gadā.

Viņa arvien vēl nenovērsa acu no tā, bet, lai cik stings un neatlaidīgs bija viņas skatiens, nāsis viņai iepletās, elpa kļuva dziļākā un lūpas viegli saviebās, kad tas ņēmās aprakstīt sava patrona īpašības, kuru priekšā visiem galva jānoliecot. Viņš to redzēja; un, lai gan viņa sejas izteiksme nemainījās, Edīte zināja, ka viņš to nomana.

—     Pat tik nenozīmīgs incidents kā vakarējais, — viņš teica, — ja drīkstu vēl atsaukties uz to, var noderēt par manas domas apliecinājumu, labāk vēl nekā nopietnas nesaskaņas. Dombijs un Dēls nepakļaujas ne laikam, ne vielai, ne sezonai, bet pakļauj tos sev. Taču es priecājos par šo starpgadījumu, jo tas man devis iespēju piekļūt šodien pie misis Dombijas, lai pārspriestu šo jautājumu, pat ja man par sodu jākrīt viņas nežēlastībā uz kādu laiku. Cienītā kundze, tieši tai laikā, kad šī lieta sagādāja man vislielāko nemieru un bažas, misters Dombijs izsauca mani uz Lemingtonu. Tur es redzēju jūs, tur es nevarēju nenoskārst, kādu stāvokli jūs drīzumā ieņemsit viņa dzīvē — stāvokli, kas sola ilgu laimi kā viņam, tā jums. Tur es izšķīros nogaidīt, līdz jūs ienāksit kā namamāte šai mājā, un tad rīkoties tā, kā to daru pašlaik. Sirds dziļumos es nejūtu baiļu, ka nebūšu izpildījis savu pienākumu pret misteru Dombiju, ja paglabašu sevī to, ko lasu jūsu sirdī; jo, kur diviem cilvēkiem ir viena sirds un dvēsele — kā šinī laulībā —, tur viens pie reizes var reprezentēt otru. Un tāpēc mana sirdsapziņa var būt vienlīdz mierīga, vai nu es savu atklājumu uzticu jums, vai viņam. Aiz iemesliem, ko jau minēju, es izvēlējos jūs. Vai drīkstu cerēt uz tādu ievērību, ka mans konfidenciālais ziņojums uzklausīts un es esmu atbrīvots no jebkuras atbildības?

Viņš ilgi vēl atcerējās skatienu, kādu Edīte viņam uzmeta, — vai jel viens, to redzējis, spētu aizmirst? — un cīņu, kas norisa tās dvēselē. Pēdīgi viņa teica:

—    Es pieņemu to, ser. Varat, lūdzu, uzskatīt jautājumu par nokārtotu un pie tā turpmāk vairs neatgriezties.

Viņš zemu palocījās un piecēlās. Arī viņa piecēlās, un viņš visā pazemībā atvadījās. Bet Viterss, kas sastapās ar viņu uz kāpnēm, sastinga uz vietas, apžilbis no viņa zobu mirdzuma un starojošā smaida; un, kad Kārkers auļoja jau sava baltkājainā zirga mugurā, ļaudis viņu noturēja par zobārstu, — tik baltus zobus viņš spīdināja tiem pretī. Edīti, kas drīz pēc tam izbrauca savā karietē, ļaudis noturēja par augstas kārtas dāmu, par tikpat. laimīgu, cik bagātu un skaistu. Bet tie nebija viņu redzējuši brīdi pirms tam vienu viņas istabā un nebija dzirdējuši viņu izdvešam trīs vārdus: «Ak, Florense, Florense!»

Misis «Skjūtona, zvilnēdama uz kušetes un sūkdama šokolādi, nebija nekā dzirdējusi, izņemot klusi pateikto vārdu «darīšanas», pret kuru viņa sajuta briesmīgu antipātiju un kuru sen bija izslēgusi no sava vārdu krājuma, kā rezultātā visai apburošā kārtā un ar sirds (nemaz nerunājot par dvēseli) pārbagātību bija gandrīz izputinājusi neskaitāmas modistes un citus ļaudis. Tāpēc misis Skjūtona nekā nejautāja un neizrādīja nekādas ziņkāres. Patiesību sakot, persiku krāsas samta cepurīte, uz paša pakauša uztupināta, sagādāja viņai izbraukumā diezgan daudz raižu un rupju, jo laiks bija diezgan vējains un cepurīte izmisīgi centās pamest misis Skjūtonas sabiedrību, negribēdama ielaisties nekādā kompromisā. Kad karietei logi un durvis bija aizvērti un vējam ceļš nogriezts, paralītiskas trīsas sāka atkal aušoties pa mākslīgajām rozēm, it kā tur darbotos vesela izdienējušu zefīru nespējnieku nama kolektīvs, un tā galu galā misis Skjūtonai bija gana ko noņemties, un viņai neklājās viegli.

Vakara pusē viņai nekļuva vieglāk, jo, kad misis

Dombija apģērbusies pusstundu jau gaidīja uz viņu un misters Dombijs svinīgs un nepacietīgs soļoja pa viesistabu (viņi visi trīs bija ielūgti uz vakariņām), Flauerse, misis Skjūtonas apteksne, gluži bāla vaiga ieskrēja pie misis Dombijas un nobēra:

—    Lūdzu, kundze, atvainojiet, bet es netieku galā ar misis.

—    Ko tas nozīmē? — Edīte jautāja.

—    Nudie, kundze, es netieku gudra, — pārbiedētā apteksne attrauca. — Viņa šķoba seju.

Edīte aizsteidzās viņai līdzi uz mātes istabu. Kleopatra bija uzposusies vakara tualetē ar visiem briljantiem, īsām piedurknēm, krāsuļiem, matu cirtām, zobiem un citiem jaunavīgiem atribūtiem, taču trieka nebija apvedama ap stūri, sazīmēja viņā to, pie kuras sūtīta, un paralizēja viņu spoguļa priekšā, kur viņa nu gulēja kā riebīga lelle, kas nomesta zemē.

Dziļi apkaunojoši viņu izjauca pa gabaliem un to palieciņu no viņas, kas bija neviltota, ielika gultā. Pēc ārstiem bija jau aizsūtīts, un tie drīz ieradās. Tika lietoti iedarbīgi medikamenti un izteiktas domas, ka šo lēkmi viņa vēl pārcietīšot, bet otru vairs neizturēšot. Dienām no vietas viņa gulēja bez valodas, raudzīdamās griestos: reizēm uz jautājumiem, piemēram, vai pazīst savus apmeklētājus un tamlīdzīgiem, viņa par atbildi izgrūda neskaidras skaņas, bet reizēm nereaģēja nemaz — ne ar skaņu, ne kustību, ne acu mirkšķi.

Beidzot viņa sāka atgūt samaņu un zināmā mērā arī spēju kustēties, bet valodu vēl ne. Kādu dienu labā roka viņai jau klausīja, un, rādīdama to savai apteksnei, kas viņu kopa, un, acīmredzot stipri uzbudinādamās, deva zīmi, lai pasniedz zīmuli un papīru. Apteksne prasīto nekavējoties pasniedza, domādama, ka slimniece grib uzrakstīt testamentu vai izteikt savus pēdējos vēlējumus, un, tā kā misis Dombijas nebija mājās, godbijīgi gaidīja rezultātu.

Pēc ilgas un mokpilnas kricelēšanas, svītrošanas un nevajadzīgu burtu iestarpināšanas, kuri šķila paši uz savu galvu lecam no zīmuļa ārā, viņa uzrakstīja šādu dokumentu:

«Rožainus aizkarus.»

Tā kā apteksne tīri vai pamira aiz pārsteiguma — un ne jau bez iemesla —, Kleopatra rakstā izdarīja labojumu, pieskribelēdama vēl divus vārdus klāt, un nu tas skanēja:

«Rožainus aizkarus dakteru dēļ.»

Apteksnei nu uzausa nojausma, ka aizkarus viņa pieprasa, gribēdama izrādīt svaigāku sejas krāsu par godu medicīnas fakultātei; un, tā kā mājinieki, kuri viņu smalki pazina, nešaubījās par šāda slēdziena pareizību, ko drīz vien viņa pati jau varēja apstiprināt, pie gultas tika pielikti rožaini aizkari; un no šī brīža viņa sāka apbrīnojami ātii atlabt. Drīz vien viņa jau bija tiktāl, ka sēdēja, izgreznojusies ar cirtām, mežģīņu aubīti un rīta svārkiem, mazliet iesārtinājusi iekritušos vaigu dobumus.

Šausmīgs skats bija, redzot šo veco sievu klīrējamies un koķetējam ar nāvi un spēlējam savus jaunavīgos trikus tās priekšā, it kā nāve būtu majors, bet pārmaiņas, kas bija pēc triekas lēkmes radušās viņas psihē, deva tikpat daudz vielas pārdomām un bija tikpat šausminošaSļ

Vai nu intelektuālo spēju novājināšanās padarīja viņu viltīgāku un melīgāku nekā agrāk, vai tā bija viņai sajaukusi prātus, vai iedegusi viņā sirdsapziņas pārmetumu dzirkstelīti, kas nespēja nedz īsti uzliesmot, nedz arī nogrimt atpakaļ galīgā tumsībā, vai arī viņas garīgo spēju sajukumā bija radusies kāda jauna kombinācija, kurā bija pa druskai no visa minētā, tā ka viņa vairs neapjēdza, kas grib būt un kas patiesībā ir, rezultāts bija tāds, ka viņa sāka uzstādīt ārkārtīgi augstas prasības Edītes mīlestībai, pateicībai un uzmanībai pret viņu, cildināja sevi viscēlākiem vārdiem, ka esot brīnišķīgākā māte, un kļuva pārlieku greizsirdīga uz katru sāncensi, kas baudīja Edītes laipnību. Viņa šķita aizmirsusi, ka abas bija cieši norunājušas nekad vairs nepieskarties šim jautājumam, un allaž no jauna sāka atgādināt meitai precības, ar to gribēdama pierādīt, kāda viņa lieliska māte; un tas viss kopā ar vārgumu un sapīkumu, ko radīja viņas slimība, kļuva par sarkastisku komentāru viņas koķetībai un jaunavīgajām izdarībām.

—    Kur misis Dombija? — viņa mēdza uzprasīt apteksnei.

—    Izgājusi, kundze.

—    Izgājusi! Laikam, lai izvairītos no savas mammas, Flauers?

—    Apžēliņ, kundze, ko jūs! Misis Dombija izbrauca tikai pavizināties ar mis Florensi.

—    Mis Florense. Kas tā tāda par mis Florensi? Ne vārda man par mis Florensi! Kas gan mis Florense viņai salīdzinājumā ar mani?

Izrotāšanās īstā brīdī ar briljantiem vai persiku krāsas samta cepurīti (jau nedēļām ilgi, pirms vēl spēja atstāt gultu, viņa, apmeklētājus pieņemdama, sēdēja ar cepuri galvā), vai šādiem tādiem bezgaumīgiem karuļiem parasti apturēja asaru strautu, kas šādos gadījumos saka plūst, un viņa tad samērā labā omā pavadīja laiku, līdz Edīte ienāca viņu apraudzīt, bet, tikko uzmetusi skatienu lepnajam vaigam, viņa no jauna zaudēja pašsavaldīšanos.

—    Nu tik es redzu, Edīt! — viņa mēdza raudāt, galvu purinādama.

—     Kas noticis, māt?

—    Noticis! Es tiešām nesaprotu, kas ir noticis. Pasaule izvērtusies tik mākslota un tik nepateicīga, ka man jau sāk likties — tajā nemaz vairs nav vielas palicis sirdij vai kaut kam. tamlīdzīgam. Viterss jau tad drīzāk ir mans bērns nekā tu. Viņš par mani rūpējas vairāk nekā mana miesīga meita. Es gandrīz vēlētos neizskatīties tik jauna — un visu ko tamlīdzīgu —, varbūt man tad pievērstu vairāk uzmanības.

—     Ko tu īsti vēlies, māt?

—     O, daudz ko, Edīt! — skanēja nepacietīga atbilde.

—    Vai tev trūkst kaut kā, ko tu būtu kārojusi? Tava pašas vaina, ja tā ir.

—     Pašas vaina! — viņa sāka kunkstēt. — Tāda māte kā es tev, Edīt, esmu bijusi, kas tevi glabājusi ka acuraugu kopš tavam mazām dieniņām! Un kad tu neliecies par mani zinis, neparādi man vairāk sirsnības kā jebkuram svešam cilvēkam, neveltī man ne divdesmito daļu tās mīlas, ko Florensei. .. nu, es jau esmu tikai tava māte un varu kādā jaukā dienā viņu samaitāt! — tu vari vēl mest man acīs — tava pašas vaina!

—   Māt, māt, es tev neko nepārmetu. Kāpēc tu vienmēr vēl ar to noņemies?

—    Vai tas nav dabiski, ka es ar to noņemos, ja es esmu mīlestības un jūtīguma iemiesojums un viens tavs skatiens spēj mani sāpīgi ievainot?

—    Man prātā nenāk tevi ievainot, māt. Vai tu neatceries, ko mēs reiz norunājām? Lai pagātne dus.

—    Jā, lai dus! Un lai pateicības jūtas pret mani dus, un mīlestība uz mani lai dus, un lai dusu es, aizmirsta savā istabā, viena, bez draugiem, bez uzmanības, kamēr tu atrodi jaunus radus, kuriem atdod savu sirds siltumu un kuriem nav nekādu tiesību uz tevi! Ak die's, Edīt, vai tu vispār apjēdz, kādu lepnu māju tu vari saukt par savu?

—    Jā. Klusāk!

—    Un Dombijs, šis diženais vīrs! Vai tu jel maz zini, ka esi ar viņu apprecējusies, Edīt, un ka tev ir nodrošinājuma akls, sabiedrisks stāvoklis, kariete un nezin kas vēl viss?

—    Protams, es to zinu, māt; ļoti labi pie tam.

—    Kā tu būtu pie visa tā tikusi ar to jauko lāga dvēseli — kā tak viņu sauca? — Greindžeru, ja tas nebūtu nomiris? Un kam tev par visu to jāpaleicas, Edīt?

—    Tev, māt, tev.

—    Tad apķeries man ap kaklu un noskūpsti mani, Edīt; un pierādi man, Edīt, ka tu atzīsti: nav pasaulē labākas mammas, kā es tev esmu bijusi. Un neļauj man pārvērsties biedēklī, mokoties un ciešot tavas nepateicības dēļ, citādi, kad es atkal parādīšos sabiedrībā, neviens mani nepazīs, pat ne tas neciešamais lops — majors.

Bet dažkārt, kad Edīte piegāja viņai klāt, nolieca lepno galvu un pieskārās viņai ar savu vēso vaigu, māte atrāvās nost, it kā viņai būtu no meitas bail, un sāka drebēt un kliegt, ka patiesi galīgi sajukšot prātā. Bet reizēm atkal viņa pazemīgi lūdzās, lai Edīte apsēžoties krēslā līdzās gultai, un tad uzlūkoja meitu (kad tā, domās nogrimusi, sēdēja) ar tādu seju, kuru pat rožainais aizkars nespēja vērst citādāku, nekā tā bija: savītusi un mežonīga.

Laikam ritot, rožainie aizkari sarka par Kleopatras miesīgo atveseļošanos, par viņas tērpiem, kas bija vēl jaunavīgāki nekā agrāk, lai dzēstu slimības iegrauztās pēdas, par krāšļiem, par zobiem, par matu cirtām, par briljantiem, īsajām piedurknēm un visu godību, kādā posās lelle, kura bija novēlusies spoguļa priekšā; reizumis tie piesarka par viņas stostīgo runu, kuru viņa lūkoja noslēpt, meitenīgi ķiķinot, un par atmiņu, kura brīžam negaidot izplēnēja; bez kādas likumsakarības ta reizēm kaprīzi uzplaiksnīja un piepeši izdzisa, it kā zobodamās pati par savām kaprīzēm.

Bet nekad tiem negadījās piesarkt par pārmaiņām viņas domās par meitu vai sarunās ar to. Un, kaut gan meita visai bieži pienāca pavisam tuvu klāt pie rožainajiem aizkariem, tiem nekad negadījās piesarkt par to, ka meitas drūmo skaistumu padarītu maigāku smaida apmirdzēta piemīlība vai bērna mīlas gaišums tās acīs.

XXXVIII NODAĻA MIS TOKSA ATJAUNO SENU PAZĪŠANOS

ientuļā mis Toksa, kuru bija pametusi viņas draudzene Luiza Cika un kurai nu laupīts bija prieks redzēt mistera Dombija vaigu, — jo divas kāzu kartītes, savienotas ar sudraba dzijtiņu, nerotāja kamīna spoguli Princeses laukumā, ne arī klavihordu vai kādu suvenīru plauktiņu, pie kuriem Lukrēcija mēdza pakavēties brīvajā laikā, — kļuva jo dienas jo skumjāka un iegrima grūtsirdībā. Kādu laiku Princeses laukumā nedzirdēja vairs «Putnu valša», puķes stāvēja nekoptas un uz mis Toksas bižainā senča miniatūrportreta krājās putekļi.

Tomēr mis Toksa nebija ne tāda vecuma, ne tāda kaluma cilvēks, kas ilgi nododas veltām nožēlām. Tikai divi klavihorda taustiņi no nelietošanas bija kļuvuši mēmi, kad «Putnu valsis» atkal čivināja un trillināja stūrainajā viesistabā; tikai viena ģerānijas atvasīte bija kritusi par upuri nolaidīgajai kopšanai, pirms viņa atkal regulāri katru rītu sāka apgraizīt zaļos puķu grozus; sencis ar pūderēto galvu nebija ilgāk par sešām nedēļām gulējis zem putekļu segas, kad uz tā piemīlīgās sejas viņa uzpūta dvašu un ar ziemišķādas strēmelīti to nospodrināja.

Taču mis Toksa joprojām jutās vientuļa un kā no laivas izmesta. Viņas pieķērība, lai cik arī smieklīgi izpauzdamās, tomēr bija neviltota un stipra, un viņu, kā pati izteicās, «bija sāpīgi ievainojusi nepelnītā

pārestība, ko viņai nodarījusi misis Čika.» Bet tādām jūtām kā dusmas mis Toksas sirdī nebija vietas. Ja viņa līdz šim, tīksmīgi pačalodama, pati bez savām domām un atziņām ir vieglā solī gājusi caur dzīvi, vismaz tad arī asu kaislību uzliesmojumu nav pazinusi. Jau tas vien, ka krietnā attālumā kādu dienu ieraudzīja misis Ciku ejam pa ielu, tā satrieca šo kuslo būtni, ka viņai uz vietas vajadzēja meklēt patvēru kādā kafejnīcā un tur kādā mazā dibenistabā, kur parasti izsniedza gaļas viras un oda pēc vēršu astēm, atvieglot sirdi asaru plūdos.

Pret misteru Dombiju mis Toksas sirds liedzās sacelties. Šī džentlmeņa spožums viņu bija tā apžilbinājis, ka tagad, atstumtai un izraidītai, viņai likās, it kā viņus vienmēr būtu šķīris neizmērojams tālums un viņa paciesta tuvumā tikai aiz augstprātīgas žēlastības. Pēc viņas patiesām domām, neviena sieva viņam nevarēja būt pārāk skaista vai pārāk cildena. Pilnīgi saprotami, ka, izraugoties līgavu, viņam bija jāraugās uz galotnēm, ne pazarēm. Divdesmitreiz dienā mis Toksa, asaras liedama, sev iegalvoja to un atzina šādu slēdzienu par pareizu. Nekad viņa neatdzīvināja atmiņās to, ar kādu augstmanīgu laipnību misters Dombijs piespieda viņu izdabāt tā interesēm un kaprīzēm un visžēlīgi atļāva arī viņai savu reizi paauklēt mazo Polu. Viņa tikai domāja, viņas pašas vārdiem runājot, «ka pavadījusi tai namā daudz laimīgu stundu, ko/pienākas atcerēties ar pateicīgu sirdi, un ka viņa nekad nepārstās uzskatīt misteru Dombiju par iespaidīgāko un cildenāko cilvēku pasaulē».

Taču, nesatikdamās vairs ar nepielūdzamo Luizu un izvairīdamās no majora (kuru tagad uzlūkoja ar zināmu neuzticību), mis Toksa sajuta lielu tukšumu, jo nu nebija, kas pastāsta, kā rit dzīve mistera Dombija namā un, tā kā viņai jau asinīs bija iegājis uzskatīt Dombiju un Dēlu par to asi, ap kuru griežas visa pasaule, viņa nolēma savas izsalkušās ziņkāres apmierināšanai atjaunot senu pazīšanos ar misis Ričardsi, zinot, ka tā pēc pēdējās neaizmirstamās stāšanās mistera Dombija vaiga priekšā, bija ieņēmusies paradumu šad un tad satikties ar viņa kalpotājiem. Varbūt uzmeklēt Tūdlu ģimeni mis

Toksu skubināja vēl klusa vēlēšanās atrast kādu, ar ko varētu patērzēt par misteru Dombiju, vienalga lai cik arī necils šis kāds būtu.

Tātad kādu vakaru mis Toksa vērsa savus soļus uz Tūdlu mājokli, tieši ap to laiku, kad misters Tūdls nokvēpis un melns atspirdzinājās ar tēju savas ģimenes klēpī. Misters Tūdls pazina tikai trīs savas eksistences etapus. Viņš vai nu atspirdzinājās tikko minētajā ģimenes klēpī, vai joņoja pa dzimto zemi ar divdesmit piecu līdz piecdesmit jūdžu ātrumu stundā, vai atdusējās pēc grūtiem pūliņiem. Ap viņu vai nu brāzmoja viesuļi, vai valdīja pilnīgs bezvējš, taču kā vienā, tā otrā gadījumā misters Tūdls bija un palika tas pats miermīlīgais, apmierinātais, lēnīgais vīrs, kas savas iedzimtās spējas — šķendēties un ārdīties šķita atdevis lokomotīvēm, ar kurām viņam bija darīšana un kuras tad nu viņa vietā elsa, pūta, uguni spļaudamas, un nesaudzīgā kārtā sabeidza sevi, kamēr misters Tūdls dzīvoja rimtu, mierīgu dzīvi.

—    Pollij, manu večukiņ, — misters Tūdls ierunājās, turēdams uz katra ceļa pa Tūdlēnam, kamēr divi citi gatavoja viņam tēju un vēl bariņš draiskojās turpat apkārt, — misters Tudls nekad neizdzīvojās no bērniem, bet turēja tos vienmēr krietnā krājumā, — vai mūsu Baileru pēdējā laikā esi redzējusi?

—    Nē-ē, — Pollija atteica, — bet šovakar viņš droši vien atnāks. Šis ir viņa brīvais vakars, un tad viņš allaž ierodas.

—    Tā domāt, — misters Tūdls sacīja, ar lielu baudu ēzdams savu vakariņu mailīti, — mūsu Bailers tagad turas nekas, ko? — Cik jau no tāda puikas var gribēt, vai ne, Pollij?

—   O, tīrais prieks, cik viņš ir uzvedīgs! — Pollija pajūsmoja.

—   Domāt, nekādu slepenu gailu viņam nav, kā tev liekas, Pollij? — misters Tūdls pētīja.

—    Nē tak! — misis Tūdla apgalvoja.

—    Man prieks, ka viņš nekādās slepenās gaitās nestaigā, Pollij, — misters Tūdls noteica lēni un apdomīgi, kā arvien bija paradis runāt, un ar saliecamo nazi gluži kā krāsnī ogles stūķēja mutē sviestmaizi, — tas nu būtu bijis pavisam bēdīgi, vai ne, Pollij?

—    Ir jau labi, tēvs. Kas tā par jautāšanu!

—    Paklau, mani zēni un meitenes, — misters Tūdls sacīja, uzlūkodams visu savu ģimeni, — dariet ko darīdami, bet, ja gribat būt godīgi, mans padoms — dariet to atklāti. Ja jums gadās nokļūt kādā izņemtu sliežu gabalā vai tunelī, neuzsāciet tur nekādas slēpu rotaļas, bet sprūdiet vaļā svilpes, lai dzird, kur jūs atrodaties.

Mazie Tūdlēni sāka spiegt cits par citu spalgāk, rādīdami, ka tēva padoms likts aiz auss.

—    Bet kas tevi, tēvs, pavedināja sacīt to par Robu? — māte vaicāja uztraukdamās.

—    Pollij, večukiņ, nemaz nezinu, vai es to sacīju, tieši uz Robu mērķēdams, — misters Tūdls atbildēja.

—     Redzi, savā braucienā es sākumā devos ar Robu vienu pašu, nobraucu līdz nozarojumam, savācu, ko tur atradu, un, skat, vesela virkne domu jau piekabinājusies viņam klāt, pirms vēl esmu attapies, kur atrodos vai no kurienes tās uzradušās. Cilvēka domas, tas ir tikpat kā viens dzelzceļa mezgls, — misters Tūdls piemetināja. — Tā nu tas ir.

Šo dziļdomīgo prātojumu misters Tūdls aizskaloja ar tilpīgu krūzi tējas un tūlīt ņēmās to sabiezināt, rādot godu maizei un sviestam, bet savām meitenēm pa to laiku lika parūpēties, lai katlā būtu liels karsta ūdens aizgāds, jo iekšas esot nejēdzīgi izkaltušas un vajadzēšot «neskaitāmu skaitu kfūzīšu», lai spētu dzesēt viņa slāpes.

Ieturēdamies pats, misters Tūdls neaizmirsa ari mazākās atvasītes, kuras, lai gan vakariņas jau paēdušas, lipa viņam klāt, gaidīdamas kādu kumosiņu uzēdām — tas taču bija kārums! Viņš tad ik pa brīžam padalīja šos kumosiņus tā, ka ļāva visiem pēc kārtas iecirst zobus biezā sviestmaizē un virsū uzdzert pa karotītei tējas. Šī uzkoda mazo Tūdlēnu mutītēm likās tik garda, ka, iebaudījuši to, viņi aiz lielas jūsmas paši vien sarīkoja īstu trādiridi: stāvēja uz vienas kājas, lēca gaisā, kūleņoja un, kā vien mācēdami, izrādīja savu prieku. Izlīksmojušies, iztrakojušies pēc patikas, tie atkal aplipa ap misteru Tūdlu un, acis iepletuši, vēroja, kā pazūd tēva mutē arvien lielāki maizes, sviesta un tējas kvantumi, taču izlikās, ka viņi šos gardumus vairs negaida, ka tāpat vien stāv, sarunādamies un sačukstēdamies pavisam par citām lielām.

Misters Tūdls, atrazdamies šī ģimenes loka vidū — rādīdams bērniem atbaidošu paraugu apetītes ziņā —, veda pašlaik divus mazos uz ceļiem sēdošos Tūdlēnus ar speciāllokomolīvi uz Birmingemu un vēroja pārējos pāri maizes un sviesta barjerai, kad ienāca Robs Slīpētājs savā sēru tērpā un jūrnieka cepurē, nokļūdams māsu un brāļu brāzmainos apkampienos.

—    Nu, māmuļ, kā labi iet? — Robs apsveicinājās, goddevīgi noskūpstīdams māti.

—    Luk, klāt mans puisītis! — Pollija iesaucās, apkampdama viņu un uzpakšķinādama pa plecu. — Slepenas gailas! Vaimandieniņ, tēvs, ko vēl neizdomāsi!

Tas bija teikts misteram Tūdlam par mācību, taču Robs Slīpētājs, kas nebija nejutīgs pret durienu vārīgā vietā, uztvēra vārdus tā, kā tie bija sacīti.

—     Kas! Tēvam atkal kas nelabs par mani prātā? — nevainīgais aizskarts iesaucās. — O, ir gan nediena, ja puikam reiz maķenīt pašāvies šķībi, — puikas miesīgs tēvs tev aiz muguras to vienmēr vēl bāzīs degunā! Beigās panāks vēl, — Robs iešņukstēdamies ķērās jau pie piedurknes atloka, — ka puika spītēs pēc no tiesas izstrādās kādu numuru!

—    Manu nabaga puisīt, — Pollija mierināja, — tēvs jau neko tādu nedomāja.

—    Ja tēvs neko tādu nedomāja, māt, — aizvainotais Slīpētājs šņukstēja, — kas la lika viņam runāt kaut ko tādu? Neviens par mani ne pusi tik ļauni nedomā kā mans paša tēvs. Vai tas nav briesmīgi! Eh, kaut jele kāds ņēmies un nocirlis man galvu! Tēvam, es ticu, tas būtu īsti pa prātam, un tad jau labāk viņam pašam to izdarīt, ne vēl gaidīt uz citu.

Tik šausmīgus vārdus dzirdot, mazie Tūdlēni sacēla sirdi aizgrābjošu brēku, ko Slīpētājs vēl pastiprināja, ironiski lūgdams tos par šo neraudāt, jo tiem vajagot šo nīst, jājā, vajagot nīst, ja esot krietni un labi bērni; un šāda runa priekšpēdējo Tūdlēnu, kas bija jutīgs bērns, tā satricināja, ka tam ne vien sirds sažņaudzās,

bet ari elpa aizrāvās; tas kļuva gluži sarkans, un misters Tūdls, nesaprazdams, ko darīt, iznesa to ārā pie ūdens mucas un būtu pabāzis mazo zem krāna, ja tas, ieraugot šo daiktu, nebutu nomierinājies.

Kad nu apstākļi bija jau tiktāl uzlabojušies, misters Tūdls izskaidrojies ar dēlu un nomierinājis tā šķīstās jūtas, tie sadevās rokās, un mājās valdīja atkal miers un saticība.

—     Vai nenāksi man talkā, Bailer, manu zēn? — tēvs ievaicājās, mezdamies atkal ar skubu pie savas tējas.

—     Nē, paldies, tēvs, es jau padzēru tēju kopa ar saimnieku.

—    Nu, kā iet tavam saimniekam? — Pollija uzprasīja.

—     Nudie nezinu, māt, ne jau diez cik slaveni. Redzi, ar tirgošanos nemaz neiet no rokas. Viņš tak, tas kapteinis, nekā tur nesajēdz. Vēl šodie' pat — ienāk viens bodē un saka: «Man vajadzīgs,» viņš teic, «tas un tas,» — min tādu vai citādu grūtu vārdu. «Kas īsteni?» kapteinis prasa. «Nu tāds un tāds daikts,» pircējs saka. «Brālīt,» kapteinis atteic, «varbūt jūs apskatītu visu, kas te atrodas?» — «To jau es esmu izdarījis,» vīrs atbild. «Vai jūs redzat to, kas jums vajadzīgs?» kapteinis prasa. «Nē, neredzu,» vīrs saka. «Vai jūs pazītu to, ja redzētu?» kapteinis jautā. «Nē, nepazītu vis,» vīrs atbild. «Tad es jums, draudziņ, lūk, ko teikšu,» kapteinis saka, «ejiet labāk atpakaļ un pavaicājiet, kāds tas daikts izskatās, jo es arī to nepazīstu.»

—    Ar tādiem paņēmieniem gan laikam naudā iedzīvoties nevar? — Pollija ieminējās.

—    Naudā, māmuļ! Nekad viņš naudā neiedzīvosies! Tādus paņēmienus kā viņam es vēl neesmu redzējis. Tomēr saimnieks viņš nav slikts, tas man jāatzīst. Bet man tas nav no liela svara, jo nedomāju ilgi pie viņa palikt.

—    Ko, atstāsi savu vielu, Rob? — māte iesaucās, bet misters Tūdls iepleta acis.

—     Sito varbūt gan, — Slīpētājs atteica, pamirkšķinādams aci. — Es nemaz nebrīnītos … saproti, draugi galmā … bet tu, māmuļ, nelauzi galvu par to. Ar mani viss ir kārtībā, un diezgan.

Šie neskaidrie mājieni un Slīpētāja noslēpumainā izturēšanās — neapstrīdams pierādījums tam, ka mistera Tūdla aizdomas nav kritušas uz nevainīgu jēriņu, — būtu izraisījuši jaunus pārmetumus un jaunas nesaskanas ģimenē, bet, par laimi, īstajā brīdī ieradās viešņa, kura Pollijai par lielu pārsteigumu parādījās durvīs, aizbildnieciski un draudzīgi uzsmaidīdama visiem.

—    Sveiki, misis Ričardse, kā klājas? — mis Toksa sacīja. — Atnācu jūs apciemot. Vai drīkstu ieiet?

Misis Ričardses priecīgajā sejā laistījās viesmīlīga atbilde, un mis Toksa, atsēdusies uz piedāvātā krēsla un draudzīgi apsveicinājusies ar misteru Tūdlu, atraisīja cepures lentes un teica, ka vispirms viņa gribētu lūgt, lai bērni visi pēc kārtas nāk un noskūpsta viņu.

Nabaga priekšpēdējam Tūdlēnam, kurš, spriežot pēc biežajām likstām viņa dzīvītē, bija dzimis zem nelaimīgas zvaigznes, nebija iespējams izpildīt savu pienākumu šai apsveicināšanās ceremonijā, jo, spēlēdamies ar brāļa jūrnieka cepuri, bija to ačgārni tik dziļi uzspīlējis galvā, ka nevarēja vairs nost dabūt, un nabadziņš, pārbīlī iedomādamies, ka visas mūža dienas nu būs jāpavada tumsībā un bezcerīgā atšķirtībā no draugiem un savējie'm, sāka, aizžņaugtā balsī kliegdams, izmisīgi cīnīties. Kad viņš beidzot bija atbrīvots, visiem pretī raudzījās satvīkusi, sasarkusi, mikla sejiņa, un mis Toksa nosēdināja viņu galīgi nomocījušos sev klēpī.

—    Jūs laikam gan mani vairs neatceraties, ser, — mis Toksa uzbilda misteru Tūdlu.

—    Kā ne, kā ne, kundzīt, — Tūdls atteica. — Bet mēs visi kopš ta laika esam kļuvuši drusku vecāki.

—    Un jūs pals kā jūtaties, ser? — mis Toksa laipnīgi apvaicājās.

—     Sveiks un vesels, kundzīt, pateicos, — Tūdls atbildēja. — Un jums pašai kā ar veselību, kundzīt? Vai reimatisms vēl nekož kaulā? Vecuma dienās mēs neviens neesam pasargāti no šīs kailes.

—    Pateicos, — mis Toksa teica. — Es vēl tomēr esmu pasargata no līdzīgām kaitēm.

—    Tad jūs var saukt par laimīgu, kundzīt, — misters Tūdls sacīja. — Daudzi jūsu gados neganti cieš no tas. Manu māti tā ,..

Notvēris sievas acu mirkšķi, misters Tūdls attapās un frāzes beigas noslīcināja jaunā tējas krūzē.

—    Vai tas var būt, misis Ričardse, — mis Toksa iesaucās, pavērdamās uz Robu, — ka šis ir jūsu …

—    Vecākais, kundze, — Pollija apstiprināja. — Jā, tas pats gan. Tas pats mazais puišelis, kundze, kurš nevainīgā kārtā kļuva par iemeslu tik daudz kam.

—    Sitais te, kundzīt, — Tūdls sacīja, — ir tas pats ar tām īsajām kājām — un tās bija, — misters Tūdls piebilda ar poētisku balss noskaņu, — patiešām neparasti īsas ādas biksēm, kad misters Dombijs no viņa iztaisīja Slīpētāju.

Šīs atmiņas satrieca mis Toksu gandrīz lidz nemaņai. Tās skāra tieši to, ar ko saistījās viņas personiskās intereses. Viņa lūdza Robu paspiest viņai roku un aplaimoja māti, nopriecādamās par dēla atklāto, gaišo seju. Robs, to noklausījies, mēģināja uzburt sejā tādu izteiksmi, kas attaisnotu slavinājumu, tomēr tas viņam īsti labi neizdevās.

—     Bet tagad es jums, misis Ričardse, — mis Toksa sacīja, — un arī jums, ser, — viņa pavērsās pret Tūdlu,

—     skaidri un gaiši pateikšu, kādēļ esmu atnākusi pie jums. Jums varbūt nācis ausīs, misis Ričardse, un, iespējams, arī jums, ser, ka starp mani un dažiem maniem draugiem ir radusies zināma atsvešināšanās un ka tur, kur biju bieža viešņa, es vairs neeju.

Pollija, kas ar sievietes smalkjūtību tūlīt visu saprata, izpauda to ar paviršu skatienu. Misters Tūdls, kam nebija ne jausmas, par ko mis Toksa runā, arī to izpauda, proti, neizpratnē blenza viņai tieši virsū.

—     Protams, — mis Toksa turpināja, — nav svarīgi, kā šis svešums radies, un veltīgi būtu par to vārdus šķiest. Pietiks, ja pateikšu, ka es pret misteru Dombiju sajūtu visdziļāko cieņu un ļoti interesējos par viņu, — mis Toksai iedrebējās balss, — un par visu, kas uz viņu attiecas.

Misteram Tūdlam sāka ataust gaisma; viņš pašūpoja galvu un teicās esot dzirdējis un arī pats tā domājot, ka misters Dombijs esot nepārkožams rieksts.

—    Lūdzami, ser, nerunājiet tā. No sirds jūs lūdzu tā nerunāt, ser, ne tagad, ne arī turpmāk. Tādas piezīmes man sāpīgi dzirdēt, un džentlmenim ar tādu saprātu, ar kādu, es nešaubos, jūs esat apveltīts, tas arī nevar dot nekādu apmierinājumu.

Misters Tūdls, kam prātā nebija ienācis, ka viņa piezīmi varētu neatzinīgi uzklausīt, galīgi apmulsa.

—     Gribēju jums teikt tikai to, misis Ričardse, tāpat ari jums, ser, — mis Toksa no jauna atsāka, — ka ikviena jauna ziņa, ko jūs dzirdēsit par šīs ģimenes dzīves veidu, labklājību un veselību, būs man bezgala patīkama. Un man būs liels prieks patērzēt ar misis Ričardsi par šo ģimeni, par veciem laikiem. Un, tā kā mums ar misis Ričardsi nav bijis ne mazāko domstarpību (kaut gan tagad man žēl, ka netikām iepazinušās tuvāk, bet tur es vainoju tikai sevi vienu pašu), es ceru, ka viņai nebūs nekas pretī tuvāk sadraudzēties ar mani tagad un ka turpmāk es varēšu šurp nākt, kad vien man iepatiksies, nejuzdamas vairs kā svešiniece. Es patiesi ceru, misis Ričardse, — mis Toksa sirsnīgi teica, — ka jūs ar savu labo sirdi, kāda jums vienmēr bijusi, sapratīsit manus vārdus tā, kā tie domāti.

Pollija jutās glaimota un to arī neslēpa. Misters Tūdls nezināja, vai viņam jājūtas vai nav jājūtas glaimotam, un flegmātiski klusēja.

—             Redziet, misis Ričardse, — mis Toksa teica,

—      ceru, arī jūs sapratīsit, ser, ka daudzējādā ziņā es varēšu būt jums kaut cik noderīga, ja neuzņemsit mani kā svešinieci; es būšu priecīga par tādu iespēju. Piemēram, es varu jūsu bērniem kaut ko mācīt. Es paņemšu dažas grāmatiņas līdzi, ja atļausit, un kādu rokdarbu, tad pa vakariem šad un tad viņi pamācīsies — ak die's, viņi daudz ko iemācīsies, esmu pārliecināta, un darīs godu savai skolotājai.

Misters Tūdls, kas pret zināšanām sajuta dziļu cieņu, pameta atzinīgi sievai ar galvu un iespļāva delnās, it kā izbaudīdams jau nākamos priekus.

—     Tad, būdama tikpat kā savēja, es nevienam vairs nebūšu par traucējumu, — mis Toksa skaidroja, — viss te ies savu ierasto gaitu, it kā manis te nemaz nebūtu. Misis Ričardse noņemsies ar lāpīšanu, gludināšanu vai bērnu apčubināšanu, ar ko nu kuro reizi, bet jūs, ja uznāks kāre, aizkūpināsit savu kaļķīti, vai ne, ser?

—    Pateicos, kundzīt, — misters Tūdls atteica, — no sava tabaciņa neatteikšos vis.

—    Cik patīkami lo dzirdēt no jums, ser, — mis Toksa teica. — Un tagad tiešām es jums ar skaidru sirdi varu apgalvot, ka tas man darīs prieku, un visu, ko man palaimēsies jūsu bērniem iemācīt, jūs man ar kalnu būsit atmaksājis, ja klusi, mierīgi, bez liekiem vārdiem noslēgsit ar mani šo līgumu.

Līgums tika uz vietas apstiprināts; un mis Toksa, juzdamās te jau kā mājās, bez vilcināšanās sapulcināja bērnus kopā un ņēmās pārbaudīt viņu priekšzināšanas — kas misteru Tūdlu taisni sajūsmināja —, uz papīra strēmelītes atzīmēdama katra vārdu, vecumu un zināšanu līmeni. Šī ceremonija un aizpļāpāšanās noildzināja parasto gulēt iešanas stundu šai ģimenē un aizturēja mis Toksu pie Tūdlu pavarda, līdz viņai vienai doties mājup jau bija par vēlu. Galantais Slīpētājs, kas arī vēl nebija aizgājis, laipni piedāvājās viņu pavadīt, un, tā kā mis Toksai bija sava klusa vēlēšanās, lai viņu redzētu ar jaunekli, kuram misters Dombijs pats pirmais bija licis apvilkt to vīrieša apģērba gabalu, kuru reti kad vārdā sauc, viņa labprāt pieņēma piedāvājumu.

Un tā nu, paspiedusi roku misteram Tūdlam un Pollijai, noskūpstījusi bērnus, mis Toksa, visu iemīļota, atstāja šo māju, paņemdama līdzi tik vieglu sirdi, ka tas kostu kaulā misis Cikai, ja šī jaukā lēdija varējusi to nosvērt,

Robs Slīpētājs aiz pieklājības būtu gājis viņai aiz muguras, bet mis Toksa vēlējās iet blakām, lai patērzētu un — kā vēlāk mātei izteicās — nolūkā pa ceļam «kaut ko izvilkt no viņa».

Un tas, ko viņš ļāva izvilkt no sevis, bija tik gaišs, tik tīrs, tik mirdzošs, ka ar to pilnīgi apbūra mis Toksu. Jo vairāk mis Toksa izvilka no viņa, jo tievāks viņš kļuva — kā stieple. Nebija redzēts krietnāks, daudzsološāks jauneklis — vēl sirsnīgāks, saprātīgāks, nosvērtāks, apvaldītāks, godprātīgāks, padevīgāks, atklātāks jauns cilvēks par Robu, kāds izrādījās viņš tovakar.

—    Man patiešām prieks, ka esmu ar jums iepazinusies, — mis Toksa sacīja, kad tie bija nonākuši pie

viņas durvīm. — Ceru, ka uzskatīsit mani par savu draugu un apciemosit mani, kad vien jums ienāks prātā. Vai jums krajkasīte ir?

—    Ir, kundze, — Robs atteica. — Es krāju un, kad būs pietiekami daudz, nolikšu bankā.

—    Ļoti teicams nodoms, man prieks par jums, — mis Toksa sacīja. — Lūdzu, iemetiet tur šo puskronu arī.

—    O, paldies, kundze, — Robs teica, — bet es taču nedrīkstu jūs tā aplaupīt.

—    Man patīk jūsu neatkarīgais gars, — sacīja mis Toksa, — bet tā nav nekāda aplaupīšana, ticiet man. Es apvainošos, ja nepieņemsit to kā manas draudzības apliecinājumu. Arlabvakar, Robiņ.

—    Arlabvakar, kundze, — Robs teica, — un paldies jums!

Smīnēdams sevī, viņš ar skubu metās to samainīt un tūliņ notrieca pie kāda pīrāgu pārdevēja. Slīpētāju skolā taču goda prātu viņam nekad nebija mācījuši, tur valdīja sistēma, kas galvenokārt balstījās uz liekulības ieaudzināšanu. Un, proti, tik lielā mērā, ka daudzi bijušo Slīpētāju draugi un skolas kungi sacīja, ja tādu vien audzināšanu varot dot vienkāršajiem ļaudīm, tad labāk būtu iztikt pavisam bez audzināšanas. Citi, kas bija saprātīgāki, izteicās, ka audzināšanas vajadzētu gan, tikai krietnākas. Bet šie Slīpētāju apvienības varasvīri allaž atrada tādiem ko atbildēt: tie sameklēja pāris zēnu, kas par spīti skolas sistēmai bija izauguši visai krietni jaunekļi, un nekautrēdamies apgalvoja, ka tikai šī sistēma tos padarījusi krietnus. Ar to pašu kritiķi bija apklusināti un Slīpētāju audzināšanas iestādes slavas spožums atjaunots.

XXXIX NODAĻA JŪRASBRAUCĒJA KAPTEIŅA EDVARDA KATLA TURPMĀKIE PIEDZĪVOJUMI

Stingrā solī un neapturamā gaitā laiks bija aizsteidzies tik ātri, ka gads, kuru vecais instrumentu meistars bija noteicis par termiņu, kas viņa draugam jānogaida, iekām drīkstēs atvērt aizzīmogoto tīstokli un reizē ar to vēstuli, ko viņš tam atstājis, jau teju, teju bija apritējis, un kādu vakaru kapteinis, juzdamies visai neomulīgi, sāka aplūkot noslēpumaino tīstokli.

Tāpat kā kapteinim nekad nebūtu ienācis prātā uzšķērst pašam sevi, lai pētītu savu anatomiju, tā viņš savā goda prātā nespēj^ iedomāties, ka varētu atvērt tīstokli kaut vai stundu ātrāk, pirms aptecējis nosacītais laiks. Viņš, tikai kūpinādams savu pirmo vakara pīpi, lāgiem paņēma tīstokli, nolika to uz galda, apsēdās un sēdēja tad, svinīgi klusēdams un caur dūmu vērpetēm aplūkodams to no ārpuses savas stundas divi trīs. Dažkārt, kad krietni ilgi bija apcerīgi tīstoklī noraudzījies, kapteinis sāka stumties ar visu krēslu pamazītēm tālāk nost no galda, it kā cenzdamies izkļūt no burvju loka; bet, ja tāds tiešām bija viņa nodoms, tas nekad neizdevās: tīstoklis viņu mulsināja arī tad vēl, kad viņš jau bija atvirzījies līdz pašai viesistabas sienai; ja arī viņš pavērsa skatienu uz griestiem vai uz kamīnu, sainīša veidols tūdaļ spilgti un neatvairāmi atainojās kamīna oglēs vai ērti novietojās balsinātajos griestos.

Pret Sirds Gaišumiņu kapteiņa tēvišķīgais maigums un cieņa nebija mazinājušies ne par matu. Bet pēc pēdējās sarunas ar misteru Kārkeru kapteinis Katls sāka šaubīties, vai viņa pirmā iejaukšanās šīs jaunās lēdijas un viņa mīļā puikas Volra interesēs maz bijusi tik veiksmīga, kā viņš to vēlējies un kam toreiz cieši ticējis. Kapteini mocīja smaga nojausma, ka izdarījis vairāk ļauna nekā laba; vārdu sakot, savās sirdsapziņas ēdās un kautrajā pazemībā viņš nodomāja, ka vislabāk izlīdzinās savu vainu, atņemot sev iespēju nodarīt kādam ko ļaunu, proti, pārmetīs sevi kā bīstamu personu pār bortu.

Tāpēc, paslēpies vientulībā starp instrumentiem, kapteinis nekad nerādījās mistera Dombija mājas tuvumā un nekad nekādā veidā neatgadināja par sevi Florensei vai mis Niperei. Viņš partrauca saiešanos pat ar misteru Pērču un, kad šis džentlmenis viņu kārtējo reizi apciemoja, sausi paziņoja: šis pateicoties par apciemojumu, bet esot nolēmis izbeigt jebkuru šāda veida pazīšanos, jo nezinot, kādu pulvera mucu atkal varot uzspert gaisā, pats pie tam nekā ļauna nedomādams. Tādā paša izolētā vientulībā kapteinis dzīvoja, dienām un nedēļām nepārmīdams vārdu ne ar vienu citu cilvēku kā vienīgi ar Robu Slīpētāju, kuru uzskatīja par pašaizliedzīgas pieķērības un uzticības paraugu. Tā kapteinis vakaros, tīstoklī blenzdams, vientulīgi sēdēja, sūkdams pīpi un domādams par Florensi un nabaga Volteru, līdz sāka savā ne visai bagātajā fantāzijā iztēloties, ka tie abi miruši un skaistu, nevainīgu bērnu izskatā, kādus viņš tos atcerējās sākumā redzējis, iegājuši mūžīgās jaunības valstībā.

Nododamies šādiem sapņiem, kapteinis tomēr nepameta novārtā savu izglītošanos un Roba Slīpētāja garīgo attīstību. Sim jaunajam cilvēkam bija uzlikts par pienākumu ik vakarus veselu stundu lasīt kapteinim priekšā no kādas grāmatas; un, tā kā kapteinis akli ticēja, ka ikviens rakstīts vārds ir tīrā patiesība, viņš ar laiku uzkrāja savā prātā visai vērā liekamus faktus. Svētdienas vakaros pirms gulēt iešanas kapteinis allaž pats mēdza palasīt zināmu vietu svētajos rakstos, proti, sprediķi, kas reiz teikts kādā kalnā; un, kaut arī viņš, grāmatā nepalūkojies, varēja noskaitīt tekstu savā īpatnējā veidā vārdu pa vārdam, tomēr šķita, ka viņš veltī dievišķajam garam tik godbijīgu izpratni, it kā būtu iemācījies visu sprediķi no galvas grieķu valodā un spētu par katru tā pantu uzrakstīt neskaitāmus dedzīgus teoloģiskus traktātus.

Robs Slīpētājs, kura bijība pret svētajiem rakstiem bija attīstīta pēc Slīpētāju audzināšanas iestādes apbrīnojamās metodes — nemitīgi zilinot viņa garīgos stilbus ar jūdu cilšu sarežģītajiem īpašvārdiem, turklāt vēl par sodu liekot vienmuļi atkārtot grūtos bībeles pantus vai nostādot viņu, sešus gadus vecu puišeli ādas bikšelēs, ik svētdienas trīs reizes ļoti karstas baznīcas luktā, pašā augšā blakus lielām ērģelēm, kas dūca kā čaklas darba bites viņam pie pašas miegainās galvas, — Robs Slīpētājs izlikās gaužām sajūsmināts par dzirdēto, tikko kapteinis pārtrauca lasīšanu, kaut gan pa lasīšanas laiku žāvājās un snauduļoja. Bet to viņš izdarīja tik paslepu, ka lāga kapteinim nemodās ne mazākās aizdomas.

Kapteinis Katls, kā daždien biznesmens, sāka nodarboties arī ar veikala grāmatvedību. Viņš ierakstīja grāmatās laika novērojumus, ierakstīja, cik vezumnieku un citādu braucēju šajā pilsētas daļā novērojis no rīta un visu lielāko dienas daļu, dodamies rietumu virzienā, bet vakarā — austrumu virzienā. Divi vai trīs nedēļas laikā ieklīduši garāmgājēji, kas «uzbilduši viņu», — tā kapteinis iegrāmatoja, — briļļu jautājumā un, neko nenopirkuši, solījušies atkal7 iegriezties, modināja kapteinī ticību, ka veikals sāk plaukt, un viņš šajā sakarā ierakstīja veikala grāmatā: tad pūta visai spirgts ziemeļrietumu vējš (tas ierakstīts pirmāk), bet naktī mainījās.

Viena no kapteiņa lielākajām nedienām bija misters Tūtss, kas bieži viņu apciemoja un, kaut arī par to ne ar vārdu neieminējās, likās domājam, ka mazā viesistaba aiz veikala esot īsti piemērota vieta, kur izirgāties, kādam nolūkam viņš arī izmantoja tās ērtības, reizēm tepat vai veselu pusstundu, turklāt nepavisam nekļūdams tuvākos draugos ar kapteini. Kapteinis, kuru nesenā pieredze bija padarījusi piesardzīgu, nespēja tikt īsti gudrs, vai misters Tūtss patiesi bija tāds maigs radījums, par kādu izlikās, vai arī pamatīgi rūdīts un slīpēts

liekulis. Diezgan aizdomīgi šķita tas, ka viņš jo bieži pieminēja mis Dombiju; bet kapteinis klusībā simpatizēja misteram Tūtsam, jo viņam glaimoja šī džentlmeņa neapšaubāmā paļāvība uz viņu, kāpēc pagaidām viņš atturējās asi nostāties pret to, taču vēroja to neaprakstāmā modrībā, tikko tas pieskārās tematam, kas kapteiņa sirdij bija vistuvākais.

—    Kapteini Džils, — misters Tūtss kādu dienu izgrūda gluži negaidot, kā jau parasti mēdza darīt, — kā jums šķiet, vai jūs varētu uztvert labvēlīgi manu priekšlikumu un iepriecināt mani ar savu draudzību?

—    Nu, tad pateikšu ar, kā tās lietas sastāv, manu zēn, — atbildēja kapteinis, kas beidzot bija izlēmis, kā rīkoties. — Esmu savā prātā pārlicis gan šā, gan tā.

—     Kapteini Džils, jūs esat ļoti laipns, — misters Tūtss atteica. — Esmu jums ļoti pateicīgs. Goda vārds, tā būtu īsta labdarība, ja jūs vēlētos mani iepriecināt ar savu draudzību. Patiesi, tā būtu .. .

—    Bet redz, brālīt, — kapteinis lēni iebilda, — es taču jūs nemaz nepazīstu.

—    Jūg arī nevarat mani pazīt, kapteini Džils, — misters Tūtss, neatlaidīgi pie sava viedokļa turēdamies, atbildēja, — ja negribat mani iepriecināt ar savu draudzību.

Šīs iebildes oriģinalitāte un spēks kapteini satrieca, un viņš uzlūkoja misteru Tūtsu ar tādām acīm, it kā nule ieraudzījis, ka jauneklī slēpjas daudz kas vairāk, nekā viņš bija domājis.

—     Labi sacīts, manu zēn, — kapteinis noteica, domīgi pamādams ar galvu, — labi un patiesi. Un tagad paklausieties: jūs šad tad esat man izmetis pa vārdam, no kā esmu nopratis, ka jūs apbrīnojat kādu zināmu burvīgu būtni. Trāpīts?

—    Kapteini Džils, — misters Tūlss attrauca, strauji vēzēdams roku, kurā turēja cepuri. — Apbrīnošana nav īstais vārds. Zvēru pie sava goda, jums nav nekāda priekšstata par manām jūtām. Ja es spētu ļaut nokrāsot sevi melnu un būt mis Dombijas vergs, es to uzskatītu par laimi. Ja es spētu atdot visu savu mantu, lai kļūtu par mis Dombijas suni, — es — man no tiesas šķiet, ka es ne mirkli nemitētos luncināt asti. Es būtu bezgala laimīgs, kapteini Džils.

Misters Tūtss runāja ar asarām acīs un dziļā aizkustinājumā spieda cepuri pie krūtīm.

—    Manu zēn, — kapteinis līdzjūtīgi sacīja, — ja jūs domājat nopietni …

—     Kapteini Džils! — misters Tūtss iesaucās. — Esmu tādā noskaņojumā un domāju to tik drausmīgi nopietni, ka varētu to apzvērēt, liekot roku uz karstas dzelzs vai kvēlojošās oglēs, iemērkt to kausētā svinā vai karstā zīmoglakā, vai vienalga kur, un būtu vēl laimīgs, ciezdams sāpes, jo tas atvieglotu manas jūtas. — To teikdams, misters Tūtss trauksmaini palūkojās istabā visapkārt, vai neieraudzīs kādu mocību riku, lai piepildītu savu briesmīgo nodomu.

Kapteinis atstūma spīdīgo cepuri pakausi, nobraucīja ar smago plaukstu seju, no kā viņa deguns kļuva vēl plankumaināks, un, saslējies mistera Tūtsa priekšā, aizmetināja kāsīti tam aiz svārku atloka un teica šādus vārdus, bet misters Tūtss saspringtā uzmanībā un mazliet izbrīnījies nenolaida no viņa acu:

—     Raugiet, ja jūs patiešām domājat nopietni, manu zēn, — kapteinis, sacīja, — tad esat izpelnījies žēlsirdību, bet žēlsirdība ir spožākais dārgakmens kronī, kas rotā brita galvu; pāršķirstiet konstitūciju, kas ierakstīta krājumā Rule Britannia, un, kad uziesit, tad tā arī būs tā harta, par ko tik bi§ži dziedājuši eņģeļi paradīzē. Droši uz priekšu! Jūsu piedāvājums man gan trāpīja mazliet pa pieri. Un kāpēc? Tāpēc, ka es zēģelēju viens pats pa šiem ūdeņiem, man nav neviena pavadoņa un varbūt es nemaz nevēlos, lai mani pavadītu. Uzmanību! Pirmoreiz jūs mani uzbildāt sakarā ar kādu zināmu lēdiju, kura bija jūs nofraklējusi. Ja nu mēs abi sadraudzētos, tad šīs jaunās būtnes vārds nedrīkst tikt pieminēts, nedz arī aplinkiem uz to norādīts. Es nezinu, cik daudz posta jau nodarīts tālabad, ka tas senāk pārāk bieži ticis pieminēts, un tāpēc es noenkurojos un turu muti cie'. Skaidrs, brālīt?

—     Jā … atvainojiet, kapteini Džils, — misters Tūtss atbildēja, — ka es gan nevarēju īsti labi sekot visam, ko jūs teicāt. Bet, goda vārds, es… tas būs pārlieku grūti, kapteini Džils, ja nedrīkstēšu pieminēt mis Dombiju. Man tiešām šeit ir briesmīgs smagums! — misters Tūtss patētiski piespieda abas rokas pie krekla krūtežas. — Es to jūtu nakt' un dienu, it kā man būtu kāds uzsēdies virsū.

—    Tādi nu tomēr ir mani noteikumi, — kapteinis sacīja. — Ja jums, brālīt, tie šķiet par smagu, un tas var gan gadīties, tad metiet tos pār bortu, stūrējiet projām un šķirieties līksmā prātā.

—     Kapteini Džils! — misters Tūtss sacīja. — Es gan lāgā nevaru iedomāties, kā tas būs iespējams, bet pēc visa tā, ko jūs man pastāstījāt, kad es šeit atnācu pirmoreiz, es jūtu … jā, es jūtu, ka man labāk būs jūsu sabiedrībā domāt par mis Dombiju nekā citu sabiedrībā par viņu runāt. Tāpēc, kapteini Džils, ja jūs mani gribat iepriecināt ar savu draudzību, es labprāt pieņemšu jūsu noteikumus. Es gribu būt godīgs, kapteini Džils, — misters Tūtss sacīja, uz mirkli pavilkdams atpakaļ jau pastiepto roku, — un tāpēc mans pienākums ir pateikt, ka nespēju nedomāt par mis Dombiju. Es nevaru dot solījumu, ka nedomāšu par viņu.

—     Manu zēn, — sacīja kapteinis, kura spriedumu par misteru Tūtsu krietni uzlaboja šī atklātā atzīšanās,

—    cilvēka domas ir līdzīgas vējiem, un neviens nespēj droši par tām atbildēt, vismaz uz ilgu laiku ne. Bet, kas zīmējas uz vārdiem, vai noruna paliek spēkā?

—    Kas zīmējas uz vārdiem, kapteini Džils, — misters Tūtss atbildēja, — man šķiet, ka varu solīties.

Misters Tūtss apstiprināja nolīgumu, spiezdams kapteinim roku, un kapteinis ar laipnu, mazliet augstprātīgu žestu oficiāli apstiprināja viņu draudzības nodibināšanu. Misteram Tūtsam acīmredzot sirds pēc šī iekarojuma kļuva neizsakāmi viegla un priecīga, viņš ķiķināja un grudzināja visu atlikušo ciemošanās laiku. Ari kapteinis nejutās slikti savā labvēļa lomā un bija gaužām apmierināts ar savu gudrību un tālredzību.

Bet, lai gan kapteinis tik bagātīgi bija apveltīts ar nule pieminēto īpašību, viņš tomēr tajā pašā vakarā piedzīvoja pārsteigumu, turklāt no tik nevainīga un nesamaitāta jaunekļa, kāds bija Robs Slīpētājs. Šis nevainīgais puisis, kas dzēra tēju ar kapteini pie viena galda un kautri bija noliecis galvu pār tasīti un šķīvi, labu brīdi pavērojis savu saimnieku, kurš ar brillēm uz acīm lasīja avīzi — gan ar lielām grūtībām, taču ļoti cienīgā izskatā —, pārtrauca klusumu, sacīdams:

—    O! Atvainojiet, kapteini, bet vai jūs gadījumā nevēlētos iegādāties baložus, ser?

—    Nē, manu zēn, — kapteinis atbildēja.

—    Es gribētu pārdot savējos, — Robs sacīja.

—    Kā tā? — iesaucās kapteinis, mazliet saceldams kuplās uzacis.

—    Nu jā, es tā kā gribētu iet projām, ja jums nav iebildumu, — Robs sacīja.

—    Projām? Kur ta nu tā uzreiz? — kapteinis vaicāja, nolūkodamies viņā pāri brillēm.

—     Kā? Vai tad jūs nezinājāt, ka taisos iet no jums projām, kapteini? — Robs, viltīgi vīpsnādams, noprasīja.

Kapteinis nolika avīzi, noņēma brilles un cieši paskatījās uz dezertieri.

—     Tā gan, kapteini, es taisos jums uzteikt. Domāju, ka jūs to varbūt jau zinājāt, — Robs noteica, rokas berzēdams, un piecēlās. — Ja jūs būtu tik labs un pameklētu vietnieku, kapteini, man tas būtu ļoti izdevīgi. Jūs varētu sameklēt kādu varbūt jau līdz atrītam, kapteini, kā jums šķiet — nevarētu?

—     Un tu gribi kļūt neuzticīgs karogam, manu zēn? — kapteinis beidzot teica, kad bija ilgi pētījis Roba seju.

—     O, cik grūti ir tādam'puikam! — iesaucās smalkjūtīgais Robs, reizē aizvainots un sašutis. — Viņš pat nedrīkst likumīgi uzteikt darbu, tūliņ viņu uzlūko greizi un godē par dezertieri. Jums nav tiesību nabaga puiku saukāt tādos vārdos, kapteini. Kaut arī es esmu kalps un jūs saimnieks, jūs tomēr nedrīkstat mani šā tā saukāt. Ko esmu ļauna nodarījis? Tad runājiet jel, kapteini, lai es zinu, kāds mans noziegums?

Apvainotais Slīpētājs sāka raudāt, berzēdams acis ar svārku aproci.

—            Nu, kapteini, — činkstēja aizvainotais jauneklis.

—    Sauciet manu noziegumu vārdā! Kādu ļaunumu esmu jums nodarījis? Vai esmu no jūsu īpašuma ko nozadzis? Vai esmu mājai pielaidis sarkano gaili? Ja esmu

to darījis, kāpēc tad neliekat mani ņemt ciet un lietu izmeklēt? Bet runāt ļaunu par puiku, kas jums tik labi kalpojis, tāpēc vien, ka viņš jūsu dēļ negrib pats savai laimei stāties ceļā, tā ir neganta netaisnība un slikta samaksa par uzlicīgu kalpošanu! Tādā veidā jau mēdz jaunus puikas samaitāt un novest uz neceļiem. Man tiešām brīnums par jums, kapteini.

Runādams Slīpētājs visu laiku pinkšķēja un piesardzīgi virzījās atmuguriski uz durvju pusi.

—    Tu tātad esi atradis citu enkurvietu, manu zēn? — kapteinis, viņu cieši uzlūkodams, vaicāja.

—    Tā ir, kapteini, ja jums to patīk tādā vārdā nosaukt, — sacīja Robs, virzīdamies arvien tuvāk durvīm,

—    labāku enkurvietu nekā man ir šeit, un tādu, kur man, par laimi, nav vajadzīga jūsu rekomendācija, kapteini, ja jau esat mani tā apmētājis ar dubļiem par to vien, ka esmu nabags un negribu jusu dēļ stāties savai laimei ceļā. Jā, es esmu atradis citu enkurvietu; un, ja vien man nedarītu raizes, ka jūs paliekat viens, es tūliņ būtu aizgājis prom, iekām vēl jūs mani izsunījāt par to vien, ka esmu nabags un nevaru atļauties jūsu dēļ stātie? savai laimei ceļā. Kāpēc jūs pārmetat man manu nabadzību un to, ka jūsu labad nestājos pats savai laimei ceļā? Kā jūs varat sevi tā pazemot, kapteini? Kā jūs tā drīkstējāt?

—    Paklausies, manu zēn, — kapteinis miermīlīgi sacīja, — tā tu ar mani nerunā.

—     Tad nerunājiet arī jūs ar mani tā, — attrauca dziļi aizskartais, nevainīgais jauneklis, vēl skaļāk iepinkšķēdamies, un atmuguriski ieslīdēja veikalā. — Drīzāk ļautu, lai jūs man atņemat dzīvību nekā labo slavu.

—     Varbūt, — kapteinis rāmā garā turpināja, — tu esi kaut ko dzirdējis par tādu lietu kā tauvas gals?

—    Vai ko dzirdējis, kapteini? — dzēlīgais Slīpētājs iesaucās. — Nē, savu mūžu neesmu dzirdējis par tādu daiktu.

—     Nu, — kapteinis noteica, — esmu pārliecināts, ka tu drīz vien dabūsi ar to tuvu iepazīlies, ja nemācēsi piesargāties. Es tavus signālus sapratu, manu zēn. Tu vari iet.

— O! Vai es drīkstu aiziet tūliņ, kapteini? — Robs iesaucās, triumfēdams par lieliskajiem panākumiem.

—    Bet lieciet vērā! Es nekad neesmu lūdzis atļauju aiziet tūliņ, kapteini. Jūs nedrīkstat runāt par mani ļaunu, ja pats pēc savas gribas sūtāt mani projām. Un nedrīkstat ieturēt manu algu, kapteini!

Šo pēdējo punktu kapteinis nokārtoja, sameklēdams skārda kastīti un noskaitīdams Slīpētājam uz galda visu naudu, cik tam pienācās. Robs, savās jūtās līdz sirds dziļumiem aizvainots, šņaukādamies un šņukstēdams salasīja kopā naudas gabalus, pie katra pa reizei nošņaukādamies un iešņukstēdamies, un iesēja tos mutautā vairākos mezglos; pēc tam viņš uzkāpa bēniņos, piebāza pilnu cepuri un kabatas ar baložiem, tad ielīda guļvietā zem letes un, šņukstēdams un šņaukādamies tik sāpīgi, it kā atmiņas viņam plēstu sirdi pušu, sasēja savu paunu; visbeidzot, žēlabaini novilcis: «Arlabunakti, kapteini, es jūs nepieminu ar ļaunu!» — pār slieksni pārkāpis, vēl nicīgi paraustīja mazo Mičmani aiz deguna un tad, uzvaroši irgodams, aizgāja projām pa ielu.

Kapteinis, viens palicis, atkal iegrima avīzē, it kā nebūtu noticis nekas neparasts un negaidīts, un lasīja ārkārtīgi uzmanīgi: Taču kapteinis Katls nesaprata ne vārda, kaut izlasīja ļoti daudz, jo Robs Slīpētājs lēkāja pa slejām augšup un lejup no avīzes pirmās lapas līdz pēdējai.

Nav zināms, vai krietnais kapteinis kādreiz bija izjutis pilnīgu pamestību līdz šim brīdim; bet nu vecais Sols Džilss, Volters un Sirds Gaišumiņš viņam patiesi bija zuduši un misters Kārkers arī vēl nežēligi bija viņu iznerrojis un apņirgājis. Visi tie iemiesojās divkosīgajā Robā, kuram viņš tik ilgi bija pieķēries jauko atmiņu dēļ; viņš bija ticējis divkosīgajam Robam un pat juties laimīgs, tam ticēdams; viņš bija to, uzskatīdams par pēdējo no vecās kuģa komandas, pieņēmis biedros un plecu pie pleca ar to uzņēmies mazā Koka Mičmaņa komandēšanu. Viņš allaž bija centies izpildīt savu pienākumu pret zēnu un izturējies pret to gandrīz ar tādu sirsnību, it kā viņi abi būtu izglābušies kuģa bojā ejā un izmesti kādā neapdzīvotā krastā. Un tagad, kad divkosīgais Robs bija ienesis neuzticību, nodevību un nelietību mazajā viesistabā, kas taču bija svēta vieta, kapteinim šķita, ka viņu nemaz pārlieku nepārsteigtu, ja mazā viesistaba pēkšņi nogrimtu.

Tāpēc kapteinis Katls lasīja avīzi ārkārtīgi uzmanīgi, tomēr nenieka nesaprazdams, un tāpēc kapteinis Katls pats sev nebilda ne pušplēsta vārdiņa par Robu un neatzinās, ka piemin to domās, un neparko nebūtu bijis ar mieru atzīt, ka tieši Roba dēļ viņš kļuvis tik vientuļš kā Robinsons Kruzo.

Tādā pašā rāmā, lietišķā izskatā kapteinis pa nokrēsli aizstaigāja uz Līdenholas tirgu un sarunāja ar kādu privātu naktssargu, kam tur bija postenis, ka tas turpmāk ik rītu un vakaru nocels un atkal aizliks priekšā aizvirtņus Koka Mičmaņa logiem. Tad viņš iegriezās ēdnīcā un lūdza, lai samazinot uz pusi pusdienu porciju, kas viņam ik dienas tika nesta pie mičmaņa, bet krodziņā viņš iegāja atteikt nodevēja alus tiesu. «Mans jaunais cilvēks,» kapteinis paskaidroja jaunkundzei bārā, «mans jaunais cilvēks atradis labāku vietu, mis.» Visbeidzot kapteinis nolēma ierīkoties uz guļu zem letes Ctn, tā kā viņš nu bija palicis īpašuma vienīgais sargs, pavadīt naktis labāk tur nekā augšstāvā.

Kopš tā laika kapteinis cēlās no šīs gultas ik rītus pulksten sešos un lika galvā spīdīgo cepuri ar tādu pašu sejas izteiksmi, kā vientuļais Robinsons Kruzo mēdza pabeigt savu rīta tualeti, uzmaukdams galvā kazādas cepuri; un, kaut gan viņa bailes no mežonīgās Makstindžeru cilts uzbrukuma bija mazliet pierimušas, viņš tāpat kā minētais vientuļais jūrnieks, kad ilgāku laiku nebija manījis kanibālus, tomēr saglabāja ierasto piesardzību un nekad nepielaida tuvumā nevienu dāmu cepuri, ko nebija vispirms no sava nocietinājuma slepus pamatīgi nopētījis. Sajā laikā (kad arī misters Tūtss viņu neapciemoja, jo bija atrakstījis, ka esot izbraucis), viņam paša balss sāka ausīs skanēt svešādi; un no preču pulēšanas un sakārtošanas, no sēdēšanas aiz letes, lasīšanas un raudzīšanās ārā pa logu viņš tā pierada gremdēties apcerē, ka sarkanā svītra, ko viņa pierē bija iespiedusi cietā, spīdīgā cepure, brīžam sāka sāpēt no pārlieku dziļām pārdomām.

Tā kā gads nu bija apritējisr kapteinim Katlam šķita, ka vajadzētu vērt vaļā tīstokli; bet, tā kā viņš bija visu laiku plānojis to darīt Roba Slīpētāja klātbūtnē, kurš bija viņam to atnesis, un, tā kā viņš domāja, ka pēc krietniem kuģa vīru likumiem būtu piedienīgāk to atvērt, vēl kādam klāt esot, viņš nu bēdājās, ka nevar atrast liecinieku. Mocīdamies ar šādām grūtībām, viņš kādu dienu neaprakstāmā priekā ieraudzīja kuģu ziņās vēsti, ka kapteiņa Džona Bansbija «Piesardzīgā Klāra» atgriezusies no brauciena gar piekrasti; tūdaļ viņš šim filozofam nosūtīja pa pastu vēstuli, kurā stingri piekodināja nevienam neizpaust kapteiņa atrašanās vietu un lūdza, cik vien drīz iespējams, atbraukt kādu vakaru ciemos.

Bansbijs piederēja pie tiem gudrajiem, kas rīkojas pēc savas pārliecības, un vajadzēja paiet dažām dienām, lai nobriestu pārliecība, ka vēstuli ar šādu saturu tiešām saņēmis. Bet nu, sadūries ar acīm redzamu faktu un to iegaumējis, viņš nekavējoties aizsūtīja savu zēnu ar paziņojumu: «Viņš ieradīsies šovakar.» Zēns, kuram bija piesacīts pateikt šos vārdus un pazust, izpildīja savu uzdevumu kā tāds nodarvojies kobolds, kas atnesis noslēpumainu brīdinājumu.

Kapteinis, gaužām priecīgs par saņemto vēsti, sagatavoja pīpes, rumu un ūdeni un sāka mazajā viesistabā gaidīt viesi. Ap astoņiem dobja it kā jūras vērša baurošana pie veikala durvīm, turklāt spieķa klaudzieni pa koka apšuvumu pavēstīja7 kapteiņa Katla vērīgajām ausīm, ka ieradies Bansbijs, kuru viņš tūdaļ ielaida; pinkains un mežonīgs kā arvien, ar sastingušu mahagoni krāsas seju, tas šķita nejaužam nenieka, kas noliek tuvumā, bet uzmanīgi vērojam notikumus kādā pavisam cita pasaules malā.

—           Bansbij, — kapteinis iesaucās, satvēris viņa roku,

—  kā iet, kā sviežas, veco zēn?

—    Vecais draugs, — atsaucās Bansbija balss kā no dziļumiem, bet likās, ka komandantam pašam ar šo balsi nav nekāda sakara, — braši, braši.

—     Bansbij, — kapteinis sacīja pienācīgā godbijībā pret ģeniālo draugu. — Te nu jūs esat! Vīrs, kura spriedums mirdz spožāk par briljantiem, kurš atsūtīja pie manis puiku darvotajās bikšelēs, kas man ari likās mirdzam spožāk par briljanLiem, to varat uziet «Stenfella Ziņās», un, kad atrodat, atzīmējiet. Te nu jūs esat, virs, kurš jau reiz šajā pašā vietā izteica savas domas, kas piepildījās burts burtā, — kam kapteinis visā nopietnībā arī ticēja.

—    Tā, tā, — Bansbijs nomurdēja.

—    Burts burtā, — kapteinis apstiprināja.

—    Kālabad? — Bansbijs ierūcās, pirmo reizi uzlūkodams draugu. — Kādā virzienā? Un, ja tā, kālab ne? Tieši tālabad.

Izteicis šos orākula vārdus — kapteinim no tiem gluži vai galva apreiba, tie viņu it kā mestin iemeta veselā cerību un nojausmu jūrā —, viedais vīrs pieļāvās, ka viņam palīdz novilkt jūrnieka svārkus, un devās līdzi draugam dibenistabiņā, kur viņa roka tūdaļ tvēra pēc ruma pudeles, lai sataisītu glāzi pamatīga groka, un tad nevilcinoties pastiepās pēc pīpes, kuru viņš piebāza, aizkūpināja un sāka vilkt dūmu.

Kapteinis Katls, kas līdz pēdējam nieciņam visu centās darīt tā, kā darīja viņa viesis, kaut gan atdarināt lielā komandanta noslēgtību nebija viņa spēkos, sēdēja otrā stūrī pie kamīna un bijīgi vēroja, it kā gaidītu uzmundrinājumu vai kādu ziņkārīgu vārdu no Bansbija mutes, lai varētu sākt runāt par to, kas spieda viņa sirdi. Bet, tā kā filozofs ar mahagoni krāsas vaigu nedeva nekādu zīmi, ka viņam būtu spēja sajust bez siltuma un tabakas dūma vēl arī ko citu, — tikai vienu reizi viņš izņēma pīpi no mutes, lai atbrīvotu vietu glāzei, un izmeta, ka šo saucot Džons Bansbijs, kas arī nebija nekāds iegansts uzsākt sarunu, — kapteinis, modinādams viesa uzmanību ar īsu, cildinošu ievadu, izstāstīja visu par tēvoča Sola aizceļošanu līdz ar pārvērtībām, kādas tā radījusi viņa paša dzīvē un liktenī, un, stāstu nobeigdams, uzlika galdā tīstokli.

Pēc laba brīža misters Bansbijs pamāja ar galvu.

—    Atvērt? — kapteinis vaicāja.

Bansbijs atkal pamāja.

Kapteinis atlauza zīmogu un pavēra skatienam divas salocītas papīra lapas; tad viņš nolasīja to, kas bija rakstīts uz vienas un uz otras lapas: «Solomona Džilsa pēdējā griba un testaments». «Vēstule Nedam Katlam».

Bansbijs, aci Grenlandes krastam pievērsis, šķita klausāmies, kas nu sekos. Tāpēc kapteinis, nokremšļojies, lai balss skanētu skaidri, sāka lasīt priekšā vēstuli.

—     «Manu mīļo Ned Kati. Kad es devos projām no mājām uz Rietumindiju …»

Šeit kapteinis apklusa un cieši pavērās Bansbijā, kas neatņēmies blenza uz Grenlandes piekrasti.

—     «… lai viens pats dotos meklēt kādas vēstis par savu mīļo zēnu, es zināju, ka Tu būtu pretojies manam plānam, ja būtu Tev par to ieminējies, vai arī būtu gribējis braukt man līdzi; tāpēc es to glabāju noslēpumā. Ja Tu kādreiz lasīsi šo vēstuli, Ned, es, jādomā, jau būšu miris. Tev nebūs grūti piedot vecam draugam viņa neprātu un iejusties viņa nemierā un neziņā, kas viņu dzina tādā trakā ceļojumā. Nerunāšu vairāk par to. Gaužām niecīgas ir cerības, ka mans nabaga zēns reiz lasīs šīs rindas vai ka jelkad ļaus tavām acīm palīksmot par viņa skaidro, atklāto seju.» Nē, nē, nekad vairs, — kapteinis Katls skumjā apcerē piebilda, — nekad vairs. Uz mūžu viļņu aijās slīcis . ..

Misters Bansbijs, kam bija muzikāla auss, tūliņ iebaurojās:

—     Kur šalc Biskaijas līcis, oho! — Bet kapteinis, uzskatīdams to par aizgājēja cienīgu godināšanu, tik ļoti sajūsminājās, ka pateicībā spieda Bansbijam roku un juta vajadzību noslaucīt acis.

—     Jā, jā, — kapteinis nopūzdamies noteica, kad Bansbija žēlabas bija apklusušas un vairs netrīcināja augšloga rūtis. — Ilgi sūra bēda viņam sirdī ēdās, uzšķirsim grāmatu un uziesim to vietu.

—    Ārstu pūliņi, — Bansbijs piebilda, — bija veltīgi.

—     Kā tad, kā tad, — kapteinis attrauca, — ko gan tie var līdzēt trīs simti asu dziļumā! — Tad, atgriezdamies pie vēstules, viņš turpināja lasīt: — «Bet, ja nu viņš būtu klāt, kad Tu atvērsi šo vēstuli…» — kapteinis neviļus pameta skatienu visapkārt un papurināja galvu, — «vai arī viņš par to uzzinātu vēlāk,» — kapteinis atkal papurināja galvu, — «lai viņš tad saņem manu svētību! Nav arī svarīgi, ja klātpieliktajam papīram nebūtu likumīga spēka, jo nevienam citam gar to nav nekādas daļas kā vienīgi Tev un viņam, un es vēlos tikai to, lai viņš saņem manu mazumiņu, ja ir dzīvs, bet, ja nu noticis citādi (un es bīstos, ka drīzāk tā arī būs), tad lai viss paliek Tev, Ned. Es zinu, ka Tu ievērosi manu vēlēšanos. Lai die's Tevi svētī par to un par draudzību, ko Tu sniedzi SOLOMONAM D2ILSAM.»

—    Bansbij! — kapteinis svinīgi sacīja. — Ko jūs par to domājat? Te nu jūs sēžat, vīrs, kas jau no bērnības paradis lauzīt galvu un kam allaž jauna gudrība sūkusies iekšā pa katru šuvīti. Sakiet, ko jūs par to domājat?

—    Ja nu, — Bansbijs negaidīti ātri atbildēja, — ir tā, ka viņš ir pagalam, tad domāju, ka viņš nekad gan vairs nepārnāks. Bet, ja nu viņš ir dzīvs, tad domāju, ka pārnāks. Vai es teicu — pārnāks? Nē. Bet kāpēc gan ne? Tāpēc, ka viss atkarīgs no pareiza peilējuma.

—     Bansbij! — iesaucas kapteinis, vērtēdams sava lieliskā drauga domas tieši proporcionāli ārkārtīgajām grūtībām, kādas viņam radīja cenšanās tās saprast.

—    Bansbij, — kapteinis turpināja, apbrīnas pārmākts,

—     jūs ļik viegli tiekat galā ar tik milzīgas gudrības kravu, kas tādu kuģinieku kā es nogremdētu vienā mirklī. Bet, atgriežoties pie šā testamenta, es nedomāju neko iesākt attiecībā uz īpašumu, — lai die's pasargi — bet gribu to saglabāt likumīgajam īpašniekam, un es vēl joprojām ceru, ka likumīgais īpašnieks Sols Džilss ir dzīvs un atgriezīsies, lai gan ir dīvaini, ka viņš nav devis nekādu ziņu. Nu, kā jūs domājat, Bansbij, vai šos dokumentus nevajadzētu atkal noglabāt, vispirms uz aploksnes atzīmējot, ka tie lasīti tādā un tādā dienā, klāt esot Džonam Bansbijam un Edvardam Katlam?

Tā kā Bansbijs nevarēja atrast nekādus iebildumus pret šo priekšlikumu ne Grenlandē, nedz arī kur citur, tad pie tā arī palika, un dižais vīrs, uz mirkli pievērsdams skatienu tagadnei, uzvilka savu vārdu uz. aploksnes, neveltīdams ne mazākās vērības — kas tik labi raksturoja viņa pieticīgo dabu — lielajiem sākuma burtiem. Kad arī kapteinis Katls bija ar kreiso roku uzkricelējis savu parakstu un ieslēdzis tīstokli dzelzs lādītē, viņš uzaicināja viesi, lai sajaucot vēl glāzi groka un izsūcot vēl kādu pīpi; arī viņš rīkojās tāpat un pēc tam nogrima apcerē par nabaga vecā instrumentu meistara likteni.

Un tad notika kaut kas pārsteidzošs, kaut kas tik satriecošs un drausmīgs, ka kapteinis Katls būtu nokritis pie zemes un bijis kopš šīs nelaimīgās stundas beigts cilvēks, ja viņam nebijis Bansbija atbalsta.

Kā gan kapteinis, lai cik priecādamies par tāda viesa ierašanos, bija durvis tikai pievēris, bet nebija tās aizslēdzis — un viņš tiešām bija vainīgs šādā nevērībā —, ir viens no tiem jautājumiem, kam uz mūžīgiem laikiem lemts palikt bez noteiktas atbildes kā mēmai apsūdzībai pret likteni. Bet pa šīm neaizslēgtajām durvīm šajā rimtajā, klusajā mirklī viesistabā iedrāzās negantā Makstindžere, savās mātes rokās stiepdama Aleksandru Makstindžeru, un viņai pēdu pēdā sekoja nemiers un atriebe (nemaz nerunājot par Džūlianu Makstindžeri un šā jaukā bērna brālīti Čārlzu Makstindžeru, kurš savas agrīnās bērnības rotaļu laukumos bija plaši pazīstams ar iesauku Tāpiņš). Viņa iešāvās tik ātri un bez trokšņa, gluži kā brāzmaina vēja šalts no tuvējiem Austrumindijas dokiem, tā ka kapteinis Katls laiciņu sēdēja un skatījās viņā, pirms vēl bezrūpīgajā sejā, ar kādu tas bija nodevies apcerei, parādījās briesmu un baiļu izteiksme.

Bet, tiklīdz kapteinis Katls visā pilnībā apjauda stāvokļa bīstamību, pašaizsargāšanās instinkts viņu skubināja glābties bēgot. Viņš metās pa kaklu pa galvu uz mazajām durtiņām, kuras no dibenistabas veda uz stāvām, šaurām pagraba kāpnēm un grasījās drāzties lejā kā cilvēks, kam nerūp ne zilumi, ne skrambājumi, kam vienīga cerība atrast patvēru zemes dzīlēs. Ar šo varonīgo mēģinājumu viņam varbūt tiešām būtu izdevies izsprukt, ja Džūliana un Tāpiņš mīlas pilnā pieķērībā nesatvēruši viņu aiz kājām — katrs no šiem jaukajiem bērniem aiz savas — un, skaļi brēkdami, nesaukuši viņu par savu draugu. Pa to laiku misis Makstindžere, kas nekad nesāka nevienu svarīgu darbu, vispirms nepagriezusi Aleksandru Makstindžeru uz vēdera, lai, tiešā ugunslīnijā novietots, tas varētu saņemt veselu bateriju pļauku, pēc tam nosēdinādama to atdzesēties tādā pozā, kādā lasītājs ar to sastapās pirmo reizi, it kā ar šo svinīgo ritu gribēdama šajā gadījumā nest upuri fūrijām; un pēc tam, kad viņa nabaga grēkāzi bija nostatījusi uz kājām, metās kapteinim klāt ar tādu noteiktību, ka Bansbijam, kas gribēja iejaukties, šķita draudam ar zobiem un nagiem..

Abu vecāko Makstindžerēnu brēkšana un mazā Aleksandra gaudošana — kurš, varētu teikt, bija pārlaidis raibin raibu bērnību, jo pusi šī burvīgākā savas esamības laika bija nostaigājis vienos zilumos, — vērta šo likteņa piemeklējumu vēl drausmāku. Bet, kad atkal valdīja, klusums un kapteinis, sviedros mirkdams, stāvēja un bikli lūkojās uz misis Makstindžeri, šausmas bija sasniegušas kulmināciju.

—    O, kapten Kati, kapten Kati! — misis Makstindžere iesaucās un izslēja zodu, reizē izsliedama arī to, ko — ja vien viņa nepiederējusi pie vājā dzimuma — varētu nosaukt par dūri. — O, kapten Kati, kapten Kati, vai jums vēl dūša skatīties man acīs un zeme jūs neaprij?

Kapteinis, kas mazāk par visu līdzinājās drosminiekam, vārgi nomurmināja:

—    Saturies!

—    O, kāda vāja un lētticīga muļķe esmu bijusi, iemitinādama jūs zem sava jumta! — misis Makstindžere kliedza. — Ja iedomājos visu to labu, ko esmu šim cilvēkam darījusi, un kā savus bērnus mācījusi viņu mīlēt un godāt, gluži kā savu miesīgu tēvu; neviena saimnieka un neviena īrnieka nav mūsu ielā, kas nezinātu, cik naudas esmu izsviedusi, ņemdamās ar šo cilvēku, ar viņa niķiem un stiķiem, — šo pēdējo vārdu misis Makstindžere izmantoja vienīgi aliterācijai un tīšam pārspīlējumam, nekā konkrēta ar to neizteikdama, — un tie visi vienā balsī sauc: kauns tādam, kas tā var krāpt čaklu sievieti, kura tekalē no agra rīta līdz vēlam vakaram, rūpēdamās par savu bērnu labklājību un uzturēdama savā mājā tādu spodrību, lai tāds cilvēks varētu ieturēt pusdienas, jā, ij tēju padzert, ja viņam iegribētos, jebkurā vietā uz grīdas vai uz trepju pakāpieniem, ar visiem saviem niķiem un stiķiem; tā es esmu gādājusi un rūpējusies par viņu!

Misis Makstindžere apklusa, lai ievilktu elpu, un viņas seja laistījās uzvaras priekā par to, ka bija izdevies vēlreiz īstā vietā pieminēt kapteiņa Katla stiķus.

—     Bet viņš tev ņem un a-a-aizmūk! — misis Makstindžere kliedza, izstiepdama priekšpēdējo balsienu tik gari, ka nelaimīgajam kapteinim gribot negribot vajadzēja sevi uzskatīt par pēdīgo nelieti. — Un pazūd uz apaļu gadu! No sievietes! Kur tādam ir sirdsapziņa! Tam nav dū-ū-ūšas, — atkal garais balsiens, — rādīties tai acīs, viņš aizzogas slēpu kā kramplauzis. Ja šitais mans tekainis, — misis Makstindžere iesaucās, pēkšņi aizsvildamās, — iedomātos tā aizzagties pro\ tad es gan parādītu mātes tiesības un nozilinātu viņa ādu strīpainu!

Mazais Aleksandrs, uztverdams to kā noteiktu solījumu, kas visdrīzākajā laikā tiks izpildīts, aiz bailēm un izmisuma metās garšļaukus un, pēdas gaisā saslējis, gulēja zemē, tik apdullinoši bļaudams, ka misis Makstindžerei nācās to paķert rokās un laiku pa laikam, tiklīdz viņš atkal sāka brēkt, nomierināt, sadodot tā pa muti, ka lai vai visi zobi izbirst.

—     Ir nu gan godavīrs šis kaptens Katls, — misis Makstindžere sacīja, asi uzsvērdama kapteiņa vārdu, — tu pieņem viņu … nevari n^ acu aizvērt, krīti ģībonī viņa dēļ . . . domādama jau, ka viņš no tiesas pagalam, un skrien kā traka pa visu sasodīLo pilsētu un taujā pēc viņa! Varenīgs vīrs! Ha, ha, ha, ha! Bija nu gan vērts ap viņu tā noņemties, tā par viņu bēdāties un diez ko vēl ne! Bet tas jau nav nekas, die's žēlīgs! Ha, ha, ha, ha! Kapten Kati, kapten Kati, — misis Makstindžere stingri noprasīja bargā balsī un stājā, — es tagad gribu zināt, kad jūs reiz nāksit mājās!

Iztrūcinātais kapteinis blenza savā cepurē, it kā viņš redzētu tikai vienu vienīgu iespēju — uzlikt to galvā un padoties.

—     Kapten Kati, — misis Makstindžere atkārtoja tikpat noteikti, — es gribu zināt, kad jūs nāksit mājās, ser.

Kapteinis jau šķita gatavs gājējs, tikai mulsi nomurmināja kaut ko, kas izklausījās apmēram tā, lai nu neceļot tādu brēku par to.

—          Nu, nu, nu, — Bansbijs nomierinot ieminējās,

—   rāmu garu, skuķīt, rāmu garu!

—     Kas jūs tāds būsit, ja drīkstu jautāt? — misis Makstindžere atsaucās itin klīrīgi. — Vai jūs kādreiz būtu dzīvojis Brigpleisā devītajā numurā, ser? Man atmiņa varbūt ir vāja, bet liekas — pie manis gan ne. Pirms manis devītajā numurā esot dzīvojusi kāda misis Džolsone, varbūt jūs noturējāt mani par viņu. Vienīgi tā var izskaidrot jūsu vaļību, ser.

—    Kuš nu, kuš, sirdspuķīt, iekš viena miera, iekš viena miera! — Bansbijs sacīja.

Kapteinim Katlam grūti nācās noticēt pat šī visvarenā vīra izdarībai, kaut gan redzēja to vaļā acīm: Bansbijs drosmīgi devās uz priekšu, ar raupjo, zilo roku apskāva misis MaksLindžeri un tādējādi ar savu burvju mākslu un ar tiem nedaudzajiem vārdiem — jo vairāk viņš nekā nebilda — nomierināja viņu tiktāl, ka viņa, uzmetusi tam skatienu, izplūda asarās, piebilzdama, ka pašreiz mazs bērns varētu šo pieveikt, tik sašļukusi šī esot.

Mēms un apstulbis aiz brīnumiem, kapteinis redzēja, kā Bansbijs soli pa solītim izvadīja šo nepielūdzamo sievišķi veikalā, ienāca atpakaļ pēc ruma, ūdens un sveces, aiznesa to visu viņai un padarīja sievišķi rāmu, šķiet, nebilzdams ne vārda. Drīz pēc tam Bansbijs parādījās savā škipera jakā un pateica: «Kati, es aizeju konvojēt viņu uz mājām,» un kapteinis Katls, juzdamies vēl vairāk apkaunots, nekā ja pats būtu ieslēgts dzelžos nogādāšanai uz Brigpleisu, noskatījās, kā ģimene zosu gājienā mierīgi aizsoļoja ar misis Makslindžeri priekšgalā. Viņš tik tikko pirms to aiziešanas paguva nonest savu skārda kārbu un pazagšus iespiest saujā pāris naudas ripiņu Džūlianai Makstindžerei, savai agrākajai mīlulei, un Tāpiņam, kurš zināmā mērā varēja pretendēt uz viņa labvēlību, jo ar savu miesas būvi jau tagad izskatījās pēc īsta jūrnieka. Bansbijs, vēl pačukstējis kapteinim, ka nodarīšot visu īsi un ātri un, pirms kāpšot viz borta, vēlreiz uzsaukšot sveikas viņam, aizvēra durvis un kā pēdējais noslēdza gājienu.

Palicis viens, kapteinis kā apmāts iegāja atpakaļ mazajā viesistabā un sākumā nevarēja apjēgt, vai sapņojis vaļā acīm un spoki to vajājuši vai tiešām redzējis ģimeni ar miesu un asinīm. Bezgalīga paļāvība uz «Piesardzīgās Klāras» komandantu un tā apbrīnojamo saprātu beidzot izkliedēja murgainās domas un nomierināja nospiesto garu.

Taču, laikam aiztekot un Bansbijam vēl nerādoties, kapteinim sāka uzmākties cita veida šaubas. Ja nu Bansbijs izgudrēm ir aizvilināts uz Brigpleisu un tiek tur turēts ieslodzījumā kā sava drauga ķīlnieks; vai tādā gadījumā kapteinim kā goda vīram nepienāktos atbrīvot to, upurējot pašam savu brīvību? Varbūt misis Makstindžere ir metusies uzbrukumā un pieveikusi viņu un viņam kauns rādīties pēc tādas sakāves? Ja nu misis Makstindžere, ņemot vērā viņas svaidīgo temperamentu, ir griezusies atpakaļ ar nodomu abordēt Mičmani no jauna un Bansbijs, nosolījies aizvest viņu pa taisnāko ceļu, tagad cenšas, ko māk, lai ģimene nomaldītos pilsētas nomaļajās, tuksnesīgajās ielās? Un galu galā, ko pienāktos viņam, kapteinim Katlam, darīt, ja gadījumā viņš nekā vairs nedzirdētu ne par Makstindžeriem, ne Bansbiju, kas šādos, tik dīvainā, neparastā kārtā sagadījušos apstākļos tiešām varētu ari notikt?

Tā viņš domās ar sevĻ sarunājās, līdz pagura, bet no Bansbija vēl ne vēsts. Viņš sakārtoja sev guļamvietu zem letes, lai varētu tik likties iekšā, — Bansbija vēl ne jutin. Beidzot, kad kapteinis vairs necerēja to sagaidīt — šinī vakarā vismaz ne —, kļuva dzirdama ratu rīboņa, kas apklusa pie veikala durvīm, un tūlīt ari atskanēja Bansbija «hallo!».

Kapteinis nodrebēja, nodomādams, ka Bansbijam nav izdevies no misis Makstindžeres likt vaļā un viņš to braukšus atvedis atpakaļ.

Tomēr nē. Bansbijam cilu pavadoņu nebija kā vien liela kaste, kuru stiepa pats savām rokām un iestiepis tūdaļ atsēdās uz tās. Kapteinis sazīmēja to par savu kasti, ko bija pametis misis Makstindžeres mājā; un ar sveci rokā un ieskatījies Bansbijā ciešāk, viņš nodomāja, ka tas ir zēģelēs jeb, skaidrā valodā runājot, piedzēries. Taču gluži droši to apgalvot vis nevarēja, jo komandantam arī skaidrā prātā seja bija bez jebkādas izteiksmes.

—    Kati, — komandants teica, pieceldamies un atvāzdams kastes vāku, — vai tās te ir jūsu mantas?

Kapteinis ieskatījās kastē un atzina tās saturu par savu īpašumu.

—    Nu, vecais draugs, nodarīts smalki un gudri, ko? — Bansbijs palielījās.

Pateicīgais un galīgi apmulsušais kapteinis sagrāba viņu pie rokas un par atbildi grasījās to krietni sakratīt un tādā veidā izteikt savas satrauktās jūtas, bet Bansbijs atbrīvojās, izraudams plaukstu, un, likās, par vari gribēja pamirkšķināt savu grozīgo aci, taču šo pūļu rezultātā un ņemot vērā viņa pašreizējo stāvokli, tikko nezaudēja līdzsvaru. Pēc tam viņš strauji atvēra durvis un pilnā ātrumā zēģelēja uz «Piesardzīgo Klāru» — acīmredzot tāds bija viņa nemainīgais paradums, kad domājās veicis ko izcilu.

Tā kā Bansbijs ne labprāt gribēja, ka to bieži apciemo, kapteinis Katls nolēma neiet un nevienu arī nesūtīt pie viņa nākamajā dienā, tik ilgām ne, kamēr šis vīrs pats šajā sakarā neparādīs labvēlīgu nostāju, bet, ja tas nenotiktu, ļaut vismaz aiztecēt kādam laika sprīdim. Tāpēc kapteinis otrā rītā atsāka savu vientuļnieka dzīvi un daudzas rīta, dienas un vakara stundas gremdējās dziļas pārdomās par Solu Džilsu, par Bansbija viedokli attiecībā uz veco vīru un par izredzēm uz viņa atgriešanos mājās. Šādas pārdomas lielākoties stiprināja kapteiņa Katla cerības, un viņš loloja tās un priecināja sevi, gaidīdams instrumentu meistaru pie durvīm, — ko uzdrošinājās tagad, kur bija tik dīvainā kārtā atguvis brīvību, — nolikdams viņa krēslu parastajā vietā un sakārtodams mazo viesistabu kā viņos laikos gadījumam, ja viņš atgrieztos negaidot. Savā rūpībā viņš noņēma no naglas arī kādu miniatūrportretu, kurā Volters bija attēlots skolnieka gados, jo, to ieraugot, vecais vīrs varētu pārlieku uztraukties. Dažreiz kapteini pārņēma

tāda priekšnojauta, ka draugs uzradīsies tādā un tādā dienā; un reiz pat vienā šādā svētdienā pasūtīja divas pusdienu porcijas — tik stipri viņš ticēja savai nojausmai. Taču vecais Solomons kā neradās, tā neradās, un joprojām vēl kaimiņi redzēja, kā vecs jūrasbraucējs ar spīdīgu cepuri galvā stāvēja vakaros veikala durvīs un vēroja ielu.

XL NODAĻA ĢIMENES ATTIECĪBAS

Nebūtu bijis dabiski, ja cilvēks ar mistera Dombija iedabu, sastapies ar tādu raksturu, kādu viņš bija pret sevi sacēlis, mīkstinātu savas dabas valdonīgo asumu vai arī ja aukstās, cietās lepnuma bruņas, kurās iekalts viņš dzīvoja, kļūtu lokanākas pastāvīgās sadursmēs ar augstprātīgo nicināšanu un spītu. Tas ir šāda rakstura lāsts — un šeit arī galvenokārt slēpjas smagā atmaksa sev pašam, ko tas sevī nes, — ka cieņa un piekāpība veicina tā ļaunās īpašības un noder par augsni tā attīstībai un to pašu panāk, turklāt ne mazākā mērā, arī pretestība un nepakļaušanās tā stingrajām prasībām. Tajā iemītošais ļaunums aug un vairojas vienlīdz labi abos kontrastos. Tas gūst atbalstu un dzīvību tiklab no salduma, kā no sūruma; godināts vai neatzīts tas tomēr paverdzina sirdi, kurā uzcēlis savu troni, un dievināts vai noraidīts ir tikpat bargs pavēlnieks kā velns drūmajās pasakās.

Pret pirmo sievu misters Dombijs ar savu auksto un augstprātīgo iedomību bija izturējies kā augstāka būtne, par kādu viņš sevi gandrīz uzskatīja. Viņai tas bija «misters Dombijs», kad viņa to pirmo reizi ieraudzīja, un palika «misters Dombijs» līdz viņas nāvei. Viņš bija uzsvēris savu diženumu visā abu laulības dzīves laikā, un viņa lēnprātīgi to bija atzinusi. Viņš bija paturējis

augsto sēdekli savā tronī un viņa — savu padevīgo vietiņu uz tā zemākā pakāpiena; un cik labi viņš bija juties ar šo vienīgo domu savas vientulības važās! Viņš bija iedomājies, ka otrās sievas lepnajam raksturam, savienojoties ar viņa paša raksturu, būtu jāsaplūst ar to un jāceļ viņa diženums. Viņš bija iztēlojies sevi augstāku nekā jebkad, ar Edītes augstprātību pakļautu savējai. Viņam nekad nebija nākusi prātā iespēja, ka sieva varētu vērsties pret viņu. Bet tagad, kad viņš atrada, ka tā stājas ceļā uz katra soļa un pagrieziena viņa ikdienas dzīvē, vēršot pret viņu savu auksto, izaicinošo un nievājošo seju, viņa lepnums nesaplaka un nenolieca galvu no šī trieciena, bet dzina jaunus asnus, kļuva vēl koncentrētāks un spriegāks, vēl drūmāks, īgnāks, apnicīgāks un nepadevīgāks nekā jebkad agrāk.

Kas ietērpies šādās bruņās, tam jānes vēl arī cita smaga sodība. Šīs bruņas ir izturīgas pret samierināšanos, mīlu un uzticību, pret jebkādu līdzjūtības izpausmi no ārienes, pret paļāvību, iejūtīgumu, pret visām maigām jūtām, taču dziļi dūrieni patmīlībā tās ievaino, tāpat kā tērauda asmens kailas krūtis; un nav citās brūcēs tādu mokošu augoņu, kādi struto ievainotā patmīlībā, kaut arī brūces cirtusi pati lepnuma dzelžainā roka cīņā pret vājāku, atbruņotu un satriektu lepnumu.

Viņam bija šādas brūces. Viņš tās asi izjuta savu veco istabu vientulībā; uz turieni viņš tagad atkal bieži mēdza aizstaigāt, lai pavadītu ilgas stundas vienatnē. Likās, tāds bija viņa lik'fenis — būt vienmēr lepnam un varenam, pat tad, ja pazemots un bezspēcīgs, kad vajadzēja būt sevišķi stipram. Kam gan bija lemts sagatavot viņam šādu sodību?

Kam? Kam izdevies iekarot viņa sievas mīlu, tāpat kā kādreiz bija ieguvusi viņa dēla mīlu? Kas bija tā, kura parādīja viņam šo jauno uzvaru, kad viņš sēdēja tumšajā istabas stūrī? Kas bija tā, kuras vismazākais vārds panāca to, ko viņa vislielākā piepūle nespēja? Kas bija tā, kura bez viņa mīlas, rūpēm un uzmanības uzplaukusi un izaugusi skaista, kamēr tie, kam netrūka šāda atbalsta, ir miruši? Kurš tas varēja būt, ja ne tas pats bērns, kuram viņš bieži bija uzmetis nemierpilnu aci tā bērnībā, kad meitene auga bez mātes, baiļoda

mies, ka varētu sākt to ienīst, un šajā ziņā viņa nojauta bija piepildījusies, jo savā sirdī viņš tiešām to nīda.

Jā, viņš gribēja to nīst un uzkurināja sevī šīs jūtas, lai gan arī vēl tagad pār meiteni šad un tad nolaidās atspulgs no tās gaismas, kas to bija apstarojusi neaizmirstamajā vakarā, kad viņš atgriezās mājās ar jauno sievu. Tagad viņš zināja, ka meitene ir skaista; viņš neapstrīdēja, ka tā ir piemīlīga un pievilcīga, un īstu pārsteigumu tā viņam bija sagādājusi, parādīdamās savas sievišķības spožajā rītausmā. Bet pat to viņš uzskatīja par meitenes vainu. Savās īgnajās un neveselīgajās pārdomās nelaimīgais vīrs, miglaini apjauzdams, ka atsvešinās no visiem, un lolodams neskaidras ilgas pēc tā, ko visu mūžu bija atstūmis, radīja ačgārnu priekšstatu par savu taisnību un maldiem un ar to attaisnoja sevi viņas priekšā. Jo vairāk meitene šķila kļūstam viņa cienīga, jo vairāk viņš niknojās par to, ka pagātnē tā nebija izrādījusi cieņu un padevību. Vai jel kādreiz Lā parādījusi viņam cieņu un padevību? Kā dzīvi meitai pienāktos rotāt — viņa vai Edītes? Vai savu pievilcību meitene vispirms atklāja viņam — vai Edītei? Patiešām, kopš Flprenses dzimšanas viņi nekad nebija dzīvojuši kā tēvs un meita! Viņi vienmēr bija jutušies kā svešinieki. Visur tā bija maisījusies viņam pa kājām. Tagad tā iestājusies sazvērestībā pret viņu. Meitenes lielais skaistums lika atmaigt tiem, kas nelocījās mistera Dombija priekšā, un ar šo nepieredzēto triumfu lā aizvainoja viņu.

Var jau būt, ka visā šinī lietā neskaidri ierunājās viņa krūtīs pamodušās jūtas, kaut arī tās rosināja patmīļa viņa neapskaužamajā stāvoklī, kad viņš iedomājās, ka meitene viņa dzīvi būtu varējusi vērst citādu. Bet viņš apklusināja šo tālā pērkona dunoņu ar savas lepnuma jūras bangām. Viņš neko citu necieta kā vienīgi savu lepnumu. Un savā lepnumā, pretrunu jūklī, bēdās un mokās, ko pats sev bija uzlicis, viņš meitu ienīda.

Drūmajam, stūrgalvīgajam, īgnajam dēmonam, kas viņu bija apsēdis, viņa sieva visā pilnībā nostādīja pretī savējo — citāda veida lepnumu. Viņi nekad nebūtu varējuši izveidot laimīgu kopdzīvi, taču nekas nespētu to padarīt vēl nelaimīgāku kā šādu pretstatu apzināta un neatlaidīga cīņa. Viņa lepnums devās uzbrukumā, lai paturētu savu virsvaldību un piespiestu sievu to atzīt. Viņa būtu bijusi ar mieru izciest nāves mokas, bet līdz pēdējam mirklim nenovērstu no vīra augstprātīgo skatienu ar klusu, nelokāmu nicināšanu. Lūk, ko viņš bija panācis no Edītes puses! Viņš nemaz nezināja, kādas vētras un cīņas tā pārcietusi, līdz tikusi pagodināta ar viņa roku. Viņš nemaz nezināja, cik daudz tā jutusies upurējam, ļaudama viņam saukt sevi par sievu.

Misters Dombijs bija apņēmies tai parādīt, ka viņam pieder galvenā noteikšana. Nevar būt citas gribas kā vienīgi viņa griba. Lepnai viņa sievai bija jābūt, bet šim lepnumam vajadzēja vīru cildināt, nevis vērsties pret viņu. Viens tā sēžot nocietinātu sirdi, viņš bieži dzirdēja Edīti izejam un atgriežamies, jo tā piedalījās Londonas sabiedriskajā dzīvē, izturēdamās pret vīra patiku vai nepatiku, simpātijām vai antipātijām ar tādu nevērību, it kā viņš bijis tās zirgu puisis. Tās saltā, augstprātīgā vienaldzība — viņa paša neapstrīdamā īpašība, ko tā piesavinājusies, — dzēla sāpīgāk, nekā būtu varējusi dzelt jebkāda citāda izturēšanās; un viņš nolēma pakļaut sievu savai apbrīnojamai un cēlajai gribai.

Viņš ilgi bija noņēmies ar šīm domām un tad kādu vakaru, izdzirdis Edīti vēlu pārnākam, iegāja tās istabā. Viņa bija viena, ģērbusies krāšņā tērpā, tikko kā iznākusi no savas mātes istabas. Viņam ieejot, Edītes seja bija skumja un domīga; tet tā viņu pamanīja jau pie durvīm, jo, iemetis mirkli spogulī, kas bija tai priekšā, viņš tūlīt ieraudzīja it kā gleznas ierāmējumā tās sarauktās uzacis un sadrūmušās sejas skaistumu, ko tik labi pazina.

—   Misis Dombija, — viņš teica ienākdams, — atļaujiet man ar jums dažus vārdus parunāt.

—    Rīt, — viņa atbildēja.

—   Tagad ir vispiemērotākais laiks, kundze, — viņš atteica. — Jūs pārprotat savu stāvokli. Laiku esmu paradis izvēlēties pats un nepieļaušu, ka to man nosacītu citi. Man liekas, jūs īsti neizprotat, kas es esmu, misis Dombija.

—    Domāju, — viņa atbildēja, — ka es jūs Joti labi izprotu.

To sacīdama, viņa paskatījās uz misteru Dombiju un, sakrustodama uz staltajām krūtīm baltās rokas, kas dzirkstīja zeltā un dārgakmeņos, novērsa acis.

Ja Edīte nebijusi tik skaista un cēla savā vēsajā mierā, tā nespētu izraisīt misterā Dombijā neveiksmes sajūtu, kas izlauzās cauri viņa stiprajām lepnuma bruņām. Bet tai bija šī vara, un viņš to asi izjuta. Viņš pārlaida skatienu istabai un redzēja, ka sievas dārgās rotas lietas un krāšņie tērpi bija izsvaidīti kur kurais un nomesti, kā pagadās, — ne jau tikai kaprīzes vai paviršības dēļ (vismaz tā viņam likās), bet aiz iedabātas, nicīgas nevērības pret dārgām lietām, — un tad viņš izjuta savu kļūmīgo stāvokli jo skaudrāk. Ziedu vainadziņi, spalvu pušķi, dārglietas, mežģines, zīds un atlass; kur vien viņš pavērās, visur redzēja dārgumus — noniecinātus, visgarām izsvaidītus un nomestus kā nederīgus. Pat dimanti — kāzu dāvana —, kas nemierīgi cilājās uz viņas krūtīm, šķita tiecamies saraut važiņu, kas tos saturēja ap kaklu, un noripot uz grīdas, kur viņa vārgtu tos samīdīt kājām.

Viņš apzinājās savu kļūmīgo stāvokli un to ari neslēpa. Svinīgs un svešs šai krāsu un izsmalcinātās greznības pārpilnībā, svešs un reizē saistīts ar šīs pārpilnības pavēlnieci, kuras nepieejamo skaistumu šeit atkārtoja un atstaroja it kā neskaitāmi spoguļa gabaliņi, viņš jutās apmulsis un neveikls. Viņu kaitināja viss, kas sekmēja tās nievājošo nosvērtību. Uztraukts un nemierā pats ar sevi, viņš apsēdās un tikpat nelādzīgā garastāvoklī turpināja:

—    Misis Dombija, mums ļoti nepieciešams panākt savā starpā kādu saprašanos. Jūsu izturēšanās, kundze, man nepatīk.

Viņa vēlreiz uzmeta tam mirkli un atkal novērsa acis, bet, ja arī runājusi veselu stundu bez apstājas, tomēr nebūtu pasacījusi vairāk.

—     Es atkārtoju, misis Dombija, jūsu izturēšanās man nepatīk. Es jau reiz izlietoju gadījumu un lūdzu, lai jūs to mainītu. Tagad es to noteikti prasu!

—          Jūs, ser, izvēlējāties piemērotu gadījumu, kad pirmoreiz izteicāt savas prasības, un arī tagad izvēlaties piemērotus izteicienus un toni, kad nākat otrreiz. Jūs prasāt! No manis!

—     Kundze, — misters Dombijs uzsvērti augstprātīgi un aizskaroši teica, — esmu jūs padarījis par savu sievu. Jums ir mans vārds. Jūs esat saistīta ar manu stāvokli sabiedrībā un reputāciju. Neteikšu, ka sabiedrība vispār varbūt ir noskaņota domāt, ka jūs esat pagodināta ar šādu savienību, bet gribu sacīt, ka esmu paradis uzstādīt prasības saviem tuviniekiem un tiem, kas no manis atkarīgi.

—    Kurai grupai jums labpatiktu pieskaitīt mani? — viņa prasīja.

—     Iespējams, man būtu jādomā, ka manai sievai vajadzētu piederēt vai ir jāpieder — un citādi tas nevar būt — pie abām grupām, misis Dombija.

Viņa pavērsa pret vīru vērīgu skatienu un saknieba drebošas lupas. Viņš redzēja, kā satraukumā cilājās sievas krūtis, un redzēja, kā nosarkst un nobāl tās seja. Visu to viņš varēja redzēt un redzēja, bet nevarēja zināt to vienu vārdu, kas ierunājās viņas sirds dzijumos un lika saglabat mieru; šis vārds bija — Florense.

Aklais idiot, kas tuvojies bezdibenim! Viņš domāja, ka tā izjūt bijību viņa priekšā!

—     Jus dzīvojat pārāk plaši, kundze, — misters Dombijs teica. — Jūs esat izšķērdīga. Jūs iztērējat lielu naudu — pareizāk sakot, tā butu liela nauda daudzu džentlmeņu kabatās, — uzturat sakarus ar tādu sabiedrību, kas man nav noderīga un visumā ir man pat nepatīkama. Esmu spiests prasīt, lai šaja ziņā notiktu pilnīga pārmaiņa. Es zinu, ka pat ar vienu desmito daļu no tiem līdzekļiem, ko laimes māte ielikusi jūsu rokās, dāmas nereti iekrīt galējībās. Tādu galējību ir bijis vairak nekā pieliekami. Es vēlos, lai misis Greindžeres pieredze, kas ir gluži citāda, būtu par pamācību misis Dombijai.

Vēl vienmēr ciešais skatiens, drebošās lūpas, nemierīgās elpas cilātās krūtis, seja reizēm karmīnsārla, reizēm bāla; vēl vienmēr klusie čuksti: «Florense, Florense,» — kas runā viņas sirds pukstienos.

Kad misters Dombijs ievēroja Edītē šo pārmaiņu, viņa nekaunīgā uzpūtība vēl pieauga. Šo uzpūtību uzkurināja gan sievas agrākās nievas, gan neveiklības sajūta, ko nupat bija pārdzīvojis, gan Edītes pašreizējā padošanās (kā viņš to izprata); tādēļ tā kļuva viņa krūtīs tik varena, ka parkāpa visas robežas. Tiešām, kas gan ilgstoši spēj pretoties viņa dižajai gribai un vēlmei! Viņš bija nolēmis sievu pakļaut — un te nu ir!

—     Turpmāk jūs, kundze, būsit tik laipna ņemt vērā, ka es prasu piekāpību un paklausību, — misters Dombijs turpināja valdonīgā tonī. — Jums, kundze, man visā pilnībā jāparāda cieņa sabiedrības priekšā. Es pie tā esmu pieradis. Man ir tiesības to prasīt, un es to prasu. Īsi sakot, es to vēlos. Es to uzskatu kā pelnītu atlīdzību par izcilo stāvokli sadzīvē, kādu jums laimējies ieņemt, un, esmu pārliecināts, neviens nebūs pārsteigts, ka prasu no jums cieņu un ka jūs to parādāt. Man. — Man! — viņš piebilda ar uzsvaru.

Viņa nesaka ne vārda. Viņā nemana nekādu pārmaiņu. Viņas acis nenovēršas no vīra.

—    Esmu dzirdējis no jūsu mātes, misis Dombija, — misters Dombijs teica ar kundzisku svarīgumu, — ko jūs, bez šaubām, jau zināt, proti, ka viņas veselībai tiek ieteikta Braitona. Misters Kārkers bija tik laipns …

Edīte pēkšņi pārvērtās. Seja un kakls notvīka, it kā to būtu skārušas kvēla saulrieta ugunis. Ievērodams šo pārmaiņu un izskaidrodams to pēc sava prāta, misters Dombijs turpināja:

—     Misters Kārkers bija tik laipns, ka aizbrauca uz turieni un noīrēja tur uz laiku māju. Pēc jūsu atgriešanās Londonā es īpašuma labākai pārvaldīšanai speršu tādus soļus, kādus uzskatīšu par nepieciešamiem. Viens šāds solis būs tas, ka es pieņemšu (ja tas izdosies) par saimniecības vadītāju kādu cienījamu personu, kas dzīvo Braitonā un patlaban nonākusi spaidīgos apstākļos, kādu misis Pipčinu, kas jau agrāk baudījusi manas ģimenes uzticību. Šīs mlijas saimniecība, ko nomināli vada misis Dombija, prasa pieredzējušu cilvēku.

Šie vārdi vēl nebija izteikti, kad Edīte pārmainīja pozu un tagad sēdēja, vēl vienmēr cieši uz viņu skatīdamās un atkal un atkal griezdama rokas sprādzi ap dilbu, nevis ar vieglu, sievišķīgu pieskārienu, bet spiežol un velkot to pār gludo ādu, līdz uz baltās rokas parādījās sarkana svītra.

—    Es ievēroju, misis Dombija, — misters Dombijs sacīja, — un ar to būšu pateicis visu, ko patlaban uzskatu par nepieciešamu jums teikt, — pirms mirkļa es ievēroju, kundze, ka jūs izturējāties ļoti dīvaini, līdzko pieminēju misteru Kārkeru. Tajā reizē, kad es, šai pilnvarotajai uzticības personai klātesot, jums aizrādīju, ka man ir iebildumi pret paražu, ar kādu jūs saņemat manus viesus, jums labpatikās iebilst pret viņa klātieni. Jums, kundze, būs jāatturas no šādiem iebildumiem un, iespējams, jāpieradinās pie viņa klātienes daudzos līdzīgos gadījumos; protams, ja jūs neizlietosit līdzekli, kas ir jūsu pašu rokās, — nedot man nekādu iemeslu žēloties. Misters Kārkers, — turpināja misters Dombijs, kurš, ņemot vērā sievas nupat izrādītās jūtas, cerēja šādā ceļā lauzt viņas lepnumu un varbūt izjuta arī vēlēšanos parādīt minētajam džentlmenim savu varu jaunā, iespaidīgākā gaismā, — misters Kārkers, baudīdams manu uzticību, misis Dombija, zināmā mērā var tikpat labi baudīt arī jūsējo. Es ceru, misis Dombija, — viņš turpināja pēc dažiem mirkļiem, kuros augstprātības uzplūdā bija papildinājis iepriekšējo domu, — ka man neradīsies nepieciešamība kādreiz uzdot misteram Kārkeram izsacīt jums kādus iebildumus vai piezīmes, bet, tā kā manam stāvoklim un reputācijai varētu kaitēt bieži nenozīmīgi strīdi ar lēdiju, kurai esmu parādījis visaugstako pagodinājuni-O, kāds stāv manos spēkos, tad es bez šaubīšanās izlietošu viņa pakalpojumus, ja būs vajadzība.

«Un tagad,» viņš nodomāja, izbaudīdams savu morālo diženumu un pieceldamies nelokāmāks un noslēgtāks nekā jebkad, «viņa mani pazīst un zina, ko esmu nolēmis.»

Roka, kas tik cieši bija žņaugusi sprādzi, tagad smagi gulēja uz krūtīm, bet Edīte ar nemainīgu sejas izteiksmi vēl vienmēr skatījās uz misteru Dombiju un klusu sacīja:

—    Pagaidiet! Dieva dēļ! Man ar jums jārunā.

Kādēļ gan viņa agrāk nebilda ne vārda, un kas tā bija

par iekšēju cīņu, kura viņai vairākas minūtes neļāva runāt, kamēr ar piepūli saglabātais miers, kas atspoguļojās viņas sejā, vērta to stingu kā statujai un tā vērās misterā Dombijā, nepaužot ne padevību, ne stingrību, ne patiku, ne naidu, ne lepnumu, ne pazemību; bija tikai ciešs, pētošs skatiens?

—    Vai es kādreiz jūs pamudināju censties iegūt manu roku? Vai es jebkad izlietoju kādu viltību, lai jūs savaldzinātu? Vai toreiz, kad jūs pēc manis neatlaidīgi tiecāties, es biju pievilcīgāka nekā pēc mūsu laulībām? Vai es kādreiz esmu bijusi pret jums citāda nekā tagad?

—    Ir pilnīgi nevajadzīgi, kundze, — misters Dombijs teica, — uzsākt šādu apspriešanu.

—    Vai jūs domājāt, ka es jūs mīlēju? Vai zinājāt, ka man tas nebija ne prātā? Vai jums, cilvēk, vispār kādreiz rūpējusi mana sirds, vai jūs vienkārši nolēmāt iegūt šo nevērtīgo lietiņu? Vai ir notikusi kaut niecīgākā maldināšana, mūsu darījumu noslēdzot? No jūsu puses vai no manas puses?

—    Šie jautājumi, kundze, — misters Dombijs atteica,

—   nepavisam neattiecas uz lietu.

Edīte ņostājās starp misteru Dombiju un durvīm, lai aizkavētu viņu aiziet, un, saslējusies visā savā cēlumā, nenolaida no viņa ciešo skatienu.

—    Jūs atbildat uz katru manu jautājumu. Redzu, ka jūs atbildat man, pirms es tos izsaku. Ko gan citu jūs varat darīt — jūs, kam zināma nožēlojamā patiesība tikpat labi kā man? Tagad pasakiet man: ja es būtu jūs patiešām mīlējusi, vai tad es butu varējusi darīt ko vairāk kā atdot jums visu savu gribu un visu savu būtni, kā jūs to nupat pieprasījāt? Ja mana sirds būtu tīra un neskarta un jūs būtu tās elks, vai jūs varētu no manis prasīt ko vairāk; vai jūs varētu ko vairāk saņemt?

—    Iespējams, ka ne, kundze, — viņš vēsi atteica.

—    Jūs zināt, ka esmu pavisam citāda. Jūs tagad redzat mani raugāmies uz jums un varat izlasīt manā sejā, ko es pret jums jūtu. — Lepnās lūpas pat nenodrebēja, tumšās acis ne mirkli neuzliesmoja, vienīgi tas pats ciešais, pētošais skatiens pavadīja šos vārdus.

—    Jūs manu dzīvi vispārīgos vilcienos zināt. Jūs runājāt par manu māti. Vai jūs domājat, ka varat mani pazemot, liekt vai lauzt un padarīt padevīgu un paklausīgu?

Misters Dombijs pasmaidīja gluži tāpat, kā būtu smaidījis, ja viņam vaicātu, vai viņš nevar sagādāt desmiltūkstoš mārciņu.

—     Ja šeit briest kaut kas neparasts, — viņa sacīja, viegli pārlaizdama roku pār uzacīm, kas visu laiku bija palikušas nekustīgas un neizteiksmīgas, — tāpat kā es zinu, ka te mīt neparastas jūtas, — viņa pacēla roku, ko bija piespiedusi pie krūtīm, un atkal smagi nolaida to atpakaļ, — tad saprotiet, ka ir kaut kas neparasts arī tajā lūgumā, ko es jums tagad izsaku. Jā, — viņa aši piebilda, it kā atbildot kaut kam, kas bija lasāms viņa sejā, — jo es tagad lūdzu jūs.

Misters Dombijs viegli nolaida zodu uz krūtīm, tā ka iekraukšķējās un iečaukstējās stīvā apkakle, un nosēdās uz dīvana, kas bija tuvumā, lai uzklausītu sievas lūgumu.

—     Ja jūs varat ticēt, ka es tagad atrodos tādā garastāvoklī, — likās, ka Edītes acīs pamirdz asaras, un viņš apmierināts nodomāja, ka viņš ir tās izraisījis, lai gan neviena nenoritēja uz sievas vaiga un tā lūkojās tikpat cieši kā iepriekš, — kurā man pašai liekas gandrīz neticami, ka es ko tādu saku cilvēkam, kas kļuvis par manu vīru, bet jo sevišķi jums, — ja jūs varat tam ticēt, tad jūs varbūt piešķirsit maniem vārdiem lielāku nozīmi . . . Drūmajā noslēgumā, uz kuru tiecamies un kur varam nonākt, mēs iejauksim ne tikai sevi (kam nebūtu lielas nozīmes), bet arī citus.

Citus! Viņš zināja, uz ko šis vārds mērķēts, un bargi sarauca pieri.

—     Es runāju ar jums šo citu dēļ. Arī jūsu un pati sevis dēļ. Kopš mūsu laulībām jūs izturējāties pret mani augstprātīgi, un es jums atmaksāju ar to pašu. Kā man, tā ikvienam no apkārtējiem jūs katru dienu un stundu esat licis saprast, ka ar šīm laulībām esat mani pagodinājis un paaugstinājis. Es tā nedomāju un savukārt esmu to parādījusi. Liekas, jūs nesaprotat vai ari (cik tas jūsu varā) negribat saprast, ka katram no mums ejams savs ceļš; un tomēr jūs gaidāt no manis, lai parādu jums cieņu, bet tas nekad nenotiks.

Lai gan viņas sejas izteiksme nebija mainījusies, šis «nekad» tika enerģiski uzsvērts ar spēju elpas vilcienu.

—    Man nav pret jums nekādu maigu jūtu, to jūs zināt. Jums arī būtu vienaldzīgi, ja man tādas bijušas vai varētu būt. Tikpat labi zinu, ka arī jums pret mani tādu jūtu nav. Bet mēs esam sasaistīti kopā, un šinī mezglā, kas mūs sien, kā jau teicu, ir iesaistīti arī citi. Mums abiem agri vai vēlu jāmirst, mēs abi jau esam saistīti ar mirušiem, katrs zaudējis mazu bērnu. Būsim saudzīgi!

Misters Dombijs ievilka dziļu elpu, it kā gribēdams sacīt: «O! Vai tas bija viss?»

—    Nav bagātības, — Edīte turpināja, viņu novērodama un kļūdama bālāka, kamēr tās nopietnās acis iemirdzējās vēl spožāk, — par ko varētu nopirkt šos manus vārdus un nozīmi, kas tajos ietverta. Ja tie reiz aizmesti prom kā tukšas frāzes, nekāda bagātība, nekāda vara tos neatgriezīs. Esmu tos izteikusi; esmu tos apsvērusi un pildīšu to, ko uzņemos. Ja jūs apsolāties būt saudzīgs, arī es savukārt apsolos būt saudzīga. Mēs abi esam visnelaimīgākais pāris, kuram dažādu iemeslu dēļ ar saknēm izrautas visas jūtas, kas attaisno vai svētī laulību, tomēr ar laiku starp mums varētu rasties zināma draudzība vai saskaņa. Es mēģināšu tam ticēt, ja arī jūs pēc tā centīsities, un gaidīšu, ka atnaks labākas un laimīgākas dienas par tām, ko esmu aizvadījusi dzīves ziedoni un brieduma gados.

Visu laiku viņa bija runājusi klusā, vienmērīgi plūstošā balsī, ne pastiprinādama, ne pieklusinādama to; beigusi runāt, viņa nolaida roku, ar kuru bija apvaldījusi sabangotās jūtas krūtīs, bet nenolaida acis, neatlaidīgi vērdamās vīrā.

—     Kundze, — misters Dombijs teica pilnā savas cieņas apziņā, — es nevaru pieņemt nevienu no šiem neparastajiem priekšlikumiem.

Viņa vēl arvien nepārstāja cieši raudzīties uz vīru.

—           Es nevaru, — misters Dombijs teica pieceldamies,

—      jums piekrist, misis Dombija, un apspriest jautājumus, par kuriem esmu jums darījis zināmas savas domas un vēlēšanos. Es, kundze, esmu uzstādījis savu ultimātu, un man tikai jaludz jūs ņemt to visnopietnākā kārtā vērā.

Ak vai! Viņš redzēja Edītes sejā atkal iegulstam veco izteiksmi, tikai vēl daudz spriegāku! Viņš redzēja sievas acis novēršamies, it kā tās būtu uzskatījušas kaut ko zemisku un pretīgu! Viņš redzēja augstprātīgajā sejā uzplaiksnāmies it kā zibeni! Viņš redzēja tās skatienā iedzalkstījam nievas, sašutumu, niknumu un riebumu, bet bālo, kluso nopietnību izgaistam kā dūmaku! Viņš nevarēja neskatīties, kaut gan tās izskats sacēla viņā izbailes.

—     Ejiet, ser! — viņa teica, ar valdonīgu roku norādīdama uz durvīm. — Mūsu pirmais un pēdējais mēģinājums parunāt kā cilvēkiem ir beidzies. Nekas mūs nevar padarīt svešākus vienu otram, kā esam šajā brīdī.

—     Es iešu savu pareizo ceļu, kundze, — misters Dombijs teica, — un varat būt pārliecināta, ka mani nenovirzīs nekādi spriedelējumi.

Viņa uzgrieza tam muguru un neatbildējusi nosēdās pie spoguļa.

—    Es, kundze, lieku cerības uz to, ka jūs parādīsit augstāku pienākuma apziņu, tam atbilstošas jūtas un labāku stāvokļa izpratni, — misters Dombijs sacīja.

Viņa neatbildēja ne vārda. Ieskatījies spogulī, viņš redzēja, ka Edīte viņam neveltī ne mazāko vērību, it kā viņš būtu kāds neredzams zirneklis uz sienas vai vabole uz grīdas, vai drīzāk — it kā viņš bijis viens vai otrs, pamanīts un nospiests, un pēc tam aizmirsts, kā aizmirst nejaukus, beigtus mūdžus.

Izejot pa durvīm, viņš vēl pameta atpakaļ skatienu uz labi apgaismoto un grezno telpu, uz visās malās izvietotajiem skaistajiem un mirdzošajiem priekšmetiem, uz dārgās drānās tērpto Edītes augumu spoguļa priekšā, uz Edītes seju, kādu to rādīja spogulis, un tad devās uz savu istabu, kur kopš sendienām mēdza nodoties pārdomām, aiznesdams sev līdzi dzīvu priekšstatu par redzēto un klīstošas, neskaidras domas (dažkārt taču cilvēkam ienāk prātā šādas domas), kā tas viss izskatīsies, kad viņš to redzēs nākamreiz.

Turpmākajās dienās misters Dombijs bija ļoti nerumgs, ļoti augstprātīgs un ļoti pārliecināts par to, ka sasniegs mērķi; tāds viņš arī palika.

Viņš nedomāja pavadīt ģimeni uz Braitonu, bet aizbraukšanas dienas rītā, kas pienāca pēc vienas vai divi dienām, brokastu laikā laipni informēja Kleopatru, ka drīzumā tur ieradīšoties. Nevarēja vairs kavēties ar Kleopatras nogādāšanu tādā vieta, kas ieteikta veselības uzlabošanai, jo tiešām šķita, ka viņa var sabirzt pīšļos.

Lai gan otra slimības lēkme nebija uznākusi, vecās sievietes veselība pēc pirmās pārciešanas, kā likās, nebija gājusi uz labo pusi. Viņa bija vēl vairāk noliesējusi un sačervelējusies, arvien jūtamāk izpaudās viņas gara vājums, un atmiņā radās arvien dīvaināki traucējumi. Starp citiem šīs slimības simptomiem attīstījās paradums sajaukt abu znotu — dzīvā un mirušā vārdus, un parasti viņa sauca misteru Dombiju vai nu par «Greindžbiju», vai «Domberu», vai reizēm abējādi.

Taču viņa vēl arvien centās būt jauna, ļoti jauna. Tādā jaunavīgā izskatā viņa aizbraukšanas dienā ieradās pie brokastgalda — ar jaunu cepurīti, speciāli izgatavotu sim gadījumam, un ceļojuma tērpā, kas bija izrotāts izšuvumiem un lentēm kā ļoti veca zīdaiņa drēbītes. Nebija viegli viņai uzlikt šo gaisīgo cepurīti un, kad tas bija izdarīts, uzmanīt, lai tā nenokristu no trīcošās galvas. Tagad šī cepure radīja savādu iespaidu ne vien ar to, ka vienmēr bija noslīdējusi uz vienas auss, bet arī tādēļ, ka pastāvīgi vajadzēja uzpakšināt pa tās virsu, un šo pienākumu pa brokasta laiku izpildīja apteksne Flauerse, stāvēdama viņas aizmugurē.

—           Tagad, mīļo Greindžbij, — misis Skjūtona teica,

—    jums vajag nopietn apsol, — dažus vārdus viņa neizrunāja pilnīgi, dažiem izmeta zilbes, — ļot mūs apciemot.

—    Es, kundze, nupat teicu, — misters Dombijs atbildēja skaļi un skaidri, — ka ieradīšos pēc vienas vai divi dienām.

—    Lai die's jūs svētī, Domber!

Sos vārdus dzirdot, majors, kas bija ieradies atvadīties no lēdijām un kā tāda nemirstīga būtne vēsā miera ar savām apoplekliķa acim aplūkoja misis Skjūtonu, teica:

—    Žēlīgais die's, kundze, — un veco Džo jūs neaicināt!

—     Blēdi tāds, kurš tas ir? — Kleopatra nosvipstināja. Bet Flauerse, uzsizdama pa cepuri, šķiet, iekustināja viņas atmiņu, un viņa piemetināja: — Ak jūs runājat pats par sevi, jūs nerātnais radījums!

—     Velnišķīgi dīvaini, ser, — majors pačukstēja misteram Dombijam. — Bēdīgas lietas. Viņa vienmēr mēgusi paviegli ģērbties. — Pats majors bija aizpogājies līdz zodam. — Runājot par Dž. B., kas gan cits domāts, ja ne Džo, bet Begstoks — Džozefs — jūsu vergs Džo, kundze, ir šeit! Tepat! Te ir tas vīrs! Lūk, šeit ir Begstoka plēšas, kundze! — majors kliedza, skanīgi bungodams sev pa krūtīm.

—     Manu mījo Edīt… Greindžbij … tas ir ārktīg dīvain, — Kleopatra gražīgi teica, — ka majors …

—    Begstoks! Dž.! B.! — majors iesaucās, redzēdams, ka viņa nopūlas atcerēties tā vārdu.

—     Lai, tas nav svarīgi, — Kleopatra teica. — Edīt, manu mīļumiņ, tu zini, es nekad neesmu varējusi atcerēties vārdus … Par ko es runāju? Ak jā! Tas ir ārktīg dīvain, ka tik daudzi vēlas Braitonā mani apciemot. Es nebraucu uz ilgu laiku. Es atgriezīšos. Viņi noteikti var pagaidīt, kamēr es atgriežos.

To sacīdama, Kleopatra palūkojās uz visiem, kas sēdēja ap galdu, un izskatīja^ ļoti satraukta.

—     Es nevēlos ciemiņus. .. Patiešām nevēlos ciemiņus, — viņa teica. — Maza atpūta un tamlīdzīgi … tas ir viss, kas man vadzigs. Lai man netuvojs nekādi nejauki tēviņi, kamēr es neesmu kratījusi no sevis šo stingu.

Un, atkal atsākdama savu dīvaino koķetēšanu, viņa grasījās viegli iesist majoram ar vēdekli, taču apgāza mistera Dombija tasi, kas atradās pavisam pretējā pusē.

Tad viņa pasauca Vitersu un uzdeva tam parūpēties, lai pa viņas prombūtnes laiku tiktu izdarīti nelieli pārkārtojumi viņas istabā un lai pie šī uzdevuma ķertos nekavējoties, jo viņa varbūt atgriezīšoties ļoti drīz; viņai esot sarunātas daudzas vizītes un jadodas apciemot dažādi cilvēki. Viterss uzklausīja šos norādījumus <ir pienācīgu čiepu un apsolījās, ka tie tikšot izpildīti; bet, atkāpies vienu vai divus soļus viņas aizmugurē, likās, nevarēja noturēties, savādi nepaskatījies uz majoru, kas savukārt nevarēja noturēties, savādi nepaskatījies uz misteru Dombiju, kurš nevarēja noturēties, savādi nepaskatījies uz misis Kleopatru, kura nevarēja noturēt cepuri, lai tā neuzkristu uz vienas acs, un lai nazis un dakšiņa, ko viņa lietoja, skaļi neskandinātu pa šķīvi, it kā viņa klikšķinātu kastanjetes.

Vienīgi Edīte ne brīdi nepacēla acis, lai palūkotos uz kadu pie galda sēdošo, un, likās, viņu nesamulsināja nekas, ko māte sacīja vai darīja. Viņa klausījas mātes nesakarīgajā runā vai vismaz pavērsa seju uz mātes pusi, kad tā viņu uzrunāja; ja bija nepieciešams, viņa pusbalsī atbildēja dažus vārdus; dažbrīd aprāva mātes nesakarīgos runas plūdus; dažbrīd ar īsu vārdiņu atgrieza tās domas atpakaļ pareizajās sliedēs, kad tās bija sākušas maldīties. Lai arī cik svārstīgs bija mātes prāts attieksmē pret visu, vienā ziņā tas bija stabils — viņa nemitīgi vēroja meitu. Viņa skatījās uz skaisto seju, tik nekuetīgu un nopietnu, kā no marmora izcirstu, skatījās gan ar bijīgu apbrīnu, gan ar muļķīgu ķiķināšanu cenšoties izraisīt tajā smaidu, gan kaprīzi nobirdinot asaras un greizsirdīgi pakratot galvu, it kā iedomājusies, ka meita pret viņu izturas nevērīgi; viņa pastāvīgi izjuta meitas pievilcību, un šī izjūta nebija svārstīga ka viņas iedomas, bet vienmēr palika nemainīga. Reizēm viņa novērsa acis no Edītes un palūkojās uz Florensi, tad atkal bailīgi pavērās uz Edīti; dažbrīd mēģināja skatīties kaut kur projām, it kā vairoties no meitas sejas, bet, likās, tā pievilka viņas skatienu, lai gan Edīte ne brīdi nepalūkojās matēs sejā un vispār netraucēja viņu ne ar vienu acu uzmetienu.

Pēc brokastīm misis Skjūtona izlikās ar meitenīgu grāciju balstāmies pret majora roku, taču patiesībā viņu no otras puses enerģiski balstīja apteksne Flauerse un no aizmugures piepalīdzēja pāžs Viterss, un la misis Skjūtonu aizvadīja uz karieti, kurai vajadzēja aizvest viņu, Florensi un Edīti uz Braitonu.

—          Vai Džozefs patiešām galīgi padzīts? — majors

prasīja, pabāzis pa karietes durvīm savu purpursarkano seju. — Sasodīta būšana, kundze! Vai Kleopatra kļuvusi tik cietsirdīga, ka aizliedz savam uzticīgajam Antonijam Begstokam viņai acīs rādīties.

—      Nost! — Kleopatra teica. — Es jūs nevaru ciest. Ja būsit ļoti labs, varēsit mani apciemot, kad atgriezīšos.

—     Sakiet, kundze, Džozefam, ka viņš var dzīvot cerībās, — majors sacīja. —Citādi viņš nomirs izmisumā.

Kleopatra nodrebēja un atslīga atpakaļ. — Manu mīļo Edīt, — viņa teica, — pasaki viņam …

—    Ko tad?

—    Tādi briesmīgi vārdi! — Kleopatra teica. — Viņš runā tik briesmīgus vārdus!

Edīte deva viņam mājienu aiziet, pasacīja važonim, lai brauc, un atstāja nepanesamo majoru mistera Dorabija ziņā. Majors svilpodams piegāja tam klāt.

—     Lūk, ko es jums teikšu, ser, — majors sacīja, salicis rokas aiz muguras un plati iepletis kājas, — mūsu labā draudzene pārvietojas uz Maksātnespējīgo ielu.

—     Ko jūs ar to domājat, major? — misters Dombijs nesapratnē jautāja.

—     Es gribu sacīt, Dombij, — majors atbildēja, — ka jūs drīz būsit bārenis znots.

Misteram Dombijam, kā likās, šis jocīgais viņa personas apzīmējums tik ļoti nepatika, ka majors to nobeidza ar zirdzisku klepu, tādējādi likdams saprast, ka ir gluži nopietns.

—     Velns lai parauj, ser, — majors teica, — nav jēgas sagrozīt faktu. Džo ir atklāts cilvēks, ser. Tāda ir viņa daba. Ja jau pieņemat veco Džošu, tad pieņemiet tādu, kāds viņš ir, un jūs pārliecināsities, Dombij, ka Dž. B. ir velnišķi sarūsējis vecs skrāpis, — majors teica.

—  Jūsu sievasmāte, ser, pārvietojas.

—     Baidos, — misters Dombijs ar filozofisku noskaņu atbildēja, — ka misis Skjūtona ir pārdzīvojusi stipru satricinājumu.

—     Satricinājumu, Dombij? — majors izsaucās. — Sabirzusi drupatās!

— Taču klimata pārmaiņa, — misters Dombijs turpināja, — un kopšana var viņai daudz palīdzēt.

— Neticiet tam, — majors atteica. — Velns lai parauj, ser, viņa nekad pienācīgi silti neapģērbās. Ja cilvēks silti neapģērbjas, — majors turpināja, aizpogādams vēl vienu dzeltenbrūnās vestes pogu, — viņam nav pret ko balstīties. Bet daži cilvēki grib mirt. Viņi grib nomirt. Velns lai parauj — viņi to grib! Viņi ir ietiepīgi. Un, lūk, ko es jums teikšu, Dombij: tas varbūt nav skaisti, varbūt nav smalki, tas varbūt ir rupji un vienkārši, — bet es teikšu, ser, ka cilvēku dzimumam pasaulē nāktu par labu kāds mazumiņš no īstajām, vecajām, angliskajām begstokiskajām asinīm.

Izsacījis šo svarīgo paziņojumu, majors, kura seja patiešām bija zila, ja neskaita citas īpašības, kādas viņam bija vai varēja būt, lai tiktu ieskaitīts «īsto, veco angļu» grupā, kas vispār nekad nav tikusi precīzi noskaidrota, ar savam jūras vēža acīm un apoplektisko seju pārcēlās uz klubu un nokvernēja tur visu dienu.

Kleopalra, vienubrīd satraukta, otrubrīd apmierināta, brīžiem nomodā, brīžiem iemigusi, bet vienmēr ļoti jaunavīga, vēl tajā pašā vakarā ieradās Braitonā, kā parasti sakrita čupā un tika noguldīta gultā; un drūma fantāzija būtu Parējusi iedomāties šeit daudz iespaidīgāku skeletu nekā apteksni modri uzmanām rožu krāsas aizkarus, kas bija šurp atvesti, lai dāvātu Kleopatrai kaut ko no sava sārtuma.

Medicīnas spīdekļu augstais konsīlijs nolēma, ka viņai katru dienu karietē jāizbrauc vizināties svaigā gaisā un ka ir svarīgi, lai viņa katru dienu izkāptu un pastaigātos kājām, ja vien iespējams. Edīte, kā parasti vienaldzīgi uzmanīga un nemainīgi skaista, bija ar mieru viņu pavadīt — vienmēr bija ar mieru viņu pavadīt, un viņas izbrauca divatā, jo tagad, kad ar māti bija tik ļauni, Edīte Florenses klātbūtnē jutās neērti un, skūpstot meiteni, piesacīja, ka vēlētos būt ar māti viena.

Kādu dienu misis Skjūtona bija tādā pašā satrauktā, neapmierinātības pilnā, greizsirdīgā omā kā pēc atkopšanās no pirmās lēkmes. Laiciņu klusi sēdējusi karietē un vērojusi Edīti, mate saņēma viņas roku un to dedzīgi noskūpstīja. Roka netika ne piedāvāta, ne liegta, bet vienkārši ļauts, lai to paceļ; vaļā palaista, tā atkal atslīga klēpī kā nejutīga. Tad misis Skjūtona sāka šņukstēt un vaimanāt, un gaudās, cik viņa bijusi brīnišķīga māte un kā tagad esot aizmirsta! Tādā garā viņa turpināja arī tad, kad bija izkāpusi no karietes; kad kopīgiem spēkiem viņu balstīja Viterss un spieķis, bet Edīte gāja blakus un pa gabaliņu sekoja kariele.

Bija auksta, mākoņaina, vējaina diena, un viņi atradās kāpās, kur līdz pašam apvārsnim nebija nekā cita kā kaila zeme. Māte, kuras monotonajās žēlabās izskanēja īdzīga apmierinātība, laiku pa laikam klusā balsī tās atkārtoja; blakus lēni virzījās meitas lepnais augums. Un tad priekšā aiz tumša pakalna kores iznira un nāca pretī divas citas sievietes, kas iztālēm izskatījās viņām abām tik uzkrītoši līdzīgas, ka Edīte apstājās.

Tikko viņa apstājās, apstājās arī abas nācējas, un viena no viņām, tā, kura, pēc Edītes domām, atgādināja viņas mātes kariķētu ēnu, kaut ko nopietni vaicāja otrai, norādot ar roku uz viņam. Vaicātāja, šķiet, gribēja griezties atpakaļ, bet otrā, kurā Edīte saskatīja tik lielu līdzību ar sevi, ka viņu pārņēma neparasta, gandrīz vai baiļu sajuta, gaja tikai uz priekšu, un tad viņas nāca šurp abas.

Šo novērojumu lielāko daļu Edīte izdarīja, soļojot tām pretī, jo bija apstājusies tikai uz īsu mirkli. Tuvāk pienākot, viņa ievēroja, ka nācējas bija nabadzīgi ģērbušās, kā klaidones, kas klīst apkārt pa visu zemi. Jaunākā sieviete nesa adījumus vai kaut ko tamlīdzīgu pārdošanai, bet vecā tukšām rokām klunkurēja līdzi.

Lai cik ļoti viņas atšķīrās ar savu apģērbu, sabiedrisko stāvokli un skaistumu, tomēr Edīte jutās spiesta salīdzināt jauno sievieti ar sevi. Varbūt, ka viņa saskatīja svešinieces sejā pēdas no tā, kas slēpās viņas pašas dvēselē, kaut arī tas vēl nebija izpaudies uzāru; bet, kad sieviete tuvojās un, atbildot Edītes ciešajam skatienam, pievērsa viņai mirdzošās acis, neapšaubami atgādinot kaut ko no Edītes izskata un auguma un, kā likās, atbalsojot viņas domas, Edīte nodrebinājās, it kā diena satumstu un vējš kļūtu aukstāks.

Viņas bija pienākušas klāt. Vecā sieva, uzbāzīgi izstiepjot roku, apstājās, lai lūgtu no misis SkjūLonas dāvanu. Apstājās arī jauna un ielūkojās Edītei acīs.

—    Kas jums ir pārdošanai? — Edīte vaicaja.

—    Tikai šis, — sieviete atbildēja, parādīdama savu preci, pati to neuzskatot. — Sevi pašu es jau sen esmu pārdevusi.

—     Kundzīt, neticiet viņai, — ieķērcās vecā, vērsdamās pie misis Skjūtonas, — neticiet tam, ko viņa saka. Viņa tā paraduse runāt. Viņa ir mana smukā un nepaklausīgā meita. Par visu, kundzīt, ko es viņas labā esu darljuse, viņa man atlīdzina vienīgi ar pārmetumiem. Paraugieties uz viņu, kundzīt, kā viņa skatās uz savu veco nabaga māli!

Kad misis Skjūtona ar drebošu roku izvilka maku un steidzīgi taustījās pēc sīknaudas, kamēr otra vecā sieviete to alkatīgi vēroja, — viņu galvas aiz steigas un vecuma nevarības gandrīz sagrūdās, — Edīte bilda:

—    Es jūs jau agrāk esmu redzējusi, — viņa uzrunāja veco sievu.

—           Jā, kundzīt, — pakniksēdama albildēja veča.

—     Tur Vorikšīrā. No rīta birzī, kad jūs man neko negribējāt dot. Bet džentelmenis, tas man iedeva. O, lai die's viņu svētī, lai die's viņu svēti! — vecā murmināja, paceldama kaulaino roku un ņirdzīgi paskatīdamās uz meitu..

—    Nesaki ne vārda, Edīt! — misis Skjūtona teica, sagaidot no meitas iebildumus. — Tu par to neko nezini. Es negribu, ka mani atrunā. Es ticu, ka šī ir lieliska sieviete un laba māte.

—    Jā; jā, kundzīt, — vecene pļāpāja, turot izstieptu savu kārīgo roku. — Paldiesiņ, kundzīt. Dieviņš lai jūs svētī, kundzīt! Vēl sešus pensus, dārgā kundzīt! Jūs ar esat laba māte.

—     Un arī pret mani, es jums teikšu, manu veco, labo sieviņ, šad un tad neizturas, kā pienāktos, — misis Skjūtona šņukstēdama teica. — Te būs, ņemiet! Paspiedīsim viena otrai roku. Jūs esat ļoti laba, veca sieviņa, pilna ar.. . nu, kā to nu sauc. Jūs esat pilna ar mīlestību un tā tālāk, vai ne?

—    Jā, kundzīt, jā!

—    Jā, par to esmu pārliecināta, un tāds ir šis patiesais džentlmenis Greindžbijs. Man tiešām vēlreiz gribētos paspiest jūsu roku. Tagad jūs varat iet! Un es ceru, — viņa pievērsās tās meitai, — ka jūs parādīsit

vairāk pateicības un dabisku… nu, kā to nu sauc … un visu pārējo … es nekad nevaru atcerēt vārdu … jo nekad nav bijusi pasaulē labāka māte kā šī vecā, labā sieviņa pret jums. Iesim, Edīt!

Kad Kleopatras vraks šņukstēdams grīļojās tālāk un, acis slaukot, ar klīrīgu rūpību izvairījās skart aizkrāšļotās vietas, vecā sieva, murmulēdama un naudu pārskaitīdama, aizkliboja pa citu ceļu. Edīte un jaunā sieviete vairs nepārmija ne vārda, ne arī kādu žestu, taču nebija ne mirkli novērsušas skatienu viena no otras. Tā viņas stāvēja aci pret aci, viena un otra, kamēr Edīte, it kā no sapņa pamodusies, lēnām sāka iet uz priekšu.,

Viņas ēna, tai pakaļ noskatoties, murmināja:

—    Jūs esat skaista sieviete, bet skaistums mūs neglābs. Jūs esat lepna sieviete, bet lepnums mūs neglābs. Mums vajadzētu iepazīties vienai ar otru, kad atkal saliksimies!

XLI NODAĻA JAUNAS BALSIS VIĻŅOS

Viss norisinās tā, kā jau izsenis parasts. Viļņu balss aizsmakusi, atkārtodama savu noslēpumaino stāstu; smilšu grēdas sadzītas visgarām gar krastu, jūras putni paceļas spārnos un lidinās gaisā; vēji un mākoņi aiztrauc, neatstājot aiz sevis ne pēdu; baltās rokas mēnesnīcā māj un rāda uz tālu, neredzamu zemi.

Ar maigu, melanholisku prieku Florense atkal sastop vecās vietas, kuras kādreiz izstaigājusi reizē skumja un laimīga, un domā par viņu klusajā nostūri, kur abi daudz, daudz reižu runājušies, kamēr viļņi čaloja ap puisēna ratiņiem. Tagad, kad meitene še sēž, pārdomās nogrimusi, viņa dzird jūras dobjajā, vienmulīgajā šalkoņā brālīša ne visai garā stāsta atkārtojumu, it kā viņa paša vārdus; liekas, ka visa viņas dzīve un cerības, un to dienu bēdas — pamestajā mājā, kas pārvērtusies par lepnu namu, — ir daļa no šīs brīnišķīgās dziesmas.

Kautrīgais misters Tūtss, kas pastaigājas netālu, bēdīgi lūkodamies uz būtni, kuru viņš dievina un kurai ir sekojis, bet kuru viņa smalkjūtība liedz šajā brīdī traucēt, arī dzird rekviēmu mazajam Dombijam no ūdeņiem, kas ceļas un krīt un ar savu mūžīgo, iemidzinošo dziesmu cildina Florensi. Jā, un viņš, nabaga misters Tūtss, neskaidri nojauž, ka viļņi kaut ko stāsta par to laiku, kad viņš bijis daudz saprātīgāks un nekādā ziņā

ne tukšgalvis, un viņam acis saskrien asaras, kad viņš iedomājas, ka .tagad kļuvis neaptēsts un muļķīgs, par kādu var tikai pasmieties; un saplok viņa prieks, ko radījusi viļņu nomierinošā čala, atgādinot, ka viņš uz laiku atbrīvojies no atbildības par Gaili, šā vistu saimes galvas, jo tas patlaban atrodas uz laukiem, kur trenējas (uz Tūtsa rēķina) lielajai cīņai ar Jautro Zēnu.

Bet misteram Tūtsam rodas drosme, jo viļņi tam iečukst labu domu, un viņš lēniem soļiem, vairāk reižu šaubās apstajoties, tuvojas Florensei. Piegājis klāt, misters Tūtss stostīdamies un sarkdams izrāda pārsteigumu un saka (no pašas Londonas soli solī cieši sekojis karietei, ar ko viņa brauca, un būtu ļāvies, lai viņu kaut nosmacē riteņu saceltie putekļi), ka nekad dzīvē neesot bijis tik pārsteigts.

—    Jūs esat atvedusi līdzi ari Diogenu, mis Dombij, — misters Tutss saka, viscaur drebēdams no pieskāriena mazajai rokai, ko viņam pasniedza tik jauki un sirsnīgi.

Diogens, bez šaubām, ir šeit, un misteram Tūtsam, bez šaubām, ir iemesls to ievērot, jo suns tūlīt traucas pie mistera Tūtsa kājām, straujumā apmezdams pat kūleni, gluži it kā bijis pats Montardžīsas suns*. Bet daiļā saimniece viņu apvalda.

—    Mierā, Di, mierā! Vai tu neatceries, kas mūs pirmais iepazīstināja, Di? Kaunies!

Ak! Diogenam ir labi — viņš var pieglaust savu dievināšanas pilno purnu pie viņas rokas un aizskriet, un atskriet, un riedams apskriet viņai apkārt, un kā plēsts mesties pretī ikvienam garāmgajējam, lai parādītu viņai savu padevību! Misteram Tūtsam arī gribētos mesties pa kaklu pa galvu kādam pretī. Garam iet kāds karavīrs, un misters Tūtss neko citu tik ļoti nevēlētos kā drāzties ar sparu tam virsū.

—    Diogens ir pilnīgi savā elementā, vai ne, mis Dombij? — misters Tūtss saka.

Florense ar pateicīgu smaidu tam piekrīt.

—            Piedodiet, mis Dombij, — misters Tūtss saka,

—    varbūt, ja vēlaties, aizstaigāsim līdz Blimberam. Es … es eju uz turieni.

Florense, ne vārda nebilstot, ieliek savu roku mistera Tūtsa elkonī, un viņi sak iet, bet Diogens rikšo viņiem pa priekšu. Misteram Tūtsam trīc kājas un, lai gan viņš ir lieliskā uzvalkā, viņam liekas, ka tas labi nestāv, viņš pamana krokas firmas Berdžess un Ko meistardarbā un nožēlo, ka nav apāvis savu labāko kurpju pāri.

Doktora Blimbera māja no ārpuses, kā vienmēr, pauž pedantismu un tuvību zinātnei; augšstavā ir logs, uz kuru viņa mēdza skatīties, meklējot balo seju, un kur bālā seja, ieraugot Florensi, atplauka, bet mazā, izdilusī rociņa sūtīja gaisa skupstus, kad viņa gāja garām. Durvis atver tas pats jaunais cilvēks ar vājo redzi, kura muļķīgā smaidīšana, ieraugot misteru Tūtsu, pauž par viņa rakstura vājumu. Viņus ieved doktora kabinetā, kur aklais Homērs un Minerva viņus pieņem audiencē tāpat kā viņos laikos, kamēr no vestibila dzirdami lielā pulksteņa vienmērīgie tikšķi; un globusi nekustīgi stāv savās parastajās vietās, it kā arī pasaule būtu nekustīga un nekas tajā neizzustu saskaņā ar universālo likumu, ka viss tomēr sabrūk pīšļos, kamēr pasaule turpina griezties.

Un tepat ir arī doktors Blimbers ar savām mācīta vīra kājām; un tepat arī misis Blimbere debeszilajā cepurītē; un tep^t arī Kornēlija ar savām smilšu krāsas sprodziņām un spožajām brillēm, vēl arvien rakņādamās kā kapracis pa mirušo valodu kapenēm. Šeit ir galds, uz kura, vientuļš un dīvains, sēdēja «jauniņais skolnieks», un šeit no tālienes sadzirdamas to pašu zēnu balsis, kuri dzīvo to pašu veco dzīvi tajā pašā vecajā telpā, pēc tiem pašiem vecajiem principiem.

—   Tūts, — doktors Blimbers saka, — esmu ļoti priecīgs, ka atnācāt.

Tūtss atbildes vietā ieklukstas.

—   Un ka atnācāt šadā jaukā sabiedrībā, Tūts, — doktors Blimbers piebilst.

Misters Tūtss, ļoti nosarcis, paskaidro, ka viņš nejauši saticis mis Dombiju, un, tā kā mis Dombija, tāpat kā viņš pats, vēlējusies apskatīt veco vietu, abi atnākuši kopā.

—    Jums, mis Dombij, bez šaubām, patiks, — doktors Blimbers saka, — sastapties ar mūsu jaunajiem draugiem. Tie visi, Tūts, ir jūsu agrākie studiju biedri. Es domāju, mana dārgā, — doktors Blimbers saka Kornēlijai, — ka mūsu mazaja Portika nav jaunu audzēkņu, kopš misters Tūtss mūs atstājis.

—    Tikai Bailerstons, — Kornēlija atbild.

—    A, tiešām, — doktors saka. — Baiterstonu misters Tūtss nepazīst. .

Ari Florense viņu gandrīz nepazīst, jo klasē Baiterstons — ne vairs māsters Baiterstons no misis Pipčinas iestādes — ir izgreznojies ar apkaklīti un kaklautu un nēsā pulksteni. Tomēr Baiterstons, kas dzimis zem kādas nelaimīgas Bengālijas zvaigznes, ir loti notraipījies ar tinti, un viņa vārdnīca, pie kuras viņš pastāvīgi griezies pēc palīdzības, ir tik ļoti saplucināta, ka vairs negrib vērties ciet un žāvājas, it kā patiešām nevarētu ciest, ka to tik bieži apgrūtina. Žāvājas arī tās īpašnieks Baiterstons, doktora Blimbera intensīvās mācību metodes nomocīts; taču Baiterstona žāvās manāma ļaunprātība un draudi, un kāds ir dzirdējis viņu izsakāmies, lai tikai «vecais Blimbers» pagadoties viņam nagos Indijā. Tur to drīz vien daži viņa (Baiterstona) kūliji aiznestu zemes iekšienē un atdotu tugiem *, to viņš varot droši solīt.

Brigss vēl vienmēr liek malts zinātnes dzirnavās un Tozers arī, un Džonsons ari, tāpat visi pārējie. Vecākie audzēkņi galvenokārt noņemas ar to, ka ar milzīgu piepūli cenšas aizmirst visu, ko zinājuši, jaunāki būdami. Visi viņi ir tikpat pieklājīgi un bāli kā agrākos laikos; un viņu pulkā misters Fīd^rs, humanitāro zinātņu bakalaurs, ar savām kaulainajām rokām un saraino galvu, nopūlas tāpat kā agrāk; pašlaik viņš ir uzgriezis savu Flerodotu, bet visi pārējie veltnīši atrodas uz plaukta viņam aizmugurē.

Pat uz šiem nopietnajiem, jaunajiem džentlmeņiem lielu ietekmi atstaj brīvību ieguvušā Tūtsa apciemojums: viņu uzlūko ar bijību, kā cilvēku, kurš pārgājis Rubikonu * un devis solījumu nekad vairs neatgriezties, un paslepus tiek čukstēts par viņa uzvalka piegriezumu un vērtslietu apdari; žultainais Baiterstons, kura mistera Tūtsa laikā šeit nebija, izrāda mazākajiem zēniem, ka pēdējo nicina, un saka, šis zinot labāk un ka šim patiktu redzēt, vai Tūtss lepotos Bengālijā, kur šā (Baiterstona) mātei esot smaragds — tas tagad piederot šim —, kas izņemts no kāda radžas kājsoliņa. Tādas tās lietas!

Lielu sajūsmu izraisa ari Florenses parādīšanās, un viņā ikviens jaunais džentlmenis tūlīt iemīlas, atskaitot, kā jau sacīts, žultaino džentlmeni Baiterstonu, kas pēc tā netiecas aiz tīras spīts. Pret misteru Tūtsu uzliesmo skaudra greizsirdība, un Brigss ir tādās domās, ka Tūtss galu galā nemaz neesot vēl pieauguša cilvēka kārtā. Bet šādu nievājošu apvainojumu ātri izkliedē pats misters Tūtss, skaļi sacīdams misteram Fīderam, humanitāro zinātņu bakalauram: — Kā klājas Fīder? — un uzlūdz viņu šodien kopīgi paēst pusdienas pie Bedforda; sekas ir tādas, ka Tūtss tagad, ja vien vēlas, var uzdoties par veco Parru *, un viņu neviens neapstrīdēs.

Visi paspiež rokas, seko savstarpēja klanīšanās, un ikviens no jaunajiem džentlmeņiem lolo cerības, kaut varētu atkarot misteram Tūtsam mis Dombijas labvēlību; un tad, kad misters Tūtss, ieraugot savu veco galdu, licis ieskanēties klukstošam smiekliņam, Florense un viņš misis Blimberes un Kornēlijas pavadībā aiziet; dzirdani6, ka aiz viņiem doktors Blimbers, iznākdams pēdējais un aiztaisīdams durvis, nosaka: — Džentlmeņi, turpināsim savas studijas! — Jo tikai to un gandrīz neko citu doktors nedzird jūras šalkās un diezin vai visā savā mūžā ir ko vairāk dzirdējis.

Florense nemanot iziet laukā un kopā ar misis Blimberi un Kornēliju uzkāpj augšā uz veco guļamistabu; misters Tūtss, juzdams, ka ne viņš, ne arī kāds cits šeit nav vajadzīgs, paliek pie studiju istabas durvīm, sarunādamies ar doktoru vai, patiesību sakot, klausīdamies, ko doktors viņam saka, un brīnās, kā gan viņš kādreiz varējis šo kabinetu uzskatīt par lielu svētnīcu, bet pašu doktoru ar viņa apaļiski izlocītajām kājām gluži ka harmonijam — par vīru, kas iedveš godbijību. Florense drīz nonāk lejā un atvadās; misters Tūtss atvadās; arī Diogens, kas visu laiku nežēlīgi aprējis jauno cilvēku ar vājo redzi, šaujas pa durvīm ārā un, priecīgi riedams, joņo pa krauju lejā; pa to laiku Melija un vēl kāda no doktora kalponēm skatās pa augšstāva logu, smiedamās «par to tur Tutsu» un runādamas par mis Dombiju:

—     Bet tiešām, vai viņa nav līdzīga savam brālim, tikai daudz skaistāka?

Misters Tūtss, kas, Florensei nonākot lejā, bija redzējis uz viņas vaiga asaras, ir ļoti satraukts un apmulsis un tagad sāk bažīties, vai tikai pareizi darījis, uzaicinot viņu apciemot doktoru. Bet, kad abi soļo gar jūru un Florense saka, ka ļoti priecājoties, šeit atkal ierazdamās, un gluži līksma runājas par visu to, viņš drīz nomierinās. Bet, jūras balsīm un Florenses maigajai balsij skanot, viņi jau ir nonākuši pie mistera Dombija mājas, un misteram Tūtsam vajag atvadīties, taču viņš ir tik ļoti pakļauts meitenes burvībai, ka viņam vairs nav ne kripatas brīvas gribas; kad šķiroties Florense sniedz roku, viņš nespēj to palaist vaļā.

—     Mis Dombij, lūdzu, piedodiet, — misters Tūtss saka sērīgā čukstā, — bet ja jūs man atļautu … man …

Florenses smaids un nevainīgās acis viņu gluži samulsina.

—     Ja jūs man atļautu … ja jūs to neuzskatītu par pārdrošību, mis Dombij, ja man vajadzētu . .. bez kādiem pamudinājumiem, ja es varētu, redziet, cerēt… — misters Tūtss saka.

Florense skatās viņā jautājošām acīm.

—     Mis Dombij, — misters Tūtss, sajuzdams, ka atkāpšanās vairs nav, saka, — es patiešām jūs tik ļoti dievinu, ka nezinu, ko lai ar sevi iesāku. Esmu visnožēlojamākais cilvēks. Ja ņiēs pašlaik neatrastos te laukuma stūrī, es nokristu ceļos un delgtu un lūgtos jūs .. . vispār bez jebkāda pamudinājuma .. . tikai dot cerību, ka es varu., varu uzskatīt par iespējamu, ka jās…

—     Ak, lūdzu, nē! — Florense iesaucas, pēkšņi ļoti satraukta un izmisusi. — Ak, ludzu, nē, mister Tūts! Lūdzu, neturpiniet! Nesakiet vairāk neko! Parādiet man to laipnību un labvēlību — nerunājiet!

Misters Tūtss ir briesmīgi apkaunots un stāv ar vaļēju muti.

—    Jūs esat bijis pret mani tik labs, — Florense saka.

—    Esmu jums tik pateicīga, man ir nopietns iemesls uzskatīt jūs par labu draugu, es patiešām esmu jums pieķērusies, — pie šiem vārdiem atklāta sejiņa veltī viņam visjaukāko, vissirsnīgāko smaidu, — ka esmu pārliecināta, — jūs gribējāt sacīt tikai «sveiki»!

—           Bez šaubām, mis Dombij, — misters Tūtss saka.

—    Es . .. es … tas ir tieši tas, ko es domāju. Tam nav nekādās nozīmes.

—    Sveiki! — Florense izsaucas.

—    Sveiki, mis Dombij! — Tūtss stostās. — Ceru, ka jūs par to neko ļaunu nedomāsit. Tam . .. nav. . . tam nav nekādās nozīmes, pateicos jums. Tam nav itin nekādas nozīmes.

Nabaga misters Tūtss izmisis dodas uz savu viesnīcu, ieslēdzas guļamistabā, iemetas gultā un paliek tā ļoti ilgi, it kā tam, kas noticis, tomēr būtu vislielākā nozīme. Bet misters Fīders, humanitāro zinātņu bakalaurs, ierodas pusdienās, un tā ir mistera Tūtsa laime, jo citādi nemaz nevar zināt, kad viņš būtu piecēlies. Misteram Tūtsam gribot negribot jāceļas augša un jāsaņem viesis, lai to viesmīlīgi pacienātu.

Un šis augstsirdīgais sociālais tikums — viesmīlība (nepieminot vīnu un labu cienastu) atver mistera Tūtsa sirdi un iesilda viņu sarunām. Viņš nestāsta misteram Fīderam, humanitāro zinātņu bakalauram, kas nolicis laukuma stūrī; taču, kad misters Fīders apvaicājas, «kad tad tas notiks?», misters Tūtss atbild, «ka ir daži temati, par kuriem .. .», un ar šo atbildi tūliņ padara misteru Fīderu rāmu. Misters Tūtss piemetina, ka viņš nezinot, ar kādām tiesībām Blimbers vērsis uzmanību uz to, ka viņš ieradies mis Dombijas sabiedrībā; ja viņš, Tutss, uzskatītu to par nekaunības izpausmi, viņš Blimberu izaicinātu uz divkauju, vienalga vai tas ir doktors vai nav, bet viņš domājot, tas izskaidrojams tikai ar doktora tumsonību. Misters Fīders saka, ka viņam par to šaubu neesot.

Taču misters Fīders, kā jau tuvs draugs, tomēr netiek atvairīts no minētā temata. Misters Tūtss tikai prasa, lai par to runātu noslēpumaini un ar jūtām. Pēc dažām glāzēm vīna, kuras viņš uzaicina iztukšot uz mis Dombijas veselību, Tūtss piemetina: — Jūs nevarat iedomāties, Fīder, ar kādām jūtām es uzsaucu šo tostu! — un misters Fīders atbild: — O jā, varu gan, dārgais Tuts, un tas jums, veco zēn, dara godu. —

Misters Fīders, draudzības jūtu saviļņots, paspiež draugam roku un saka, — ja Tūtsam kādreiz ievajagoties brāļa, šis jau zinot, kur to meklēt. Misters Fīders vēl piebilst, ka viņš, ja atļauts dot padomu, ieteiktu misteram Tūtsam iemācīties spēlēt ģitāru vai vismaz flautu, jo sievietēm, kad tām veltī uzmanību, patīkot mūzika, par ko viņš pats esot pārliecinājies.

Tas pamudina misteru Fīderu, humanitāro zinātņu bakalauru, izteikt atzīšanos, ka viņš ir metis acis uz Kornēliju Blimberi. Viņš paziņo misteram Tūtsam, ka šim neesot iebildumu pret brillēm, un, ja doktors izturētos augstsirdīgi un atsacītos no amata, nu, tad ir kārtībā — tad viņi būtu nodrošināti. Viņš izsakās, ka, pēc viņa domām, cilvēkam, kas ar savu profesiju iekrājis brangu summiņu naudas, esot pienākums savu nodarbošanos pamest un ka Kornēlija būtu tāds palīgs, ar kuru katrs vīrietis varētu lepoties. Savukārt misters Tūtss sāk dedzīgi slavināt mis Dombiju un liek saprast, ka dažreiz viņam ienākot prātā domas ielaist sev lodi pierē. Misters Fīders nelokāmi iestājas par to, ka tā būtu pārsteidzība, un, lai samierinātu draugu ar dzīvi, rāda viņam Kornēlijas ģīmetni ar visām brillēm un tā tālāk.

Tā šīs rāmās dvēseles pavada vakaru, un, kad vakars atdod vietu naktij, misters Tūtss pavada misteru Fīderu uz mājām un atvadās no viņa pie doktora Blimbera durvīm. Taču misters Fīders tikai uzkāpj pa trepēm un, kad misters Tūtss ir aizgājis, atkal nokāpj lejā, lai vientulībā pastaigātos pa kraķu un domātu par savām nākotnes izredzēm. Tā klejodams, misters Fīders skaidri sadzird viļņu šalkas vēstījam, ka doktors Blimbers atstāšot savu posteni, un, nolūkojoties uz mājas fasādi un domādams, ka doktors vispirms to nokrāsos un izdarīs pilnīgu remontu, viņš izjūt maigu, romantisku prieku.

Misters Tūtss savukārt klaiņo ap šķirstiņu, kurā ieslēgts viņa dārgakmens; viņš ir nožēlojamā garastāvoklī un, modinādams policijas aizdomas, cieši vēro kādu logu, kurā pamanījis gaismu un kurš — par to viņam nav šaubu — ir Florenses logs. Bet misters Tūtss ir kļūdījies, jo tā ir misis Skjūtonas istaba; un, kamēr Florense, gulēdama citā istabā, redz jaukus sapņus, atkal pārdzīvodama pagātnes notikumus un izjūtas, sieviete, kas bargajā īstenībā uz tās pašas skatuves nomainījusi kluso zēnu, lai no jauna meiteni vestu saskarē — bet pavisam citādi! — ar iznīcību un nāvi, gul tur gauzdamās, nevarīga un bez miega. Atbaidoša un noliesējusi viņa, nerazdama mieru, guļ savā gulta; un viņai blakus, ar savu bezkaislīgo skaistumu iedvesdama šausmas — jo cietējas dziestošajās acīs tiešām lasāmas šausmas —, sēž Edīte. Ko gan vi(ņi viņām stāsta nakts klusumā?

—    Edīt, kas tā par akmens roku, pacelta, lai man sistu? Vai tu to neredzi?

—    Tur nekā nav, māt, tās ir tikai tavas iedomas.

—    Tikai manas iedomas! Viss ir tikai manas iedomas. Skaties! Vai tu vēl neredzi?

—    Patiešām, māt, tur nekā nav. Vai tad es tik mierīgi sēdētu, ja tur kaut kas tāds būtu?

—    Mierīgi? — viņa uzmet meitai tramīgu skatienu.

—    Tagad tā nozudusi… Un kāpēc tu esi tik mierīga? Tās nav manas iedomas, Edīt. Kad es tevi redzu sēžam te blakus, man kļūt auksti.

—    Man ļoti žēl, māt!

—    2ēl! Tev, šķiet, vienmēr kāda ir žēl. Tikai ne manis! .

To sakot, viņa sāk raudāt un, nemierīgi svaidīdama galvu pa spilvenu, gremžas par nevērību, ko viņai parādot, un piemin, kāda viņa esot bijusi laba māte un kāda laba māte bijusi vecā sieviņa, ko viņas satikušas uz ceļa, un par vēsumu, ar kādu meitas šādām mātēm atmaksājot. Pēkšņi viņa aptur nesakarīgo vārdu plūsmu, paskatās uz meitu, iekliedzas, ka prāti sākot jukt, un paslēpj seju spilvenos.

Edīte līdzcietīgi noliecas pār māti un to uzrunā. Vecā, slimā sieviete apcērt rokas viņai ap kaklu un saka, raudzīdamās šausmu pilnām acīm:

—     Edīt, mēs drīz dosimies mājās, dosimies alpaka]! Vai tu domā, ka es atkal tikšu uz mājām?

—    Jā, māt, jā!

—     Un ko viņš sacīja … kā nu viņu tur sauca, es nekad nevaru atcerēties vārdus … majors … tas briesmīgais vārds, kad mēs braucām prom … tas taču nav tiesa? Edīt! — viņa iespiedzas, acīm ieurbdamās meitā.

—    Tas taču nav tas, kas ar mani notiek!

Nakti pēc nakts logā spīd gaisma un māte guļ gultā, un Edīte sēž lai blakus, un nemierīgie viļņi sauc viņas abas visu cauru nakti. Nakti pēc nakls viļņi līdz aizsmakumam atkārto savu noslēpumaino stāstu, smilšu grēdas sadzītas gar krastu; jūras putni paceļas spārnos un lidinās gaisā; vēji un mākoņi aiztrauc, neatstājot aiz sevis ne pedu; baltās rokas mēnesnīcā māj un rāda uz tālu, neredzamu zemi.

Slimās, vecās sievietes skatiens visu laiku pievērsts istabas kaktam, kur akmens roka — kāda kapa pieminekļa daļa, tā viņa izsakās, — ir pacelta, lai viņai iesistu. Beidzot tā krīt; un tad kāda veca sieva, neizdodama ne skaņu, guļ gultā; viņa ir savilkusies un sarāvusies, un puse viņas ķermeņa ir mirusi.

Un tādu šo sievieti, izkrāsotu un uzčubinātu, saulei par izsmieklu katru dienu lēnām ved caur pūli; braucot viņa ar acīm meklē veco, labo sieviņu, kas bijusi tik laba māte, un saviebj seju, kad skatīšanās pūlī izrādījusies veltīga. Tāda ir sieviete, ko bieži karietē noved lejā, pludmalē un tur atstāj pakavēlies; bet nav tāda vēja, kas tai varētu atnest spirgtumu, un okeāna šalkām nav tai neviena mierinoša vārda. Viņa guļ un klausās stundām ilgi, bet jūras valoda viņai ir nesaprotama un drūma, un viņas seja pauž izbailes, un, kad skatiens aizklīst tālumā, tas redz tikai tuksnesīgu telpu starp debesīm un zemi.

Florensi viņa redz reti un, kad to ierauga, rādās dusmīga un viebjas. Edīte ii' vienmēr pie viņas un neļauj Florensei tuvoties; Florense nakti savā gultā nodreb, domājot par nāvi šādā veidolā, bieži pamostas un klausās, jo viņai liekas, ka tā jau ir klāt. Slimnieci aprūpē vienīgi Edīte. Jo mazāk acu vecenīti redz, jo labāk; meita viena ir nomodā pie viņas gultas.

Jauna ēna iezīmējusies sakritušajā sejā, vēl asāki kļuvuši sejas panti, biezs kā zārka pārklājs kļuvis miglainais plīvurs acu priekšā, tas aizsedz izgaistošo pasauli. Viņas rokas, kas taustās pa segas virsu, vārgi sakļaujas plaukstu pie plaukstas un tiecas uz meitas pusi; un balss, kas vairs nav līdzīga viņas balsij, ne arī kādai citai balsij, kura runā mirstīgu cilvēku valodā, saka:

—    Jo es taču tevi zīdīju!

Edīte bez asarām nometas ceļos, lai būtu tuvāk mātes galvai, kas atslīgst uz spilvena, un saka:

—    Māt, vai tu mani dzirdi?

Skatīdamās plati ieplestām acīm, māte mēģina atbildes vietā pamāt ar galvu.

—    Vai atceries nakti pirms manām kāzām?

Galva nepakustas, bet sejas izteiksme rāda, ka viņa atceras.

—    Toreiz es sacīju, ka piedodu tev par līdzdalību šajā lietā, un lūdzu dievu, lai viņš piedod man pašas vainu. Es sacīju tev, ka viss, kas starp mums bijis pagātnē, ir izbeigts. Tagad es to vēlreiz atkārtoju. Noskūpsti mani, māt!

Edīte pieskaras bālajām lūpām, un brītiņu istabā valda klusums. Brīdi vēlāk māte ar saviem meitenīgajiem smiekliem — Kleopatras skelets — izslienas gultā pussēdus .. .

Aizvelciet rožainos aizkarus! Bez vēja un mākoņiem tur vēl kaut kas lido. Cieši aizvelciet rožainos aizkarus!

Ziņu par notikušo nosūta uz pilsētu misteram Dombijam, kas ierodas pie brālēna Fīniksa (pēdējais vēl nav izšķīries par došanos uz Bādenbādeni), kurš arī tikko saņēmis to pašu vēsti. Tāds labsirdīgs radījums kā brālēns Fīnikss ir īstais virs gan kāzu, gan bēru gadījumā, un viņa stāvoklis ģimenē ir tāds, ka ar viņu derīgi aprunāties.

—    Dombij, — brālēns Fīnikss saka, — goda vārds, esmu ļoti satriekts, ka mēs sastopamies tik skumjā brīdī. Nabaga tante! Viņa bija trakoti dzīvespriecīga sieviete.

Misters Dombijs atbild: — Ļoti dzīvespriecīga.

—           Un, kad uzkrāsojās, — brālēns Fīnikss turpina,

—     izskatījās vēl samērā jauna. Tiešām, jūsu kāzu dienā es domāju, ka viņa nodzīvos vēl kādus divdesmit gadus. Patiesību sakot, tā es sacīju kādam cilvēkam pie Brūksa, mazajam Billijam Džoperam — jūs viņu, bez šaubām, pazīstat… to viru ar monokli?

Misters Dombijs noliedzoši pakrata galvu. — Kas attiecas uz apbedīšanu, — viņš saka, — vai ir kādi ierosinājumi?

—     Tiešām, goda vārds, — brālēns Fīnikss izsaucas, paglaudīdams zodu, jo lejpus aproces roka viņam tieši tik daudz neapsegta, lai to varētu izdarīt, — es tiešām nezinu! Tur lejā pie manis, parkā, ir kāds mauzolejs, bet baidos, ka tam vajadzīgs remonts, un faktiski tas ir velnišķīgi sliktā stāvoklī. Ja man nebūtu mazliet spaidīgi ar naudu, es to būtu varējis savest kārtībā, bet liekas, ka tur, iekšpus dzelzs aizžogojuma, tiek rīkoti pikniki. -\

Misteram Dombijam ir skaidrs, ka tas neder.

—     Ciematā ir neparasti jauka baznīca, — brālēns Fīnikss domīgi saka, — tīrs anglonormāņu stila paraugs, ar apbrīnojami skaistiem zīmējumiem, ko veikusi lēdija Džeina Finčberija — viņa valkā ciešu korseti —, bet balsinādami viņi ir baznīcu sabojājuši, un līdz turienei ir pagarš ceļa gabals.

—    Varbūt turpat Braitonā? — misters Dombijs ierosina.

—    Goda vārds, Dombij, man liekas, ka mēs neko labāku neizdomāsim, — brālēns Fīnikss saka. — Tas, kā zināt, būtu turpat tuvumā, un šai vietiņai piemīt ļoti priecīga noskaņa.

—    Un kad, — misters Dombijs apjautājas, — tam būtu vispiemērotākais laiks?

—     Es varu iekārtoties, — brālēns Fīnikss saka, — jebkurā dienā, kad jums visērtāk. Man būs liels prieks (skumīgs prieks, protams) pavadīt savu nabaga tanti līdz robežai, kur .. . faktiski ļīdz kapam, — brālēns Fīnikss saka, runas beigu daļā sapīdamies.

—    Vai jūs pirmdien varētu izbraukt no pilsētas? — misters Dombijs jautā.

—     Pirmdiena man būtu ļoti piemērota, — brālēns Fīnikss atbild. Tādēļ misters Dombijs norunā ar brālēnu Fīniksu. ka noteiktajā dienā viņš paņems to sev līdzi uz Braitonu, un tad atvadās. Brālēns Fīnikss pavada viņu līdz trepēm un šķiroties saka: — Man patiešām, Dombij, ārkārtīgi žēl, ka jums tik daudz rūpju sakarā ar to. — Uz to misters Dombijs atbild: — Nepavisam ne.

Norunātajā dienā brālēns Fīnikss un misters Dombijs satiekas un aizbrauc uz Braitonu un, sava personā reprezentēdami visus pārējos, kas sēro par aizgājušo lēdiju, pavada viņas mirstīgās atliekas uz mūža dusas vietu. Brālēns Fīnikss, sēdēdams bēru karietē, ceļā sastop daudzus paziņas, bet, būdams pieklājīgs, neizrāda tiem nekādu citu ievērību kā vienīgi to, ka, viņiem garām ejot, skaļi nosauc viņu vārdus Dombija zināšanai, piemēram: «Toms Džonsons. Cilvēks ar korķa kāju, no Vaita. Ko, arī tu esi šeit, Tommij? Folijs uz tīrasiņu ķēves. Smoldera meitenes …» — un tā tālāk. Pa ceremonijas laiku brālēns Fīnikss ir nospiests, secinādams, ka šādas reizes cilvēku uzvedina uz domām, ka viņš faktiski kļūst arvien nevarīgāks; un, ceremonijai beidzoties, viņa acis patiešām kļuvušas mitras no asarām. Bet viņš drīz vien atgūst savu parasto omu, tāpat kā visi citi misis Skjūtonas radinieki un draugi; majors savā klubā nemitīgi atgādina, ka nelaiķe nekad neesot pietiekami silti ģērbusies, bet jaunā lēdija ar kailo muguru — viņai ļoti daudz rūpju sagādā acu plaksti —, paklusu iespiegdamās, saka, ka tante laikam bijusi pārmērīgi veca, ka viņas nāvei par iemeslu bijušas visbriesmīgākās kaites un to nevajagot pieminēt.

Tā nu Edītes māte guļ, savu labo draugu aizmirsta. Viņi nedzird viļņu balsis, kas līdz aizsmakumam atkārto savu noslēpumaino stāstu, un neredz smilšu grēdas, kas sadzītas krastā, un baltās rokas, kas mēnesnīcā rāda uz tālu, neredzamu zemi, Bet viss norisinās, kā izsenis parasts šīs neizdibināmās jūras krastos; un Edīte stāv tur viena, klausīdamās viļņos, kas met pie viņas kājām mitras jūras zāles, lai noklātu viņas dzīves ceļu.

XLII NODAĻA SLEPENAS SARUNAS UN NELAIMES GADĪJUMS

Vairs nevalkādams kapteiņa Katla drūmo uzvalku un jūrnieka cepuri, bet ietērpies īstā brūnā livrejā, kas, būdama ļoti vienkārša un pieticīga, īstenībā bija tik pašapzinīga un pašapmierināta, kādu izgatavot vajadzētu vēlēties katram drēbniekam, Robs Slīpētājs, tādā kārtā pārveidojis savu ārējo izskatu un iekšķīgi pilnīgi nevērīgs pret kapteini un Mičmani, kuriem viņš brīvā brīdī veltīja tikai nedaudzas minūtes, lai triumfētu par šīm nešķiramajām slavenībām un ar sajūsminošu mūziku, kas skan no tās misiņa taures, ko sauc par viņa sirdsapziņu, atcerētos slavenos paņēmienus, ar kādiem bija atbrīvojies no abu sabiedrības, jo tagad kalpoja savam patronam misteram Kārkeram. Dzīvodams mistera Kārkera namā un viņu apkalpodams, Robs ar bailēm un trīcēšanu nenolaida apaļās acis no baltajiem zobiem un juta, ka viņam tās jāver platāk nekā jebkad.

Trīcēt vēl vairāk šo zobu priekšā viņš nebūtu varējis pat tad, ja kalpojis pie kāda varena burvja, kam stiprākā burvestība ir tā zobi. Zēns tik ļoti izjuta sava patrona spēku un autoritāti, ka tā paņēma visu viņa uzmanību un prasīja no viņa gluži aklu padevību un paklausību. Viņš gandrīz neuzdrošinājās domāt par patronu pat tad, kad tā nebija klāt, jo sajutās tā, ka viņu

var tūliņ atkal sagrābt aiz rīkles, kā bija noticis tajā rītā, kad zēns pirmo reizi stājās Kārkera priekšā, un atkal viņš redzēs, ka katrs zobs viņu izdibina un apvaino par ikvienu domu, kas viņam ienākusi prātā. Ka misters Kārkers, atrazdamies ar zēnu aci pret aci, nolasa viņa domas vai ari varētu tās pavisam viegli nolasīt, ja vien vēlētos, par to Robam nebija vairāk šaubu kā par to, ka misters Kārkers, zēnu uzskatīdams, viņu redz. Šī ietekme bija tik stipra un turēja zēnu tādā pakļautībā, ka viņš vispār tikko uzdrošinājās domāt, bet viņa prātu pildīja pastāvīga pārliecība par patrona neatvairāmo varu un par tā spēku darīt ar viņu visu, ko vien grib, un Robs par visām lietām mēģināja misteram Kārkeram izdabāt un it kā transā iepriekš paredzēt tā rīkojumus.

Iespējams, ka Robs sev neprasīja, — viņa garastāvokli būtu liela neapdomība uzdot sev jautājumu —, vai ne tāpēc viņš tik pilnīgi padodas mistera Kārkera iespaidam, ka viņam ir neskaidras aizdomas: patrons ir meistars zināmās nodevības mākslās, kādās zēns pats bijis tikai nožēlojams māceklis Slīpētāju skolā. Taču Robs n(ļ tikai baidījās no patrona, bet to arī apbrīnoja. Misteram Kārkeram varbūt bija labāk zināms, kādi avoti ir viņa varai, un viņš to lietoja prasmīgi — tā nemazinājās.

Tajā pašā vakarā, kad Robs beidza kalpot kapteinim, viņš, atbrīvojies no saviem baložiem, pie tam steigā izkārtodams šo darījumu ne visai veiksmīgi, bija devies tieši uz mistera Kārkera māju un ar kvēlojošu seju, it kā sagaidot uzslavu, stādījies priekšā jaunajam saimniekam.

—    Nu, palaidni! — misters Kārkers teica, uzmezdams skatienu viņa sainim. — Vai tu pameti savu vietu un atnāci pie manis?

—   O, lūdzu, ser, — Robs izstomīja, — jūs sacījāt, ziniet, kad es šite biju pagājušo reizi. ..

—    Es sacīju? — misters Kārkers pārjautāja. — Ko es sacīju?

—    Piedodiet, ser, jūs vispār neko nesacījāt, ser, — Robs atbildēja, ļoti samulsis un saklausīdams draudus tonī, kādā tika izteikts jautajums.

Zēna patrons paskatījās uz viņu, parādīdams smaganas, un, pakratījis rādītājpirkstu, piemetināja:

—    Es paredzu tev nelabu galu, mans draudziņ vazaņķi. Tu aiziesi postā.

—    O, ser, tā, lūdzu, nerunājiet! — Robs iesaucās, un kājas viņam sāka trīcēt. — Patiešām, ser, es vēlos vienīgi pie jums strādāt, ser, jums kalpot, ser, un godīgi izpildīt visu, ko vien man pavēlēs.

—    Tev ari godīgi jāizpilda viss, ko tev pavēlēs, — patrons atbildēja, — ja tev darīšana ar mani.

—     Jā, ser, to es zinu, — Robs pazemīgi atteica. — Es par to esmu pārliecināts, ser. Esiet tikai tik labs un izmēģiniet mani, ser! Un, ja jūs atrodat, ser, ka es kaut ko daru pret jūsu vēlēšanos, tad sitiet mani nost.

—    Tu kucēn! — misters Kārkers teica, atlaizdamies pret krēsla atzveltni un ar bezrūpīgu smaidu uzlūkodams Robu. — Tas ir tīrais nieks salīdzinājumā ar to, ko es ar tevi izdarīšu, ja tu mēģināsi mani krāpt.

—           Jā, ser! — nožēlojamais Slīpētājs atbildēja.

—    Esmu pārliecināts, ka jūs mani briesmīgi pārmācītu, ser. Es to nekad nemēģinātu darīt, ser, pat tad ne, ja man piedāvātu zelta ginejas.

Pilnīgi pārliecinājies, ka uzslavu nesagaidīs, sašļukušais Slīpētājs stāvēja, skatīdamies uz savu patronu un velti pūlēdamies neskatīties, tikpat apjucis, kā šādos gadījumos mēdz būt sētas krancis.

—    Tātad tu esi pametis savu agrāko darba vietu un atnācis lūgt mani, lai es, tevi pieņemu, ko? — misters Kārkers prasīja.

—     Jā, ser, ja jūs to vēlētos, — atbildēja Robs, kas, atnākdams pie mistera Kārkera, bija rīkojies pēc viņa norādījumiem, bet neuzdrošinājās par to pat aplinkus ieminēties sev par attaisnojumu.

—    Labi, — misters Kārkers teica. — Vai tu mani pazīsti, zēn?

—    Lūdzu, ser, jā, ser, — Robs atbildēja, grozīdams savu cepuri; misters Kārkers viņu vēl vienmēr cieši uzlūkoja, un viņš bez panākumiem pūlējās izvairīties no patrona acīm.

Misters Kārkers pamāja ar galvu. — Nu, tādā gadījumā piesargies!

Vairākkārt strauji palokoties, Robs nepārprotami izpauda, ka saprot šo brīdinājumu, un klanīdamies atkāpās līdz durvīm, ar atvieglotu sirdi cerēdams tikt pa tām ārā, bet patrons viņu apstādināja.

—    Paga! — viņš uzkliedza, rupji atsaukdams zēnu atpakaļ. — Tu esi paradis … Aiztaisi durvis!

Robs paklausīja ar tādu centību, it kā no pavēles ātras izpildīšanas būtu atkarīga viņa dzīvība.

—    Tu esi paradis staipīt ausis. Vai zini, ko tas nozīmē?

—    Noklausīties, ser? — Robs iedrošinājās sacīt, brītiņu mulsumā padomājis.

Patrons pamāja ar galvu. — Un novērot un tā tālāk.

—    Tādas lietas es šeit nedarītu, ser, — Robs atbildēja, — dieva goda vārds, ser, nedarītu, lai ta es uz vietas mirstu, ja es to darītu, ser, lai ar man nez ko solītu. Es to nedarītu, kauc man visu pasauli piedāvātu, protams, ja nu vienīgi jūs man pavēlētu, ser.

—    Iesaku tev labāk to nedarīt. Tu esi paradis arī pļāpāt un tenkot, — patrons turpināja ļoti aukstasinīgi.

—   No tā šeit sargies, citādi tev, nelietim, būs beigas. — Misters JKārkers atkal pasmaidīja un atkal padraudēja viņam ar rādītājpirkstu.

Aiz liela apjukuma Slīpētājs elpoja ātri un nevienmērīgi. Viņš mēģināja apliecināt savu nolūku godīgumu, taču spēja vienīgi apstulbis un pazemīgs blenzt uz smaidošo džentlmeni, par ko smaidošais džentlmenis, kā likās, bija gluži apmierināts, jo, Robu dažas sekundes pavērojis, tas nosūtīja viņu uz apakšstāvu un lika saprast, ka viņš ir pieņemts darbā.

Tā, lūk, notika Roba Slīpētāja stāšanās darbā pie mistera Kārkera, un viņa godbijīgu baiļu pilnā padevība šim džentlmenim bija pastiprinājusies un palielinājusies, ja vien tas bija iespējams, ar katru mirkli, ko zēns pavadīja sava patrona dienestā.

Robs bija kalpojis jau vairākus mēnešus, kad kādā agrā rītā viņš atvēra dārza vārtiņus misteram Dombijam, kas pēc viņa saimnieka uzaicinājuma bija ieradies uz brokastīm. Tajā pašā mirklī nāca arī saimnieks pats, steigdamies saņemt izcilo viesi, un apsveica to ar visiem saviem zobiem.

—     Nekad nebiju cerējis, — Kārkers teica, kad bija viņam palīdzējis nokāpt no zirga, — jūs šeit ieraudzīt. Šī ir sevišķa diena manā kalendārā. Neviens notikums nav diez kas sevišķs tādam vīram kā jums, kuram viss iespējams, bet, kas attiecas uz tādu cilvēku kā es, tad lieta ir pavisam citāda.

—    Jūs šeit esat iekārtojis gaumīgu mītni, Kārker, — misters Dombijs teica, visžēlīgi apstādamies uz mauriņa, lai apskatītos visapkārt.

—           Jums labpatika tā izteikties, — Kārkers atbildēja.

—   Pateicos.

—    Tiešām, — misters Dombijs teica ar augstprātīgu labvēlību. — To katrs varētu sacīt. Cik nu tas iespējams, šī ir |oti ērta un labi iekārtota mītne — gluži eleganta.

—     Cik nu tas iespējams, tiešām, — Kārkers atbildēja, izrādot noniecinājumu. — Šāda piebilde ir nepieciešama. Labi! Esam pietiekoši par to runājuši; bet, tā kā jums labpatika to paslavēt, esmu jums ne mazāk pateicīgs. Vai nevēlaties iet iekšā?

Ieejot namā, misters Dombijs atzīmēja (un viņam bija iemesls to darīt) istabu lielisko iekārtu un daudzos labiekārtojumus, kas bija domāti ērtībām un iespaida radīšanai. Misters Kārkers ar savu tēloto pazemību uzņēma šo piezīmi, godbijīgi smaidot, un sacīja, ka viņš saprotot tās delikāto nozīmi un protot to novērtēt, bet patiesībā mājiņa esot diezgan laba cilvēkam viņa stāvoklī, varbūt ar visu savu trūcīgo iekārtojumu pat labāka, nekā viņam pienāktos.

—    Jums, kas stāvat tik augstu, tā varbūt patiešām šķiet labāka, nekā patiesībā ir, — viņš teica, izplezdams savu melīgo muti, cik plaši vien iespējams. — Gluži tāpat monarhi iedomājas, ka ubagu dzīve ir pievilcīga.

Tā runādams, viņš uzlūkoja misteru Dombiju ar viltīgu skatienu un viltīgi pasmaidīja, un skatījās vēl viltīgāk un smaidīja vēl viltīgāk, kad misters Dombijs, izsliedamies kamīna priekša pozā, kādu tik bieži mēdza kopēt viņa palīgs, apskatīja gleznas pie sienām. Kad viņa vēsās acis slīdēja pār gleznām, Karkera asais skatiens sekoja mistera Dombija acīm un pavadīja tās, stingri ievērodams, pret ko tās pavēršas un ko aplūko.

Kad mistera Dombija acis īpaši pakavējās pie kādas gleznas, Kārkers, likās, gandrīz vairs neelpoja, sāniski šķielēdams ar glūnīgu kaķa skatienu, tomēr viņa lielā šefa acis novērsās no šīs gleznas tāpat kā no pārējām, un tā, likās, nebija atstājusi lielāku iespaidu par citām.

Kārkers palūkojās uz to — gleznā bija attēlota sieviete, kas atgādināja Edīti, — it kā tā būtu dzīva būtne, un viņa sejā iegula neskanīgi, Jauni smiekli, kas likās pa daļai adresēti attēlam, kaut gan patiesībā viņš izsmēja lielo vīru, kurš, neko nenojauzdams, stāvēja viņam blakus. Drīz tika pasniegtas brokastis un viņš nosēdināja misteru Dombiju krēslā ar muguru pret gleznu, bet pats, kā parasti, nosēdās tai pretī.

Misters Dombijs bija vēl nopietnāks nekā parasti un ļoti kluss. Papagailis, šūpodamies apzeltītajā riņķī savā greznajā būrī, velti pūlējās atgādināt par sevi, jo Kārkers bija pārāk uzmanīgs pret viesi, lai ievērotu papagaili, bet viesis, nogrimis pārdomās, stingi, lai neteiktu — pat drūmi, skatījās pāri savam sastīvinātajam kaklautam, nepacejot acis no galdsegas. Kas attiecas uz Robu, kurš apkalpoja pie galda, visas viņa spējas un spēki bija tik ļoti aizņemti, novērojot savu saimnieku, ka diezin vai viņam varēja ienākt prātā, ka viesis ir tas pats diženais džentlmenis, kuram viņš bērnībā ticis parādīts kā apliecinājums par ģimenes veselību un kuram viņš pateicību parādā par ādas bikšelēm.

—           Atļaujiet apjautāties, — Kārkers pēkšņi ierunājās,

—   kā klājas misis Dombijai?

To jautādams, viņš padevīgi paliecās uz priekšu, ar roku atbalstot zodu; tai pašā laikā viņš pacēla acis pret gleznu, it kā tai sacīdams: «Nu, paskaties, kā es viņu iekustināšu!»

Misters Dombijs nosarkdams atbildēja:

—    Misis Dombijai klājas ļoti labi. Jūs man atgādinājāt, Kārker, ka man ar jums par kaut ko jāaprunajas.

—    Robiņ, tu vari iet, — saimnieks sacīja, un no viņa mīlīgās balss Robins satrūkās un nozuda, līdz pēdējam mirklim nenovēršot acis no sava patrona. — Jūs, bez šaubām, šo zēnu neatceraties? — misters Kārkers piebilda, kad tīklā saķertais Slīpētājs bija aizgājis.

—    Nē, — misters Dombijs atbildēja vislielākajā vienaldzībā.

—     Maz ticams, ka tāds vīrs kā jūs viņu atcerētos. Tas gandrīz neiespējami, — Kārkers nomurmināja. — Bet viņš ir no tās ģimenes, no kuras jūs ņēmāt aukli. Varbūt atminaties, kā augstsirdīgi uzņēmāties rūpes par viņa audzināšanu?

—    Vai tas ir tas pats zēns? — misters Dombijs vaicāja, saraucot pieri. — Man liekas, viņš nedara godu savai audzināšanai.

—     Jā, baidos, ka viņš ir nelietīgs puika, — Kārkers atbildēja, plecus paraustot. — Visas pazīmes to liecina. Bet, patiesību sakot, es viņu pieņēmu darbā tādēļ, ka, nevarēdams atrast citur nodarbošanos, puika bija iedomājies (man liekas, tas viņam mājās samācīts), ka viņam pret jums esot kādas pretenzijas, un neatlaidīgi mēģināja rast izdevību, lai jūs apgrūtinātu ar savu lūgumu. Un, kaut gan mani nosacītie un atzītie sakari ar jūsu firmu ir vienīgi tirdznieciska rakstura, taču man ir tāda dabiska interese par visu, kam sakars ar jums, ka …

Viņš atkal apklusa, it kā pētīdams, vai ir jau diezgan iekustinājis misteru Dombiju. Un atkal, atbalstījis zodu uz rokas, viņš paglūnēja uz gleznu.

—    Kārker, — misters Dombijs teica, — es protu novērtēt to, ka jūs neierobežojat savu …

—    Dienestu, — pasteidzās ieminēties smaidīgais namatēvs.

—     Nē, es gribētu teiķt — savas rūpes, — misters Dombijs piezīmēja, ļoti labi apzinādamies, ka ar to izsaka misteram Kārkeram patīkamu un glaimojošu komplimentu, — tikai ar mūsu veikalnieciskajām attiecībām. Kā labs piemērs atzīmējama uzmanība, ar kādu jūs izturaties pret manām jūtām, cerībām un vilšanos; par to liecina šis nenozīmīgais gadījums, ko nupat pieminējāt. Es jums pateicos, Kārker.

Misters Kārkers lēnām nolieca galvu un ļoti uzmanīgi paberzēja rokas, it kā baidītos ar kādu kustību pārtraukt mistera Dombija uzticības pilnās runas plūsmu.

—    Jūsu norādījums nāk piemērotā brīdī, — misters Dombijs teica, brītiņu vilcinājies, — jo tas sagatavo ceļu tam, par ko es ar jums nupat sāku runāt, un atgādina man, ka tas nerada nekādas jaunas attiecības starp mums, lai gan var prasīt vairāk uzticības no manas puses nekā to, ar kādu es līdz šim …

—     Esat mani pagodinājis, — Kārkers iesprauda, atkal noliekdams galvu. — Es nerunāšu par to, cik ļoti esmu pagodināts, jo tāds vīrs kā jūs labi zina, kādu lielu godu viņš, ja vien vēlas, var parādīt.

—    Misis Dombija un es, — misters Dombijs teica, ar cildenu pašaizliedzību palaizdams garām šo komplimentu, — neesam gluži vienis prātis dažos jautājumos. Mēs, šķiet, vēl nesaprotam viens otru. Misis Dombijai kaut kas ir jāiemācās.

—     Misis Dombija atšķiras no citiem ar daudzām neparastām īpašībām un, bez šaubām, ir pieradusi pie pastāvīgiem glaimiem, — sacīja lišķīgais, viltīgais mistera Dombija novērotājs, kas uzmanīja katru viņa skatienu un balss noskaņu. — Bet tur, kur ir mīlestība, pienākuma apziņa un cieņa, ikviens mazākais parpratums, ko izraisījis šāds iemesls, tiek drīz vien novērsts.

Misteram Dombijam neviļus ienāca prātā seja, kas viņu bija uzlūkojusi sievas guļamistabā, kad valdonīgā roka norādīja uz durvīm, un, atcerēdamies, kā tajā bija izpaudušās mīlestība, pienākuma apziņa un cieņa, viņš juta asinis sakāpjam vaigos, un to redzēja arī viņam pievērstās skadrās acis.

—     Misis Dombija un es, — misters Dombijs turpināja, — vēl pirms misis Skjūtonas nāves pārrunājām manas neapmierinātības cēloņus; par tiem jūs būsit guvuši vispārēju priekšstatu, būdams liecinieks tam, kas norisinājās starp misis Dombiju un mani tajā vakarā, kad jūs bijāt mūsu … manā namā.

—     Kad es tik ļoti nožēloju, ka biju tur klāt, — smaidošais Kārkers teica. — Par jūsu sevišķo uzmanību izjuzdams lepnumu, kāds cilvēkam manā stāvoklī neizbēgami jāizjūt (lai gan neesmu to izpelnījies, jo jūs varat darīt visu, kas jums labpatīk, nezaudējot sabiedrības cieņu), un, tā kā man bijis gods tikt stādītam priekšā misis Dombijai jau agrāk, pirms jūs viņu pagodinājāt, ļaujot valkāt jūsu vārdu, — tajā vakarā es gandrīz nožēloju, varat man ticēt, ka man tikusi piešķirta šāda sevišķa laime.

Ka jelkāds cilvēks jebkuros iespējamos apstākļos varētu nožēlot, ka tam tikusi veltīta viņa labvēlība un aizbildniecība, misteram Dombijam bija tāds morāls fenomens, ko viņš nespēja aptvert. Tādēļ viņš atbildēja ar vēl jo lielāku cienīgumu: — Tiešām! Bet kādēļ, Kārker?

—    Baidos, — atbildēja slepenā uzticības persona,

—   ka misis Dombija, kas nekad nav bijusi pret mani noskaņota sevišķi labvēlīgi, — cilvēks manā stāvoklī to arī nevarētu sagaidīt no lēdijas, kura pēc dabas ir lepna un kuras lepnums tai tik labi piestāv, — nevar tik viegli piedot manu nevainīgo līdzdalību minētajā sarunā. Nepiemirstiet, ka jūsu neapmierinātība nav nekāds sīkums, un piedzīvot tās izpausmi, kādai trešajai personai klātesot…

—    Kārker, — augstprātīgi teica misters Dombijs,

—    es domāju, ka pirmkārt taču jārēķinās ar mani?

—     Ak! Vai tad par to var būt kadas šaubas! — otrs atbildēja ar nepacietību, kā cilvēks, kas apliecina labi zināmu un neapgāžamu faktu.

—     Manuprāt, misis Dombija ir stādāma otrajā vielā, kad runa ir par mums abiem, — misters Dombijs sacīja. — Ir tā vai nav?

—     Ir tā vai nav? — Kārkers atkārtoja. — Vai tad jūs labāk kā jebkurš cits nezināt, ka jums nav vajadzības to jautāt?

—    Tādā gadījumā es ceru, Kārker, — misters Dombijs turpināja, — ka jūšti nožēlu par misis Dombijas nelabvēlību gandrīz pilnīgi atsver gandarījums, ka esat saglabājis manu uzticību un labās domas par jums.

—     Redzu, ka man bijusi tā nelaime, — Kārkers atbildēja, — iegūt šo nelabvēlību. Vai misis Dombija ir jums ko izteikusies par to?

—     Misis Dombija izteica dažādas domas, — misters Dombijs sacīja ar majestātisku vēsumu un vienaldzību,

—     kurām es nepiekrītu un kuras nedomāju ne apspriest, ne atminēties. Kā jau jums sacīju, pirms kāda laika es darīju misis Dombijai zināmas dažas prasības, kuras attiecas uz piekāpību un pakļautību ģimenes dzīvē un no kurām es nevaru atkāpties. Man neizdevās pārliecināt misis Dombiju, lai viņa nekavējoties mainītu savu uzvešanos, paturēdama prātā pati savu mieru un labklājību, kā ari manu cieņu; un es paziņoju misis Dombijai, ka gadījumā, ja atkal atradīšu par nepieciešamu ko iebilst vai atgādināt, es izteikšu savas domas ar jūsu — sava konfidenciālā pilnvarotā starpniecību.

Skatienā, ko misteram Dombijam uzmeta Kārkers, kā zibens uzliesmojums paplaiksnījās ari otrs — velnišķīgs skatiens, kas skāra gleznu virs viņa galvas.

—    Tagad, Kārker, — misters Dombijs sacīja, — teikšu jums bez kavēšanās, ka es savu mērķi sasniegšu. Ar mani nevar jokoties. Misis Dombijai ir jāsaprot, ka mana griba ir likums un ka es nepieļaušu nevienu izņēmumu savas dzīves likumos. Esiet tik laipns un uzņemieties šo uzdevumu, kas, ja reiz tas nāk no manas puses, ceru, nevar būt jums nepieņemams, lai arī kadu nožēlu jūs aiz pieklājības izteiktu; par to es jums izsaku pateicību misis Dombijas vārdā un esmu pārliecināts, ka būsit tik laipns un izpildīsit šo uzdevumu tikpat rūpīgi kā jebkuru citu.

—    Jūs zināt, — misters Kārkers teica, — ka jums man tikai jāpavēl.

—    E^zinu, — misters Dombijs majestātiski apstiprināja savu pievienošanos šim uzskatam, — ka man jums tikai jāpavēl. Uzskatu, ka nepieciešams spert tālākus soļus šinī virzienā. Misis Dombija, bez šaubām, ir lēdija ar augstu vērtējamām īpašībām, lai…

—    Darītu godu pat jūsu izvēlei, — piemetināja Kārkers, lišķīgā smaidā parādot zobus.

—    Jā, ja vēlaties lietot šādu izteicienu, — misters Dombijs iespaidīgi sacīja, — un pašlaik es neredzu, ka misis Dombija parādītu tai godu, kāds tai pienāktos. Misis Dombijai ir tieksme izrādīt pretestību, bet tā ir jāizravē, tā ir jāpārvar. Misis Dombija, šķiet, nesaprot, — misters Dombijs sparīgi teica, — ka pat iedoma nostāties pret Mani ir nedabiska un absurda.

—    Mēs Sitijā jūs pazīstam labāk, — Kārkers atbildēja ar platu smaidu no auss līdz ausij.

—    Jūs pazīstat mani labāk, — misters Dombijs atteica. — Ceru, ka tā tas ir. Taču, tiešām, par godu misis Dombijai man jāteic, ka jau pieminētajā gadījumā, kad ar zināmu stingrību izsacīju viņai savu neapmierinātību un paziņoju savu lēmumu, viņa, lai ari cik pretrunīgi tas liktos viņas turpmākajai uzvedībai (kas palikusi nemainīta), manus norādījumus šķita pārdzīvojam ļoti dziļi. — Misters Dombijs izsacīja šos vārdus pārspīlēti svinīgi. — Tātad es gribu, lai jūs, Kārker, būtu tik laipns un manā vārdā paziņotu misis Dombijai, ka man viņai jāatgādina mūsu agrākā saruna un ka esmu mazliet pārsteigts, ka tā vēl nav izraisījusi vēlamās sekas. Ka esmu spiests pastāvēt uz to, lai viņa saskaņotu savu uzvedību ar minētajā sarunā izklāstītajiem norādījumiem. Ka neesmu apmierināts ar viņas uzvešanos. Ka esmu ļoti neapmierināts ar to. Un ka man, kaut arī tas ļoti nepatīkami, būs nepieciešams ar jūsu starpniecību izsacīt viņai vēl netīkamākus un noteiktākus norādījumus, ja viņa neizrādīs saprātu un attiecīgu iejūtību un nepakļausies manai gribai, kā to darīja pirmā misis Dombija un — pilnā pārliecībā varu piemetināt —, kā to darītu ikviena cita lēdija viņas vietā.

—    Pirmā misis Dombija dzīvoja ļoti laimīgi, — Kārkers teica.

—     Pirmajai misis Dombijai bija veselīgs saprāts, — misters Dombijs sacīja ar džentlmenisku iecietību pret mirušo, — un viņa bija ļoti smalkjūtīga.

—     Kā jūs domājat, vai mis Dombija nav līdzīga savai mātei? — misters Kārkers ieminējās.

Mistera Dombija seja pēkšņi pārvērtās un satumsa. Viņa pilnvarotā uzticība^ vīra vērīgā acs to tūliņ pamanīja.

—    Esmu pieskāries sāpīgam jautājumam, — viņš teica klusinātā, nožēlas pilnā balsī, kas nemaz nesaskanēja ar viņa dzēlīgo acu izteiksmi. — Lūdzu, piedodiet! Līdzjūtība lika man aizmirst, kādas asociācijas var še virknēties. Lūdzu, piedodiet!

Bet, lai viņš sacītu ko sacīdams, dzēlīgās acis tikpat neatlaidīgi pētīja mistera Dombija lejup vērsto seju; un tad tās uzmeta savādu, triumfējošu skatienu gleznai, it kā aicinātu to noskatīties, kā viņš apstrādā misteru Dombiju un kas no tā iznāks.

—     Kārker, — misters Dombijs teica, klīstošu skatienu pārslīdinādams galdam; viņa lūpas bija kļuvušas bālākas, un viņš runāja mazliet izmainītā balsī, ātrāk nekā parasti, — te nav par ko atvainoties. Jūs maldāties. Nevēlamas asociācijas ir saistītas ar to, kas notiek patlaban, nevis ar kādām atmiņām, kā jūs iedomājaties. Man nepatīk misis Dombijas izturēšanās pret manu meitu.

—   Piedodiet, — misters Kārkers teica, — es visai labi nesaprotu.

—           Nu tad saprotiet, — misters Dombijs atbildēja,

—   ka jūs varat to darīt, ka jums tas jādara — izsakiet, lūdzu, misis Dombijai manus iebildumus šajā jautājumā. Jūs būsit tik laipns un pateiksit viņai, ka viņas pieķeršanās manai meitai man nepatīk. Iespējams, ka šo pieķeršanos ievēro. Iespējams, ka tā pamudina cilvēkus salīdzināt misis Dombijas attieksmi pret manu meitu ar misis Dombijas attieksmi pret mani. Jūs būsit tik laipns un nepārprotami paziņosit misis Dombijai, ka es iebilstu pret to un ka es sagaidu viņas tūlītēju paklausību maniem iebildumiem. Var būt, ka misis Dombija uzņems to nopietni, var būt, ka viņa būs untumaina vai arī nostāsies pret mani, taču es pret to iebilstu jebkurā gadījumā. Ja misis Dombija manus iebildumus uzņems nopietni, viņai būs vieglāk savu izturēšanos mainīt, jo ar savu ārišķību viņa manai meitai nekādu pakalpojumu neizdara. Ja manai sievai ir vairāk maiguma un pienākuma apziņas, nekā to prasa pienācīga pakļaušanās man, viņa varbūt to var izrādīt, kur vien vēlas, bet vispirmā kārtā viņai jāpakļaujas man! Kārker, — misters Dombijs teica, apvaldīdams neparasto uztraukumu, ar kādu bija runājis, un atgriezdamies pie toņa, kādā bija paradis izpaust savu diženumu, — jūs būsit tik laipns paturēt šo punktu acīs un veltīsit tam pienācīgu uzmanību, jo tas jums jāuzskata par ļoti svarīgu daļu jūsu instrukcijās.

Misters Kārkers palocīja galvu, piecēlās no galda un, domīgi stāvēdams kamīna priekšā un turēdams roku pie gludi noskūtā zoda, lūkojās lejup uz misteru Dombiju ar tik velnišķīgu viltību sejā kā akmenī izcirstam pērtiķim, pa pusei cilvēkam, pa pusei dzīvniekam, vai arī kādam glunīgam ģīmim uz veca ūdens sūkņa. Misters Dombijs, pamazām atgūdams mieru vai arī atvēsinādams savas sakarsētās jūtas ar apziņu, ka ieņem augstu stāvokli, sēdēja, pakāpeniski atkal it kā sastingstot, un skatījās uz papagaili, kas šūpojās šurpu turpu savā lielajā laulības gredzenā.

—    Lūdzu piedošanu, — Kārkers teica pēc klusuma brīža, pēkšņi piestumdams krēslu misteram Dombijam iepretī, — bet es vēlētos zināt, vai misis Dombijai ir zināms, ka esat izraudzījis mani, lai pavēstītu viņai jūsu neapmierinātību?

—    Jā, — misters Dombijs atteica. — Es to sacīju.

—    Jā? — steidzīgi uztvēra Kārkers, — Bet kādēļ?

—    Kādēļ? — misters Dombijs atkārtoja, drusku vilcinādamies. — Tādēļ, ka es to viņai pasacīju.

—     A! — Kārkers atbildēja. — Bet kādēļ jūs to viņai stāstījāt? Redzat, — viņš turpināja smaidot un mīksti, kā kaķis apslēptos nagus, uzlika savu samtaino roku uz mistera Dombija rokas, — jo labāk es sapratīšu, ko esat nodomājis, jo noderīgāks, iespējams, es varu būt un man būs laime tikt izmantotam vislietderīgāk. Es domāju, ka saprotu. Neesmu izpelnījies godu, ka misis Dombija būtu par mani labās domās. Cilvēkam manā stāvokli arī nav iemesla to sagaidīt, bet es pieņemu kā faktu, ka es tās neesmu iemantojis,

—    Iespējams, ka ne, — misters Dombijs sacīja.

—     Tātad, — Kārkers turpināja, — misis Dombijai būs sevišķi nepatīkami, ka jūs savus paziņojumus šai lēdijai darīsit zināmus ar manu starpniecību?

—     Man liekas, — misters Dombijs teica ar augstprātīgu atturību un tomēr ifiazliet apmulsis, — ka misis Dombijas uzskatiem šajā ziņā nav nekāda sakara ar to, ko mēs ar jums par to domājam, Kārker. Bet var gadīties, ka tas tā ir.

—     Un . .. piedodiet man … vai es jūs pareizi esmu sapratis, — Kārkers teica, — kad es domāju: jūs uzskatāt šo rīcību par piemērotu līdzekli, kā lauzt misis Dombijas lepnumu, — ar šo vārdu es apzīmēju īpašību, kas, pienācīgi iegrožota, rotā un ceļ godā lēdiju, kura ir izcila ar savu skaistumu un spējām, — un, neteikšu — sodīt, bet piespiest to būt padevīgai, ko jūs tik dabiski un taisnīgi prasāt?

—     Es neesmu pieradis, Kārker, kā jūs zināt, — misters Dombijs teica, — dot tik sīkus paskaidrojumus par savu izturēšanos, kādu atzīstu par lietderīgu, bet es arī neatspēkošu jūsu izteikumus. Ja jums pret visu šo kādi iebildumi, tad tā ir cita lieta, un pietiek vienīgi ar paziņojumu, ka jums tādi ir. Bet, atzīstos, es nebiju domājis, ka jebkāds uzdevums, ko es jums uzticu, varētu jūs pazemot…

—    Ak! Mani pazemot! — Kārkers izsaucās. — Kad es kalpoju jums!

—    … vai arī, — misters Dombijs turpināja, — nostādīt jūs neērtā stāvoklī.

—     Mani neērtā stāvoklī! — Kārkers izsaucās. — Būšu lepns… sajūsmināts… ka varēšu attaisnot jūsu uzticību. Atzīstos, es vēlētos, kaut lēdijai, pie kuras kājām es nolieku savu pazemīgo pienākumu un padevību — jo vai tad viņa nav jūsu sieva! — nerastos jauni iemesli izjust pret mani nepatiku; bet jūsu vēlēšanās, protams, stāv pāri jebkādiem citiem apsvērumiem pasaulē. Turklāt, kad misis Dombija būs izlabojusi šīs nelielās kļūdas savos uzskatos, kurām, es uzdrošinos sacīt, ir tikai gadījuma raksturs, viņa savā jaunajā stāvoklī, es ceru, pamanīs tajā nelielajā lomā, kas man uzticēta, tikai graudiņa — mans necilais stāvoklis nejauj cerēt uz kaut ko vairāk —, tikai graudiņu no cieņas pret jums un no gatavības upurēt jums visus aizspriedumus, un viņai būs laime un izdevība ar šādiem graudiņiem ik dienas piebērt lielu noliktavu.

Misteram Dombijam šajā mirklī šķita, ka viņš atkal redz sievas izstiepto roku, kas rāda uz durvīm, un cauri savas uzticības personas mīlīgajai valodai viņš atkal dzird atbalsojamies vārdus: «Nekas mūs nevar padarīt svešākus vienu otram, kā esam šajā brīdī.» Bet viņš nokratīja šo iedomu, palika nelokāms savā apņēmībā un teica: — Noteikti, bez šaubām.

—     Vairāk rīkojumu nav? — Kārkers vaicāja, atvilkdams savu krēslu agrākajā vietā, jo viņi vēl tikpat kā nebija pieskārušies brokastīm, un brīdi palika kājās, gaidīdams atbildi.

—     Nav, — Dombijs teica, — tikai vēl šis. Jūs būsit tik laipns un ņemsit vērā, Kārker, ka neviens misis Dombijai domātais paziņojums, kas jums uzticēts, neprasa atbildi. Jūs būsit tik laipns un man nekādu atbildi

nenesīsit. Misis Dombijai ir darīts zināms, ka es negribu ielaisties kompromisos vai uzsākt pārrunas par jautājumiem, kas var izraisīt nesaprašanos starp mums, un ka tas, ko es saku, ir galīgi izlemts.

Misters Kārkers apstiprināja, ka ir sapratis viņam dotās pilnvaras, un viņi sāka brokastot ar apetīti, kāda nu bija iespējama. Slīpētājs, īstajā brīdī atgriezies, ne mirkli nenovērsa acis no sava saimnieka un visu laiku pavadīja godbijības pilnās šausmās. Kad brokastis bija paēstas, tika dots rīkojums atkal izvest mistera Dombija zirgu; arī misters Kārkers uzkāpa savējā, un viņi kopā jāja uz Sitiju.

Misters Kārkers bija lieliskā garastāvoklī un daudz runāja. Misters Dombijs klausījās viņa vārdos ar neatkarīga cilvēka izskatu, kuram ir tiesības sagaidīt, ka viņu izklaidē ar sarunām; paretam, žēlīgi nolaidies no saviem augstumiem, viņš izmeta dažus vārdus, lai saruna neapsīktu. Tā nu viņi jāja, izskatīdamies diezgan tipiski. Taču misters Dombijs savā cienīgumā jāja ar loti zemu nolaistiem kāpšļiem un ļoti vaļīgi atlaistu pavadu un ļoti reti paskatījās lejup pavērot, kur zirgs iet. Tālab ari gadījās, ka mistera Dombija zirgs pilnos rikšos paklupa pret dažiem uz ceļa guļošiem akmeņiem, izsvieda misteru Dombiju no segliem, pārvēlās viņam pāri un, pūlēdamies piecelties, kārpoties iespēra viņam ar apkalto kāju.

Misters Kārkers, vīrs ār asu skatienu un drošu roku, turklāt lielisks jātnieks, acumirklī nolēca zemē un, satvēris pakritušā dzīvnieka pavadu, dabūja to uz kājām. Citādi šā rīta konfidenciālā saruna misteram Dombijam būtu bijusi pēdējā. Vēl būdams šā negaidītā un pēkšņā atgadījuma satraukts, misters Kārkers, visus zobus atiezis, noliecās pār savu zemē guļošo šefu, murminādams: — Tagad es tiešām esmu devis misis Dombijai labu iemeslu apvainoties, ja viņa to zinātu.

Mistera Kārkera vadībā daži ceļa strādnieki aiznesa samaņu zaudējušo misteru Dombiju, kuram asiņoja galva un seja, uz tuvāko viesnīcu, kas nebija tālu, un tur viņu drīz vien savā ziņā pārņēma ķirurgi, ierazdamies cits pēc cita no visām pusēm, likās, kāda noslēpumaina instinkta vadīti, kā maitas putni, kas, stāsta, sa

lasoties tuksnesi ap mirstošu kamieli. Ne bez pūlēm atgriezuši cietušo pie samaņas, šie džentlmeņi ņēmās pētīt, kādi ir viņa ievainojumi. Viens no ķirurgiem, kurš dzīvoja pavisam tuvu, noteikti pastāvēja pie komplicēta kājas lūzuma, un tādās pašās domās bija arī viesnīcas īpašnieks; taču divi citi ķirurgi, kas dzīvoja tālāk un tikai nejauši bija gadījušies šajā apkaimē, šīs domas apstrīdēja ar tādu nesavtību, ka galu galē tika nolemts: pacients, kaut arī smagi ievainots un sadauzīts, kaulus tomēr nav lauzis, varbūt vienīgi kādu neīsto ribu vai tamlīdzīgi, un tādēļ viņu pret vakaru, uzmanīgi rīkojoties, varēs nogādāt mājās. Kad mistera Dombija ievainojumi bija apkopti un pārsieti, kas prasīja daudz laika, un viņš pēdīgi bija atstāts mierā, misters Kārkers atkal kāpa zirgā un aizjāja, lai paziņotu par notikušo mājiniekiem.

Viņa seja, pat vislabvēlīgākajos brīžos viltīga un cietsirdīga, lai gan pēc formas un samērīgajiem vaibstiem diezgan glīta, tagad, kad viņš devās izpildīt šo uzdevumu, izskatījās sevišķi ļauna; viltīgu un cietsirdīgu ^omu pārņemts, sapņodams par tālākām iespējamībām vairāk nekā par sarunu vešanu un intrigām, viņš dzina zirgu tā, it kā vajātu dzīvus cilvēkus. Izjājis uz ceļiem, kur bija dzīvāka satiksme, viņš pēdīgi pievilka pavadu un, samazinājis ātrumu, ļāva savam baltkājainajam zirgam izraudzīties ceļu kā parasti; pats viņš nomaskējās, cik labi spēja, ar ierasto pieglaimīgo, neuzkrītošo, verdziski pazemīgo izturēšanos un žilbinošo smaidu.

Viņš piejāja tieši pie mistera Dombija mājas, durvju priekšā nokāpa no zirga un lūdza sastapšanos ar misis Dombiju svarīgā lietā. Kalpotājs, kas bija viņu ievedis paša mistera Dombija istabā, drīz atgriezās, lai pasacītu, ka šajā stundā misis Dombija apmeklētājus nepieņem, un lūdza piedošanu, ka nav to tūlīt pasacījis.

Misters Kārkers, būdams pilnīgi sagatavojies vēsai uzņemšanai, uzrakstīja uz vizītkartes, ka gribot negribot esot spiests atļauties lūgt satikšanos un viņš nebūtu uzdrošinājies savu lūgumu atkārtot (to viņš pasvītroja), ja nebijis pilnīgi pārliecināts, ka iemesls ir pietiekami svarīgs, lai viņu attaisnotu. Pēc brītiņa iznāca misis

Dombijas apteksne un uzveda viņu augšstāva buduārā, kur atradās Edīte un Florense.

Nekad agrāk viņš nebija domājis, ka Edīte ir tik skaista. Lai kā viņš bija apbrīnojis tās sejas un auguma pievilcību, lai cik skaidri tie glabājās viņa jutekliskajā atmiņā, viņš nekad nebija iedomājies, ka Edīte ir tik skaista.

Jau durvīs viņu skāra tās augstprātīgais skatiens, bet viņš raudzījās uz Florensi — kaut gan vienīgi tik ilgi, kamēr ienākdams paklanījās, — ar sejas izteiksmi, kurā atspoguļojās diezgan neapvaldīta viņam piešķirtās jaunās varas apziņa; un viņš jutās kā uzvarētājs, redzot, ka meitenes skatiens kļūst nedrošs un tā nolaiž plakstus, bet Edīte pa pusei pieceļas, lai viņu pieņemtu.

Viņam esot ļoti žēl, viņš jūtoties dziji apbēdināts, viņš nespējot izsacīt, cik nelabprāt te ieradies, lai sagatavotu misis Dombiju ziņai par vieglu nelaimes gadījumu. Viņš Joti lūdzot misis Dombiju neuztraukties. Svēts goda vārds, neesot nekāda iemesla satraukumam. Bet misters Dombijs …

Florense pēkšņi iekliedzās. Viņš skatījās nevis uz to, bet uz Edīti. Edīte Florensi mierināja un drošināja. Viņa ne reizi neiekliedzās izbailēs. Nē, nē.

Misteram Dombijam jājot gadījusies kļūme. Viņa zirgs paklupis, un viņš izmests no segliem.

Florense nevaldīdamās izsaucās, ka viņš esot smagi ievainots, ka viņš esot pagalam!

Nē. Goda vārds, misters Dombijs, lai gan sākumā apdullināts, drīz esot atžirdzis, un, lai gan tik tiešām ievainots, tomēr ne bīstami. Ja tā nebijusi patiesība, viņš, sagrauztais traucētājs, nekad nebūtu uzdrošinājies pats ierasties pie misis Dombijas. Bet tā esot tīra patiesība, viņš varot svinīgi apgalvot.

To visu viņš sacīja, it kā atbildot Edītei, nevis Florensei, un viņa acis un smaids bija pievērsti Edītei.

Tad viņš pastāstīja, kur misters Dombijs atrodas, un lūdza, lai viņa rīcībā nodotu karieti, ar ko atvest misteru Dombiju mājās.

—    Mamma, — Florense asarās stomījās, — kaut es drīkstējusi braukt!

Misters Kārkers, kas, šos vārdus dzirdot, lūkojās uz

Edīti, deva tai ar acīm slepenu mājienu un likko manāmi papurināja galvu. Viņš redzēja, kā Edīte cīnās ar sevi, pirms deva viņam atbildi ar savām skaistajām acīm, bet viņš izspieda no tās šo atbildi, — viņš lika tai saprast, ka atbildei jābūt, jo citādi viņš runās un ievainos Florenses sirdi, — un tā atbildēja viņam. Kad tā novērsa acis, viņš paskatījās uz to gluži tāpat, kā no rīta bija skatījies uz gleznu.

—    Man uzdots paziņot, — viņš teica, — lai jaunajai saimniecības vadītājai — viņas vārds, man liekas, ir misis Pipčina …

Nekas nepaslīdēja garām viņa acīm. Viņš acumirklī saprata, ka misis Pipčina ir vēl viens mistera Dombija necieņas izpaudums pret sievu.

—     … tiktu piesacīta mistera Dombija vēlēšanās, lai viņam sagatavotu gultu viņa paša telpās apakšstāvā, jo šīm istabām viņš dod priekšroku. Man gandrīz nekavējoties jādodas atpakaļ pie mistera Dombija. Man jums, kundze, nav jāsaka, ka ar visu iespējamo uzmanību tiek gādāts par viņa ērtībām un ka viņš bauda visas iespējamās rūpes. Atļaujiet man vēlreiz apliecināt, ka nav iemesla kaut mazlietiņ uztraukties. Pat jūs, ticiet man, varat būt pilnīgi mierīga.

Viņš vairākkārt palocījās, jo dedzīgi izrādīdams savu cieņu un vēlēšanos izpelnīties labvēlību, un, atgriezies mistera Dombija istaba un nokārtojis, lai viņam pakaļ uz Sitiju nosūta karieti, atkal uzkāpa zirgā un lēnām aizjāja. Viņš bija ļoti domīgs ceļā uz turieni, ļoti domīgs, kamēr tur uzkavējās, un ļoti domīgs, kad sēdēja karietē un brauca atpakaļ uz vietu, kur bija atstāts misters Dombijs. Tikai sēžot pie šī džentlmeņa gultas, viņš atkal bija pilnīgi atguvis sevi un apzinājās savus zobus.

Misteru Dombiju, ko sāpes bija izmocījušas, ap mijkrēšļa stundu iesēdināja karietē un no vienas puses atbalstīja ar mēteļiem un spilveniem, kamēr otrā pusē novietojās viņa pilnvarotā uzticības persona. Tā kā misteru Dombiju nedrīkstēja tricināt, brauca gandrīz tikai soļos, un tālab bija jau pavisam tumšs, kad viņu pārveda mājās. Misis Pipčina, saskābusi un īdzīga un joprojām turēdama prātā Peru raktuves, par ko visai

saimei bijis pietiekami iespējas pārliecināties, sagaidīja viņu pie durvīm un ar dažiem nelieliem etiķskābu vārdu šļācieniem padarīja mundrākus kalpotājus, kas nogādāja misteru Dombiju viņa istabā. Misters Kārkers pakavējās turpat, kamēr misteru Dombiju noguldīja gultā, un tad, tā kā pēdējais atteicās pieņemt citas sieviešu kārtas apmeklētājas, atskaitot nepārspējamo cilvēkēdāju, kas vadīja viņa saimniecību, vēlreiz uzgāja pie misis Dombijas ar ziņojumu par laulātā drauga stāvokli.

Viņš atkal atrada Edīti kopā ar Florensi un atkal visu savu mierinošo runu veltīja Edītei, it kā tā būtu visdziļākā un mīlas pilnākā satraukuma upuris. Savu goddevīgo līdzjūtību viņš izpauda tik dedzīgi, ka atvadoties uzdrošinājās — šajā mirklī uzmetis vēl vienu ašu skatienu Florensei — saņemt Edītes roku un, noliecoties pār to, pieskarties tai ar lūpām.

Edīte neatrāva roku, nedz arī sita ar to pa viņa glīto seju, kaut gan vaigi tai kvēloja, acis spoži liesmoja un viss augums saslējās. Bet, palikusi viena savā istabā, viņa uzsita ar roku pa kamīna marmora dzegu tik spēcīgi, ka tā no viena sitiena bija pušu un sāka asiņot, un turēja roku atstatu no sevis, kamīna uguns tuvumā, it kā vēlētos to iegrūst tajā un sadedzināt.

Līdz vēlai naktij viņa sēdēja viena pie dziestošās uguns, tumšā un draudīgā skaistumā, vērojot drūmo ēnu šūpošanos uz sienas, it kā viņas domas būtu taustamas un mestu šīs ēnas. Lai kādas varmācības un apvainojuma formas un baigu nojausmu tēli par to, kas var notikt, drūzmējās viņas priekšā, izplūduši un milzīgi, viena ienīsta figūra vadīja tos pret viņu. Un šī figūra bija viņas vīrs.

XLIII NODAĻA NOMODA NAKTS

Florense, sen pamodusies no saviem sapņiem, ar skumjām vēroja atsvešināšanos starp tēvu un Edīti, redzēja, ka tā kļūst arvien dziļāka, un zināja, ka starp viņiem ik ar dienu aug lielāks rūgtums. Šī apziņa, kam katra diena pievienoja jaunus faktus, klāja arvien biezāku ēnu pār viņas mīlestību un cerībām, pamodinot vecās bēdas, kas laiciņu bija iesnaudušās, un padarot tās vēl grūtāk panesamas nekā agrāk.

Tas bija smagi — cik smagi, to zināt bija tikai Florensei! — kad patiesa un dedzīga rakstura dabiskā sirsnība pārvērtās par mokām un visiejūtīgākās palīdzības un vismaigāko rūpju vietā stājās nevērīgs vai bargs atraidījums. Bija smagi izjust dziļi sirdī to, ko viņa bija izjutusi, un nekad nepiedzīvot laimi, kuru dod kaut viens atbildes jūtu stariņš. Taču jo smagāk viņai bija, kad uzmācās nepieciešamība šaubīties vai nu par tēvu, vai Edīti, kas pret viņu bija tik sirsnīga un mīļa, un kad par savu mīlestību pret viņiem abiem vajadzēja domāt te ar bailēm, te ar neuzticību, te ar nesapratni.

Tomēr Florense tagad pasāka nodoties šīm domām, un tas bija uzdevums, kuru meitenei uzlika viņas tīrā dvēsele, no kura viņa nevarēja izvairīties. Viņa redzēja, ka tēvs pret Edīti ir auksts un ietiepīgs; gluži tāpat kā pret viņu: ciets, nelokāms, nepiekāpīgs. Vai nevarēja būt, viņa ar asarām acīs sev vaicāja, ka šāda izturēšanās padarījusi nelaimīgu viņas dārgo īsto māmuļu

un tā sākusi vārgt un nomirusi? Tad viņa domāja par to, cik lepna un nepieejama Edīte ir pret visiem, tikai ne pret viņu, ar kādu nicināšanu tā izturas pret tēvu, ar kādu vēsumu turas savrup no viņa un ko tā bija sacījusi tajā vakarā, kad ienāca mājās; un pēkšņi Florensel likās gandrīz noziegums, ka viņa mīl sievieti, kas nostājusies pret viņas tēvu, un ka tēvam, kas zin, savā vientuļajā istabā jādomā par viņu kā par drausmīgu bērnu, kurš pievienojis šo jauno ļaundarību savām vecajām kļūdām, par kurām tik daudz asaru liets: ka kopš savas dzimšanas viņa nekad nav ieguvusi tēva mīlestību. Taču pirmais laipnais Edītes vārds, pirmais laipnais skatiens atkal aizgainīja šīs domas, un tās jau likās kā ļaunas nepateicības izpausme, jo kurš gan cits, ja ne Edīte, bija iepriecinājis Florenses bēdīgo sirdi, tik vientuļu un sāpinātu, un bija tai labākais mierinātājs! Tādā kārtā, ar savu maigo raksturu tiekdamās pēc viņiem abiem, pārdzīvodama abu nelaimi un izjuzdama klusas šaubas par savu pienākumu pret abiem, Florense ar savu mīlu, kas bija kļuvusi dziļākā un vairāk aptveroša, atrazdamās blakus Edītei, cieta vairāk nekā tad, kad slepeni bija glabājusi savu neizpausto noslēpumu šajā drūmajā namā un viņas skaistā māte tajā vēl nebija parādījusies.

No vienas ļoti lielas nelaimes, kas būtu daudz smagāka par šo, Florense bija pasargāta. Meitenei nebija ne mazāko aizdomu, ka Edīte, izrādot maigumu viņai, padziļina plaisu starp sevi un viņas tēvu vai dod tam jaunu iemeslu būt neapmierinātam. Ja Florensei būtu ienācis prātā, ka šim maigumam var būt tādas sekas, kādas gan bēdas viņa, nabaga mīlošā meitene, būtu izjutusi, kādu upuri būtu mēģinājusi nest, un vienīgi debesis zina, cik ātri un nenovēršami viņas klusā laka būtu meiteni novedusi pie tā augstākā tēva, kas neatraida savu bērnu mīlestību un neatgrūž viņu smagi pārbaudītās un salauztās sirdis! Bet viss bija citādi, un tas bija labi.

Tagad par šo tematu Florense un Edite nekad nepārmija ne vārda. Edīte bija pasacījusi, ka šai ziņā starp viņām jāvalda nošķirtībai un kapa klusumam, un Florense juta, ka viņai taisnība.

Tāds bija stāvoklis, kad tēvu, sāpju nomocītu un nevarīgu, atveda mājās un viņš saīdzis noslēdzās savās istabās, kur viņu aprūpēja kalpotāji; Edīte tur netika iegājusi, un pie viņa nebija neviena drauga vai biedra, izņemot vienīgi misteru Kārkeru, kas pirms pusnakts aizgāja.

—     Viņš gan ir jauka sabiedrība, mis Floja, — Sjūzena Nipere teica. — O, tas tik ir vērtīgs atradums! Ja viņam kādreiz vajdzētos rekomendācijas, neieteiktu gan griezties pie manis, tas ir viss, ko varu viņam sacīt.

—    Mīļo Sjūzen, — Florense sacīja, — lai paliek!

—    O, mis Floja, ir labi pateikt «lai paliek», — Nipere, ļoti sakaitināta, atbildēja, — bet, lūgtu piedošanu, pie mums notiek tādas lietiņas, ka cilvēkam asinis pārvēršas par dzeloņiem un adatām, kas dur uz visām pusēm. Nepārprotiet mani, mis Floja, man nav nekas pret jūsu pamāti, kas ar mani vienādiņ apgājusies, kā lēdijai pieklājas, lai gan jāteic, viņa ir diezgan augstprātīga, kaut arī man nav tiesību pret to kaut ko iebilst, bet, kad mēs nonākam līdz misis Pipčinām un kad tām liek mūs komandierēt un apsargāt jūsu papas durvis kā krokodiliem (jāteic vēl paldies, ka tie nedēj olas!), tad tas nu mums kļūst par traku!

—     Papus ir labās domās par misis Pipčinu, Sjūzen, — Florense atbildēja, — un viņam, kā zini, ir tiesības izvēlēties saimniecības vadītāju. Lūdzu, lai paliek!

—    Labi, mis Floja, — Nipere atbildēja, — kad jūs sakāt «lai paliek», es ar vairāk neko nesaku, bet misis Pipčina uz mani iedarbojas kā negatavas ērkšķogas, mis, glūži tāpat.

Šajā vakarā, kad misteru Dombiju atveda mājās, Sjūzena bija ļoti uzbudināta un runājot lietoja maz pieturas zīmju, tāpēc ka, Florenses uzdevumā nogājusi lejā apjautāties par tēva stāvokli, bija spiesta uzticēto ziņojumu nodot savai nāvīgākajai ienaidniecei misis Pipčinai, kura, nemaz neieiedama ar to pie mistera Dombija, bija uzdrošinājusies pati pēc sava prāta dot atbildi, ko mis Nipere nosauca par aizvainojošu. Šo atbildi Sjūzena Nipere iztulkoja kā Peru raktuvju paraugupura nekaunību un necieņas izrādīšanu viņas jaunajai lēdijai; to nevarēja piedot, un no tā tad ari bija cēlies viņas sevišķais satraukums. Taču visu laiku, kopš kāzu dienas, viņas aizdomas un neuzticība bija lielā mērā pastiprinājušās, jo, gluži kā daudzi ļaudis ar tādu raksturu kā viņai, kas dedzīgi un stipri pieķeras cilvēkam, kurš, līdzīgi Florensei, ieņem augstāku sabiedrisku stāvokli, Sjūzena bija ļoti greizsirdīga, un viņas greizsirdība dabiski vērsās pret Edīti, kas mazināja viņas agrāko ietekmi un nostājās starp viņu un Florensi.

Patiešām lepna un laimīga Sjūzena Nipere bija par to, ka tās jaunā pavēlniece, ar kuru agrāk nerēķinājās, izvirzās pienācīgā vietā un ka sava tēva skaistajā sievā viņa ieguvusi draudzeni un aizbildni, taču Sjūzena nevarēja piekāpties skaistajai sievai un atdot tai kaut daļiņu savas varas, neizjūtot īgnumu un neskaidru nelabvēlību, kam pasteidzās rast attaisnojumu tajā apstāklī, ka ievērojusi šīs lēdijas lepno un kaislīgo raksturu. Kopš laulībām spiesta atkāpties mazliet malā, mis Nipere toties vēroja mājas notikumus vispār, būdama stingrā pārliecībā, ka no misis Dombijas nekas labs nav gaidāms; tomēr katrā piemērotā gadījumā Sjūzena nekavējās apgalvot, ka viņa par lēdiju nevarot bilst neviena slikta vārda.

—     Sjūzen, — teica Florense, kas domīgi sēdēja pie sava galda, — ir ļoti vēls; šovakar man nekas vairs nebūs vajadzīgs.

—    Ak, mis Floja! — Nipere atbildēja. — Patiešām, es bieži vēlos, kaut atgrieztos tie laiki, kad es ar jums sēdēju kopā daudz vēlākās stundās nekā šī un nogurusi aizmigu, kamēr jūsu acis bija platas kā briļļu stikli, taču tagad, mis Floja, jums ir pamāte, kas pie jums atnāk un pasēd, un es patiešām esmu par to pateicīga. Es pret to nebilstu ne vārdiņa.

—    Sjūzen, es nekad neaizmirsīšu, kas bija mans vecais draugs tad, kad neviena cita nebija, — Florense maigi atbildēja, — nekad. — Un, pacēlusi acis, viņa aplika savai pazemīgajai draudzenei roku ap kaklu, pavilka viņas seju lejup pie savējās un, to noskūpstot, novēlēja viņai labu nakti; tas tā aizkustināja mis Niperi, ka viņa sāka šņukstēt.

—    Tagad, mīļā mis Floja, — Sjūzena teica, — atļaujiet man vēlreiz noiet lejā un palūkoties, kā klājas jūsu

papam; zinu, ka jūs par viņu esat ļoti noraizējusies, atļaujiet man vēlreiz noiet lejā un pašai pieklauvēt pie viņa durvīm.

—     Nē, — Florense teica, — ej gulēt. No rīta uzzināsim ko vairāk. Es no rīta pati apjautāšos. Mamma droši vien ir bijusi lejā, — Florense nosarka, jo viņai šādas cerības nebija, — vai varbūt patlaban tur atrodas. Ar labu nakti!

Sjūzena bija pārāk maigi noskaņota, lai izteiktu savas personīgās domas par varbūtību, ka misis Dombija varētu kopt savu vīru; viņa aizgāja, ne vārda nebildusi. Palikusi viena, Florense drīz vien paslēpa seju rokās, kā to bieži bija darījusi agrak, un ļāva vaļu asarām, kas sāka plūst pār vaigiem. Visas ģimenes bēdas un nesaskaņas; vītušās cerības, ar kādām viņa tagad dzīvoja, — ja vien tās varēja saukt par cerībām, — kādreiz iegūt tēva mīlu; šaubas un bailes, ko viņa izjuta, atrodoties starp tēvu un Edīti; viņas nevainīgās sirds ilgas pēc abiem; smagā vilšanās un žēlums par šādu iznākumu, kas stājies viņas gaišo cerību un sapņu vietā; tas viss nospieda viņas sirdi un lika asarām plūst jo straujāk. Māte un brālis ir miruši, tēvs ir vienaldzīgs pret viņu, Edīte nostājusies pret tēvu un noraida to, taču Florensi mīl, un viņa mīl Edīti, un Florensei šķita, ka viņas mīlestība nekad nenesīs laimi, lai arī kam tā būtu veltīta. Šo nejauko iedomu viņa drīz vien atvairīja, bet domas, kas to izraisīja, bija pārāk patiesas un neatlaidīgas, lai no tām varētu atkratīties; un tās darīja nakti smagu.

Šādās pārdomās viņas priekšā iznira — kā tas bija noticis visu dienu — tēva tēls; ievainots un sāpju mocīts, viens pats savā istabā, atstāts bez vistuvāko cilvēku rūpēm, lai vientuļš pavadītu gausas, ciešanu pilnas stundas. Baismā doma, kas lika viņai satrūkties un sažņaugt rokas, — kaut arī ne pirmo reizi tā ienāca viņai prātā —, ka tēvs varētu nomirt un nekad vairs neredzēt savu meitu vai izrunāt viņas vārdu, sadrebināja visu meitenes augumu. Aiz uztraukuma trīsot, viņa domāja, ka vēl reizi klusiņām jānoiet lejā un jāpiezogas pie tā durvīm.

Viņa apstājās pie savām durvīm un paklausījās. Nams bija kluss, un visas ugunis nodzēstas. Cik gan ilgs, ilgs laiks bija pagājis, šķiet, kopš viņa gājusi nakti pie tēva durvīm! Cik gan ilgs, ilgs laiks bija pagājis, viņa mēģināja atcerēties, kopš viņa pusnaktī bija iegājusi tēva istabā un tēvs viņu pavadīja atpakaļ līdz kāpnēm!

Ar to pašu bērna sirdi ka senāk, pat ar bērna mīlīgajām, kautrajām acīm un vaļā atlaistajiem matiem, Florense, savas agrās jaunības ziedonī tikpat sveša tēvam kā bērnības dienās, uzmanīgi ieklausīdamās, nozagās pa trepēm lejā un tuvojās tēva istabai. Mājā neviens nekur nekustējās. Durvis bija pusviru, lai istabā ieplūstu gaiss, un iekšā bija tāds klusums, ka viņa varēja dzirdēt uguns sprakšķēšanu kamīnā un skaitīt uz kamīna noliktā pulksteņa tikšķienus.

Viņa ieskatījās. Saimniecības vadītāja, segā ietinusies, gulēja ciešā miegā atpūtas krēslā pie kamīna. Durvis starp priekšējo un dibenistabu nebija pilnīgi aizvērtas, un tām priekšā bija aizvilkts bīdāmais aizsegs; taču otrā istabā bija gaisma, un tā apspīdēja daļu no tēva gultas. Telpās bija tāds klusums, ka Florense ieklausīdamās no tēva elpošanas saprata, ka viņš aizmidzis. Tas deva viņai drosmi apiet aizsegu un ieskatīties tēva istabā.

Ieraugot aizmigušā seju, viņa tik ļoti satrūkās, it kā nebutu cerējusi to ieraudzīt. Florense stāvēja kā pienaglota, un, ja tēvs šai brīdī būtu pamodies, viņa nebūtu pakustējusies.

Viņa pierē bija brūce, un viņam bija saslapināti mati, kas mitri un sajaukti gulēja uz spilvena. Viena roka, kas nokarājās pār gultas malu, bija pārsieta, un viņš pats bija ļoti bāls. Bet ne jau tas atņēma Florensei kustības spējas, kad viņa, uzmetusi tēvam pirmo ašo skatienu, bija pārliecinājusies, ka tas mierīgi guļ. Pavisam kaut kas cits un kaut kas daudz nozīmīgāks darīja viņa izskatu Florenses acis tik svinīgu.

Visā savā mūžā Florense ne reizi nebija redzējusi tēva seju, kad tajā neatspoguļotos sajūta — vai vismaz viņai tā likās —, ka viņas klātbūtne sagadā traucējumu. Visā sava mūžā viņa ne reizi nebija redzējusi tēva seju, kad viņas cerības nesaplaktu un kautrās acis nebūtu jānolaiž, sastopot tā bargo, vienaldzīgo un noraidošo skatienu. Kad Florense tagad uzskatīja tēva seju, viņa pirmo reizi redzēja, ka to neapēno mākonis, kas bija aptumšojis viņas bērnību. Tagad tā vietā bija nolaidusies klusa, mierīga nakts. Redzot šo seju, varēja domāt, ka tēvs iemidzis, viņu svētīdams.

Mosties, nelaipno tēv! Mosties jel, drūmo cilvēk! Laiks ātri aizsteidzas; tā stunda nāk ar nikniem soļiem. Mosties!

Tēva seja nepārmainījās, un, kad viņa to vēroja ar godbijīgām šausmām, tās stingais miers lika viņai atcerēties mirušo sejas. Tadi izskatījās viņi, tāds būs arī viņš; tāda arī Florense, viņa raudošais bērns, — kas pasacīs, kad? — tāda būs visa naida, mīlas un vienaldzības pilnā pasaule ap viņiem! Kad šis brīdis pienāks, viņam tas nebūs visgrūtākais, jo Florense izdarīs to, ko nodomājusi; un viņai šis brīdis tad varbūt būs vieglāks.

Florense piezagās pie gultas, aizturējusi elpu, noliecās, viegli noskūpstīja tēva vaigu un īsu brīdi paturēja savējo blakus viņa vaigam, un, neuzdrošinādamās tēvam pieskarties, aplika roku ap viņa galvu, kas atdusējās uz spilvena.

Mosties, nīcībai lemto cilvēk, kamēr viņa ir tuvumā! Laiks ātri aizsteidzas, tā stunda nāk ar nikniem soļiem; tas soļu troksnis jau atskan mājā! Mosties!

Domās Florense lūdza dievu, lai svētī viņas tēvu un lai mīkstina, ja tas varētu notikt, tā sirdi pret viņu; un, ja ne, lai piedod tam, ja tas ir maldījies, un piedod viņai par šo lūgšanu, kas pašai likās gandrīz bezdievīga. Tā domās lūgdama un atskatīdamās ar asaru aizmiglotām acīm, viņa bikli zagās prom, atstāja tēva istabu, izgāja cauri otrai istabai un izslīdēja pa durvīm.

Tagad viņš var gulēt. Viņš var gulēt, kamēr vien nāk miegs. Bet pamodies lai meklē trauslo stāvu un lai atrod to savā tuvumā, kad stunda sitīs!

Florenses sirds bija bēdu un rūgtuma pilna, kad viņa zagšus gāja augšup pa kāpnēm. Klusais nams bija kļuvis vēl drūmāks, kopš viņa nogāja lejā. Dusa, ko viņa bija skatījusi pusnakts stundā, radīja viņā nojausmu par nāves un dzīvības svinīgo nopietnību. Viņas pašas rīcības slepenība un klusums darīja nakti noslēpumainu, klusu un nomācošu. Viņai negribējās iet atpakaļ uz savu istabu, viņa gandrīz vai nespēja to, un, iegriezusies viesistabā, kur pa aizvirtņu spraugu iespīdēja mākoņos ieausts mēness, viņa palūkojās ārā uz tukšajām ielām.

Drūmi gaudoja vējš. Laternas izskatījās bālas un drebēja, it kā tām būtu auksti. Tālumā debesīs vīdēja vājš blāvums — ne vairs gluži tumsa, drīzāk kā gaisma; un ļaunu vēstošā nakts bija dreboša un nemierīga kā mirējs, kam tuvojas moku pilns gals. Florense atcerējās, ka, nomodā sēdēdama pie slimnieka gultas, bija ievērojusi šo nemīlīgo stundu un izjutusi tās ietekmi ar neskaidru iekšēju nepatiku; bet tagad tā bija ļoti, ļoti drūma.

Šajā vakarā Edīte nebija ienākusi viņas istabā, un tas bija viens iemesls, kādēļ Florense tik vēlu palika nomodā. Sava nemiera skubināta, kā arī ļoti vēlēdamās ar kādu parunāt un nokratīt grūtsirdības un klusuma slogu, Florense devās uz Edītes guļamistabu.

Durvis no iekšpuses nebija aizslēgtas un viegli padevās viņas nedrošajai rokai. Florense bija pārsteigta, atrodot istabu spoži apgaismotu; pārsteigums bija vēl lielāks, kad viņa, ieskatījusies istabā, redzēja mammu pa pusei izģērbušos sēžam pie izdzisuša kamīna, kurā plēnēja izdegušas ogles. Tās acis cieši vērās tukšumā, un skatienā un sejā, un augumā, un tvērienā, ar kādu rokas turēja krēsla atzveltni, it kā Edīte grasītos piecelties, Florense ieraudzīja tādu mokošu satraukumu, ka tas viņai iedvesa šausmas.

—    Māmiņ! — viņa iesaūcās. — Kas noticis?

Edīte satrūkās un paskatījās uz viņu ar tādu svešādu šausmu izteiksmi sejā, ka Florensei kļuva vēl baigāk.

—     Māmiņ! — Florense atkārtoja, piesteigdamās viņai klāt. — Māmiņ mīlā! Kas tad noticis!

—     Es nejutos labi, — Edīte teica, vēl vienmēr pievērsusi viņai to pašu savādo skatienu. — Man, mīļā, rādījās nejauki sapņi.

—    Bet jūs taču vēl neesat bijusi gultā, māmiņ?

—    Nē, — viņa atbildēja. — Sapņi pusnomodā.

Viņas sejas vaibsti pamazām kļuva mīlīgāki. Atļāvusi Florensei pienākt sev klāt, viņa to apskāva un maigi teica: — Bet ko mans putniņš šeit dara? Ko mans putniņš šeit dara?

—    Man bija ļoti nemierīga sirds, māmiņ, ka jūs šovakar netiku redzējusi un nezināju, kā tēvam klājas, un es …

Florense apklusa un nesacīja vairs ne vārda.

—    Vai ir vēls? — Edīte prasīja, maigi atglaužot Florenses cirtas, kas jaucās ar viņas melnajiem matiem un aizsedza viņas seju.

—    Ļoti vēls. Drīz ausīs rīts.

—    Drīz ausīs rīts! — Edīte pārsteigta atkārtoja.

—    Mīļo māmiņ, ko jūs esat izdarījusi savai rokai? — Florense ievaicājās.

Edīte pēkšņi to paslēpa un mirkli uzlūkoja Florensi ar to pašu savādo baiļu izteiksmi acīs (šķiet, tajās pazibēja neprātīga vēlēšanās paslēpties), taču tūliņ sacīja: — Nekas, nekas. Sasilu. — Un lad viņa piebilda:

—     Manu Florens! — Un tad viņas elpa kļuva smaga, un viņa izplūda nevaldāmās asarās.

—    Māmiņ! — Florense izsaucās. — Ak, māmiņ, ko lai es daru, kas man jādara, lai mēs kļūtu laimīgi? Vai kaut ko var darīt?

—    Nevar, — Edīte atbildēja.

—    Vai jūs par to esat pārliecināta? Vai tiešām tas nav iespējams? Ja es tagad pārkāpju mūsu norunu un pasaku, ko domāju, — Florense sacīja, — vai jūs man nepārmetīsiet?

—    Tas ir veltīgi, — viņa atbildēja. — Veltīgi. Es teicu, dārgumiņ, ka man rādījās nejauki sapņi. Nekas nevar tos vērst citādus vai aizkavēt to atgriešanos.

—    Es nesaprotu, — Florense teica, cieši skatīdamās uz satraukuma pārņemto seju, kas, likās, satumsa no viņas skatiena.

—     Es sapņoju, — Edīte sacīja klusā balsī, — par lepnumu, kas ir bezspēcīgs labajā un spēcīgs ļaunajā; par lepnumu, kas ticis uzkurināts un bikstīts daudzus kaunpilnus gadus un kas meklējis patvērumu vienīgi pats sevī; par lepnumu, kas atnesa ar to apveltītam cilvēkam dziļa pazemojuma apziņu un nekad viņam nepalīdzēja drosmīgi nostālies pret pazemošanu vai izvairīties no tās, vai pasacīt: «Tā tas nenotiks!»; par lepnumu, kas, pareizi vadīts, varbūt varēja sasniegt ko labāku, bet, nepareizi ievirzīts un sagandēts, tāpat kā visas pārējās īpašības, kuras piemīt šim cilvēkam, tikai nonicināja pats sevi, nocietināja un veda uz postu.

Viņa vairs neskatījās uz Florensi, ne arī vērsās pie tās ar saviem vārdiem, bet turpināja runāt, it kā būtu viena.

—    Es sapņoju, — viņa teica, — par tādu vienaldzību un cietsirdību, kas rodas no šīs sevis nicināšanas, no šī Jaunā, neauglīgā, nožēlojamā lepnuma, ka cilvēks vienaldzīgiem sojiem devās pat pie altāra, pakļaudamies vecai, labi pazīstamai, mudinošai rokai — ak māt, māt! — kaut arī viņš to atgrūda un vēlējās labāk reizi par visām reizēm kjūt pats sev nīstams nekā katru dienu paciest arvien jaunus dzēlienus. Zemiskais, nožēlojamais radījums!

Un tagad, būdama Joti satraukta un sadrūmusi, viņa izskatījās gluži tāda pati kā tajā brīdī, kad Florense ienāca.

—    Un es sapņoju, — viņa turpināja, — ka šim cilvēkam, kad viņš izdarīja pirmo novēloto mēģinājumu sasniegt mērķi, uzkāpa ar netīrām kājām un viņu samīdīja, bet viņš pagriezās un uzskatīja to, kas viņu mīdīja. Es sapņoju, ka viņš, ievainots, vajāts, ar suņiem rīdīts, aizstāvas ar pēdējiem spēkiem un negrib padoties; ne tādēļ, ka viņš nevarētu, ja vēlētos; bet kaut kas viņu skubina ienīst vajātāju, sacelties pret to un to izaicināt!

Edītes sažņaugtā delna ciešāk saspieda trīcošo roku, ko viņa turēja savējā, un, kad viņa palūkojās lejup uz satraukto seju, kas ar mēmu vaicājumu lūkojās pretī, viņas vaibsti atmaiga. — Ak Florens! — viņa izdvesa.

—    Man liekas, ka šonakt es biju tuvu ārprātam! — un, noliekusi lepno galvu meitenei uz pleca, atkal ieraudājās.

—    Neatstāj mani! Paliec manā tuvumā! Tu esi mana vienīgā cerība.

Šos vārdus viņa atkārtoja daudz reižu.

Drīz viņa kļuva mierīgāka un bija ļoti nobēdājusies par to, ka Florense raud un ka tā tik vēlā stundā vēl ir nomodā. Nu jau austot gaismai, Edīte viņu apskāva un noguldīja savā gultā, bet pati apsēdās pie meitenes, paliekot nomodā, un lūdza, lai tā mēģina aizmigt.

—    Tu esi nogurusi, dārgumiņ, un nelaimīga, un tev jāatpūšas!

—    Es, mīļo māmiņ, šonakt patiešām esmu nelaimīga, — Florense teica, — bet arī jūs esat nogurusi un nelaimīga.

—    Kad tu, mīlulīt, iemigusi gulēsi manā tuvumā, man kļūs vieglāk.

Viņas saskūpstījās, un izvārgusī Florense pamazām iegrima vieglā snaudā, bet, kad meitenes acis aizvērās un neredzēja vairs blakus sēdošo Edīti, viņai uzmācās tik skumjas domas par apakšstāvā skatīto tēva seju, ka, mierinājumu meklējot, viņas roka Liecās tuvāk Edītei; tomēr pat šajā kustībā bija manāmas bažas, ka ar šādu rīcību viņa varbūt atstumj tēvu. Tā, miegam ļaudamās, viņa mēģināja abus samierināt un tiem parādīt, ka mīl tos abus, tomēr nespēja to izdarīt, un nomoda bēdas neatstāja viņu arī sapņos.

Sēdēdama pie gultas, Edīte skatījās uz tumšajām, mitrajām skropstām, kas bija nolaidušās uz pietvīkušajiem vaigiem, skatījās ar maigumu un žēlumu, jo viņa zināja patiesību. Pašai viņai miegs nebija ne prātā. Kad uzausa diena, viņa vēl arvien modra un saudzīga sēdēja savā vietā, turēja Florenses padevīgo roku savējā un, šad tad pametot acis uz rāmo seju, čukstēja: — Paliec manā tuvumā, Florens! Tu esi mana vienīgā cerība!

XLTV NODAĻA ŠĶIRŠANĀS

Agri no rīta, lai arī ne gluži reizē ar sauli, piecēlās no Gultas mis Sjūzena Nipere. īs jaunās meičas loti urbīgajās, melnajās acīs bija manāma grūtsirdība, kas nedaudz mazināja šo acu mirdzumu un lika nojaust — kas gan nebija to parastā īpašība —, ka tās dažubrīd ari aizveras. Turklāt tās izskatījās aiztūkušas, it kā naktī būtu raudājušas. Taču Niperes garastāvoklis nepavisam nebija nomākts; viņa bija sevišķi rosīga un apņēmības pilna, un likās, ka visa viņas enerģija sakopota kādam lielam varoņdarbam. Par to liecināja viņas apģērbs, kas bija ciešāk savilkts un glītāks nekā parasti, un arī tas, ka, staigājot pa māju, viņa laiku pa laikam pakratīja galvu, tādā kārtā ]oti iespaidīgi izpauzdama savu apņēmību.

Vārdu sakot, viņa bija pieņēmusi lēmumu, turklāt loti pārdrošu, paveikt ne vairāk, ne mazāk kā piekļūt pie paša mistera Dombija un vienatnē parunāties ar šo džentlmeni. «Esmu bieži sacījusi, ka es to gribētu izdarīt,» viņa tajā rītā, vairākkārt pakratot galvu, draudīgi paziņoja pati sev, «bet tagad es to izdarīšu!»

Ar savu īpatnējo straujumu skubinot sevi izpildīt šo neprātīgo nodomu, Sjūzena Nipere visu priekšpusdienu kā rēgs klaiņoja pa vestibilu un kāpņu telpām, taču neradās izdevīgs brīdis uzbrukumam. Sīs neveiksmes

nekādā ziņā nesašķobīja Sjūzenas apņēmību, bet vērta to, patiesību sakot, vēl stiprāku un deva viņai jaunu sparu, tādēļ viņa nesamazināja modrību un pret vakaru pēdīgi atklāja, ka viņas zvērinātā ienaidniece misis Pipčina ar to ieganstu, ka visu nakti it kā pavadījusi nomodā, bija nolikusies nosnausties savā istabā un ka misters Dombijs guļ uz dīvāna bez uzraudzības.

Sapurinājusi ne tikai galvu, bet šoreiz arī visu augumu, Nipere uz pirkstgaliem piegāja pie mistera Dombija durvīm un pieklauvēja. — Iekšā! — misters Dombijs atsaucās. Sjūzena, sevi iedrošinot, vēl pēdējo reizi pakratīja galvu un iegāja istabā.

Misters Dombijs, kas skatījās uz uguni kamīnā, pārsteigts palūkojās uz ienācēju un drusku pacēlās uz elkoņa. Nipere pakniksēja.

— Ko jūs vēlaties? — misters Dombijs jautāja.

—    Piedodiet, ser, es vēlētos ar jums parunāt, — Sjūzena teica.

Misters Dombijs pakustināja lūpas, it kā atkārtodams šos vārdus, bet jaunās sievietes pārdrošība šķita viņu tik ļoti pārsteidza, ka viņš nespēja izdot ne skaņu.

—     Es «atrodos jūsu dienestā, ser, — Sjūzena Nipere ar viņai parasto straujumu iesāka, — jau divpadsmit gadus un apkalpoju mis Fioju manu jauno lēdiju kura vēl neprata skaidri runāt kad es šeit pirmoreiz ierados un es jau biju veca kalpone šai mājā kad misis Ričardse bija jauna, es varbūt neesmu Metuzals, bet es neesmu arī zīdāms bērns.

Misters Dombijs, balstīdamies uz elkoņa un raudzīdamies uz Sjūzenu, noklausījās šo ievadījumam sagatavoto faktu uzskaitījumu, ne vārda neiebildis.

—    Nekad, ser, nav bijusi mīļāka un cildenāka jauna lēdija kā mana jaunā lēdija, — Sjūzena teica, — un es gan viņu labāk pazīstu nekā dažs labs jo esmu viņu redzējusi bēdās un esmu viņu redzējusi priekos (tādu brīžu gan nav bijis daudz) un esmu viņu redzējusi kopā ar brālīti un esmu viņu redzējusi vientuļu bet dažs labs viņu nekad nav redzējis un es saku šim dažam labam atsevišķi un visiem kopā — jā, es saku! — izrunājot šos vārdus, melnace sapurināja galvu un viegli piecirta kāju, — ka mis Floja ir viscildenākais un mīļākais eņģelis kāds jebkad dzīvojis un kaut arī mani sarautu gabalos ser es jo neatlaidīgāk teiktu to pašu lai ar varbūt neesmu nekāds svētais moceklis.

Misters Dombijs aiz sašutuma un izbrīna kjuva vēl bālāks nekā pēc kritiena un uzlūkoja runātāju ar tādu skatienu, it kā vainodams savas acis un arī ausis par to, ka tās viņu maldina.

—     Neviens cilvēks, ser, nevarētu būt pret mis Floju citāds kā vien patiesīgs un uzticīgs, — Sjūzena turpināja, — un es nevēlos nekādu uzslavu par saviem divpadsmit nokalpotiem gadiem jo es viņu mīlu — jā, to es saku dažam labam atsevišķi un visiem kopā, es to saku! — un melnace atkal papurināja galvu un viegli piecirta kāju, tikko apvaldīdama šņukstus, — un patiesīgā un uzticīgā kalpošana, es ceru, dod man tiesību runāt un man vajag runāt un to es tagad darīšu vienalga vai tas labi vai slikti.

—     Ko jūs ar to gribat teikt, sievišķi? — misters Dombijs teica, nikni uzlūkodams Niperi. — Kā jūs uzdrošināties!

—     Ko es gribu, ser, tas ir runāt ar pienācīgu cieņu un bez apvainojumiem bet no visas sirds un kā es to uzdrošinos to es nezinu bet es uzdrošinos! — Sjūzena teica. — Ak jūs, ser, manu jauno lēdiju nepazīstat patiešām nepazīstat jo jūs par viņu zinātu daudz vairāk ja būtu gribējuši pazīt.

Misters Dombijs nevaldāmā niknumā sniedzās ar roku pēc zvana auklas, bet tajā kamīna pusē zvana auklas nebija, un bez palīdzības viņš nespēja piecelties un aiziet otrā pusē. Niperes vērīgā acs tūlīt pamanīja viņa bezpalīdzīgo stāvokli, un tagad, kā viņa vēlāk izteicās, šī sajutusi, ka misters Dombijs esot šai nagos.

—     Mis Floja, — Sjūzena Nipere turpināja, — ir pati uzticīgākā pacietīgākā apzinīgākā un skaistākā no visām meitām un nav tāda džentlmeņa, nav, ser, kaut arī viņš būtu tik liels un bagāts kā visi Anglijas vislielākie un visbagātākie džentlmeņi kopā kas nevarētu ar viņu lepoties kas to nevēlētos un kam to nevajadzētu. Ja viņš zinātu tās īsto vērtību viņš drīzāk būtu ar mieru zaudēt savu godību un savu mantu pa gabaliņam vien un skrandās ģērbies ietu no mājas uz māju dāvanas lūgdams, to es saku dažam labam atsevišķi un visiem kopā, viņš ietu! — Sjūzena Nipere izsaucās, izplūzdama asarās, — nekā apbēdinātu viņas maigo sirdi kuru esmu redzējusi ciešanās šajā namā!

—    Sievišķi, — misters Dombijs iekliedzās, — ārā no šejienes!

—    Lūgtu piedošanu, ser, es neiešu pat tad ja man būtu jāzaudē vieta, — atbildēja nesatricināmā Nipere,

—    kurā esmu kalpojusi tik daudz gadu un tik daudz pieredzējusi, — kaut gan es ceru ka jums nekad nebūs drosmes aizdzīt mani no mis Flojas šādu iemeslu dēl. ..

—    es neiešu kamēr nebūšu pateikusi visu līdz galam, es ser nevaru būt indiešu atraitne * un tāda neesmu un nevēlos kļūt bet ja es reiz būtu cieši nolēmusi sevi dzīvu sadedzināt es to ari izdarītu! Un es esmu cieši nolēmusi turpināt.

Ne mazāk skaidri kā vārdi par to liecināja Sjūzenas Niperes sejas izteiksme.

—     Jūsu dienestā, ser, nav cilvēka, — melnace turpināja, — kas jūsu priekšā būtu vairāk drebējis nekā es tādēļ jūs varat iedomāties ka tā ir vistīrākā patiesība ja esmu tik pārdroša un saku ka simtām un simtām reižu esmu gribējusi ar jums runāt taču līdz vakardienai neparko nevarēju saņemties bet vakar vakarā es izšķīros.

Misters Dombijs, dusmu lēkmei uznākot, vēlreiz tvēra pēc zvana auklas, kuras tur nebija, un, to neatradis, ieķērās sev matos.

—     Esmu redzējusi, — Sjūzena Nipere teica, — kā mis Floja pūlējās un centās kad viņa vēl bija tikai bērns tik mīļš un pacietīgs ka pat vislabākās sievietes būtu varējušas pie viņas iet mācībā esmu redzējusi kā viņa daudzreiz sēdēja nomodā līdz vēlai nakts stundai lai varētu palīdzēt savam slimajam brālītim mācīties esmu redzējusi kā viņa tam vienmēr palīdzēja un to kopa citās reizēs — dažs labs lieliski zina, kad tas bija, — esmu redzējusi kā viņa bez atbalsta un palīdzības uzauga par lēdiju — paldies dievam! — ar kuru var lepoties katra sabiedrība kurā tā piedalās un kas ir rota katrai un esmu vienmēr redzējusi kā pret viņu izturas ar cietsirdīgu nevērību un kā viņa tādēļ tik ļoti

cieš — to es varu pasacīt dažam labam atsevišķi un visiem kopā, un to es saku! — un viņa nekad nesacīja ne vārdiņa bet ja cilvēks godā tos kas ir labāki par viņu un pakļaujas tiem tas vēl nenozīmē ka jāpielūdz no akmens taisīti elki, un es gribu runāt un man ir jārunā!

—    Vai tad tur neviena nav! — misters Dombijs skaļi sauca. — Kur kalpotāji? Kur kalpones? Vai tad neviena nav!

—     Vakar vakarā es atstāju savu mīļo jauno lēdiju vēlā stundā un viņa vēl nebija gultā, — un es zināju kāpēc, ser, jo jūs bijāt slims, ser, un viņa nezināja cik slims un ar to pietika lai viņa būtu nelaimīga un es redzēju, ka viņa tāda bija! Es varbūt neesmu pāvs bet acis ir man arī * un es sēdēju kādu brīdi savā istabā un domāju ka viņa varbūt ir vientuļa un vēlas lai pie viņas ieeju, un tad es redzēju kā viņa zagās lejā pa kāpnēm un pienāca pie šitām te durvīm it kā tas būtu kāds pārkāpums paskatīties uz pašas papiņu un tad viņa zagšus devās atpakaļ un iegāja tukšajās viesistabās un raudāja tik žēli ka es tikko varēju izturēt to klausoties. Es vienkārši nespēju to noklausīties, — Sjūzena Nipere teica, slaucīdama savas melnās acis un bezbailīgi raudzīdamās uz mistera Dombija niknumā pārvērsto seju. — Tā nav pirmā reize kad es to dzirdēju; esmu to dzirdējusi nezin cik reižu un jūs ser nepazīstat pats savu meitu, jūs ser pats nezināt ko jūs darāt, — to es saku dažam labam atsevišķi un visiem kopā, — Sjūzena Nipere nobeigumā izkliedza, — ka tā ir viena grēka un kauna lieta!

—     Paskat vien! — atskanēja misis Pipčinas balss, un daiļās Peru raktuvju atraitnes melnie bombazīna lindraki ielīgoja pa durvīm. — Ko tas īsti nozīmē?

Sjūzena raidīja misis Pipčinai skatienu, ko bija izdomājusi tieši viņai, kad tās pirmo reizi iepazinās, un atstāja atbildi mistera Dombija ziņā.

—    Ko tas nozīmē! — misters Dombijs atkārtoja gandrīz vai ar putām uz lūpām. — Ko tas nozīmē, kundze? Jums ir iemesls tā vaicāt, jo jūs esat šīs saimniecības pārzine un jūsu pienākums ir gādāt, lai būtu kārtība. Vai jūs zināt, kas tas par sievišķi?

—    Es par viņu, ser, zinu |oti maz ko labu, — misis Pipčina ieķērcās. — Kā jūs iedrošinājāties šeit ienākt, palaidne? Taisieties, ka tiekat!

Bet nelokāmā Nipere vienīgi pagodināja misis Pipčinu ar vēl vienu skatienu un palika uz vietas.

—    Vai to jūs, kundze, saucat par saimniecības pārvaldīšanu, — misters Dombijs teica, — ja tādai personai tiek dota vaļa nākt un runāt ar mani! Džentlmenis — pats savā mājā, pats savā istabā — spiests noklausīties kalpoņu bezkaunības!

—     Ser, — misis Pipčina atbildēja, un viņas cietsirdīgajās, pelēkajās acīs paplaiksnījās atriebība, — es to ļoti nožēloju; tas ir vislielākais kārtības traucējums; tas iet pāri visām saprāta robežām, bet man, ser, ar nožēlu jāsaka, ka šī jaunā sieviete ir pilnīgi nevaldāma. Mis Dombija viņu ir samaitājusi, un viņa nevienam nepakļaujas. Jūs zināt gan, ka tā ir, — misis Pipčina asi izmeta un pakratīja galvu pret Sjūzenu Niperi. — Kaunieties, palaidne! Taisieties, ka tiekat!

—    Ja jūs, misis Pipčin, atrodat, ka pie manis darbā ir cilvēki, ar kuriem nevar tikt galā, — misters Dombijs teioa, pagriezdamies pret kamīnu, — es domāju, jūs zināt, ko ar tādiem darīt. Jūs zināt, kādēļ jūs šeit esat? Aizvāciet viņu!

—           Ser, es zinu, ko darīt, — misis Pipčina atcirta,

—    un, protams, es to darīšu. Sjūzen Niper, — viņa uzkliedza sevišķi skarbi, — pēc viena mēneša kopš šī brīža jūs tiekat atlaista.

—    Ak tā gan! — Sjūzena augstprātīgi atcirta.

—    Jā, — misis Pipčina atbildēja, — un nesmejieties man acīs, palaidne, vai arī es paprasīšu, kāda iemesla dēļ jūs smejaties! Taisieties, ka pazūdu šai pašā brīdī!

—    Es iešu šai pašā brīdī, par to varat būt droša, — valodīgā Nipere atbildēja. — Esmu šajā namā apkalpojusi savu jauno lēdiju divpadsmit gadus bet nepalikšu šeit nevienu stundu ja man uzteikusi persona kas klausa uz vārdu Pipčina, varat man ticēt, misis P.!

—    Labi, ka tiekam vaļā no tādām draņķēm! — niknā vecā lēdija izgrūda. — Taisieties, ka pazūdat, vai es likšu jūs izsviest laukā!

—          Mani apmierina tas, — Sjūzena teica, atskatīdamās uz misteru Dombiju, — ka es šodien pateicu daļu patiesības, ko jau sen būtu vajadzējis pateikt un ko nevar vien diezgan bieži un diezgan skaidri atkārtot, un nekādas Pipčinas — ceru, viņu skaits nevar būt liels (to dzirdot, misis Pipčina ļoti spalgi iebrēcās: «Taisieties, ka tiekat!» — bet mis Nipere atkārtoja savu sevišķo skatienu) — nevar padarīt par nepateiktu to, ko esmu sacījusi, lai arī viņas cauru gadu no vietas sākot ar pulksten desmitiem rītā līdz divpadsmitiem naktī birdinātu uzteikumus kamēr beigās nomirtu aiz pārpūlēšanās un tad nu gan būtu īsti svētki!

Šos vārdus izteikusi, mis Nipere savai ienaidniecei pa priekšu izgāja no istabas un pašapzinīgiem soļiem devās pa kāpnēm augšup uz savu istabu, par spīti dusmīgajai Pipčinai, kas vai slāpa nost aiz niknuma; tur viņa nosēdās starp savām mantām un sāka raudāt.

Šajā vājuma brīdī viņu driz vien iztraucēja misis Pipčinas balss, kura atskanēja otrpus durvīm un kurai bija ļoti dziedinošs un dzīvinošs iespaids.

—    Vai tā bezkaunīgā slampa, — nežēlīgā Pipčina teica, — domā ņemt vērā, ka viņai ir uzteikts, vai ne?

Mis Nipere no iekšpuses atbildēja, ka šādi apzīmētā persona šajā mājas daļā nedzīvojot, bet tās vārds esot Pipčina un tā sastopama saimniecības vadītājas istabā.

—    Jūs nekauņa! — misis Pipčina atcirta, raustīdama durvju rokturi. — Taisieties, ka pazūdat uz pēdām! Tūlīt savāciet savas mantas! Kā jūs uzdrošināties šitā runāt ar dāmu, kas redzējusi labākas dienas?

Uz to mis Nipere no sava cietokšņa atbildēja, ka šī nožēlojot tās labākās dienas, kas redzējušas misis Pipčinu, un ka, pēc šās domām, šai lēdijai daudz piemērotākas būtu vissliktākās dienas gadā, tikai tās viņai vēl būtu pārāk labas.

—     Bet jums nav vajadzības sevi apgrūtināt, taisot troksni pie manām durvīm, — Sjūzena Nipere teica,

—    ne arī aptraipīt atslēgas caurumu ar savu aci, jo es jau kravājos un eju un par to varat dabūt rakstisku zvērestu.

Par šadu ziņu augsti godājamā atraitne izsacīja vislielāko apmierinājumu un, piebildusi vēl dažas vispārējas domas par jaunām palaistuvēm kā par īpašu sugu un it sevišķi par viņu trūkumiem pēc tam, kad tas samaitājusi mis Dombija, aizgāja, lai salūkotu Niperes algu. Sjūzena steidzās kārtot savas somas, lai varētu aiziet nekavējoties un ar cieņu; domādama par Florensi, viņa visu laiku rūgti raudāja.

Tā, par ko viņa skuma, drīz vien pie viņas ieradās, jo pa visu māju aši bija izplatījusies vēsts, ka Sjūzena Nipere saskrējusies ar misis Pipčinu un ka abas griezušās pie mistera Dombija, un ka mistera Dombija istabā norisinājusies nepiedzīvota scēna, un ka Sjūzena atstāj savu vietu. Florense atrada, ka šo neskaidro baumu pēdējā daļa pilnīgi atbilst īstenībai, jo, kad viņa ienāca istabā, Sjūzena bija aizslēgusi pēdējo somu un sēdēja uz tās ar cepurīti galvā.

—    Sjūzen! — Florense izsaucās. — Tu mani atstāj! Tu!

—    Ak, mis Floja, — Sjūzena šņukstēdama teica,

—    dieva dēļ nesakiet man ne vārda citādi es vēl sākšu pazemoties visādām Pī-ī-pčinām un es mis Floja negribu ka tās mani redz raudam, neparko pasaulē.

—     Sjūzen! — Florense teica. — Manu mīļo meitēn, manu veco draudziņ! Ko es iesākšu bez tevis! Vai tiešām tu spēj no manis aiziet?

—    Nē-n-ē-ē, mana dārgā, mīļā mis Floja, tik tiešām nespēju, — Sjūzena elsoja. — Bet tur neko nevar līdzēt, es, mis, savu pienākumu esmu izpildījusi, jā, no tiesas esmu. Tā nav mana vaina. Esmu pilnīgi samierinājusies ar li-ikteni. Es nevarēju šeit palikt savu likumīgo mēnesi, jo citādi, mana dārgā, es vairs nebūtu spējīga no jums aiziet, bet beigu beigās man tik un tā vajadzētos iet, nerunājiet ar mani, mis Floja, jo lai gan esmu diezgan stipra es tomēr, mana sirdsmīļā, neesmu marmora durvju stabs.

—    Kas tad noticis? Kāpēc tā? — Florense vaicāja.

—      Vai tu man nepastāstīsi? — Bet Sjūzena kratīja galvu.

—     Nē-n-nē, mana dārgā, — Sjūzena atbildēja. — Neprasiet man, jo labāk, ka es nerunāju, un, lai jūs darītu ko darīdama, nemēģiniet aizlikt par mani labu vārdu, lai es paliktu, jo tas nevar notikt un jūs kaitēsit tikai pati sev; un tā lai dievs jūs, manu dārgumiņ, svētī, un piedodiet man, ja esmu nodarījusi ko Jaunu vai ari kādreiz esmu bijusi nesavaldīga pa visiem šiem daudzajiem gadiem!

Ar lielu sirsnību izsacījusi šo lūgumu, Sjūzena cieši apskāva savu saimnieci.

—     Mana dārgā, — Sjūzena teica, — ir daudzas, kas var jums kalpot un būs priecīgas jums kalpot un kas jums kalpos ar tadu sirsnību un mīlēs jUs kaut pusē tik karsli kā es, tas ir mans mierinājums. Palieciet sve-eika, mīļā mis Floja!

—    Uz kurieni tu dosies, Sjūzen? — viņas raudošā saimniece vaicāja.

—     Man uz laukiem ir brālis, mis, fermeris Eseksā, — sacīja bēdu sagrauztā Nipere, — un viņš tur daudzas go-o-vis un cūkas, un es uz turieni aizbraukšu ar pasta karīti un a-apmetīšos pie viņa, un nerūpējieties par mani, jo man, mīļumiņ, ir nolikta nauda krājkasē un nevajag tūliņ stāties citā darbā, ko es arī nekādā ziņā nevarētu izdarīt, manu sirdsmīļo saimniecīt! — Sjūzena nobeidza ar rūgtām asarām, kuras, par laimi, apturēja misis Pipčinas balss, kas atskanēja apakšstāvā; un, to dzirdot, Nipere noslaucīja sasarkušās un uzpampušās acis un izdarīja -nožēlojamu mēģinājumu priecīgi uzsaukt misteram Taulinsonam, lai pagādā važoni un nones lejā viņas mantas.

Florense bija bāla, uztraukusies un sagrauzta, taču pat tagad atturējās no bezcerīgā mēģinājuma iejaukties, jo baidījās, ka nerodas jaunas nesaskaņas starp tēvu un viņa sievu (kuras stingā, sašutuma pilnā seja pirms kāda brīža bija noderējusi Florensei par brīdinājumu), un viņu nomāca bažas, ka, pati neapzinoties, kaut kādā veidā ir bijusi par iemeslu savas vecās apteksnes un draudzenes atlaišanai. Raudādama viņa gāja lejā pa kāpnēm uz Edītes istabu, uz kurieni devās arī Sjūzena, lai atvadoties pakniksētu.

—    Nu, te ir važonis, un te ir somas, taisieties, ka tiekat! — teica misis Pipčina, kas tai pašā mirklī parādījās. — Es lūdzu piedošanu, kundzīt, bet misters Dombijs deva visstingrākos rīkojumus.

Edīte, ko pašlaik uzposa apteksne, — jo viņa gribēja

doties pusdienot ārpus mājas, — saglabāja savu augstprātīgo izteiksmi un nepievērsa notikušajam ne mazāko uzmanību.

—    Te būs jūsu nauda, — teica misis Pipčina, kas, paliekot uzticīga savai sistēmai un atceroties raktuves, bija paradusi iznīdēt kalpotājus — tāpat kā bija iznīdējusi savus jaunos Braitonas pansionāta iemītniekus, uz mūžīgiem laikiem padarīdama īdzīgu jauno Baiterstonu, — un, jo drīzāk šis nams redzēs jūsu muguru, jo labāk!

Sjūzenai nebija vairs spēka pat apveltīt misis Pipčinu ar to skatienu, kas tai pēc tiesas un taisnības pienācās; viņa pakniksēja misis Dombijai (kas, ne vārda nebilstot, palocīja galvu un neskatījās ne uz vienu, atskaitot Florensi) un atvadoties pēdējo reizi apkampa savu jauno saimnieci, kas savukart apskāva Sjūzenu. Šajā kritiskajā brīdī nabaga Sjūzenas sejā, kas atspoguļoja gan saviļņojumu, gan ciešu apņēmību savaldīt šņukstus, lai tie nekļūtu dzirdami un nesagādātu misis Pipčinai uzvaras prieku, izmainījās vesela rinda visneparastāko fizionomisko fenomenu, kādi vien jebkad redzēti.

—     Atvainojiet, mis, — Taulinsons teica, stāvēdams ar somām aiz durvīm un uzrunādams Florensi, — bet viesistabā ir misters Tūtss un sūta sveicienus, un vēlas zināt, kā klājas Diogenam un saimniekam.

Atri kā doma Florense izslīdēja no istabas un steidzās lejup, kur misters Tūtss, tērpies pašā lieliskākajā uzvalkā, smagi elpoja šaubās un uztraukumā, domājot par viņas ierašanos.

—    Ak, kā klājas, mis Dombij? — misters Tūtss vaicāja. — Dievs pasarg!

Pēdējo izsaucienu izraisīja mistera Tūtsa dziļās bažas, kad viņš ieraudzīja Florenses sejā ciešanas; viņš tūliņ aprāva savu klukstošo smiekliņu un izskatījās izmisis.

—    Dārgo mister Tūts, — Florense teica, — jus esat man tik neviltots draugs, ka, liekas, es varu no jums lūgt kādu pakalpojumu.

Mis Dombij, — misters Tūtss atbildēja, — ja jūs tikai nosauksit kadu pakalpojumu, jūs… jūs man atdosit apetīti, ko, — misters Tūtss teica ar jūtām, — ko es sen jau esmu pazaudējis.

—     Sjūzena, kas ir man veca draudzene, visvecākā no visiem maniem draugiem, — Florense teica, — negaidot iet no šejienes projām un ir pilnīgi viena, nabaga meitene. Viņa dodas uz mājām, tepat netālu uz laukiem. Vai es varētu jūs palūgt viņai palīdzēt, kamēr viņa iesēžas pasta karietē?

—     Mis Dombij, — misters Tūtss atbildēja, — jūs patiešām parādāt man godu un laipnību. Šis jūsu uzticības pierādījums pēc tam, kad es uzvedos tik lopiski toreiz Braitonā . . .

—     Jā, — steidzīgi iejaucās Florense, — nē … nedomājiet par to! Tad jūs būsit tik laipns un … un iesit? Un sagaidīsit viņu iznākam ārā? Tūkstoškārt pateicos! Man tūlīt sirds kļūst vieglāka! Viņa nejutīsies tik vientuļa. Jūs nemaz nevarat iedomāties, cik pateicīga es jums esmu un par kādu labu draugu jūs uzskatu!

Florense savā dedzībā pateicās viņam atkal un atkal, un misters Tūtss savā dedzībā traucās projām — tikai atmuguriski, lai līdz pēdējam mirklim paturētu Florensi acīs.

Florensei nepietika drosmes iziet ārā, kad viņa redzēja nabaga Sjūzenu zālē, kur misis Pipčina dzina to projām un Diogens lēkāja tai apkārt, vai līdz ģībonim nobiedēdams misis Pipčinu, jo arvien mēģināja iekampt zobus viņas bombazīna svārkos un mokās iekaucās, tiklīdz padzirda tās balsi, jo labā duenja viesa Diogena krūtīs visdziļāko un neatvairāmāko antipātiju. Bet Florense redzēja, ka Sjūzenā paspiež rokas visiem apkalpotājiem un vēlreiz pagriežas atpakaļ, lai paskatītos uz veco māju; un viņa redzēja, ka Diogens metas pakaļ važoņa ratiem un grib tiem sekot, apliecinādams galīgu nespēju saprast, ka viņam vairs nav nekādu tiesību uz ratos sēdētāju, — tad durvis aizvēras, un kņada norima, un Florensei lija gaužas asaras par zaudēto veco draudzeni, kuru neviens nevarēja aizstāt. Neviens. Neviens.

Misters Tūtss kā īsti uzticīga un godīga dvēsele acumirklī apturēja ratus un pateica Sjūzenai Niperei, kāds viņam uzdevums, un, to dzirdot, viņa raudāja vēl rūgtāk.

—          Es jūtu jums līdzi ar visu miesu un dvēseli, — misters Tūtss teica, nosēzdamies viņai blakus. — Goda vārds, man liekas, ka saprotu, ko jūs izjūlat, no sliktāk kā jūs pati. Es nevaru iedomāties neko briesmīgāku par to, ka būtu jāšķiras no mis Dombijas.

Tagad Sjūzena pilnīgi ļāvās savām bēdām, un viņu nevarēja uzlūkot, neizjūtot aizkustinājumu.

—    Paklausieties, — misters Tūtss teica, — nedariet tā! Tas ir, es gribu teikt, dariet gan to!

—    Kas tad jādara, mister Tūts? — Sjūzena izsaucās.

—     Nu, atbrauciet man līdzi, un ieturēsim pusdienas, pirms jūs dodaties ceļā! — misters Tūtss teica. — Mana virēja ir ļoti cienījama sieviete, nu gluži kā visvērīgākā māte, un viņa ar prieku parūpēsies par jums. Viņas dēls, — misters Tūtss papildināja savu ieteikumu, — mācījās Zilās blūzes skolā * un uzsprāga gaisā kādā pulvera fabrikā.

Kad Sjūzena pieņēma šo laipno piedāvājumu, misters Tūtss aizveda viņu uz savu dzīvokli, kur viņus sagaidīja jau minētā ļoti cienījamā sieviete, kas bija gluži tāda, kādu Tūtss to raksturoja, un Gailis, kurš, ieraudzīdams ratos lēdiju, pirmajā brīdī nodomāja, ka saskaņā ar viņa kādreizējo ieteikumu misters Dombijs ir pieveikts ar nokautu un mis Dombija nolaupīta. Par šo džentlmeni mis Niperei bija ko pabrīnīties, jo viņš bija cietis zaudējumu cīņā ar Jautro Zēnu un viņa seja bija tik sadauzīta, ka ar tādu tikko varēja rādīties sabiedrībā, neradot jautrību. Pats Gailis šo saņemto pārmācību izskaidroja ar to, ka viņam jau sacensību sākuma posmā nelaimējies, viņš nokļuvis bezizejas stāvoklī, un tad Jautrais viņu nežēlīgi apstrādājis un pamatīgi notriecis gar zemi. Taču pēc publicētajiem ziņojumiem par šo lielo cīņu izrādījās, ka Jautrajam Zēnam jau no paša sākuma bijis pārsvars un ka Gailis ticis slānīts un dauzīts, un dabūjis pamatīgus piparus, tā ka tikko vairs turējies uz kājām un sācis bimbāt, un piedzīvojis veselu rindu līdzīgu nepatikšanu, līdz beidzot ticis galīgi pieveikts.

Pēc labas maltītes, kam piedevās nāca krietna viesmīlības deva, Sjūzena ar citiem ratiem devās uz pasta kantori. Misters Tūtss kā pirmāk sēdēja iekšpusē, bet uz bukas — Gailis, kas, lai arī kādu godu darīja

mazajai sabiedrībai ar savu morālo svaru un varoņa slavu, ar savu ārējo izskatu to daudz vis nepušķoja, jo uz viņa sejas rēgojās neskaitāmi plāksteri. Bet Gailis slepenībā bija devis sev svinīgu solījumu, ka nekad neatstās misteru Tūtsu (kas slepenībā ilgojās tikt no viņa vaļā), ja kā kompensāciju nesaņems tiesības kāda kroga atvēršanai līdz ar atbilstošu iekārtu, un, tiekdamies pēc šādas nodarbošanās, lai, cik drīz vien iespējams, nodzertos līdz nāvei, viņš juta, ka ir pienācis īstais brīdis padarīt savu klātbūtni nepatīkamu.

Nakts kariete, ar kuru Sjūzenai vajadzēja braukt, kuru katru mirkli taisījās doties ceļā. Misters Tūtss, palīdzējis Sjūzenai iekāpt, nevarēdams izšķirties, kavējās pie karietes loga, līdz kamēr kučieris gatavojās sēsties uz bukas; tad viņš, pakāpies uz kāpšļa un pabāzis pa logu seju, kas lampas gaismā izskatījās satraukta un samulsusi, aprauti sacīja:

—    Paklausieties, Sjūzen! Mis Dombija, ziniet…

—    Jā, ser?

—    Vai jūs domājat, ka viņa varētu… jūs zināt… ko?

—    Piedodiet, mister Tūts, — Sjūzena teica, — bet es jūs nesadzirdu.

—    Vai jūs domājat, ka viņa varētu, ziniet… ne jau tieši tagad, bet ar laiku … kaut kad vēlāk, ziniet… mani… ie-iemīlēt? — Tāl — izspēra nabaga misters Tūtss.

—    Apžēliņ, nē! — Sjūzena atteica, pakratīdama galvu. — Es varu teikt — nekad. Ne-kad!

—     Pateicos, — misters Tūtss sacīja. — Tam nav nekādas nozīmes. Ar labu nakti! Tam nav nekādas nozīmes, pateicos!

XLV NODAĻA UZTICĪBAS PERSONA

Tajā dienā Edīle devās izbraukumā viena un drīz atgriezās mājās. Bija tikai nedaudz pāri desmitiem, kad viņas kariete iebrauca ielā, kur viņa dzīvoja.

Edītes seja pauda to pašu nesatricināmo mieru, kas tajā atspoguļojās, kad viņa ģērbās, un vainadziņš, kas bija viņai galvā, apņēma to pašu vēso un mierīgo pieri. Taču labāk butu bijis, ja vainadziņa lapas un puķes saplucinājusi viņas straujā roka vai arī to saņurcījusi nemiera mulsumā mētātā galva, izmisīgi meklējot vietu atdusai, nekā rotāt šādu mieru. Tik stūrgalvīga, tik nepieejama, tik nepielūdzama bija šī sieviete, ka, likās, nekas nespētu darīt maigāku viņas raksturu, bet viss, kas dzīvē noticis, to vienīgi nocietinājis.

Piebraukusi pie durvīm, viņa patlaban gatavojās izkāpt, kad kāds cilvēks, klusi iznācis no vestibila un stāvēdams ar kailu galvu, piedāvāja viņai roku. Tā kā kalpotājs bija pabīdīts sānis, viņai nebija citas izvēles kā saņemt piedāvāto roku; un tad viņa uzzināja, kas to pasniedzis.

—     Kā klājas jūsu slimniekam, ser? — viņa prasīja ar nicīgu vīpsnu.

—    Labāk, —Kārkers atbildēja. — Viņš atspirgst. Es viņu varēju pa nakti atstāt vienu.

Edīle nolieca galvu un jau devās pa kāpnēm augšā, kad viņš tai sekoja un, stāvēdams pie apakšējā pakāpiena, sacīja:

—     Kundze! Vai drīkstētu jūs lūgt mani mazu brīdi uzklausīt?

Viņa apstājās un paskatījās atpakaļ. — Šis nav piemērots laiks, ser, un es esmu nogurusi. Vai jūsu darīšanas ir tik steidzamas?

—    Ļoti steidzamas, — Kārkers atbildēja. — Tā kā man laimējies jūs satikt, atļaujiet jūs vēlreiz nopietni lūgt mani pieņemt.

Viņa mirkli palūkojās lejup uz tā baltajiem zobiem; un Kārkers savukārt palūkojās uz Edīti, kas savā košajā tērpā stāvēja augstāk par viņu, un atkal nodomāja, cik gan tā skaista.

—    Kur ir mis Dombija? — viņa skaļi vaicāja kalpotājam.

—    Buduārā, kundze.

—    Pavadiet mūs uz turieni!

Vēlreiz palūkodamās uz pakalpīgo džentlmeni apakšā pie kāpnēm un viegli pamādama ar galvu, ka tam atļauts sekot, viņa turpināja kāpt augšup.

—     Atvainojiet, kundze! Misis Dombij! — pieglaimīgais un manīgais Kārkers, atrazdamies viņai jau blakus, izsaucās. — Vai drīkstētu lūgt jūs izkārtot tā, lai mis Dombijas nebūtu klāt!

Tikpat mierīga un savaldīga kā iepriekš, viņa uzmeta tam ašu skatienu. *

—    Es negribētu, — Kārkers klusi sacīja, — ka mis Dombija dzirdētu to, kas man jums jāsaka. Vismaz es vēlētos, lai jūs, kundze, pali izlemtu, vai viņai tas jāzina vai ne. To es esmu jums parādā. Tas ir mans svēls pienākums pret jums. Butu drausmīgi, ja es pēc mūsu pēdējās sarunas rīkotos citādi.

Viņa lēnām novērsa acis no Kārkera sejas un, pagriezusies pret kalpotāju, sacīja: — Kādā citā istabā! — Viņš tos ieveda viesistabā, ātri iededza gaismu un atstāja tos vienus. Viņam klātesot, netika izsacīts ne vārds. Edīte cēli nosēdās uz dīvāna pie kamīna, bet misters Kārkers, turēdams cepuri rokā un nepaceldams acis no grīdsegas, stāvēja nelielā atstatumā viņas priekšā.

—    Pirms jūs uzklausu, ser, — Edīte teica, kad durvis bija aizvērtas, — gribu, lai jūs uzklausītu mani.

—     Ja ar mani vēlas runāt misis Dombija, — viņš atbildēja, — tad tas — kaut arī tiktu izteikti nepelnīti pārmetumi — ir pagodinājums, ko es vērtēju tik augsti, ka pat tad, ja jau tā nebūtu viņas kalps visās lietās, labprāt būtu gatavs pakļauties šādai vēlmei.

—    Ja cilvēks, pie kura jūs nupat bijāt, ser, jums uzdevis, — misters Kārkers pacēla acis, it kā vēlēdamies izrādīt pārsteigumu, bet viņa ar savu skatienu piespieda to klusēt, — man kaut ko pasacīt, tad nepūlieties to izklāstīt, jo es neklausīšos. Man, patiesību sakot, nebūtu nemaz jāvaicā, vai neesat ieradies ar šādu nolūku. Es jau sagaidīju, ka jūs reiz nāksiet.

—    Man par nelaimi, — viņš atbildēja, — es pilnīgi pret savu gribu atrodos šeit tieši šajā nolūkā. Atļaujiet sacīt, ka esmu šeit ieradies divu iemeslu dēj. Pirmo es jau minēju.

—    Tas pirmais, ser, — viņa atbildēja, — atkrīt. Vai arī, ja jūs pie tā atgriežaties …

—    Vai misis Dombija spēj noticēt, — Kārkers teica, pienākdams tuvāk, — ka es varētu atgriezties pie tā pretēji viņas aizliegumam? Vai ir iespējams, ka misis Dombija, neņemot vērā manu grūto stāvokli, nolēmusi mani uzlūkot kā nešķiramu no mana pavēlnieka, ar to nodarot man lielu un apzinātu netaisnību?

—     Ser, — Edīte atbildēja, pavērsdama pret viņu visā pilnība savu sadrūmušo skatienu un runādama ar pieaugošu satraukumu, tā ka viņas lepnas nāsis izpletās un krūtis strauji cilājās, likdamas viļņoties maigajām pūkām uz apmetņa, kas bija nevērīgi uzmests ap pleciem, kuri varēja pilnīgi sacensties ar šo sniegbalto kaimiņu.

—    Kādēļ jūs atkal nākat pie manis, kā esat to jau darījuši, un runājat par mīlestību un pienākumu pret manu vīru un izliekaties domājam, ka esmu laimīgi precējusies un viņu cienu? Kā jūs uzdrošināties mani tā apvainot, kad jums ir zināms, — zināms tikpat labi ka man, ser, to esmu redzējusi katrā jūsu skatienā un dzirdējusi katrā jūsu vārdā, — ka starp mani un manu vīru nav mīlestības, bet ir tikai pretīgums un savstarpēja nicināšana, un ka es nicinu viņu ne mazāk kā pati sevi par to, ka esmu viņa sieva! Kāda nelaisnība! Ja es spriestu taisnu tiesu par tām mokām, ko esat man sagādājis, un par apvainojumiem, ko esat licis man izjust, man vajadzētu jūs nogalināt!

Nu viņa bija jautājusi, kādēļ viņš tā rīkojies. Ja viņu nebūtu apstulbinājis pašas lepnums un dusmas, un apziņa, ka tiek pazemota, — un tāda viņa tiešām bija, ko liecināja Kārkeram pievērstais niknais skatiens, — viņa būtu izlasījusi atbildi tā sejā. Lai piedabūtu viņu pie šīs atzīšanās.

Viņa šo atbildi neizlasīja, un viņai ari nerūpēja, kas lasāms tā sejā. Viņas acu priekšā stāvēja vienīgi cīņas un apvainojumi, ko bija pārcietusi un kas vēl būs jāpārcieš, un tie viņai sagādāja mokas. Domādama par savām cīņām un apvainojumiem, nevis par viņu, Edīte plucināja spārnu kādam retam un skaistam putnam, kas, kalpodams tai par vēdekli, karājās zelta saitē pie rokas locītavas, un kaisīja spalvas uz grīdas.

Edītes skatiens nelika Kārkeram novērsties; ar tāda cilvēka izskatu, kuram padomā pienācīga atbilde, ko tūliņ izsacīs, tas stāvēja un nogaidīja, kamēr izzuda viņas dusmu ārējās pazīmes, ko viņa nebija spējusi apvaldīt. Un tad viņš runāja, skatīdamies tieši viņas zibošajās acīs.

—    Kundze, — viņš teica, — es zinu un zināju jau agrāk, ka nebaudu jūsu labvēlību, un zināju arī, kāpēc. Jā. Es zināju, kāpēc. Jūs njjpat runājāt ar mani tik atklāti; esmu tik ļoti iepriecināts par jūsu uzticēšanos …

—    Uzticēšanos! — viņa nicinoši atkārtoja.

Viņš izlikās nedzirdējis.

—     … ka man nav iegansta kaut ko noklusēt. Es jau no sākuma redzēju, ka jūs nemīlat misteru Dombiju, — kā gan varētu viens otru mīlēt divi tik dažādi cilvēki! Un kopš tā laika esmu ari saskatījis, ka jūsu krūtīs radušās daudz spēcīgākas jūtas nekā vienaldzība, — vai varēja būt citādi apstākļos, kādos jūs atrodaties! Bet vai gan man piederējās jums atzīties, ka es to zinu?

—    Vai jums, ser, piederējās, — viņa atbildēja, — liekuļot, ka ticat mūsu saskaņai, un nekaunīgā kārtā dienu pēc dienas mest man to sejā?

—    Jā, kundze, piederējās, — viņš dedzīgi apstiprināja. — Ja es to nebūtu darījis, ja būtu rīkojies kaut mazliet citādi, es ar jums tagad tā nerunātu; un es paredzēju — kas varētu labāk paredzēt nekā es, jo kas gan labāk pazīsi misteru Dombiju? — ka, ja vien jūsu raksturs neizrādīsies tikpat pakļāvīgs un padevīgs kā viņa pirmajai pazemīgajai lēdijai, kādai varbūtībai es neticēju …

Augstprātīgs smaids lika viņam nojaust, ka pēdējos vārdus viņš varētu atkārtot.

—     Kādai varbūtībai, kā jau teicu, es neticēju … ka, ļoti iespējams, pienāks laiks, kad šāda saprašanās, pie kuras tagad esam nonākuši, varētu būt noderīga.

—    Kuram noderīga, ser? — viņa nicīgi noprasīja.

—    Jums. Negribu piebilst, ka arī man, jo atzīstu par labāku atturēties pat no tādas ierobežotas mistera Dombija cildināšanas, kadu es varētu godīgi atļauties, nevēlēdamies pasacīt kaut ko nepatīkamu cilvēkam, kura antipālija un nicināšana, — viņš piemetināja sevišķi izteiksmīgi, — ir tik ļoti stipra.

—    J ūb esat godīgs, ser, — Edīte teica, — atzīstot savu «ierobežoto cildināšanu» un runājot pat par viņu šādā noniecinošā tonī, jo jūs taču esat viņa galvenais padomdevējs un glaimotājs!

—    Padomdevējs — jā, — Kārkers teica. — Glaimotājs — nē. Man jāatzīstas, ka šo to esmu arī paturējis rezervē. Bet tas, kas ir izdevīgi un ērti, pamudina daudzus no mums izrādīt jūtas, kādas mēs nepārdzīvojam. Katru dienu mēs redzam uz izdevīguma un ērtības dibinātu sadarbību, uz izdevīguma un ērtības dibinātu draudzību, uz izdevīguma un ērtības dibinātus veikalnieciskus darījumus, uz izdevīguma un ērtības dibinātas laulības.

Edīte koda lūpā, sarkanā kā asinis, taču nenolaida no viņa to pašu drūmo, stingo skatienu.

—     Kundze, — Kārkers teica, ar visdziļāko un vispiesardzīgāko cieņu nosēzdamies uz krēsla viņas tuvumā, — kādēļ gan tagad, būdams pilnīgi jūsu rīcībā, es lai vēl kavētos runāt atklāti! Dabiski, ka lēdijai, kas apveltīta ar tādām izcilām īpašībām kā jūs, likās iespējams zināmā mērā izmainīt sava vīra raksturu un izveidot to labāku.

—    /Mart, ser, tas nav dabiski, — viņa iebilda. — Man nekad nav bijis tādu nodomu vai tādu cerību.

Lepnajā, bezbailīgajā sejā viņš izlasīja, ka Edīte nedomā uzlikt piedāvāto masku, bet ir gatava pārdrošā kārtā atsegt savas domas un izjūtas, neraizēdamās par to, kādā gaismā nostājas tāda cilvēka priekšā kā Kārkers.

—    Vismaz tas bija dabiski, — viņš turpināja, — ka jūs uzskatījāt par pilnīgi iespējamu dzīvot ar misteru Dombiju kā viņa sieva, nepakļaujoties viņam un nenonākot ar viņu šādā asā sadursmē. Bet jūs, kundze, nepazināt misteru Dombiju (par ko jūs vēlāk esat pārliecinājusies), kad lolojāt šadas domas. Jūs nezinājāt, cik viņš stingrs savās prasībās un cik lepns vai cik lielā mērā, ja varu tā izsacīties, viņš ir sava paša diženuma vergs, kas staigā, iejūgts sava paša triumfa ratos kā nastu nesējs dzīvnieks, nedomādams ne par ko citu pasaulē kā vienīgi par to, ka aiz viņa ir rati un tie jāvelk pāri visam un cauri visam.

Viņa zobi mirdzēja, kad viņš ar ļaunas augstprātības piegaršu turpināja:

—    Misters Dombijs patiešām nav spējīgs izturēties ar īstu cieņu ne pret jums, kundze, ne pret mani. Salīdzinājums varbūt ir augstākā mērā pārdrošs; es to izvēlējos ar nodomu, beķ tas ir pilnīgi pareizs. Misters Dombijs savas varas pārpilnības apziņā palūdza mani — to es vakarrīt dzirdēju no viņa paša mutes — būt jums abiem par starpnieku, jo viņš zina, ka esmu jums nepatīkams, un ir nodomājis izmantot mani jūsu ietiepības sodīšanai; turklāt viņš, bez šaubām, domā, ka pieņemt tādu sūtni kā es, viņa algotu kalpotāju, ir pazemojoši — ne jau lēdijai, ar kuru man ir laime patlaban sarunāties; Dombija prātā tāda nemaz neeksistē, — bet viņa sievai, kas ir daļa no viņa paša. Jūs varat iedomāties, kāda tā ir nevērība pret mani, kāds stulbums, — viņam pat prātā neienāk, ka man varētu būt pašam savas jūtas vai domas, kad viņš man klaji pasaka, ka man uzlikts tāds uzdevums. Jūs zināt, cik ļoti vienaldzīgs viņš ir pret jūsu jūtām, ja viņš draud sūtīt

pie jums tādu vēstnesi. Un jūs, bez šaubām, neesat aizmirsusi, ka vipš to jau izdarījis.

Viņa to vēl vienmēr vērīgi uzlūkoja. Bet arī viņš to vēroja un redzēja, ka ieminēšanās par to, ka viņam kaut kas zināms, kas nolicis starp Edīti un tās vīru, iedūrās un iesmeldzās tās lepnuma pilnajās krūtis kā saindēta bulta.

—    Es, kundze, to visu atgādinu ne jau tāpēc, lai palielinātu plaisu starp jums un misteru Dombiju — dievs pasarg! Kādu labumu tas man dotu? — bet lai rādītu piemēru, cik bezcerīgi ir mēģināt pamodināt misterā Dombijā apziņu, ka ari kāds cits būtu jāņem vērā, kad runa ir par viņu. Atļaujos sacīt, ka mēs, kas esam viņa tuvumā, kaut arī ieņemam dažādus stāvokļus, esam savukārt rīkojušies tā, ka šāds viņa domāšanas veids ticis pastiprināts; taču, ja mēs to nedarījuši, to būtu izdarījuši citi — jo citādi tie vispār neatrastos pie viņa; un tā tas vienmēr bijis no paša sākuma, no viņa mūža pirmās dienas. īsi sakot, misteram Dombijam ir bijušas darīšanas tikai ar padevīgiem un no viņa atkarīgiem cilvēkiem, kas locījuši ceļus un klanījušies viņa priekšā. Viņš nekad nav zinājis, kā tas ir, ja pret viņu saceļas aizkaitināts lepnums un aizvainota sirds.

«Bet tagad viņš to uzzinās!» — likās, ka viņa sacītu; lai gan viņas lūpas nepavērās un acis palika nekustīgas. Viņš redzēja, ka atkal ietrīsējās maigās dūnas, un redzēja, ka tā uz mirkli piespieda skaistā putna spārnu pie krūtīm; un, gluži kā saritinājusies čūska, viņš atlocīja vēl vienu gredzenu.

—    Lai gan misters Dombijs ir ļoti godājams džentlmenis, — viņš sacīja, — taču viņš ir gatavs saviem uzskatiem par labu sagrozīt pat faktus, ja tie viņam runā pretī; viņš — vai tad es varu minēt labāku piemēru par šo! — viņš ar visu sirdi tic (jūs man piedosit muļķību, ko es tūliņ pasacīšu, — tā nav manis izgudrota), ka bardzība, ar kādu viņš darījis zināmas savas domas savai tagadējai sievai kādā zināmā sevišķā gadījumā, ko viņa varbūt atcerēsies (tas bijis vēl pirms misis Skjūtonas bēdīgā gala), atstājusi satricinošu iespaidu un viņa mirkli tam pilnīgi pakļāvusies.

Edīte iesmējās. Cik asi un nedaiļskanīgi — tas nav jāapraksta. Pietiek ar to, ka viņš nopriecājās, šos smieklus dzirdot.

—     Kundze, — viņš turpināja, — ar to nu esmu pateicis visu. Jusu pašas uzskati ir tik noteikti un, esmu pārliecināts, tik negrozāmi, — viņš atkārtoja šos vārdus lēni un ar lielu uzsvaru, — ka es gandrīz baidos atkal jūs sadusmot, teikdams, ka, par spīti šiem trūkumiem un tam, ka es tos ļoti labi zinu, esmu pieradis pie mistera Dombija un viņu cienu. Bet ticiet man, to es nesaku tādēļ, lai vienīgi palielītos ar savām jūtām, kuras tik ļoti atšķiras no jūsējām un pret kurām jums nekādu simpātiju nevar būt, (ak, cik noteikti un skaidri, un izteiksmīgi viņš to pateica!), bet tādēļ, lai jūs pārliecinātu, ar kādu centību es, būdams pilnīgi jūsu pusē, esmu gatavs jums pakalpot un ar kadu sašutumu es uzņemos lomu, ko man liek tēlot!

Edīte sēdēja un raudzījās tā, it kā baidītos novērst acis no viņa sejas.

Bet tagad lai atritinās pēdējais gredzens!

—     Ir jau vēls, — Kārkers teica pēc brīža, — un jūs, kā pati sacījat, esat nogurusi. Bet es nedrīkstu aizmirst, ka ir vēl otra lieta, par ko man ar jums jārunā. Man jums jāieteic, man jūs jālūdz, ļoti nopietni jālūdz — svarīgu iemeslu dēļ, kādi man zināmi, — būt piesardzīgai savās attieksmēs pret mis Dombiju.

—    Piesardzīgai! Ko jūs ar to domājat?

—    Pacensties neizrādīj. pārāk dedzīgu pieķeršanos šai jaunajai lēdijai.

—    Pārāk dedzīgu pieķeršanos, ser! — Edīte izsaucās, savilkdama gludo pieri un pieceldamās. — Kas gan spriež par manu pieķeršanos vai to mērī? Jūs?

—    Tas neesmu es, kas to dara! — Viņš bija apmulsis vai liekulīgi tāds izlikās.

—    Kurš tad?

—    Vai jūs nevarat uzminēt, kurš?

—    Es nevēlos minēt! — viņa atbildēja.

—     Kundze, — viņš teica, mirkli vilcinājies (viņi, tāpat kā agrāk, nenovērsa viens no otra acis), — es atrodos grūtā stāvoklī. Jūs atteicāties pieņemt jebkādu ziņojumu un aizliedzāt man atgriezties pie šī jautājuma, bet, cik es saprotu, šie abi jautājumi ir tik cieši saistīti, ka man — ja jūs nepieņemsit šo neskaidro brīdinājumu no kāda, kam tagad ir gods baudīt jūsu uzticēšanos, kaut arī ceļš uz to vedis caur jūsu nelabvēlību, — ir jāpārkāpj pavēle, ko jūs man devāt.

—    Jūs, ser, zināt, ka jums ir brīva vaļa, — Edīte teica.

—   Dariet to!

Cik bāla, cik trīcoša, cik dziļi satraukta! Tātad viņš nebija pārrēķinājies!

—    Viņa norādījums bija tāds, — Kārkers klusi sacīja,

—    jums pasacīt, ka jūsu izturēšanās pret mis Dombiju viņam nepatīkot; tā pamudinot viņu uz salīdzinājumiem, kas nav viņam labvēlīgi; viņš vēlētos, lai jūsu uzvešanās pilnīgi izmainītos; un viņš esot pārliecināts, ka tas notikšot, ja jūs to uzņemšot pietiekami nopietni, jo pastāvīga izrādīšana, ka esat mis Dombijai pieķērusies, tai par labu nenākšot.

—    Tie ir draudi, — viņa teica.

—    Tie ir draudi, — viņš piekrita, pēc savas paražas bez skaņas izrunādams vārdus, un skaļi piemetināja.

—   bet tie nav vērsti pret jums.

Lepna, saslējusies un cēla, kāda tā stāvēja viņa priekšā* plaši atvērtām, liesmainām acīm urbdamās viņā un smaidīdama ar rūgtumu un nievu, Edīte pēkšņi sāka slīgt lejup, it kā zeme būtu iebrukusi tai zem kājām, un tūdaļ būtu nokritusi uz grīdas, ja viņš to nesatvēris rokās. Tā viņu atgrūda tai pašā mirklī, kad viņš tai pieskārās, un, atkāpusies atpakaļ, atkal stāvēja viņa priekšā nesatricināma, ar izstieptu roku.

—    Lūdzu, atstājiet mani! Nerunājiet šovakar vairs ne vārda!

—     Es jūtu, ka šis jautājums ir ļoti steidzams, — misters Kārkers teica, — jo nav pat iespējams pasacīt, kādas neparedzamas sekas var būt un cik drīz tās var iestāties, ja jūs neuzzināt, ko jūsu vīrs domā. Patlaban, cik noprotu, mis Dombija ir sarūgtināta par viņas vecās kalpotājas atlaišanu, kas, iespējams, ir mazāk svarīgas sekas. Jūs mani nevainojat par to, ka es lūdzu, lai mis Dombijas nebūtu klāt? Vai varu uz to cerēt?

—    Es jūs nevainoju. Lūdzu, atstājiet mani, ser!

—    Es zināju, ka jūs, izjuzdama pret jauno lēdiju sirsnīgu un dziļu cieņu, būsit ļoti nelaimīga, ja jums

vienmēr būs jānomokās ar domām, ka esat kaitējusi viņas stāvoklim un izpostījusi viņas nākotnes cerības, —Kārkers sacīja steigšus, bet dedzīgi.

—    Šovakar vairāk ne vārda! Atstājiet mani, lūdzu!

—    Es šeit ieradīšos pastāvīgi, jo apmeklēšu viņu, nākšu arī veikala lietās. Jūs atļausit, ka es atkal ar jums tiekos, lai pārrunātu, kas būtu darāms, un uzzinātu jūsu vēlēšanos.

Viņa ar mājienu norādīja uz durvju pusi.

—    Es pat nevaru izlemt, vai sacīt viņam, ka esmu ar jums jau runājis, vai atļaut, viņam domāt, ka esmu šo sarunu atlicis izdevības trūkuma vai kāda cita iemesla dēļ. Būtu nepieciešams, lai jūs visā drīzumā dotu man iespēju ar jums aprunāties.

—    Katrā laikā, tikai ne tagad, — viņa atbildēja.

—    Jūs sapratīsit, ka tad, kad es vēlēšos ar jums sastapties, mis Dombija nedrīkst būt klāt un ka es meklēju izdevību ar jums parunāt kā cilvēks, kam laime baudīt jūsu uzticēšanos un kam pienākas sniegt jums katru iespējamo palīdzību, kāda ir viņa spēkos, un varbūt daudzos gadījumos novērst ļaunu no mis Dombijas?

Vēl vienmēr skatīdamās uz viņu ar tām pašām skaidri redzamam bailēm, ka tikai viņš kaut uz mirkli neatbrīvotos no viņas neatlaidīgā skatiena iespaida, vienalga kāds tas bija, viņa atbildēja: — Jā, — un vēlreiz lūdza viņu aiziet.

Viņš paklanījās, it kā paklausot tās gribai, bet, kad jau gandrīz bija sasniedzi^ durvis, pagriezās atpakaļ un teica:

—    Man ir ticis piedots, esmu paskaidrojis, kādā ziņā esmu vainīgs. Vai tagad es drīkstu . . . pirms aizeju . . . mis Dombijas dēļ un sevis dēļ — saņemt jūsu roku?

Viņa sniedza tam savu cimdoto roku, ko bija sasitusi iepriekšējā naktī. Viņš to saņēma savējā, noskūpstīja un aizgāja. Aizvēris aiz sevis durvis, viņš pavēcināja roku, ar ko bija turējis viņējo, un piespieda to pie krūtīm.

XLVI NODAĻA IDENTIFICĒŠANA UN PĀRDOMAS

STarp dažādām nenozīmīgākām pārmaiņām mistera Kārkera dzīvē un paražas, kas šajā laikā sāka izpausties, visvairāk acīs dūrās neparastā centība, ar kādu viņš nodevās veikala lietām, un uzmanība, ār kādu viņš izpētīja katru sīkumu, kas nāca priekšā firmas darījumos. Šādos gadījumos viņš vienmēr bija parādījis rosību un iedziļināšanos, taču tagad viņa lūša modrība pavairojās divdesmitkārtīgi. Ar savu aso skatienu viņš iedziļinājās ne vien tekošajos darījumos, ko katra diena viņam pasniedza jaunā veidā, bet, vairāk aizņemts nekā jebkad, atrada brīvu laiku — īstenībā, atlicināja to — pārskatīt firmas agrākos darījumus un savu līdzdalību tajos daudzu gadu gaitā. Bieži vien, kad visi klerki bija aizgājuši un kantora telpas tumšas un tukšas, un visas līdzīgas tirdzniecības iestādes slēgtas, misters Kārkers, kura priekšā bija atklāta visa seifa telpas anatomija, studēja grāmatu un dokumentu noslēpumus ar tāda cilvēka pacietību, kurš secē pētījamā objekta vissīkākos nervus un dzīslas. Izsūtāmais Pērčs, kas šādos gadījumos parasti palika kantorī un kavēja sev laiku, sveces gaismā lasot cenrādi vai arī snaužot pie kamīna priekšistabā, riskēdams ik mirkli iegāzties uz galvas ogļu kastē, nevarēja neveltīt savu apbrīnu šādai centībai, kaut arī tā viņam atņēma ļoti

daudz no mājas priekiem paredzētā laika; un viņš atkal un atkal mēdza plaši pārstāstīt misis Pērčai (kas tagad zīdīja dvīnīšus), kāds čaklums un prāta asums piemītot viņu pavēlniekam Sitijā.

Ar to pašu pastiprināto un sasprindzināto uzmanību, ko misters Kārkers veltīja firmas darbam, viņš ķērās arī pie savām personīgajām lietām. Lai gan viņš nebija koncerna līdzdalībnieks — šāds gods līdz šim bija rezervēts vienīgi lielā vārda «Dombijs» mantiniekiem—, viņš saņēma zināmus procentus no darījumiem; un, tā kā viņam bija iespēja izdevīgi ieguldīt naudu visos firmas pasākumos, sīkās mailītes lielo Austrumu tirdzniecības tritonu vidū uzskatīja viņu par bagatu vīru. Acīgi novērotāji palaida valodas, ka Džems Kārkers no Dombija firmas esot sarēķinājis savus kapitālus un, būdams tālredzīgs vīrs, izdevīgā brīdī pārdevis savas akcijas, un biržā pat tika slēgtas derības, ka Džems taisoties precēt bagātu atraitni.

Taču visas šīs rūpes ne mazākā mērā netraucēja misteru Kārkeru novērot savu šefu, kā arī parūpēties par to, lai pats vienmēr izskatītos nevainojami spodrs, glīts, gluds un ar visām citām kaķa īpašībām, kādas viņam piemita. Tas nenozīmēja, ka būtu notikušas kādas pārmaiņas viņa paražās, bet gan to, ka viņš vispār bija kļuvis saspringti vērīgāks. Viss, ko viņā varēja vērot agrāk, bija vērojams arī tagad, tikai lielākā koncentrācijā. Katru vismazāko darbu viņš paveica tā, it kā cilu darbu viņam nemaz nebrilu, — un tas, ja runa ir par cilvēku ar tādam spējām un mērķiem ka Kārkeram, diezgan skaidri norāda, ka viņš dara ko tādu, kas paasina un uzkurina viņa būtiskākos spēkus.

Vienīgā skaidri redzamā pārmaiņa izpaudās tādējādi, ka, jādams šurp vai turp pa ielām, viņš iegrima dziļās pārdomās, kas bija līdzīgas tām, ar kādām viņš aizgāja no mistera Dombija nama tajā rītā, kad ar šo džentlmeni bija notikusi nelaime. Tādās reizēs viņš automātiski izvairījās no šķēršļiem uz ceļa un šķita neko neredzam un nedzirdam, kamēr nonāca pie gala mērķa, ja vien kāds nejaušs atgadījums viņu neiztraucēja.

Kādu dienu, tā aizdomājies jādams ar savu baltkājaino zirgu uz firmas «Dombijs un Dēls» kantori, viņš nepamanīja ne divu sieviešu acu pārus, kas viņu novēroja, ne ari it kā ar burvju spēku viņam piesaistītās Roba Slīpētāja apajās acis, kurš, lai parādītu savu slavējamo precizitāti, sagaidīja viņu vai veselu ielas kvartālu pirms norunātās vietas un veltīgi atkal un atkal pieskārās cepurei, pūlēdamies piesaistīt uzmanību, un rikšoja kājām savam saimniekam blakus, gatavs pieturēt kāpsli, kad tas kāps no zirga.

—    Re, kur viņš jāj! — izsaucās viena no abām sievietēm, sakritusi veča, un izstiepa krunkaino roku, lai parādītu Kārkeru savai biedrenei, jaunai sievietei, kas stāvēja viņai cieši blakus un, tāpat kā viņa, bija paslēpusies kādos vārtos.

Misis Braunas meita palūkojās uz to pusi, kur norādīja misis Brauna, un viņas sejā atspoguļojās dusmas un atriebības kāre.

—    Nekad nebiju domājusi viņu atkal ieraudzīt, — tā teica klusā balsī, — bet varbūt tas labi vien ir. Es viņu redzu. Es redzu!

—    Nav pārmainījies, — vecā sieviete teica, uzmezdama viņam naidpilnu skatienu.

—     Viņš lai pārmainītos! — otra atbildēja. — Kādēļ? Vai viņš ir ko pārcietis? Ar tām pārmaiņām, kas notikušas manī, pietiktu diviem desmitiem. Vai ar to nav diezgan?

—    Skaties, kā jāj! — vecā murmināja, ar apsarkušajām acīm vērodama meitu. — Tik mierīgs un glīts jāj zirgā, bet mēs te brienam pa dubļiem . ..

—     Un no dubļiem esam cēlušās, — meita nepacietīgi atsvieda. — Mēs esam dubļi zem viņa zirga kājām. Kas gan cits mēs varētu būt?

Ar sasprindzinātu uzmanību nolūkodamās viņam pakaļ, tā nepacietīgi atmāja ar roku, kad vecā sieviete mēģināja ko atbildēt, it kā pat balss skaņa varētu to traucēt skatīties. Māte, kas vēroja viņu un nevis jātnieku, klusēja, kamēr meitas acīs apdzisa dusmu ugunis un tā ievilka dziļu elpu, it kā sajuzdamās atvieglota, ka viņš aizjājis.

—    Mīļā! — vecā sieviete tad sacīja. — Alis! Manu skaisto meitiņ! Alisīt! — Viņa maigi paraustīja meitu aiz piedurknes, lai pievērstu sev tās uzmanību. — Vai tu Jausi viņam tā aiziet, kad vari izspiest no viņa naudu? Tā tak, manu meitiņ, ir apgrēcība.

—     Vai es tev neesmu teikusi, ka no viņa naudu pieņemt negribu? — meita atbildēja. — Un tu man tomēr netici? Vai es ņēmu naudu no viņa māsas? Es nepieskartos ne penijam, ja zinātu, ka tas gājis caur viņa baltajām rokām; vienīgi tad es to darītu, ja varētu to saindēt un atsūtīt viņam atpakaļ. Nomierinies, māt, un iesim prom!

—           Bet viņš tak ir tik bagāts? — vecā murmināja.

—   Un mēs tik nabagas!

—     Nabagas gan, jo nespējam viņam atmaksāt ne druskas no tā ļaunuma, ko esam viņam parādā, — meita atcirta. — Lai viņš dod man šādu bagātību, un es to pieņemšu un izlietošu. Iesim prom. Nav jēgas skatīties uz viņa zirgu. Iesim, māt!

Bet vecā sieva, kurā Robs Slīpētājs, nākdams atpakaļ pa ielu un vezdams zirgu bez jātnieka, likās pamodinām sevišķu interesi, kāda īpašība viņa personai nebūt nepiemita, aplūkoja jauno cilvēku ar vislielāko uzmanību; un, kad tas pienāca tuvāk, vecene, it kā atbrīvojusies no jebkādām šaubām, ar mirdzošām acīm paskatījās uz meitu, pielika pirkstu pie lūpām un brīdī, kad Slīpētājs gāja garām, iznāca no vārtiem un aizskāra tā plecu.

—    Kur gan visu laiku bija pazudis mans jautrais Robs? — viņa vaicāja, kad zēns pagriezās.

Jautrais Robs, kura jautrība pēc šāda apsveikuma stipri vien saplaka, izskatījās ļoti samulsis un, asarām sariešoties acīs, teica:

—     Ak, misis Brauna, aiz kam jūs nevar atstāt nabaga puiku mierā, kad tas godīgi pelna savu iztikšanu un uzvedas nevainojami? Aiz kam jūs nākat un ceļat puikam neslavu, uzrunājot to uz ielas, kad tas ved sava saimnieka zirgu uz kārtīgu stalli — zirgu, kuru jūs pārdotu kaķu un suņu barībā, ja vien jums dotu vaļu! Bet es tak domāju, — Slīpētājs teica, pēdējo teikumu izrunādams tā, it kā tas būtu gala vārds visiem pret viņu vērstiem apvainojumiem, — ka jūs jau sen esat pagalam!

—          Pavej, mīlulīt, — veča izsaucās, griežoties pie savas meitas, — kā viņš runā ar mani, kas viņu pazinuse nedēļām un mēnešiem ilgi un nezin cik reižu draudzīgi pasargājuse no klaidoņiem, kas piesavinās baložus, un putnu ķērājiem.

—     Esiet tik laba, misis Brauna, un lieciet putnus mierā, — Robs atbildēja it kā vislielākajās izbailēs.

—     Es domā, ka vienam puikam labāk ielaisties ar lauvām nekā ar tām sīkajām radībām, kas tev pastāvīgi lec acīs, kad to vismazāk sagaidi. Nu, labi, kā jums klājas un ko jūs vēlaties? — Sos pieklājīgos jautājumus Slīpētājs izsacīja it kā pret savu gribu, lielā uzbudinājumā un dusmās.

—      Nu paklau tik, mīlulīt, kā viņš runā ar vecu draugu! — misis Brauna teica, atkal vērsdamās pie meitas. — Bet viens otrs no viņa vecajiem draugiem nebūs tik pacietīgs kā es. Ja es kādam, ko viņš pazīst, ar kuru kopā vazājies un nostrādājis dažu labu lietiņu, pastāstītu, kur viņu atrast. ..

—     Turiet taču muti, misis Brauna! — nelaimīgais Slīpētājs pārtrauca, aši palūkojies apkārt, it ka sagaidīdams, ka tepat blakus ieraudzīs spīdam saimnieka zobus. —*Kas jums par prieku gāzt puiku nepatikšanās? Jūsu gados! Kad vajdzētos padomāt par pavisam citām lietām!

—     Tavu skaistu zirgu! — vecā noteica, paglaudot dzīvnieka kaklu.

—      Lieciet viņu mierā, misis Brauna! — Robs izsaucās, atgrūzdams tās roku. — Tur jau puikam, kas sācis laboties, trakam jāpaliek!

—     Kādēļ, mans bērns? Kot' es viņam ļaunu nodarīju? — veča nesaprata.

—     Ļaunu? — Robs atkārtoja. — Viņam ir saimnieks, kas dabūtu zināt pat to, ja viņu pabikstītu ar salmiņu. — Un Robs uzpūta elpu vietai, kurai mirkli bija pieskārusies vecās sievas roka, un viegli nogludināja to ar pirkstu, it kā patiešām ticētu tam, ko sacīja.

Vecā sieva, murminādama un šķobīdama seju, atskatījās uz meitu, kas sekoja, un, turēdamās cieši aiz Roba, kurš soļoja ar zirga pavadu rokā, turpināja sarunu.

—     Laba vietiņa tev, Rob, vai ne? — viņa teica.

—    Tev, bērniņ, ir laimējies.

—      Ak vai, nerunājiet par laimi, misis Brauna, — nelaimīgais Slīpētājs atbildēja, palūkodamies apkārt un apstādamies. — Ja jūs nebūtu gadījusies ceļā vai arī… ja jūs ietu projām, tad tiešām puika varētu uzskatīt sevi par laimīgu. Vai jūs, misis Brauna, nevar vākties prom un nevilkties man pakaļ? — Robs purpināja ar pēkšņu izaicinājumu. — Ja šī jaunā sieviete ir jūsu draudzene, kot' šī neved jūs prom, bet ļauj jums tik apkaunojoši uzvesties?

—      Ko?! — vecā sieviete ieķērcās, piebāzdama viņam tuvu klāt savu seju, kas bija tik ļauni saviebta, ka pat vaļīgā āda uz kakla krokojās. — Tu noliedz savu veco draudzeni?! Tu esi slēpies manā mājā reižu piecdesmit un kā sists gulēji kaktā, kad tev nebija citas gultas kā bruģa akmeņi, un tagad tu ar mani šitā runā! Vai es neesmu ar tevi kopā pirkuse un pārdevuse un tev no savas puses palīdzējse, tu skolas zeņķi, līdēj un kas vēl ne, un tad, skaties tik, tu man teiksi, lai es vācos prom? Vait' es nevaru jau rīt no rīta sasaukt kopā veselu baru tavu veco drauģeļu, kas tev sekotu kā paša ēna, kamēr tu nebūtu nomušīts, un tu vēl blenz uz mani ar nekauņas acīm. Es iešu. Nāc, Alis!

—      Paga, paga, misis Brauna! — izmisušais Slīpētājs iekliedzās. — Ko jūs darāt? Nedusmojiet tak! Lūdzu, neļaujiet viņai aiziet! Es nevienu neesmu gribējis apvainot. Vai es vispirms neteicu «kā jums klājas?», ko? Bet jūs negribējāt atbildēt. Kā tad jums klājas? Un paklausieties! — Robs žēlabaini piebilda, — kā gan puika var stāvēt uz ielas un runāties, kad viņam saimnieka zirgs jāaizved notīrīt un kad saimnieks ir tāds, kas uzzina visu līdz pēdējam sīkumam!

Vecā sieva izlikās, ka ir mazliet nomierināta, bet vēl vienmēr kratīja galvu, viebās un purpināja.

—      Nāciet labāk līdzi uz stalli, misis Brauna, un iedzersit kādu glāzīti, kas jums ies pie dūšas, ko? — Robs teica. — Tikai neturpiniet tā kā patlaban, jo tas ne jums pašai, ne kādam citam labumu nedod. Esiet tik laipna, nāciet jūs ar līdzi, — Robs aicināja. — Es no tiesas esmu priecīgs, viņu redzot, ja tik man nebūtu tas zirgs!

Tādā kārtā atvainodamies, Robs tīri kā drūma izmi

suma iemiesojums iegriezās kādā sānielā un veda prom savu apgādājamo. Vecā sieviete, rādīdama meitai kādas grimases, cieši viņam sekoja. Meita nāca nopakaļ.

Iegriezies kādā klusā, mazā laukumiņā vai pagalmā, pār kuru slējās liels baznīcas tornis un kur atradās iesaiņotāja noliktava un pudeļu taisītāja noliktava šo attiecīgo uzņēmumu priekšā, Robs Slīpētājs pie stūra nodeva baltkājaino zirgu kārtīga staļļa turētājam un, palūdzis misis Braunu un viņas meitu apsēsties uz akmens sola pie šīs iestādes vārtiem, drīz atgriezās no tuvējā kroga ar alvas mērkannu un glāzi.

—     Uz tava saimnieka — uz mistera Kārkera veselību, bērniņ! — vecā sieva pirms iedzeršanas lēni izsacīja savu novēlējumu. — Die's lai viņu svētī!

—     Bet es tak jums netiku teicis, kā viņu sauc! — Robs izsaucās, ieplezdams acis.

—     Mēs viņu pazīstam no vaiga, — sacīja misis Brauna ar tādu saspringtu uzmanību, ka mirkli pārstāja kustināt lūpas un klanīt galvu. — Mēs viņu redzējām šorītās, kad viņš jāja garām, bet tu gaidīji, kad viņš nokāps no zirga, lai to aizvestu.

—     Ak no tiesas gan? — atsaucās Robs, acīm redzami vēlēdamies, kaut butu gaidījis citā vietā. — Kas viņai kaiš? Vait' viņa neiedzers?

Šis jautājums attiecās uz Alisi, kas, tīstīdamās savā apmetnī, sēdēja gabaliņu nostāk un nepievērsa ne mazāko uzmanību atkal piepildītajai glāzei, ko viņš tai piedāvāja.

Vecā sieviete pakratīja galvu. — Neliecies zinis par viņu, — tā teica. — Viņa tāda ērmota ir, ja gribi zināt, Rob. Bet misters Kārkers …

—     Klusu! — Robs brīdināja, piesardzīgi pablenzdams gan uz iesaiņotāja, gan pudeļu taisītāja noliktavu, it kā no tām varētu lūkoties misters Kārkers. — Ne tik skaļi!

—     Viņa tak te nav! — misis Brauna iesaucās.

—     To es nezinu, — nomurmināja Robs, pamezdams skatienu pat uz baznīcas torni, it kā arī tur, apveltīts ar pārdabisku dzirdes spēju, varētu slēpties viņa pavēlnieks.

—     Vai labs saimnieks? — misis Brauna apvaicājās.

Robs pamāja ar galvu un klusi piemetināja: — Neiedomājami acīgs.

—       Viņš dzīvo ārpus pilsētas, vai ne, draudziņ? — vecā sieviete vaicāja.

—       Jā, kad viņš ir mājās, — Robs atbildēja. — Bet patlaban mēs mājās nedzīvojam.

—     Kur ta!? — veča taujāja.

—       īrētā dzīvoklī netālu no mistera Dombija, — Robs atbildēja.

Jaunā sieviete palūkojās viņā tik pēkšņi un ar tik pētījošu skatienu, ka Robs gluži apmulsa un atkal piedāvāja viņai glāzi, taču ar tādiem pašiem panākumiem kā iepriekš.

—        Misters Dombijs . . . kādreiz mēs mēdzām par viņu parunāties, zināt, — Robs teica misis Braunai. — Jūs parasti gribējāt par viņu runāt.

Vecā sieviete pamāja ar galvu.

—        Nu, atgadījas, ka misters Dombijs nokrita no zirga, — Robs stāstīja ar manāmu nepatiku, — un manam saimniekam jābūt tur biežāk nekā parasti — vai nu pie viņa, vai pie misis Dombijas, vai pie kāda cita, un tā mēs pārcēlāmies uz pilsētu.

—       Vai viņi, mīlīt, ir labi draugi? — vecā sieviete jautāja.

—      Kuri? — Robs noprasīja.

—     Viņš un viņa?

—        Ko, misters un misis Dombiji? — Robs pārvaicāja. — Kā lai es to zinu! 't

—        Ne jau viņi, cālīt, bet tavs saimnieks un misis Dombija! — vecā sieviete pieglaimīgi atbildēja.

—        Nezinu, — Robs teica, atkal palūkodamies visapkārt. — Var būt, ka ir. Cik jūs, misis Brauna, esat ziņkārīga! Jo mazāk vārdu, jo mazāk ķildu!

—        Bet vait' tas kas slikts? — izsaucās vecā, iesmiedamās un sasizdama rokas. — Jautrais Robs, kopš viņam paveicies, kļuvis prātīgs. Tas tak nav nekas slikts!

—        Nē, tas nav nekas slikts, to es zinu, — Robs atbildēja, pavēries ar to pašu neuzticīgo skatienu uz iesaiņotāja noliktavu, pudeļu taisītāja noliktavu un uz baznīcu, — bet pļāpāt, kaut vai par to, cik pogu mana saimnieka uzvalkam, nav ieteicams. Es jums saku, pie viņa tas nav ieteicams. Tad jau labāk puika lai iet un noslīcinās. Tā viņš saka. Es pal. nebūtu jums teicis, kā viņu sauc, ja jūs to jau pati nezinājusi. Runāsim par kaut ko citu.

Kad Robs atkal piesardzīgi laida skatienu pār pagalmu, vecā sieva slepus pamāja meitai. Tas bija tikai mirklis, taču meita, ar ašu skatienu atbildēdama, ka saprot, novērsa acis no zēna sejas un joprojām sēdēja, satinusies savā apmetnī.

—      Rob, mīlīt! — vecā sieva sacīja, paaicinādama viņu uz sola otru galu. — Tu allaž esi bijis mans luteklis un mīlulis. Vai ta ne? Tu tak zini, ka tā bija?

—     Jā, misis Brauna, — Slīpētājs ļoti nelabprāt piekrita.

—      Un tu tomēr mani atstāji! — veča izsaucās, aplikdama viņam rokas ap kaklu. — Tu tomēr varēji aiziet prom un esi izaudzis tik liels, ka ne pazīt, un nekad neatnāc un nepastāsti savai nabaga vecajai draudzenei, kā tev palaimējies, tu plātīzeri. Ak, ak!

—     Ek, tās tak ir tīrās šausmas puikam, kam vienmēr tuvumā ir saimnieks un pastāvīgi uzmana! — nelaimīgais Slīpētājs izsaucās. — Un tad vēl uz viņu tā kauc!

—     Vai tu, Robiņ, neatnāksi mani apciemot? — misis Brauna iebrēcās. — Ak, vait’ tu nekad neatnaksi mani apraudzīt?

—     Jā, kad es jums saku! Jā, aiziešu! — Slīpētājs atbildēja.

—      Nu šitais ir mans vecais Robs! Šitais ir mans mīlulītis! — misis Brauna teica, slaucīdama asaras no krunkainās sejas un maigi apskaudama Slīpētāju. — Tu atnāksi vecajā vietā, Rob?

—     Jā, — Slīpētājs apstiprināja.

—            Vai drīz, dārgo Robiņ? — misis Brauna prašņāja.

—    Un bieži?

—     Jā, jā, jā, — Robs atteica. — Es no tiesas aiziešu. Zvēru pie miesas un dvēseles.

—      Un tad, — misis Brauna teica, paceldama rokas pret debesīm un atmezdama atpakaļ trīcošo galvu, — ja viņa vārdi ir patiesi, es nekad viņam netuvošos, kaut arī zinu, kur viņš dzīvo, un nekad neteikšu par viņu ne pušplēsta vārda! Nekad!

Šie izsaucieni nelaimīgajam Slīpētājam bija ka nomierinājuma piliens, un viņš kratīja misis Braunas roku un ar asarām acīs lūdza likt puiku mierā un nesagraut viņa nākotnes izredzes. Misis Brauna, vēlreiz viņu mīlīgi apkampdama, piekrita, bet, pirms tā sāka iet līdzi meitai, pagriezās atpakaļ un, zaglīgi pamājusi ar pirkstu, aizsmakušā balsī čukstot palūdza drusku naudas.

—      Kādu šiliņu, mīļais, — viņa teica ar neapvaldītu alkatību, — vai sešpensīti! Uz veco pazīšanos. Esmu tik nabaga. Un mana skaistā meita, — viņa pašķielēja pār plecu, — viņa ir mana meita, Rob … pa pusei mērdē mani badā.

Bet, kad Slīpētājs nelabprāt bija ielicis prasīto viņas saujā, meita, klusām atnākusi atpakaļ, saķēra mātes roku un izrāva no tās monētu.

—     Ko! — viņa izsaucās. — Māt! Vienmēr naudu! Ar naudu sāk un ar naudu beidz. Vai tu nemaz neņem vērā, ko es tev vēl nupat sacīju? Še! Saņem!

Vecā sieva novaidējās, kad nauda tika atdota atpakaļ, taču nekādā veidā nepretojās tas atdošanai; blakus meitai viņa steberēja prom pa sānieliņu, kas veda ārā no pagalma. Izbrīnījies un apmulsis Robs noskatījās tām pakaļ un redzēja, ka tās drīz vien apstājās "un sāka dedzīgi sarunāties; un vairāk reižu viņš pamanīja jaunās sievietes roku izdarām draudīgu žestu (acīmredzot draudot kādam, par ko tika runāts), ko misis Brauna nemākulīgi centās atdarināt, tā ka zēns no visas sirds cerēja, ka abas sievietes nerunā par viņu.

Izjuzdams apmierinājumu, ka tās aizgājušas, un lolodams mierinošas cerības, ka misis Brauna taču nevar dzīvot mūžīgi un, iespējams, vairs nedzīvos ilgi, lai sagādātu viņam nepatikšanas, Slīpētājs, kas nožēloja savus ļaunos darbus vienīgi tad, ja tie izraisīja šādas nejaušas, nepatīkamas sekas, atkal atguva gluži mierīgu izteiksmi satrauktajā sejā, iedomādamies, cik smalki ticis vaļā no kapteiņa Katla (šīs atmiņas gandrīz vienmēr spēja pacelt viņa garastāvokli), un devās uz Dombija kantori, lai uzklausītu sava saimnieka rīkojumus.

Tur viņa saimnieks, tik viltīgs un ar tik modru aci, ka Robs trīcēja tā priekšā, gandrīz nešaubīgi sagaidīdams brāzienu par sarunu ar misis Braunu, iedeva

viņam, kā parasti rītos, somu ar dokumentiem misteram Dombijam un zīmīti misis Dombijai un vienīgi pamāja ar galvu, tā piekodinādams būt uzmanīgam un pasteigties; šis noslēpumainais atgādinājums, pēc Slīpētāja domām, saturēja drūmu brīdinājumu un draudus un ietekmēja viņu daudz spēcīgāk par jebkuriem vārdiem.

Palicis viens savā kabinetā, misters Kārkers ķērās pie darba un nostrādāja visu dienu. Viņš pieņēma daudz apmeklētāju, izskatīja veselu kaudzi dokumentu, staigāja iekšā un ārā, šurp un turp uz dažādām veikalniecisku darījumu vietām, nenododamies nekādām pārdomām, kamēr dienas darbi nebija veikti. Bet, kad pēdīgi dokumenti no galda bija novākti, viņš atkal iegrima savās pā rdomās.

Cieši vērdamies grīdā, viņš stāvēja ierastajā vietā un pozā, kad ienāca viņa brālis, atnesdams atpakaļ dažas vēstules, kas dienā bija izņemtas no kartotēkas. Viņš tās klusiņām nolika uzgaida un gribēja tūliņ aiziet, taču misters Kārkers, rīkotājdirektors, kas viņu jau ienākšanas brīdī uzlūkoja tādam acīm, it kā tās visu laiku būtu skatījušās tieši uz viņu un nevis uz kantora grīdu, sacīja: *

—     Nu, Džon Kārker, kas tevi šeit atvedis?

Brālis norādīja uz vēstulēm un atkal pagriezās pret durvīm.

—     Es brīnos, — direktors teica, — ka tu vari tā nākt un iet, nemaz neapjautājies, kā klājas mūsu saimniekam.

—     Mēs šorīt kantorī uzzinājām, ka misteram Dombijam klājas labi, — brālis atbildēja.

—      Tu esi tik mīkstsirdīgs cilvēks, — direktors sacīja smaidot, — bet tāds esi kļuvis šajos gados, — ka es varu zvērēt: ja viņam noliktu kāda nelaime, tu būtu ]oli nobēdājies.

—     Man, Džeims, patiešām būtu žēl, — otrs atteica.

—      Viņam būtu žēl! — direktors izsaucās, norādīdams uz viņu ar pirkstu, it kā butu klāt vēl kāda persona un Kārkers vērstos pie tās. — Viņam patiešām būtu žēl! Sim manam brālim! Firmas jaunākais klerks, noniecinātais pamesls, nobīdīts sāņus un nostādīts ar seju pret sienu kā bojāta glezna, un tā atstāts dievs zina cik daudz gadu; viņš izjūtot dziļu pateicību un cieņu, un pat padevību un gribētu, lai es tam ticu!

—      Man, Džeims, nav vajadzīgs, lai tu ticētu vai ne, — otrs atbildēja. — Esi tikpat taisnīgs pret mani kā pret jebkuru citu cilvēku, kas tev padots. Tu man jautāji, un es atbildēju.

—      Un tev, pazemīgais šuneli, nav nekas pret viņu, — direktors, neparasti aizkaitināts, sacīja, — par ko varētu žēloties? Tu neņem ļaunā viņa augstprātīgo izturēšanos, viņa nekaunību, iedomīgo muļķību un dažādās nelikumīgās prasības. Kas, pie joda, tu esi — vīrs vai pele?

—      Tas būtu dīvaini, ja divi cilvēki, sevišķi ja viens no viņiem ir priekšnieks, bet otrs padotais, nodzīvotu tik daudzus gadus kopā un viņiem nebūtu nekādu iemeslu vienam par otru žēloties; vienam vismaz ir bijis, — Džons Kārkers atteica. — Bet, nerunājot par atgadījumu ar mani šeit…

—            Par atgadījumu ar viņu! — direktors izsaucās.

—     Tur jau ir tā lieta. Tieši tas fakts, kas viņu padara par izņēmuma gadījumu, izsvītro viņu no visiem rēķiniem! Nu, tālāk?

—      Nerunājot par šo atgadījumu, kas, kā tu norādīji, dod man vienam (visiem citiem par laimi) iemeslu būt pateicīgam, šeit firmā noteikti nav neviena, kas sacītu vai izjustu ko citu. Tu taču nedomā, ka te kāds būtu vienaldzīgs, ja firmas galva piedzīvotu nelaimi vai neizdošanos, un nebūtu par to patiešām nobēdājies?

—      Tev jau nu ir labs iemesls būt pret viņu atzinīgam, — direktors nicinoši teica. — Vai tu nezini, ka tevi šeit tur kā lētu piemēru un kā lielisku pierādījumu žēlsirdībai, ar ko firma «Dombijs un Dēls» lepojas un kas vairo šīs slavenās firmas reputāciju?

—      Nē, to es nezinu, — brālis mierīgi atteica. — Jau sen esmu pārliecināts, ka mani šeit tur daudz labāku un nesavtīgāku apsvērumu dēļ.

—     Es vēroju, ka tu sāc celt priekšā kristīgu morāli, — direktors teica, ieņurdēdamies kā tīģeris.

—      Nē, Džeims, — otrs atbildēja, — lai gan mūsu brālības saites sen jau sarautas un aizmestas …

—     Kas tās sarāva, labo ser? — direktors vaicāja.

—     Es ar savu nepiedienīgo uzvešanos. Tevi jau es nevainoju.

Zobus atņirgdams, direktors atkārtoja bez skaņas: «Ak mani tu nevaino!» — un lūdza viņu turpināt.

—     Kā jau teicu, lai gan starp mums nav tādu brālības saišu, neapvaino mani, lūdzams, ar nevajadzīgām dzēlīgām piezīmēm un neiztulko nepareizi to, ko es saku vai gribētu sacīt. Es tikai gribēju pasacīt: nebūtu pareizi iedomāties, ka tikai tu vienīgais, — kurš šeit esi izraudzīts un nostādīts pāri visiem, lai tiktu avansēts, apveltīts ar uzticību un pagodinājumiem (izraudzīts, es zinu, jau no paša sākuma tavu lielo spēju un uzticamības dēļ), un kuram ar misteru Dombiju ir daudz tuvākas attiecības nekā jebkuram citam, pat, ja tā varētu sacīt, kā līdzīgam ar līdzīgu, un kurš bauda viņa labvēlību un devīgumu, — nebūtu pareizi iedomāties, ka tikai tu esi tas, kuram rūp viņa labklājība un reputācija. Es no sirds ticu, ka šeit firmā nav neviena, ar tevi sākot un pašu jaunāko kalpotāju beidzot, kas neizjustu to pašu.

—      Tu melo! — direktors iesaucās, piesarcis aiz pēkšņām dusmām. — Tu esi liekulis, Džon Karker, un tu melo!

—            Džeims! — brālis izsaucās, savukārt pietvīkdams.

—     Ko tu gribi teikt ar šiem apvainojošajiem vārdiem? Kāpēc tu tos man tik zemiski saki, kur es tos nekādi neesmu pelnījis?

—     Es tev pateikšu, — direktors sacīja, — ka tava liekulība un padevība — ka visa šejienes liekulība un padevība — manās acīs nav vairāk vērta kā šilas, — viņš pasita knipi, — un ka es lai redzu cauri, it kā tā būtu gaiss! Šeit nav neviena darbinieka, sākot ar mani un beidzot ar pašu zemāko kalpotāju (pret ko tu izturies ar tādu cieņu — un ne bez iemesla, jo tālu tas nav jāmeklē), kurš klusībā nepriecātos, redzot savu saimnieku pazemotu: kurš viņu slepeni neienīst; kurš viņam nenovēl drīzāk Jaunu nekā labu; un kurš nenostātos pret viņu, ja tik tam būtu tāda vara un drosme. Kas jo tuvāk viņa labvēlībai, tas jo tuvāk arī viņa nekaunībai; kas jo ciešāk pie viņa, tas jo tālāk no viņa nost. Tāda, lūk, šeit ir visu pārliecība!

—           Es nezinu, — atbildēja brālis, kura sašutumu drīz vien bija nomainījis pārsteigums, — kas gan varējis tev sastāstīt tādas blēņas vai kāpēc tu gribi pārbaudīt tieši mani un nevis kādu citu. Bet, ka tu gribi mani pārbaudīt un ievilināt lamatās, par to tagad esmu pārliecināts. Tev ir pavisam citāda izturēšanās un citāda valoda nekā agrāk. Atkārtošu vēlreiz — tu tiec maldināts.

—     Zinu, ka tieku maldināts, — direktors teica, — es tev jau aizrādīju.

—     Ne jau es, — viņa brālis atbildēja, — bet tavs ziņu pienesējs, ja tev tāds ir. Ja nav, tad tu maldini pats sevi ar savām domām un aizdomām!

—      Man nav aizdomu, — direktors teica. — Man ir pārliecība. Jūs mazdūšīgie, nožēlojamie, verdziskie šuneļi! Visi jūs spēlējat to pašu teātri, visi dziedat to pašu dziesmiņu, visi smilkstat tos pašus žēlabainos vārdus, visi glabājat to pašu acīm redzamo noslēpumu!

Viņa brālis, nesacīdams vairs ne vārda, gāja ārā un aizvēra durvis, kad viņš bija apklusis. Misters Kārkers, rīkotājdirektors, piestūma krēslu pie kamīna un sāka ar krāsns kruķi palēnām smalcināt ogles.

—      Gļēvie, pieglaimīgie nelieši, — viņš murmināja, atsegdams abas spīdošo zobu rindas. — Starp viņiem nav neviena paša, kas neizliktos satriekts un sašutis. Bā! Ikviens no viņiem, ja viņam būtu vara un prāts, un drosme to izlietot, pazemotu Dombija lepnumu un satriektu to tikpat nežēlīgi, kā es sadauzu šīs ogles.

Sasmalcinādams ogles un izklīdinādams tās pa kamīna restēm, viņš ar donjīgu smaidu vēroja to, ko pats darīja. — Pat bez karalienes mājiena! — viņš tūdaļ piemetināja. — Un ir lepnums šai apziņā, ka netiec piemirsts, — tā ir liecība mūsu pieredzes spējām! — To izsacījis, viņš iegrima vēl dziļākās pārdomās un sēdēja prātodams pie dziestošā kamīna restēm, tad piecēlās, atgādinadams cilvēku, kas bijis iedziļinājies kādā grāmatā, un, aplaidis acis visapkārt, paņēma cepuri un cimdus, izgāja ārā, kur gaidīja viņa zirgs, iekāpa seglos un aizjāja pa apgaismotajām ielām, jo bija jau vakars.

Viņš jāja gar mistera Dombija namu un, tuvojoties tam, pievilka pavadu, lai zirgs ietu soļos, un paskatījās augšup uz logiem. Vispirms viņa uzmanību saistīja logs, pie kura reiz bija redzējis sēžam Florensi ar savu suni, lai gan šis logs patlaban nebija apgaismots; bet viņš pasmīnēja, pārlaizdams acis mājas augstajai fasādei, un, likās, augstprātīgi atstāja šīs atmiņas aiz sevis.

—     Bija laiks, — viņš teica, — kad jau tas šķita labi, ja varēja vērot pat jūsu sīkās zvaigznītes uzlēkšanu un uzzināt, kurā debess pusē ceļas mākoņi, lai nepieciešamības gadījumā jums sagādātu patvērumu. Bet nu ir uzlēkusi planēta, un jūs esat nozudusi tās gaismā.

Viņš pagrieza baltkājaino zirgu gar ielas stūri un ar acīm meklēja kādu apgaismotu logu starp tiem, kas atradās mājas aizmugurē. Ar šo logu saistījās atmiņas par kādu lepnu stāvu, kādu cimdotu roku, atmiņas par to, kā kaisījās uz grīdas kāda skaista putna spārna spalvas un kā trīsēja un šalkoja kāda apmetņa vieglās, baltās pūkas, it kā tuvotos vētra, ftīs atmiņas viņš paņēma līdzi, kad atkal pagrieza zirgu un straujos rikšos aizjāja pa tumšajiem un vientuļajiem parkiem.

Liktenīgā kārtā tās bija saistītas ar sievieti, lepnu sievieti, kas viņu nīda, bet kuru viņa izmanība un pašas lepnība un aizvainojums lēni un droši bija novadījis tiktāl, ka, tā pacieta viņa sabiedrību un pamazām sāka pieņemt viņu kā cilvēku, kam ir tiesības runāt par tās nicinošo vienaldzību pret pašas vīru un par to, ka tā zaudējusi cieņu pati pret sevi. Atmiņas bija saistītas ar sievieti, kas viņu dziļi nīda, kas viņu pazina un kas viņam neuzticējās tieši tādēļ, ka pazina, un tādēļ, ka viņš savukārt pazina to; taču tā iekvēlināja savas nežēlīgās dusmas, ļaudama viņam sev tuvināties ar katru dienu vairāk un vairāk, par spīti naidam, ko tā pret viņu izjuta. Par spīti tam! Tieši tā dēļ; jo šā naida bezdibenī — tik d/.iļi, ka viņas bargais skatiens tur nespēja iespiesties, kaut arī viņa varēja tajā kā caur miglu ielūkoties, — slēpās tumšs atriebības nodoms, kura visvieglākā ēna, kaut arī tikai reizi ar pretīguma drebuļiem saskatīta un nekad vairs neredzēta, jau būtu bijusi pietiekami liels traips viņas dvēselē.

Vai šāds bija sievietes tēls, kas, viņam jājot, vīdēja viņa priekšā; vai tas atbilda īstenībai, un vai viņš saskatīja to skaidri?

Jā. Viņš savās domās redzēja to tieši tādu, kāda tā

bija. Viņš redzēja tās lepnumu, dusmas, ienaidu, redzēja tikpat skaidri kā tās skaistumu; taču par visu skaidrāks bija tās naids pret viņu. Dažubrīd viņš redzēja to augstprātīgu un nepieejamu pie saviem sāniem, bet dažubrīd zem sava zirga kājām, kritušu un guļam putekļos. Bet vienmēr viņš to redzēja tādu, kāda tā bija, bez maskas, un vēroja to bīstamajā ceļā, kādu tā gāja.

Un, kad viņš, pabeidzis savu izjājienu un pārģērbies, ienāca tās spoži apgaismotajā istabā — kā parasti, ar noliektu galvu, klusu balsi un glāstošu smaidu, — viņš redzēja to tikpat skaidri. Viņš pat nojauta noslēpumu, kāpēc viņas roka ietērpta cimdā, un tieši tādēļ paturēja to jo ilgāk savējā. Bīstamo ceļu, kuru tā gāja, soļoja arī viņš; un, līdzko tā bija paspērusi soli, viņš tūliņ lika savu kūju tās pēdās.

XLVII NODAĻA PĒRKONA SPĒRIENS

Laiks nespēja padarīt nestiprāku sienu, kas bija radusies starp misteru Dombiju un viņa sievu. Laiks — bēdu remdētājs un dusmu slāpētājs, nekādā ziņā nevarēja palīdzēt šim nesaderīgajam pārim; nelaimīgi katrs par sevi, viņi bija padarījuši nelaimīgus arī viens otru; viņus nesaistīja nekāda cita saite kā vienīgi važas, kas vienoja viņu saslēgtās rokas, un šīs važas viņi, raudamies viens no otra nost, tik loti sasprindzināja, ka tās berza un griezās līdz kaulam. Viņu abu lepnums, lai arī katram atšķirīgs pēc savas dabas un izpausts dažādu mērķu labā, bija vienlīdz stiprs, — un, tā kā viņi stāvēja viens pret otru cieti kā krams, — tas šķīla dzirksteles, kas, skatoties pēc apstākļiem, varēja gruzdēt vai liesmot, taču sadedzināja visu viņu kopīgajā dzīvē, atstājot viņu laulības ceļā tikai pelnus.

Būsim taisnīgi pret misteru Dombiju. Padodamies kroplīgajiem maldiem, kas auga ar katru viņa dzīves smilšu pulkstenī iebirstošo smilts graudiņu, viņš dzina Edīti uz priekšu, daudz nedomādams, uz kurieni un kā tā iet, taču viņa jūtas pret sievu, lai kādas lās bija, palika tādas pašas kā iesākumā. Edītes lielā vaina bija tā, ka viņa neizskaidrojamā kārtā atsacījās atzīt vīra neapstrīdamo varu un tai pilnīgi pakjauties, un tādēļ

bija nepieciešams viņu labot un ierobežot; taču citādi viņš Edītei ar viņam raksturīgo vēsumu izrādīja cieņu kā lēdijai, kas, ja vien vēlētos, varēja darīt godu viņa izvēlei un vārdam un celt viņa — tās īpašnieka — slavu.

Edīte no savas puses ar visu dedzīgā un lepnā sašutuma spēku dienu pēc dienas un stundu pēc stundas vērsa drūmo skatienu, — kopš tās nakts, kad viņa bija sēdējusi savā guļamistabā, vērodama ēnas uz sienas, līdz pat vēl tumšākajai naktij, kas strauji tuvojās, — uz to veidolu, kurš viņai uzkrāvis veselu kalnu pazemojumu un apvainojumu, un tas bija viņas vīrs.

Vai mistera Dombija galvenais netikums, kas pār viņu tik nežēlīgi valdīja, bija kāda pretdabiska rakstura īpašība? Dažreiz varētu būt vērts noskaidrot, kas īsti ir cilvēku daba, kā cilvēki mēģina to pārveidot un vai nav dabiski, ka, tīši to izkropļojot, tā kļūst pretdabiska. Ieslogiet kuru katru mūsu varenās mātes — Dabas dēlu vai meitu šaurā būrī, uztiepiel šim cietumniekam vienu domu un uzpūtiet to ar apkārtējo bailīgo un ļaunprātīgo ļautiņu iztapīgo klanīšanos, un kāda tad izveidosies daba šim paklausīgajam gūsteknim, kas nekad nav lidojis ar brīvās domas spārniem, — tie jau drīz vien ir nokārušies lejup un kļuvuši nederīgi, — lai ieraudzītu apkārtējo vidi visā tās īstenībā!

Ak vai! Vai tad ap mums pasaulē nav daudz kā pretdabiska un tomēr savā būtībā gluži dabiska! Paklausieties, kā miertiesnesis'*vai prokurors izsaka brīdinājumu pretdabiskajām sabiedrības padibenēm; pretdabiskas ir viņu rupjās paražas, pretdabisks viņu pieklājības trūkums, pretdabiski tas, ka viņi zaudējuši spēju atšķirt labo no ļaunā un sajaukuši šos divus jēdzienus; viņi ir pretdabiski ar savu tumsonību, netikumiem, neapdomību, spītību, spriedumiem, izskatu un visu pārējo. Bet pasekojiet labajam mācītājam vai ārstam, kuri ar katru elpas vilcienu pakļauj savu dzīvību briesmām, kad ieiet viņu būceņos, kuros atbalsojas vienīgi mūsu kariešu riteņu rīboņa un diendienīgā gājēju soļu klaudzēšana uz bruģa akmeņiem! Pārlaidiet acis šai pretīgajai apkārtnei, — un miljoniem nemirstīgu dvēseļu nav cilas mājvietas uz zemes kā tikai šī, — kuru tikai pieminot vien, cilvēciskās jūtas uzbango sašutumā un gleznā izsmalcinātība, kas mājo blakus ielā, aizbāž ausis un čukst: «Es tam neticu!» Ieelpojiet apgānīto, jebkuras netīrības pilno gaisu, kas ir inde veselībai un dzīvībai; un katrs no jūsu jutekļiem, kas doti cilvēku dzimumam par prieku un laimi, būs apvainots un derdzīguma pārņemts šinī renstelē, pa kuru plūst vienīgi ciešanas un nāve. Veltīgi cerēt, ka kāds vienkāršs stāds vai puķe, vai dziedinoša zālīte, iedēstīta šajā smirdošajā dobē, varētu dabiski izaugt vai atraisīt mazās lapiņas pretī saulei, kā dievs to nolicis. Un tad uzrunājiet kādu spocīgi panīkušu bērnu ar kroplu augumu un ļaunu seju un sāciet pārmest, cik pretdabiski, ka viņš tik samaitāts, un vaimanāt, ka viņš jau tik mazs novērsies no debesīm, — taču padomājiet arī mazliet par to, ka viņš ir ieņemts, piedzimis un uzaudzis ellē!

Tie, kas nodarbojas ar eksaktajam zinātnēm un izlieto tās cilvēka veselības labā, mums stāsta: ja kaitīgās daļiņas samaitātajā gaisā būtu acīm saskatāmas, mēs tās redzētu nolaižamies kā biezu, melnu mākoni pār šiem graustiem un lēnām veļamies tālāk, lai saindētu arī pilsētu Uibakos rajonus. Bet, ja kļūtu redzama arī morālā sērga, kas izplatās kopā ar šīm daļiņām un pēc apsmietās dabas mūžīgajiem likumiem nav šķirama no tām, cik drausmīgs gan būtu šāds skats! Tad mēs ieraudzītu, ka izvirtība, patvaļa, žūpība, zagšana, slepkavošana un vesela virkne nenosauktu grēku pret cilvēces dabiskajām simpātijām un antipātijām nolaižas pār šīm iznīcībai lemtajām vietām un zogas tālāk, lai ietekmētu uz ļaunu nevainīgos un pavedinātu šķīstos. Tad mēs redzētu, kā tas pašas saindētās straumes, kas ieplūst mūsu hospitāļos un slimnīcās, pārplūdina arī cietumus un liek noziedznieku transporta kuģiem, dziļi iegrimušiem, šķērsot jūras un izplatīt noziedzību plašos kontinentos. Tad mēs sastingtu aiz šausmām, uzzinādami, ka, izraisot slimības, kas nodara ļaunu mūsu bērniem un pāriet mantojumā vēl nedzimušām paaudzēm, mēs ar to pašu* kultivējam bērnību, 'kas nepazīst nevainību, jaunību, kam sveša kautrība un biklums, brieduma gadus, kuros nobriest vienīgi ciešanas un grēks, pretīgu vecumu, kas apkauno cilvēka veidolu. Pretdabiskā cilvēcība! Kad mēs ievāksim vīnogas no paērkšķiem un vīģes no dadžiem, kad mūsu izvirtušo pilsētu atkritumu izgāztuvēs sakuplos labība un no trūdiem auglīgajās kapsētās uzziedēs rozes, — tad varēsim meklēt dabisku cilvēcību un pārliecināties, ka tā izaug no šādas sēklas!

Ak, ja kāds labs gars, kam daudz spēcīgāka un labvēlīgāka roka nekā klibajam dēmonam * stāstā, noceltu māju jumtus un parādītu kristīgajiem cilvēkiem, kādas drūmas ēnas izlido no viņu mājām, lai pievienotos iznīcības eņģeļa svītai, kurš staigā viņu vidū! Tikai vienu nakti palūkoties, kā šie bālie rēgi paceļas no vietām, kuras mēs pārāk ilgi esam pametuši novārtā, kā no biezā un drūmā gaisa, kur perinās Ļaunums un Slimības, nolīst briesmīga atmaksa — un līst mūždien un mūždien kļūst stiprāka! Gaišs un svētīts rīts tad uzaustu pēc šādas nakts, jo cilvēki, ko vairs nekavētu pašu radītie piedauzības akmeņi, kas ir tikai puteklīši uz takas, kura ved uz mūžību, — cilvēki paši tad ķertos pie darba, lai uzceltu labāku pasauli, — kā radījumi, kuriem kopīga izcelšanās, kā viena tēva bērni, kuri tiecas uz kopīgu mērķi!

Gaiša un svētīta tā diena būtu arī tādēļ, ka vienā otrā, kurš nekad nav ieskatījies cilvēku dzīvē ap sevi, pamodinātu apziņu par paša saiknēm ar šo dzīvi, un tad atklātos, ka savos aprobežotajos vērtējumos un simpātijās viņi aplam izpratuši dabu un pieļāvuši lielu kļūdu, kas, reiz radusies, dabiski, joprojām padziļinās, tāpat kā pagrimšana līdz viszemākajai pakāpei.

Bet misteram Dombijam un viņa sievai šāda diena nebija uzaususi, un katrs no viņiem bija izvēlējies savu ceļu.

Sešu mēnešu laikā, kas pagāja pēc nelaimes gadījuma, viņu attiecības palika nemainīgas. Marmora klints nebūtu varējusi stāvēt viņa ceļā nesatricināmāk kā Edīte, un pats aukstākais avots dziļas alas tumsībā, kur neiespīd neviens gaismas stariņš, nevarētu būt aukstāks un nepieejamāks kā misters Dombijs.

Cerības, kas ietrīsējās Florenses sirdī, kad atausa nojausma par jaunu ģimeni, tagad bija pilnīgi izgaisušas. Sī ģimene pastāvēja jau gandrīz divus gadus, un pat viņas pacietīgā ticība nespēja pārciest vilšanos, ko diendienā sagādāja šādi pārdzīvojumi. Ja ari viņā bija palicis kāds aizkavējies cerību stariņš, ka Edīte un tēvs kaut kad nākotnē savā kopdzīvē varētu būt laimīgāki, tad cerības, ka tēvs viņu, Florensi, kādreiz varētu iemīlēt, šobrīd vairs nebija. Mazais starplaiks, kad viņa šķita saskatījusi tēvā kādu niecīgu vēlību pret sevi, izplēnēja no atmiņas, bieži atceroties, cik vēss viņš bija kopš šī starplaika un agrāk; šīs iedomas viņa uzņēma vienīgi kā rūgtus maldus.

Florense viņu mīlēja tāpat kā agrāk, taču pamazām sāka mīlēt drīzāk kā cilvēku, kas reiz bijis tai dārgs vai varētu būt tāds bijis, nevis kā to cietsirdīgo reālo būtni, kas atradās tai acu priekšā. Kaut kas no maigajām skumjam, ar kādām viņa turēja mīļā piemiņā mazo Polu vai savu māti, šķita tagad ielīstam viņas domās par tēvu, padarot tās, kā tas arī bija, par dārgām atmiņām. Viņa nevarēja pateikt, kādēļ tēvs, ko viņa mīlēja, kļuvis par miglainu, nenoteiktu tēlu, — vai tādēļ, ka tēvs viņas apziņā bija it kā miris, vai tādēļ, ka abiem bija kopīgas attieksmes pret viņai tik dārgajiem nelaiķiem un ka ar tēvu tik ilgi saistījušās cerības, kas tagad bija vītušas, un mafgums, ko viņš bija sastindzinājis. Bet šis nenoteiktais tēls būtībā nebija ciešāk saistīts ar reālo dzīvi kā mirušā mīļā brālīša tēls, kad viņa dažreiz iztēlojās, ka brālītis ir it kā vēl dzīvs un izaudzis par vīru, kas viņu sargā un balsta.

Sī pārmaiņa, ja to tā varētu nosaukt, bija ar viņu notikusi nemanot, gluži tāpat kā bērnība pāriet jaunībā, un iestājusies reizē ar šo pārvērtību. Florensei bija gandrīz septiņpadsmit gadi, kad viņa vientulīgās pārdomās sāka šo pārvērtību apzināties.

Viņa tagad bieži bija viena, jo līdzšinējās attiecības ar Edīti bija ļoti izmainījušās. Tai laika, kad notika nelaimes gadījums ar tēvu un kad viņš gulēja sava istabā apakšstāvā, Florense pirmoreiz ievēroja, ka Edīte no viņas izvairās. Aizvainota, satriekta un nespēdama saprast, kā tas savienojams ar viņas maigumu satiekoties, Florense kādu vakaru vēlreiz iegāja pie Edītes viņas istabā.

—     Māmiņ, — Florense teica, klusītēm piezagdamās pie Edītes, — vai es jūs esmu sarūgtinājusi?

Edīte atbildēja: — Nē.

—     Es droši vien esmu kaut ko nodarījusi, — Florense turpināja. — Pasakiet man, ko gan? Jūs, mī]o māmiņ, izturaties pret mani citādi nekā agrāk. Es pat pasacīt nevaru, cik dziļi es izjūtu vismazāko pārmaiņu, jo es jūs mīlu no visas sirds.

—     Es tevi tāpat, — Edīte teica. — Ak, Florens, tici man tagad vairāk nekā jebkad agrāk!

—     Kāpēc tad jūs, mani sastapusi, tūdaļ aizejat, kāpēc izvairāties no manis? — Florense vaicāja. — Un kāpēc jūs, mīļo māmiņ, dažreiz uz mani tik savādi skatāties? Jūs taču tā darāt, vai ne? — Edītes tumšās acis apliecināja, ka tā ir patiesība.

—     Kāpēc? — Florense atkārtoja kā lūdzot. — Sakiet man, kāpēc, lai es zinu, kā atgūt jūsu laipnību, un sakiet man, ka turpmāk tā vairs nebūs.

—     Manu Florens, — Edīte atbildēja, saņemdama roku, kas apskāva viņas kaklu, un ieskatīdamās acīs, kas tik mīļi lūkojās viņai pretī, jo Florense bija nometusies ceļos, — kāpēc tas tā, to es tev nevaru sacīt. Ne man par to runāt, ne tev kļausities, bet tā tas ir, un es zinu, ka tā tam jābūt. Vai gan es tā izturētos, ja nebūtu par to pārliecināta?

—     Tatad mums, māmiņ, jākļūst svešiniecēm? — Florense prasīja, skatīdamās uz viņu kā izbailēs.

Edītes lūpas bez skaņas atbildēja: — Jā.

Florense uzlūkoja viņu ar pieaugošām bailēm un neizpratni, līdz asaras apmieloja acis un meitene vairs nevarēja Edīti saskatīt.

—             Florens, manu dvēselīt! — Edīte ātri ierunājās.

—     Uzklausi mani. Es nevaru paciest, ka tu tā bēdājies. Nomierinies! Tu redzi, kā es savaldos. Vai tad tas man viegli?

Izsakot šos pēdējos vārdus, viņas balss un izturēšanās atkal pauda parasto mieru, un viņa vēl piebilda:

—     Ne jau gluži svešiniecēm. Tikai pa daļai, Florens, un tikai ārēji, jo savā sirdī es pret tevi jūtu to pašu, ko agrāk, un tā tas būs vienmēr. Bet to, ko daru, es nedaru sevis dēļ.

—     Vai tad manis dēļ, māmiņ? — Florense vaicāja.

—           Pietiek, ka tu zini to, kā ir, — Edīte, brītiņu klusējusi, atbildēja. — Kāpēc, — tam maza nozīme. Mīļo Florens, tā ir labāk … tas ir nepieciešami… tā tam jābūt… ka mēs satiekamies retāk. Draudzība, kas bijusi starp mums, jāizbeidz.

—     Kad? — Florense iesaucās. — Ai, māmiņ, kad?

—     Tūlīt, — Edīte atteica.

—     Uz visiem laikiem? — Florense vaicāja.

—     To es nesaku, — Edīte atbildēja. — To es nezinu. Es nesaku arī, ka mūsu draudzēšanās, labākajā gadījumā, būtu nevietā vai kāds ļaunums, kaut arī man vajadzēja zināt, ka no tās nekas labs nevar iznākt. Mans ceļš uz šejieni vedis pa takām, pa kādām tev nekad nebūs jāstaigā, un mans ceļš no šejienes ved … dievs zina kurp … es to neredzu …

Viņas balss aprāvās; viņa sēdēja un skatījās uz Florensi, it kā aizbēgt gribēdama, un viņas skatienā pavīdēja tās pašas svešādās izbailes un tramīgais atsalums, ko Florense jau bija reiz ievērojusi. Pār Edītes augumu un seju pārmaiņus slīdēja tas pats drūmais lepnums un dusmas, gluži kā nemiera pilni akordi pār mežonīgas arfas stīgām. Taču tam nesekoja ne maigums, ne pazemībS. Šoreiz viņa nenolieca galvu un neraudāja, un neteica, ka viņas vienīgā cerība ir Florense. Viņa turēja galvu augstu paceltu, it kā būtu skaista Medūza, kas skatās cilvēkam tieši virsū, aci pret aci, lai to nogalinātu. Jā, un to viņa arī būtu darījusi, ja viņai piemistu tāds burvju spēks.

—      Māmiņ, — Florense bikli teica, — ar jums ir notikusi lielāka pārmaiņa, nekā jūs man sakāt, un tas mani satrauc. Atļaujiet man vēl brītiņu pie jums pakavēties.

—      Nē, — Edīte teica, — nē, mīlulīt. Man tagad vislabāk palikt vienai, un es daru visu iespējamo, lai mēs satiktos retāk. Nejautā man neko, bet tici, ka tad, kad es šķietos nepastāvīga vai untumaina pret tevi — tas nenotiek pēc manas gribas vai manis labad. Kaut arī tagad esam viena pret otru svešākas nekā līdz šim, tici man, ka manas jūtas pret tevi nav mainījušās. Piedod man, ka esmu tavu drūmo mājvietu izvērtusi vēl drūmāku … es metu ēnu pār to, zinu labi… un nekad vairs nerunāsim par to.

—     Māmiņ, — Florense iešņukstejas, — mums taču nebūs jāšķiras?

—     Tieši tādēļ jau mēs tā darām, lai nebūtu jāšķiras, — Edīte atbildēja. — Nejautā vairāk nekā! Ej, Florens! Mana mīlestība un mana līdzjūtība būs ar tevi!

Viņa apkampa Florensi un atlaida, un, kad tā gāja ārā no istabas, Edīte nolūkojās uz aizejošo meiteni tādām acīm, it kā līdz ar to aizietu arī viņas labais eņģelis un atstātu viņu augstprātīgo un naidīgo kaislību varā, kas tagad Edīti pārņēma pilnīgi un uzspieda savu zīmogu uz viņas pieres.

No šī brīža Florenses un Edītes attiecības krasi pārmainījās. Dienām ilgi viņas tikās retumis, atskaitot ēdienu reizēs pie galda vai arī mistera Dombija klātbūtnē. Tad Edīte, valdonīga, nelokāma un nerunīga, pat nepaskatījās uz Florensi. Ja tādās reizēs bija klāt misters Kārkers — un pa mistera Dombija atveseļošanās laiku, kā arī vēlāk tas gadījās bieži —, Edīte norobežojās no viņas jo vairāk un izturējās vēl vēsāk neka citkārt. Taču, kad tās sastapās nejauši un neviena cita tuvumā nebija, Edīte kā agrāk Florensi mīļi apskāva, kaut arī viņas lepnajā sejā neparādījās agrākais maigums; un bieži vien, kad Edīte vēlu pārradās mājās, tā tumsā iezagās Florenses istabā, kā to bija paradusi darīt agrāk, un, noliekusies pār viņu, čukstēja: — Ar labu nakti! — Ja tādās reizēs Florense bija iemigusi, viņa dažreiz pamodās, it kā šos* klusos vārdus būtu dzirdējusi sapnī un izjutusi lūpu pieskārienus savai sejai. Taču tas ar laiku atgadījās arvien retāk.

Un atkal tukšums, kas parņēma Florenses sirdi, lika viņai izjust pilnīgu vientulību. Tāpat kā tēva tēls, kuru viņa mīlēja, pamazām bija kļuvis par kaut ko nereālu, tā arī Edīte, piedzīvodama tādu pašu likteni kā visi pārējie, kuriem bija piederējusi Florenses mīla, ar katru dienu it kā atkāpās, izdzisa un izbālēja tālumā. Pamazām vien Viņa attālinājās no Florenses, kļūdama it kā par kādreizējās Edītes rēgu; pamazām vien plaisa starp viņām paplašinājās un šķita kļūstam dziļāka; pamazām vien sirsnību un maigumu, ko Edīte bija paradījusi, sastindzināja nikna, pašapzinīgā drosme, ar kādu viņa stāvēja uz kraujas pie dziļa bezdibeņa, ko Florense neredzēja, un uzdrošinājās skatīties lejup.

Sāpīgo Edītes zaudējumu Florense centās aizstāt ar vienu domu un, kaut arī tā sniedza niecīgu mierinājumu viņas nospiestajai sirdij, mēģināja rast tajā atvieglojumu. Tā kā viņai vairs nebija jādala sava mīlestība un pienākums starp tiem abiem, Florense varēja mīlēt abus, nevienam nenodarot netaisnību. Tā kā viņi abi tās mīlas pilnajā iztēlē bija līdzīgi ēnām, tā viņiem varēja ierādīt savā sirdī vienlīdzīgu vietu un ar savām šaubām nenodarīt pāri ne vienam, ne otram.

Tā viņa arī centās darīt. Laiku pa laikam, turklāt diezgan bieži, viņai uzmācās nemierīgas domas par Edītes pārvērtības cēloņiem, un tad viņa izjuta bailes, taču, no jauna mierīgi atdodamās klusām skumjām un vientulībai, viņa neizrādīja ziņkārību. Vajadzēja tikai atcerēties, ka viņas cerību zvaigzni aizsedzis drūmais mākonis, kas nolaidies pār māju, un tad viņa sāka raudāt un samierinājās.

Tādā kārtā, vadīdama savu dzīvi gan sapņos, kur viņas pāriplūstošā mīlestība izlējās pār nereāliem tēliem, gan r^&lajā pasaulē, kur bija piedzīvojusi gandrīz vienīgi to, ka viņas spēcīgā mīlestības straume plūst atpakaļ, Florense sasniedza septiņpadsmito mūža gadu. Vientulība bija padarījusi viņu kautru un atturīgu, taču nebija sabojājusi viņas maigo raksturu un nopietno dabu. Kā bērns — tik nevainīgi vienkārša, kā sieviete — pieticīgi pašpaļāvīga un ar dziļām jūtām apveltīta; abas šīs īpašības, kā bērna, tā sievietes, piemīlīgi apvienojušās, vienlaicīgi izpaudās viņas skaistajā sejā un auguma trauslajā smalkumā; izskatījās, it kā pavasaris nelabprāt dotu vietu vasarai un ar ziedoņa plauksmi censtos aizēnot vasaras ziedu krāšņumu. Bet viņas balsī, kas lika sirdij ietrīsēties, viņas mierīgajās acīs, kuras reizēm pamirdzēja savāda gaisma, kura likās starojam ap viņas galvu, un viņas vienmēr domīgajā skaistumā bija kāda izteiksme, kas atgādināja mirušo zēnu; par to sačukstējās kalpotāju palātās, kratīja galvas un pēc tam ēda un dzēra ar jo lielāku patiku, vienoti jo stiprākām draudzības saitēm.

Sai novērotāju brālībai bija daudz ko stāstīt par misteru un misis Dombijiem, kā ari par misteru Kārkeru, kas rādījās esam starpnieks starp abiem un kas nāca un gāja, it kā mēģinādams tos samierināt, bet nekad nevarēja to izdarīt. Viņi visi nožēloja, ka stāvoklis izvērties tik nepatīkams, un visi bija vienis prātis, ka tur savu roku pielikusi arī misis Pipčina (pret kuru neviens nejuta kaut niecīgāko simpātiju), taču visumā bija palīkami, ka ir tāds labs temats, par ko pazoboties, un viņi to izmantoja visā pilnībā, sevi ļoti uzjautrinādami.

Viosi, kas parasti apmeklēja namu, un paziņas, kurus mēdza apciemot misters un misis Dombiji, uzskatīja viņus par tīri saderīgu pāri — vismaz ja runa ir par augstprātību, — bet vairāk arī par to neko nedomāja. Jaunā lēdija ar kailo muguru kādu laiku pēc misis Skjūtonas nāves nerādījās, paziņodama ar viņai raksturīgo pievilcīgo iespiegšanos dažiem saviem tuvākajiem draugiem, ka viņas priekšstats par šo ģimeni esot saistīts ar kapakmeņiem un tamlīdzīgām šausmām; bet, kad viņa atnāca, viņa neko briesmīgu neatrada, atskaitot to, ka misters Dombijs pie pulksteņa ķēdes nēsāja zelta brelokus, par ko jaunā lēdija bija ļoti sašutusi kā par kliedzošu māņticības izpausmi. Šī jaunavīgā siržu lauzēja principā bija pret pameitām, taču citādi viņai pret Florensi nebija ko iebilst, vienīgi tik daudz, ka tai trūkstot «stila», ar ko viņa varbūt domāja izgriezumu mugurpusē. Daudzi, kas namu apmeklēja vienīgi svinīgos gadījumos, nemaz lāg<^ nezināja, kura ir Florense, un, mājās ejot, sprieda: — Vai tā tur, stūrī, patiešām bija mis Dombija? Ļoti jauka, bet no skata pārāk trausla un domīga!

Pēdējie seši mēneši šo domīgumu nebija mazinājuši, un tāda nu arī bija Florense, kad ar nemieru, kas jau vērsās izbailēs, viņa ieņēma savu vietu pie pusdienu galda dienā pirms tēva un Edītes laulību otrās gadadienas (pirmajā gadadienā misis Skjūtona bija gulējusi triekas ķerta). Viņas nemieram nebija nekāda cita pamata kā vien šis ievērojamais gadījums, tēva sejas izteiksme, ko viņa pamanīja, uzmetot tam ašu skatienu, un mistera Kārkera klātbūtne, kas viņai vienmēr bija nepatīkama un ko viņa sevišķi asi izjuta tieši šajā dienā.

Edīte bija grezni ģērbusies, jo viņa un misters Dombijs vakarā bija ielūgti kādās lielās viesībās un pusdienas tajā dienā tika ēstas vēlu. Viņa ieradās tikai tad, kad citi jau sēdēja pie galda, un misters Kārkers piecēlās un pavadīja viņu līdz krēslam. Lai arī Edīte bija žilbinoši skaista, viņas stājā un sejas izteiksmē bija kaut kas tāds, kas šķila viņu uz visiem laikiem un bez kādām cerībām atšķiram no Florenses un jebkura cita. Un tomēr bija mirklis, kad Florense pamanīja sev pievērstajās Edītes acīs laipnības stariņu, un tas izraisīja jo dziļāku nožēlu un lika jo dziļāk skumt par to, ka Edīte no viņas aizgājusi tik tālu.

Pusdienojot runāts tika ļoti maz. Florense dzirdēja, ka tēvs laiku pa laikam ierunājās ar misteru Kārkeru par veikala lielām, un saklausīja viņa klusās atbildes, taču tikpat kā nepievērsa uzmanību tam, ko viņi sacīja, vienīgi vēlējās, kaut pusdienas ātrāk beigtos. Kad galdā pasniedza desertu un apkalpotāji atstāja viņus vienus, misters Dombijs, jau vairākas reizes ieklepojies ar tādu pieskaņu, kas nevēstīja nekā laba, sacīja:

—     Misis Dombija, domāju, 'jums jau ir zināms: esmu informējis saimniecības vadītāju, ka rīt pie mums pusdienās ieradīsies viesi.

—     Es pusdienas mājās neēdīšu, — viņa atbildēja.

—      Ne sevišķi liela sabiedrība, — misters Dombijs vienaldzīgi turpināja, izlikdamies viņas atbildi nedzirdējis, — tikai divpadsmit vai četrpadsmit personas. Mana māsa, majors Begstoks un vēl daži, kurus jūs tikai pavirši pazīstat.

—     Es pusdienas mājās neēdīšu, — viņa atkārtoja.

—      Lai arī cik apšaubāmi iemesli man varētu būt, misis Dombija, — misters Dombijs teica ar to pašu majestātisko noskaņu, it kā viņa nemaz nebūtu runājusi,

—      tieši tagad pakavēties pie šī nolikuma ļoti patīkamās atmiņās, taču šādās lietās pastāv etiķete, kas jāievēro sabiedrības acīs. Ja jums, misis Dombija, nav cieņas pret sevi…

—     Man tādas nav, — viņa teica.

—     Kundze, — misters Dombijs iesaucās, uzsizdams roku uz galda, — esiet tik laipna un uzklausiet, ko es saku! Ja jums nav cieņas pašai pret sevi…

— Un es saku, ka man tādas nav, — viņa atbildēja.

Viņš paskatījās uz sievu, taču seja, ko tā viņam pavērsa pretī, nebūtu pārmainījusies, kaut tai acīs būtu skatījusies pati nāve.

—      Kārker, — misters Dombijs teica daudz mierīgāk, pievērsdamies šim džentlmenim, — tā kā es jūs jau agrāk esmu izmantojis par starpnieku, lai sazinātos ar misis Dombiju, un, tā kā es vēlos saglabāt dzīvē pieklājības normas, ciktāl šai lietai sakars ar mani, tad es palūgšu jūs — esiet tik laipns un paziņojiet misis Donibijai: ja viņai nav cieņas pašai pret sevi, man ir kaut cik cieņas pret sevi, un tāpēc es pastāvu, ka mani rīkojumi attiecībā uz rītdienu paliek spēkā.

—      Pasakiet, ser, savam varenajam pavēlniekam, — Edīte teica, — ka es atļaušos ar viņu par šo tematu parunāt kādreiz vēlāk un ka es runāšu ar viņu vienatnē.

—             Misteram Kārkeram, kundze, — viņas vīrs teica,

—      ir zināms iemesls, kas mani piespiež nedot jums šādu priekšrocību, un tādēļ viņš ir atbrīvots no uzdevuma nodot man kaut kādus jūsu paziņojumus. — Runādams viņš redzēja, ka Edītes acis pavēršas sānis, un sekoja tām ar savējām.

—     Ser, še klāt ir jūsu meita, — Edīte teica.

—     Mana meita šeit arī paliks, — misters Dombijs atbildēja.

Florense, kas jau bija piecēlusies, atkal apsēdās, paslēpa seju rokās un trīcēja.

—     Mana meita, kundze … — misters Dombijs iesāka.

Bet Edīte viņu pārtrauca, ierunādamās tāda balsī, kas,

kaut arī ne drusciņas skaļāka kā citkārt, tomēr bija tik skaidra, uzsvērta un noteikta, ka to varētu sadzirdēt pat viesuļvētrā.

—     Es saku, ka gribu runāt ar jums vienatnē, — viņa teica. — Ja jūs neesat prātā jucis, tad ievērojiet, ko es saku!

—      Man, kundze, ir tiesības runāt ar jums, — viņas vīrs atbildēja, — kad un kur es vēlos, un mana vēlēšanās ir runāt šeit un šobrīd!

Viņa piecēlās, it kā gribētu atstāt istabu, taču atkal apsēdās, būdama ārēji pilnīgi mierīga, paskatījās uz vīru un sacīja tāda pašā balsī:

—     Runājiet!

—     Man vispirms jums, kundze, jāpasaka, — misters Dombijs teica, — ka jūsu izturēšanās pauž kaut ko draudīgu, un tas jums nepiederas.

Vina iesmējās. Sapurinātie dimanti viņas matos sakustējās un sāka trīsēt. Teikas pauž, ka dārgakmeņi kļūstot blāvi, kad to valkātājam draudot briesmas. Ja šie arī būtu tādi, — tajos ieslēgtie gaismas stari šajā mirklī būtu nodzisuši un dārgakmeņi būtu kļuvuši nespodri kā svins.

Kārkers klausījās, acis nolaidis.

—      Kas attiecas uz manu meitu, kundze, — sacīja misters Dombijs, turpinādams risināt savas runas pavedienu, — tad tas nekādā ziņā nav nesavienojams ar viņas pienākumiem pret mani, ka viņa uzzina, no kādas uzvešanās ir jāizvairās. Pašlaik jūs viņai esat šādā ziņā spilgts piemērs, un es ceru, ka viņa no tā var gūt noderīgu mācību.

—     Tagad es jūs nepārtrauktu, — viņa sieva atbildēja, nemainot ne acu izteiksmi, ne balsi, ne izturēšanos,

—     es nepieceltos un neaizietu un dotu jums iespēju pateikt visu, ko vēlaties, pat tad, ja istabā izceltos ugunsgrēks.

Misters Dombijs pamāja ar galvu, it kā izsacīdams sarkastisku pateicību par uzmanību, un atsāka. Bet ne vairs ar tādu pašpaļāvību kā iepriekš, jo Edītes trauksmainais nemiers sakarā ar Florensi un Edītes vienaldzība pret viņu pašu un viņa pamācībām sūrstēja un smeldza kā neaizdzijusi brūce.

—      Misis Dombija, — viņš teica, — var būt, ka manai meitai sevis veidošanas nolūkos ir lietderīgi zināt, cik ļoti nožēlojami ir, ja kādam ir stūrgalvīgs raksturs, un cik ļoti nepieciešams to pārveidot, jo sevišķi tad, kad tas izpaužas — es gribu piemetināt: nepateicīgā kārtā izpaužas — pēc tam, kad apmierināta godkāre un savtīgums. Man liekas, ka tie abi — kā godkāre, tā savtīgums — zināmā mērā pamudinājuši jūs ieņemt jūsu tagadējo vietu pie šī galda.

—           Nē! Es nepieceltos un neaizietu un dotu jums iespēju pateikt visu, ko vēlaties, pat tad, ja istabā izceltos ugunsgrēks, — Edīte atkārtoja tieši tāpat kā iepriekš.

—      Tas varbūt ir diezgan dabiski, misis Dombija, — viņš turpināja, — ka jums neērti citu klātbūtnē uzklausīt šīs nepatīkamās patiesības, kaut gan es nesaprotu, kāpēc … — te viņš vairs nejaudāja noslēpt savas īstās jūtas, ne arī noturēties, neuzmetis drūmu skatienu Florensei, — kāpēc gan kāds varētu tās darīt ietekmīgākas un asāk izjūtamas nekā es, uz kuru tās visvairāk attiecas. Tas varbūt ir diezgan dabiski, ja jūs nevēlaties kāda cita klātbūtnē dzirdēt, ka jūsos mājo pretestības gars, kas jums pēc iespējas drīzāk jāapvalda, ko jums, misis Dombija, vajag apvaldīt un ko — man žēl, ka tas jāpasaka! — es, cik atceros, ne reizi vien ar zināmām šaubām un nepatiku esmu redzējis izpaužamies jau pirms mūsu laulībām jūsu attieksmēs pret jūsu nelaiķa māti. Taču zāles ir jūsu pašas rokās. Es, misis Dombija, sākdams runāt, nepavisam nebiju aizmirsis, ka mana meita ir še klāt. Bet jūs es lūdzu neaizmirst, ka rīt šeit būs vairākas personas un ka jums, turot godā pieklājības normas, būs jāsaņem viesi pienācīgā veidā.

—      Tātad nepieliek ar to, — Edīte teica, — ka jums ir skaidrs, kas noticis starp jums un mani; nepietiek ar to, ka jus varat skatīties šurp, — viņa norādīja uz Kārkeru, kas vēl vienmēr klausījās nolaistām acīm, — un atcerēties apvainojumus, ko esat man uzkrāvis; nepietiek ar to, ka jūs varat skatīties šurp, — viņa norādīja uz Florensi, un viņas roka pirmo un pēdējo reizi viegli iedrebējās, — un domāt par to, ko esat izdarījis un kādas izsmalcinātas mocības jūs katru dienu, katru stundu un pastāvīgi esat licis man izjust, tā rīkodamies; nepietiek ar to, ka šī diena no visām pārējām gada dienām man ir neaizmirstama tās cīņas dēļ (pelnītas, bet tādam kā jūs nesaprotamas), kad es vēlējos būt mirusi! Visam tam jūs pievienojat vēl pēdējo vislielāko zemiskumu, padarot viņu par liecinieci tam, cik dziļi esmu kritusi, zinādams, ka viņas miera labad esat licis man upurēt vienīgās maigās jūtas un dzīves intereses, zinādams, ka viņas labad es arī tagad, ja vien varētu — bet es nevaru, jo jūs man esat pārāk pretīgs, — pilnīgi pakļautu

sevi jūsu gribai un kļūtu par padevīgāko starp jūsu vergiem!

Tā nebija īstā pieeja mistera Dombija diženumam. Tas, ko viņa sacīja, pamodināja vecās jūtas, stiprākas un nežēlīgākas nekā jebkad. Atkal viņa noniecinātajam bērnam, ko šī nepaklausīgā sieviete šajā viņa dzīves drūmajā stundā izbīdīja priekšplānā, izrādījusies lielāka vara nekā viņam pašam, un šis bērns, izrādījās, ir bijis viņai viss, kamēr viņš pats — nekas.

Viņš pagriezās pret Florensi, it kā tā nupat būtu runājusi, un pavēlēja tai atstāt istabu. Florense, aizsegusi rokām seju, paklausīja un trīcēdama un raudādama atstāja istabu.

—     Es saprotu, kundze, — misters Dombijs teica ar niknumu un triumfa apziņu, — ka jūsu pretestības gars ievirzījis jūsu jūtas tādā gultnē, bet tām ir nolikts priekšā aizsprosts, misis Dombija, tām ir nolikts priekšā aizsprosts, un tās tiek pagrieztas atpakaļ!

—      Jo ļaunāk jums! — viņa atbildēja, un viņas balss un izturēšanās palika nemainīga. — Jā! — viņa sacīja, kad misters Dombijs, šos vārdus dzirdot, strauji pagriezās, — kas ir slikti man, tas ir divdesmit miljonu reižu sliktāk jums. Ņemiet to vērā, ja jūs neko citu nespējat ievērot!

Dimantu pusloks, kas aptvēra viņas melnos matus, liesmoja un dzirkstīja kā zvaigžņu tilts. Briljanti neprata brīdināt, citādi tie būtu kļuvuši nespodri un tumši kā aptraipīts gods. Kārkers vēl joprojām sēdēja un klausījās, acis nolaidis.

—      Misis Dombija, — misters Dombijs teica, cenzdamies paturēt, cik vien iespējams, augstprātīgu mieru,

—     ar šādu izturēšanos jūs mani nepadarīsit piekāpīgāku, ne ari piespiedīsit novērsties no tā, ko esmu nodomājis.

—     Sāda izturēšanās ir vienīgā iespējamā, kaut arī visai nepilnīgi izpauž to, kas manī notiek, — viņa atbildēja. — Taču, ja es domātu, ka tas jūs padarītu piekāpīgāku, es mēģinātu izturēties cilādi, ja vien tas cilvēka spēkos stāvētu. Es nedarīšu to, ko jūs lūdzat!

—     Es, misis Dombija, neesmu paradis lūgt, — viņš sacīja. — Es pavēlu!

—     Ne rit, ne ari kādā citā gadadienā es jūsu namā neaizpildīšu nekādu vietu. Mani nevienam neizrādīs kā stūrgalvīgu verdzeni, ko esat iegādājies šādai dienai. Ja arī es svinētu savas kāzu dienas atceri, es to svinētu kā kauna dienu. Cieņa pret sevi! Pieklājība pasaules priekšā! Ko tas man nozīmē? Jūs esat darījis visu, lai šie jēdzieni man nebūtu nekas, un tie nav nekas!

—     Kārker, — misters Dombijs, pieri savilcis un mirkli apdomājies, teica, — misis Dombija visā šajā lietā tik lielā mērā aizmirst pati sevi un mani un nostāda mani stāvoklī, kas tik loti neatbilst manai reputācijai, ka man šī lieta ir jāizbeidz.

—     Tad atbrīvojiet mani, — Edīte teica, un viņas balss, skatiens un izturēšanās palika nemainīga, — no saitēm, ar kurām esmu saistīta. Ļaujiet man iet!

—     Kundze? — misters Dombijs izsaucās.

—     Atbrīvojiet mani. Dodiet man brīvību!

—     Kundze? — viņš atkārtoja. — Misis Dombija?

—     Pasakiet viņam, — Edite teica, pavērsdama lepno seju pret Kārkeru, — ka es gribu laulības šķiršanu. Ka tā būtu labāk. Ka es viņam to iesaku. Sakiet viņam, ka, šķirot mūsu laulību, es pieņemšu visus viņa noteikumus, — jo viņa. bagātība man neko nenozīmē, — bet ka laulibas šķiršanai jānotiek, cik drīz vien iespējams.

—     Ak dievs, misis Dombija! — viņas vīrs izsaucās, būdams ārkārtīgi pārsteigts. — Un jūs iedomājaties, ka es vispār tādu priekšlikumu kādreiz ņemtu vērā? Vai tad jūs, kundze, nezināt, kas es esmu? Vai jūs nezināt, ko es pārstāvu? Vai esat kādreiz dzirdējusi par Dombiju un Dēlu? Lai Jaudis varētu runāt, ka misters Dombijs — misters Dombijs! — šķīries no savas sievas! Zemie ļautiņi lai varētu trīt mēles par misteru Dombiju un viņa ģimenes lietām! Vai jūs, misis Dombija, nopietni domājat, ka es varētu pieļaut, lai mans vārds šādā sakarībā nonāktu laužu mutē? Kas jums nāk prātā, kundze! Kaunieties! Tas ir absurds!

Un misters Dombijs tik tiešām smējās.

Taču ne tā, kā smējās viņa. Būtu bijis labāk, ja viņa būtu mirusi, nekā smējusies tā, kā viņa smējās, atbildot vīra smiekliem, cieši uz viņu skatīdamās. Būtu bijis labāk, ja viņš būtu miris nekā šeit sēdējis savas varenības apziņā un spiests tos dzirdēt.

—     Nē, misis Dombija, — viņš atsāka, — nē, kundze! Mūsu šķiršanās nav iespējama, un tādēļ es jums jo nopietnāk iesaku būt nomodā pār savu pienākuma apziņu. Un, Kārker, kā es jums jau gribēju sacīt. ..

Misters Kārkers, visu laiku sēdējis un klausījies, pacēla acis, kurās bija neparasti spožs mirdzums.

—      … Kā es jums jau gribēju sacīt, — misters Dombijs atsāka, — man būs jūs jālūdz, ja nu šīs lietas ir aizgājušas tik tālu, paziņot misis Dombijai: mans dzīves likums ir tāds, ka nevienam nav atļauts runāt man pretī, — nevienam, Kārker, — tāpat nav pieļaujams, ka kāds, lai tas būtu kas būdams, atskaitot mani, izvirzītos pirmajā vietā, kad ir runa par paklausību man. Manas meitas pieminēšana šinī sakarībā un stāvoklis, ka mana meita iesaistīta akcijās pret mani, ir nedabisks. Vai mana meita patiešām sadarbojas ar misis Dombiju, lo es nezinu un tas man ir vienalga, taču, spriežot pēc tā, ko misis Dombija šodien sacīja un ko mana meita šodien dzirdēja, es lūdzu jūs darīt misis Dombijai zināmu, ka tādā gadījumā, ja viņa turpinās pārvērst šo namu par ķildu arēnu, par kādu tas jau ir kļuvis, es, ņemot vērā pašas misis Dombijas atzīšanos, uzskatīšu arī savu meitu par zināmā mērā atbildīgu un viņa izpelnīsies manas dusmas. Misis Dombija prasīja, vai «nepietiekot ar to», ka viņa darījusi šo un lo. Esiet tik laipns un atbildiet viņai: nē, ar to nepieliek!

—      Acumirkli! — Kārkers iesaucās, viņu pārtraukdams. — Atļaujiet! Lai arī cik mans stāvoklis grūts un jo grūtāks tādēļ, ka esmu citādās domās nekā jūs, — viņš uzrunāja misteru Dombiju, — atļaujiet tomēr vaicāt, vai nebūtu labāk, ja jūs vēlreiz apsvērtu jautājumu par šķiršanos? Es zinu, cik ļoti tas nesaderas ar jūsu augsto sabiedrisko stāvokli, un zinu, cik pārliecināts jūs esat, kad liekat misis Dombijai saprast, — pavērsdams pret misis Dombiju mirdzošās acis, viņš izrunāja šos vārdus, citu no cila atdalīdams, ar lādu noteiktību, il kā tie būtu zvana piesitieni, — ka vienīgi nāve var jūs šķirt. Nekas cits! Bet, ja jūs ņemat vērā, ka misis Dombija, dzīvojot šajā namā, padara to, kā pats sacījāt, par ķildu arēnu, ne tikai ar savu līdzdalību šajās ķildās, bet ari ar to, ka diendienā kompromitē jūsu acīs mis Dombiju (jo man ir zināms, cik apņēmīgs jūs esat), vai jūs tomēr neatbrīvotu viņu no pastāvīgā garīgā sasprindzinājuma un no pastāvīgās gandrīz nepanesamās sajūtas, ka nodara kādam pārestību? Vai tas nepamudina domāt, — es nesaku, ka tas tā ir, — ka misis Dombija tiek upurēta, lai tiktu saglabāts jūsu izcilais un nesatricināmais stāvoklis?

Atkal viņa mirdzošās acis bija pievērstas Edītei, kad tā stāvēja un skatījās uz savu viru; tagad tās sejā bija neparasts un ļaunu vēstošs smaids.

—      Kārker, — misters Dombijs atbildēja, augstprātīgi savilcis pieri un runādams tonī, kas nepieļauj iebildumus, — jūs pārprotat savu stāvokli, gribēdams dot man padomu šādā jautājumā, un jūs parprotat mani (par to es esmu pārsteigts), dodams man šādu padomu. Vairāk man nav ko sacīt.

—      Varbūt, — misters Kārkers teica ar neparastū un neizskaidrojamu izsmieklu, — jūs pārpratāt manu stāvokli, kad pagodinājāt mani ar darījumiem, kuros es šeit tiku iesaistīts, — viņš norādīja ar roku uz misis Dombiju.

—     Nepavisam nē, ser, nepavisam nē, — otrs augstprātīgi atbildēja. — Jus tikāt izmantots …

—      Kā zemakstāvoša persona misis Dombijas pazemošanai. Es piemirsu. O, jā, tas bija skaidri saprotams! — Kārkers teica. — Piedodief!

Viņš nolieca galvu mistera Dombija priekšā, izrādīdams cieņu, kas nemaz nesaskanēja ar viņa vārdiem, kaut arī tie tika izsacīti pazemīgi, un tad pagriezās pret misis Dombiju un uzlūkoja to vērīgām acīm.

Labāk būtu bijis, ja viņa kļuvusi par pretīgu baismekli un pakritusi pie zemes mirusi nekā piecēlusies ar šādu smaidu sejā, ar šādu krituša eņģeļa majestātisku nievu un skaistumu. Viņa pacēla roku pie spožās dārgakmeņu diadēmas, kas staroja uz viņas galvas, un norāva to ar tādu spēku, ka biezie, melnie mati, nevērīgā nežēlībā plēsti un jaukti, nekārtīgi izrisa pār pleciem, un nosvieda dārgakmeņus uz grīdas. Viņa norāva no abām rokam dimantiem rotātās sprādzes, nometa tās zemē un samīdīja ar kājām šo mirdzošo kaudzi. Nesacīdama ne vārda, ar to pašu uguni spožajās acīs, ar to pašu ļaunu vēstošo smaidu viņa virzījās uz durvīm, līdz pēdējam brīdim uzlūkodama misLeru Dombiju, un atstāja istabu.

Florense, kas pirmā atstāja istabu, bija dzirdējusi pietiekami daudz, lai saprastu, ka Edīte viņu tomēr mīl, ka tai viņas dēļ bijis jācieš un ka tā par savu uzupurēšanos klusējusi, lai netraucētu viņas mieru. Florense nevēlējās par to ar Edīti runāt — viņa to nevarēja, jo turēja prātā, pret kuru Edīte bija nostājusies, — taču viņa vēlējās Edīti klusi un sirsnīgi apskaut un tādā kārtā apliecināt, ka visu saprot un tai pateicas.

Tajā vakarā viņas tēvs aizgāja viesos viens pats, un Florense, drīz pēc tam atsLājusi savu guļamistabu, staigāja pa māju, meklēdama Edīti, taču bez sekmēm. Edīte bija pati savās istabās, kurās Florense jau sen nebija iegājusi un neuzdrošinājās to darīt arī tagad, lai nevilšus neradītu jaunas nepatikšanas. Taču, cerēdama viņu pirms gulētiešanas satikt, Florense klīda no istabas istabā un, nekur neuzkavēdamās, izstaigāja visu tik lepno un tik drūmo māju.

Viņa gāja pa kādu gaiteni, kas veda uz netālo kāpņu telpu un tika apgaismots vienīgi svinību gadījumos, un te caur lokveida velvējumu ieraudzīja vīrieša stāvu nākam lejā pa kāpnēm no pretējās puses. Instinktīvi bažīdamās, ka tas ir tēvs, Florense apstājās gaiteņa tumsā un caur arku vēroja apgaismoto telpu. Taču tas bija misters Karkers, kas gluži viens nāca pa kāpnēm lejup un pāri margām skatījās vestibilā. Zvaniņš nepavēstīja viņa aiziešanu, un neviens kalpotājs viņu nepavadīja. Viņš klusiņām nokāpa lejā, pats atvēra durvis, izslīdēja ārā un klusi tās aizvēra.

Viņas nepārvaramais pretīgums pret šo cilvēku un varbūt arī pazagšā novērošana, kas, kaut arī šāda gluži nevainīgā gadījumā, šķita neglīta un nomācoša, lika Florensei nodrebēt no galvas līdz kājām. Likās, ka asinis sastingst dzīslās. Tiklīdz bija iespējams — jo sākumā viņa aiz nepārvaramām bailēm nejaudāja pakustēties —, viņa steigšus devās uz savu istabu un aizslēdza durvis, bet pat tad, ieslēgusies istabā ar suni sev blakus, viņa izjuta aukstu šausmu drebuļus, it kā kaut kur tuvumā glūnētu briesmas.

Briesmu sajūta ielauzās Florenses sapņos un visu nakti nedeva tai mieru. No rīta viņa piecēlās neatspirgusi un ar smagām atmiņām par iepriekšējās dienas ģimenes nesaskaņām un atkal meklēja Edīti pa visām istabām, laiku pa laikam atkārtodama šo meklēšanu visu rītu. Taču Edīte palika savās istabās, un Florense tā arī viņu neredzēja. Tomēr, uzzinājusi, ka paredzētās viesību pusdienas atliktas, Florense domāja, ka Edīte, iespējams, vakarā dosies viesos, paklausot ielūgumam, par ko bija runājusi, un nolēma pamēģināt viņu tad satikt uz kāpnēm.

Kad iestājās vakars, viņa, ar nolūku nosēdusies kādā istabā, izdzirda soļus uz kāpnēm un domāja, ka nācēja ir Edīte. Izsteigusies ārā un dodoties uz viņas istabām, Florense tūlīt saslapa Edīti, kas nāca lejā pa kāpnēm viena.

Kādas gan bija Florenses izbailes un izbrīns, kad Edīte, ieraugot viņas asarām pārplūdušo seju un izstieptās rokas, atrāvās atpakaļ un iekliedzās:

—    Nenāc man klāt! — Edīte kliedza. — Ej nost! Ļauj man iet garām!

—     Māmiņ! — Florense iesaucās.

—     Nesauc mani šajā vārda! Nerunā ar mani! Neskaties uz mani! Florens! — un viņa atkāpās, kad Florense tai tuvojās. — Neaizskar mani!

Kā pienaglota stāvēdanifa pārvērstās sejas un plaši ieplesto acu priekšā, Florense kā sapņos redzēja Edīti aizklājam acis ar rokām un, visā augumā drebot un pie sienas spiežoties, paslīdam viņai garām, un kā tramdīts dzīvnieks Edīte ātri aizbēga.

Florense paģībusi nokrita uz kāpnēm, un tur, kā viņai likās, to bija atradusi misis Pipčina. Viņa zināja tikai to, ka atguva samaņu savā gultā un ap viņu stāvēja misis Pipčina un daži kalpotāji.

—     Kur ir māmiņa? — bija Florenses pirmais jautājums.

—      Izbrauca pusdienās, — misis Pipčina atbildēja.

—      Un tēvs?

—           Misters Dombijs ir savā istabā, mis Dombij, — misis Pipčina teica, — un vislabākais, ko jūs tagad varat darīt, ir noģērbties un tūlīt likties gulēt. — Sādu recepti šī saprātīgā sieviete lietoja pret visām kaitēm, it sevišķi pret nomāktu garastāvokli un bezmiegu, un par šiem diviem nodarījumiem daudziem jauniem upurjēriem Braitonas pils dienās bija jāliekas gultā pulksten desmitos no rīta.

Florense neapsolīja, ka paklausīs, bet izsacīja vēlēšanos pabūt pilnīgā mierā un tādā kārtā atbrīvojas, cik ātri vien tas bija iespējams, no misis Pipčinas un viņas palīgu pakalpojumiem. Palikusi viena, viņa domāja par to, kas notika uz kāpnēm, sākumā ar šaubām, vai tā maz bijusi īstenība, tad ar asarām, tad ar neaprakstāmu un drausmīgu nemieru, līdzīgu tam, kādu bija izjutusi iepriekšējā naktī.

Viņa nolēma neiet gulēt, kamēr Edīte nebūs atgriezusies, un, ja arī nevarētu ar to parunāt, tad vismaz būs pārliecinājusies, ka viņa ir sveika mājās. Kādas neskaidras un miglainas bailes pamudināja Florensi pieņemt šādu lēmumu, viņa nezināja un neuzdrošinājās par to domāt. Viņa zināja tikai to, ka viņas sāpošajai galvai un satrauktajai sirdij nebūs miera, kamēr Edīte nebūs atgriezusies.

Vakaru nomainīja nakts, pienāca pusnakts, bet Edītes nebija.

Florense nespēja lasīt vai kaut brītiņu nosnausties. Viņa staigāja pa savu istabu, atvēra durvis un staigāja pa gaiteni, skatījās pa logu nakts tumsā, klausījās, kā elso vējš un krīt lietus lāses, apsēdās un vēroja tēlus, kas plaiksnījās kamīna liesmās, piecēlās un vēroja mēnesi, kas kā vētras dzīts kuģis joņoja pa mākoņu jūru.

Visi mājas iemītnieki bija aizgājuši gulēt, atskaitot divus kalpotājus apakšstāvā, kuri gaidīja savas kundzes atgriešanos.

Pulkstenis viens naktī. Karietes, kuru rīboņa bija dzirdama tālumā, iegriezās citā ielā vai uz īsu brīdi apstājās, vai aizbrauca garām; klusums pamazām kļuva arvien dziļāks, un to arvien retāk un retāk iztraucēja kāds vēja brāziens vai lietus šļāce. Pulkstenis divi. Edītes nav.

Florense, vēl stiprāk satraukta, soļoja šurp un turp pa savu istabu un klīda pa gaiteni, un skatījās pa logu naktī, ko lietus lāses, kas sitās logā, un asaras, kas bija viņas acīs, darīja neskaidru un izplūdušu; viņa palūkojās augšup uz trauksmes pilnajām debesīm, kas tik loti atšķīrās no miera te lejā un tomēr bija tik mierīgas un vientulīgas. Pulkstenis trīs! Šausmas bija katrā pelnu plēnē, kas kamīnā saira. Edītes vēl nebija.

Arvien vairāk un vairāk uztraukdamās, Florense staigāja šurp un turp pa savu istabu un staigāja pa gaileni, un skatījās pa logu uz mēnesi, kas tagad šķita līdzīgs bēglim, kurš steidzas projām un slēpj savu noziedzīgo vaigu. Nosita četri! Pieci! Edītes vēl arvien nebija.

Bet tad namā varēja saklausīt piesardzīgu rosīšanos, un Florense saprata, ka viens no tiem kalpotājiem, kuri negulēja, ir pamodinājis misis Pipčinu un viņa piecēlusies un nogājusi lejā pie mistera Dombija istabas durvīm. Uzmanīgi lavīdamās pa kāpnēm zemāk un vērojot, kas notiek, Florense ieraudzīja, ka tēvs, ģērbies rītasvārkos, iznāk no savas istabas un satrūkstas, kad viņam pateica, ka viņa sieva nav atgriezusies mājās. Viņš nosūtīja kalpotāju uz staļļiem noskaidrot, vai kučieris ir mājās, un, kamēr sūtnis bija prom, ļoti ātri apģērbās.

Kalpotājs lielā steigā atgriezās, vedot sev līdzi kučieri, kas teica, ka jau kopš pulksten desmitiem vakarā bijis mājās un gulējis. Pirms tam viņš aizvedis savu saimnieci uz viņas veco māju Brūkslrītā, kur to sagaidījis misters Kārkers …

Florense stāvēja tieši tajā vietā, kur bija redzējusi Kārkeru nākam lejā pa kāpnēm. Atkal tā nodrebēja neizprotamās bailēs, gluži kā tobrīd, viņu ieraugot, un tai tikko pietika spēka noklausīties līdz galam un saprast to, kas sekoja.

… kas viņam sacījis, kučieris turpināja stāstīt, ka saimniecei nebūšot vajadzīga kariete mājās braukšanai, un tad viņš ticis atlaists.

Florense redzēja, ka tēvs nobāl, un dzirdēja, ka viņš ālri, balsij iedreboties, prasa pēc misis Dombijas apteksnes. Visi nama iedzīvotāji bija kājās, un apteksne acumirklī ieradās; arī viņa bija ļoti bāla un runāja nesakarīgi.

Viņa sacīja, ka apģērbusi savu saimnieci agri — krietnas divas stundas pirms tās aizbraukšanas, un saimniece viņai pateikusi, kā tas bieži notiekot, ka vakarā viņas pakalpojumi nebūšot vajadzīgi. Viņa nupat nākot no savas saimnieces istabām, bet…

—     Bet kas? Kas tad ir?! — Florense dzirdēja tēvu prasām tādā balsi, it kā viņš būtu prātā jucis.

—     Bet buduāra durvis ir aizslēgtas un atslēgas nav.

Tēvs paķēra sveci, kas dega uz grīdas — kāds to tur

bija nolicis un aizmirsis — un metās pa kāpnēm augšā tādās trakās dusmās, ka Florense bailēs tikko paspēja pamukt sāņus. Plaši izplestām rokām, plīvojošiem matiem un kā ārprātā pārvērstu seju viņa skrēja atpakaļ uz savu istabu un dzirdēja, ka tēvs laužas durvīs.

Kad durvis padevās un viņš iedrāzās istabā, ko viņš tur ieraudzīja? To neviens neuzzināja. Bet nomestas uz grīdas kaudzē gulēja visas dārgās rotas lietas, kādas Edīte bija saņēmusi, kopš kļuvusi Dombija sieva, visi tērpi, ko tā bija valkājusi, un viss, kas tai piederējis. Šī bija tā pati istaba, kurā misters Dombijs tika redzējis tur taja spogulī lepno seju, kas viņu noraidīja. ŠI bija tā pati istaba, kurā viņš kā garāmejot tika padomājis — kāds gan viss te izskatīsies tad, kad viņš to ieraudzīs nākamo reizi!

Sametis šīs mantas atpakaļ atvilktnēs un ar neprāta steigu tās aizslēdzis, viņš ieraudzīja uz galda kādus papīrus. Dāvinājuma aktu, ko bija parakstījis viņu kāzu dienā, un vēstuli. Viņš izlasīja, ka tā ir aizgājusi. Viņš izlasīja, ka viņa gods ir aptraipīts. Viņš izlasīja, ka savas kaunpilnās laulības gadadienā sieva aizbēgusi ar cilvēku, ko viņš bija izvēlējies tās pazemošanai; un viņš izdrāzās no istabas un no mājas ar neprātīgo iedomu galvā, ka atradīs sievu vēl tajā vietā, uz kurieni tā aizvesta, un pats ar savu roku sadauzīs viņas uzvaras apziņas pilno seju tā, ka tajā nepaliks ne miņas no skaistuma.

Florense, neapzinādamās, ko dara, aplika šalli un uzlika cepurīti, iztēlodamās, ka skries pa ielām, kamēr atradīs Edīti un ieslēgs savos skāvienos, lai pasargātu un atvestu atpakaļ. Bet, kad meitene izsteidzās uz kāpnēm un ieraudzīja, ka izbiedētie kalpotāji ar svecēm rokās skraida pa kāpnēm augšā un lejā un sačukstas savā starpā, un metas sāņus, kad tēvs devas lejā, viņa aljēdzās un apzinājās savu bezspēcību, un, paslēpusies vienā no lepnajām istabām, kas tikusi izgreznota, lūk, kādai dzīvei, — 'juta, ka sirds vai pušu plīst aiz bēdām.

Pirmā skaidrā izjūta, kas iznira no bēdu straumes, kura pārņēma Florensi, bija līdzjūtība pret tēvu. Florenses uzticīgā sirds pievērsās tēvam viņa nelaimē ar tikpat karstām jūtām un uzticību, kādu tā tēvam viņa labklājības dienās bija veltījusi savās domās, kuras pamazām bija kļuvušas tik nedrošas un miglainas. Kaut arī viņa par nelaimes apmēriem, kāda piemeklējusi tēvu, nezināja neko citu kā vienīgi to, ko pačukstēja pašas neskaidrās bailes, tēvs stāvēja viņas priekšā apkaunots un atstāts, un atkal viņas izslāpusī mīlestība pamudināja meiteni nostāties blakus tēvam.

Viņš nebija ilgi prom; Florense vēl vienmēr raudāja lepnajā istabā un loloja šīs domas, kad dzirdēja tēvu atgriežamies. Viņš pavēlēja kalpotājiem pildīt parastos pienākumus un pats iegāja savās istabās, kur sāka bez apstājas staigāt krustām un šķērsām ar tik smagiem soļiem, ka Florense tos varēja dzirdēt no istabas viena gala līdz otram.

Pēkšņi padodamās savas mīlestības skubinājumam, citkārt kautrīga, taču tagad, kad tēvu piemeklējusi nelaime, drosmīga un uzticīga viņam, aizmirsusi to, ka agrāk tikusi atstumta, Florense tāpat saģērbusies, kā bija, nosteidzās lejā pa kāpnēm. Kad viņa viegliem soliem gāja pa vestibilu, misters Dombijs iznāca no savas istabas. Izstiepusi rokas, v-i<ņa neapzinātā trauksmē steidzās tam pretī un iesaucās: — Mīļo, mīļo, papiņ! — it kā gribētu tam mesties ap kaklu.

Un to viņa arī būtu izdarījusi. Bet tēvs savā ārprātā pacēla nežēlīgo roku un iesita viņai vienreiz — un otrreiz ar tādu spēku, ka meitene sagrīļojās un tikko nenokrita uz marmora grīdas; sizdams savai meitai, viņš tai pasacīja, kas Edīte esot, un lika, lai viņa tai sekojot, jo šīs jau vienmēr bijušas sabiedrotās pret viņu.

Florense nenoslīga pie tēva kājām; viņa neaizklāja seju ar trīcošām rokām, lai tēvu neredzētu; viņa neraudāja; viņa neteica nevienu pārmetošu vārdu. Bet viņa skatījās uz tēvu, un no viņas krūtīm izlauzās sāpju kliedziens. Jo, skatoties uz vinu, tā saprata, ka tēvs nonā

vējis tās sapni par mīlestību, ko bija lolojusi viņam par spīti. Viņa ieraudzīja tēva cietsirdību, vienaldzību un naidu, kas pārvarēja šo sapni un samīdīja to. Viņa saprata, ka viņai nav tēva, un, kjuvusi par bāreni, izskrēja no tēva nama.

Izskrēja no viņa nama. Acumirklis — un viņas roka bija uz durvju roktura, kliedziens vēl bija uz viņas lūpām, priekšā tēva seja, vēl bālāka sveču dzeltenajā atspulgā, kuras, steigā noliktas uz grīdas, kūpēja, kā arī dienas gaismā, kas iespīdēja pa logu virs durvīm. Vēl mirklis — un noslēgtās mājas biezo tumsu (slēģus bija aizmirsuši atvērt, lai gan jau sen bija diena) negaidot nomainīja rīta žilbinošais spožums un brīvais plašums; un Florense ar noliektu galvu, lai apslēptu asaru plūdus, atradās uz ielas.

XLVIII NODAĻA FLORENSES BĒGŠANA

Kā bez prāta aiz bēdām, kauna un bailēm nelaimīgā meitene steidzās prom no tēva mājas, un gaišais, saulainais rīts tai likās kā tumša ziemas nakts. Lauzīdama rokas un rūgti raudādama, nesajuzdama neko cilu kā vienīgi dziļo brūci sirdī, gluži apstulbusi par to, ka zaudējusi visus, ko mīlēja, līdzīga cilvēkam, kas vienīgais palicis dzīvs vientuļā krastā pēc liela kuģa bojā ejas, viņa bēga bez domam, bez cerības, bez mērķa, vienīgi lai kaut kur bēgtu — vienalga kur.

Rīta gaismas apmirdzētās garās ielas priecīgā ainava, zilā debess un gaisīgie 'anākoņi, spirdzinošais dienas svaigums, tik pārplūstošs un sārts pēc uzvaras pār nakti, neradīja nekādu atbalsi viņas ievainotajā sirdī. Kaut kur, vienalga kur jānoslēpjas! Kaut kur, vienalga kur jārod patvērums, lai nekad vairs nebūtu jāredz tā vieta, no kuras viņa bēga!

Bet pa ielu šurp un turp steidzās gājēji, tika atvērti veikali, un pie namu durvīm parādījās kalpotāji; pieauga dienišķā cīniņa dārdoņa un dunoņa. Florense redzēja pārsteigumu un ziņkārību sejās, kas slīdēja viņai garām; redzēja uz ietves garas ēnas, kas nāca atpakaļ; un dzirdēja svešas balsis, kas prasīja, uz kurieni viņa dodas un kas viņai kaiš; un, lai gan sākumā tās viņu jo vairāk izbiedēja un lika paātrināt soļus, tās tomēr iz

darīja labu pakalpojumu, pamudinot viņu cik necik atgūties un atgādinot, ka nepieciešams saglabāt lielāku savaldību.

Uz kurieni doties? Arvien tikai kaut kur — vienalga kur! Arvien tikai uz priekšu — bet uz kurieni? Viņa domāja par to vienīgo reizi, kad bija noklīdusi Londonas ielu mudžeklī — lai gan toreiz viņa nejutās tik pazudusi kā tagad, — un gāja to pašu ceļu. Uz Voltera tēvoča māju.

Aizturēdama elsas, slaucīdama uztūkušās acis un cenzdamās apvaldīt satraukumu, lai nepievērstu sev garāmgājēju uzmanību, Florense, nolēmusi, ka jaiet, cik tālu vien iespējams, pa klusākām ielām, soļoja uz priekšu daudz mierīgāka, kad viņai garām pa saulaino ietvi aizšāvās pazīstama, maza ēna, mirkli apstājās, apgriezās apkārt, pieskrēja klāt, atkal aizskrēja, sāka lēkāt apkārt un apkārt, un Diogens, gluži bez elpas un tomēr priecīgi riedams pa visu ielu, atradās viņai pie kājām.

—     Ak, Di! Ak, mīļais, labais, uzticamais Di! Kā tu te gadījies? Kā gan es, Di, varēju atstāt tevi, kas mani nekad neatstātu!

Florense noliecās un piespieda viņa pinkaino, veco, mīļo, muļķīgo galvu sev pie krūtīm, tad viņi abi piecēlās un kopīgi turpināja ceļu. Di vairāk lidoja pa gaisu nekā gāja pa zemi, pūlēdamies palēcienā nobučot savu saimnieci; novēlās atmuguriski zemē un atkal cēlas augšā, it kā nekas nebūtu noticis, metās virsū lieliem suņiem, bezbēdīgi izaicinot savus ciltsbrāļus; biedēja jauniņās mājkalpotājas, kas slaucīja durvju priekšas, piegrūzdams viņām degunu, un, nododamies dažnedažādām neprātīgām izdarībām, ik pēc brīža apstājās, lai paskatītos atpakaļ uz Florensi, un rēja tik ilgi, līdz sāka atbildēt visi suņi, kas varēja to sadzirdēt, un visi suņi, kam bija iespējams iznākt uz ielas, iznāca viņu aplūkot.

Kopā ar šo pēdējo uzticīgo draugu Florense plaukstošā rīta saules staros, kas kļuva arvien siltāki, steidzās Sitijas virzienā. Drīz vien pilsētas dunoņa kļuva skaļāka, ielās saradās arvien vairāk ļaužu, veikali kļuva dzīvāki, un tad viņa tika ierauta dzīves straumē, kas traucās uz to pašu pusi un vienaldzīgi plūda garām lieliem tirdzniecības namiem un savrupmājām, cietumiem, baznīcām, tirgus laukumiem, bagātībai, nabadzībai, labajam un Jaunajam, gluži kā tā platā upe, kas blakus šai dzīves straumei, pamodināta no saviem sapņiem par niedrēm, vītoliem un zajām sūnām, duļķaina un nemierīga plūda cauri cilvēku pūliņiem un rūpēm uz dziļo jūru.

Beidzot tālumā parādījās mazā Mičmaņa rumbs. Vēl ceļa gabaliņš — un kļuva redzams mazais Mičmanis savā postenī, kā vienmēr nodevies novērojumiem. Vēl ceļa gabaliņš — un atvērtās durvis aicināja viņu ienākt. Tuvodamās sava ceļojuma galam, Florense atkal paātrināja soļus, pārskrēja pāri ielai (viņai cieši sekoja Diogens, ko mazliet bija apmulsinājusi apkārtējā burzma), ieskrēja mājā un noslīga uz sliekšņa pie mazas viesistabas, ko viņa tik labi atcerējās.

Kapteinis ar spožo cepuri galvā stāvēja pie kamīna un vārīja sev brokastīm kakao, bet elegantais nieciņš, viņa pulkstenis, bija uzlikts uz kamīna plaukta, lai būtu ērti uzzināt laiku, kamēr risinās vārīšanās process. Izdzirdīs soļus un drēbju iečaukstēšanos, kapteinis ar baiļu trīsām atcerējās šausmīgo misis Makstindžeri un pagriezās tieši tajā mirklī, kad Florense pastiepa pret viņu roku, sagrīļojās un nokrita uz grīdas.

Kapteinis, tikpat bāls kā Florense, — pat vina sejas puni bija nobāluši, — pacēla Florensi kā mazu bērnu un noguldīja uz tā paša dīvāna, uz kura viņa bija atdusējusies sen atpakaļ, '/

—     Tas taču ir Sirds Gaišumiņš! — kapteinis teica, cieši ieskatīdamies viņas sejā. — Tā ir maza skaistulīte, kas izaugusi liela!

Viņas tagadējais izskats modināja kapteinī Katlā tādu godbijību un tik lielu cieņu, ka viņš pat par tūkstoš mārciņām nebūtu turējis Florensi savās rokās, kamēr viņa nenāca pie samaņas.

—     Manu Sirds Gaišumiņ! — mazliet no viņas atkāpdamies, sacīja kapteinis, un viņa seja pauda vislielāko nemieru un līdzjūtību. — Ja jūs varat dot kādu ziņu Nedam Katlam kaut vai ar pirkstiņu, dariet to!

Bet Florense nepakustējās.

—     Manu Sirds Gaišumiņ! —kapteinis trīcēdams teica.

—     Jūras dziļumos noslīkušā Volra dēļ pagrieziet pret vēju un, ja iespējams, paceliet kādu signālu!

Redzēdams, ka viņa ir nejutīga pat pret šādu sirsnīgu lūgumu, kapteinis Katls paķēra no brokasta galda trauku ar aukstu ūdeni un mazliet apslacīja viņai seju. Tā kā gadījums bija ļoti nopietns, tad kapteinis ar savu milzīgo roku ļoti maigi atbrīvoja viņu no cepurītes, apslapināja viņas lūpas un pieri un atglauda atpakaļ matus, apsedza kājas ar saviem svārkiem, ko šim nolūkam novilka, paglaudīja viņas roku — tik maziņu, ka, tai pieskaroties, kapteinim bija jāpabrīnās,—un, redzēdams, ka meitenes plakstiņi notrīs un lūpas sakustas, ar daudz vieglāku sirdi turpināja pūlēties, lai atgrieztu viņu pie samaņas.

—     Jautrāku prātu! — kapteinis mundrināja. — Jautrāku prātu! Saturieties, manu drostaliņ, saturieties! Are! Jums jau ir labāk. Teikts, ka jāstūrē taisni, un taisni ar iet! Turēt šitādu kursu! Iedzeriet lasīti no šī te! — kapteinis turpināja. — Nu, re nu! Kā tagad jutāties, manu drostaliņ, kā jutāties?

Redzēdams, ka Florense nāk pie samaņas, kapteinis Katls, neskaidri apzinādamies kaut kādu sakarību starp pulksteni un ārsta rūpēm par slimnieku, noņēma savu laika rādītāju no kamīna plaukta un, pakarinājis to uz kāsīša un saņēmis Florenses roku savējā, vērīgi skatījas gan uz roku, gan uz pulksteni, it kā gaidīdams, ka ciparnīca kaut ko apsāks.

—     Kā jūtaties, drostaliņ? — kapteinis vaicāja.

—      Kā nu jūtaties? Tā šķiet, ka tu, veco zēn, esi izdarījis kaut ko viņai par labu, — kapteinis čukstot piemetināja, uzmezdams pulkstenim atzinīgu skatienu. — Ja tevi katru rītu pagriež par pusstundu atpakaļ un pēcpusdienā apmēram par ceturtdaļstundu, tad tu esi pulkstenis, kāds tikai retam ir un par kuru labāka vispār nav. Kā nu jūtaties, manu mazo lēdij?

—     Kapteini Kati! Tas esat jūs! — Florense izsaucās mazliet paceldamās.

—     Jā, jā, manu mazo lēdij, — kapteinis teica, savā prātā ātri izlēmis, ka šī augstākā mērā elegantā uzrunas forma ir vissmalkākā, ko viņš var izdomāt.

—     Vai Voltera tēvocis ir šeit? — Florense vaicāja.

—      Šeit, drostaliņ? — kapteinis pabrīnījās. — Viņš šeit nav manīts jau ilgāku laiku. Par viņu nekas nav dzirdēts kopš tā laika, kad viņš aizstūrēja pa nabaga Volra pēdām. — Bet, — kapteinis sacīja kā citēdams,

—     kaut nav viņš še klāt, tomēr atmiņā dārgs — un lai dzīvo Anglija, dzimtais pavards un daiļavas!

—     Vai jūs šeit dzīvojat? — Florense vaicāja.

—     Jā, manu mazo lēdij, — kapteinis atbildēja.

—     Ak, kapteini Kati! — Florense izsaucās, sakļaudama rokas un runādama kā neprātā. — Glābiet mani! Ļaujiet man šeit palikt! Nesakiet nevienam, kur es esmu. Kad varēšu, es jums pamazām vien pastāstīšu, kas noticis. Man pasaulē nav neviena, pie kā iet. Neraidiet mani projām!

—     Jūs, manu mazo lēdij, raidīt projām! — kapteinis izsaucās. — Jūs, manu Sirds Gaišumiņ! Pagaidiet brītiņu! Aiztaisīsim iluminatoru un divreiz apgriezīsim atslēgu!

Pasacījis šos vārdus, kapteinis, ar vislielāko veiklību likdams lietā vienu roku un kāsīti, izvilka durvju aizvirtņus, uzstādīja tos, nostiprināja un tad aizslēdza durvis.

Kad viņš atgriezās pie Florenses, tā saņēma viņa roku un to noskūpstīja. Bezpalīdzība, lūgums un uzticēšanās, ko pauda šī rīcība; dziļās bēdas, kas atspoguļojās tās sejā; dvēseles sāpes, kādas tai bijušas jāizcieš un ko tā cieš ari tagad; meitenes aizvadītā dzīve (viņš to labi pazina); tās pašreizējais'-fizskals, kas liecināja, cik tā vientuļa, nogurusi un neaizsargāta, — tas viss kopā tik ļoti satrieca labo kapteini, ka viņa sirds vai pārplūda aiz maiguma un līdzjūtības.

—      Manu mazo lēdij! — kapteinis teica, ar piedurkni berzēdams savu virsdeguni, kamēr tā spīdēja kā nopulēts varš, — nesakiet Katlam ne vārda līdz tam laikam, kamēr nebūsit pārliecinājusies, ka peldat rāmos un mierīgos ūdeņos; un tas nenoliks ne šodien, ne rīt. Un, kas attiecas uz to, lai jūs nepamet vai nenodod, kur jūs atrodaties, tad es tā nerīkošos, tik tiešām uz to lai dievs man stāv klāt, — katķisms, atzīmējiet!

To visu, ieskaitot atsaukšanos uz katķismu, kapteinis izsacīja viena elpas vilcienā un ļoti svinīgi; izrunājot

vārdus «tik tiešam», viņš noņēma cepuri un uzlika to atkal galvā tikai tad, kad visu bija izteicis.

Florense nevarēja darīt neko citu kā viņam pateikties un apliecināt, ka tā viņam pilnīgi uzticas, un to meitene arī darīja. Pieķerdamās šim parupjajam cilvēkam kā pēdējam patvērumam, kas atlicis viņas sagrauztajai sirdij, Florense pieglauda galvu šā godavīra plecam, apķērās tam ap kaklu un būtu noslīgusi tā priekšā ceļos, lai to svētītu, taču kapteinis, nojautis, ko viņa grib darīt, satvēra viņu un saturēja, kā īstam vīram pieklājas.

—      Uzmanību! — kapteinis brīdināja. — Uzmanību! Jūs, manu drostaliņ, vai zināt, esat pārāk vāja, lai stāvētu kājas, tādēļ jums atkal jāatgulstas. Tā, tā! — Skats, kā kapteinis noguldīja viņu uz dīvāna un apsedza ar saviem svārkiem, būtu pārspējis simt svinīgu ceremoniju.

—      Un tagad, — kapteinis teica, — jums, mazo lēdij, jāiebauda brokastis, un sunītim arī kaut kas jādabā. Un pēc tam jūs dosities augšā uz Sola Džilsa istabu un tur dusēsit kā eņģelis.

Pieminēdams Diogenu, kapteinis Katls viņu noglaudīja, un Diogans šo laipnības izpaudumu uzņēma ar puslīdz pienācīgu atsaucību. Pa to laiku, kamēr viņa saimnieci centās atgriezt pie samaņas, Diogens bija svārstījies, vai mesties kapteinim virsu vai izrādīt viņam draudzību; šīs pretējās jūtas viņš izteica, pārmaiņus gan luncinot asti, gan rādot zobus un šad tad pa vidam ierūcoties. Bet tagad visas viņa šaubas bija izgaisušas. Bija skaidrs, ka viņš uzskata kapteini par vienu no vispatīkamākajiem cilvēkiem, par lādu vīru, ar kuru iepazīties katram sunim ir gods.

Nonācis pie šādas pārliecības, Diogens uzmanīgi vēroja kapteini, kamēr tas gatavoja tēju un grauzdētas maizītes, un izrādīja dzīvu interesi par šo saimniekošanu. Taču šī Florensei domātā gatavošanās, ko veica laipnais kapteinis, izrādījās veltīga, jo viņa, kaut ļoii vēlējās parādīt brokastīm godu, citu neko nespēja kā likai raudāt un atkal raudāt.

—     Nu, nu! — līdzjūtīgais kapteinis teica. — Pēc izgulēšanās jums, manu Sirds Gaišumiņ, būs vairāk spēka. Tagad es tev, draugs, izsniegšu tavu porciju, — viņš vērsās pie Diogena, — un tev augšstāvā būs jāapsargā sava saimniecite.

Lai gan Diogenam, vērojot viņam paredzētās brokastis, bija tecējušas siekalas un spīdējušas acis, taču, kad tās nolika viņam priekšā, suns nemetās tām rijīgi virsū, bet saslēja ausis, pieskrēja pie veikala durvīm un nikni rēja, bakstīdams purnu pie sliekšņa, it kā gribētu sev izlauzt, ceļu uz āru.

—     Vai tur kāds varētu būt? — Florense satraukta jautāja.

—     Nē, manu mazo lēdij, — kapteinis atteica, — ja tur kāds būtu, tad jau tas pieklauvētu. Esiet bez raizēm, drostaliņ. Tie ir tikai garāmgājēji.

Tomēr Diogens rēja un rēja, kārpījās un kārpījās ar neatlaidīgu niknumu, un, kad viņš pierima, lai paklausītos, šķita, ka viņam radās jauna pārliecība, ka ārā kaut kas ir, jo viņš atkal atsāka riet un kārpīties un darīja to vai desmitiem reižu. Pat tad, kad viņu pierunāja atgriezties pie brokastīm, viņš nāca lēni, izskatīdamies šaubu mākts, un, neiebaudījis ne kumosa, jaunā niknuma lēkmē metās atpakaļ pie durvīm.

—     Ja nu tur kāds tomēr klausās un novēro, — Florense šņukstēja, — kāds kas redzējis mani nākam … un varbūt sekojis man?

—      Vai tā, mazo lēdij, nevarētu būt tā jaunā meiča? — apvaicājās kapteinis, kam bija radusies spīdoša ideja.

—            Sjūzena? — Floreņse teica, pakratīdama galvu.

—     Ak nē! Sjūzena jau sen kopš no manis aizgājusi.

—     Cerams, viņa neaizbēga? — kapteinis teica. — Nesakiet taču, manu drostaliņ, ka šī jaunā meiča aizbēgusi!

—     Ak, nē, nē! — Florense izsaucās. — Viņa ir viena no visuzticamākajām dvēselēm pasaulē!

Šāda atbilde kapteini ļoti atviegloja, un viņš izpauda savu gandarījumu, noņemot cieto, spīdīgo cepuri un viegliem pieskārieniem nosusinot galvu ar kabatas lakatiņu, kas bija saritināts ka bumba, un vairāk reižu ar bezgalīgu apmierinājumu un starojošu seju izteicās, ka to viņš zinot.

—     Tā, nu tu esi pilnīgi nomierinājies, vai ne, brālīt? — kapteinis uzrunāja Diogenu. — Dievs ar jums, manu mazo lēdij, tur neviena nebija.

Diogens par to nebija tik pārliecināts. Durvis viņu vēl arvien laiku pa laikam pievilka, un viņš staigāja ap tām ošņādams un rūkdams, nespēdams aizmirst to, kas bija modinājis viņa aizdomas. Ievērojot šo apstākli, kā arī to, ka Florense bija loti nogurusi un vārga, kapteinis nolēma tūliņ sagatavot Sola Džilsa guļamistabu, kur viņai atpūsties. Tādēļ v mš ātri uzgāja mājas augšstāvā un pacentās iekārtot istabu, cik vien labi spēja, vadīdamies no savas izdomas un pieejamiem līdzekļiem.

Istaba jau bija loti tīra, un kapteinis, būdams kārtīgs vīrs un pieradis visu darīt akurāti kā uz kuģa, pārvērta gultu par dīvānu, pārklādams to ar tīru, baltu pārsegu. Ar līdzīgu izdomu kapteinis pārvērta mazo tualetes galdiņu par kaut ko līdzīgu altārim, uz kura uzlika divas sudraba tējkarotes, puķu podu, talskati, savu slaveno pulksteni, kabatas ķemmīti un dziesmu grāmatu — kā mazu retumu kolekciju, kas atstāja labu iespaidu. Aizsedzis logu un izklājis gludāk uz grīdas tepiķīšus, kapteinis ar lielu patiku pārlaida acis paveiktajam un atkal nogāja lejā mazajā viesistabā, lai palīdzētu Florensei nokļūt viņas buduārā.

Nekas»nebūtu spējis kapteini pārliecināt, ka Florense pati saviem spēkiem varētu uziet augša. Ja arī viņam šī doma būtu ienākusi galvā, viņš būtu uzskatījis par nedzirdētu viesmīlības pārkāpumu, ja atļautu viņai to izdarīt. Florense bija pārāk vārga, lai par šo jautājumu strīdētos, un tā kapteinis uznesa viņu uz rokām pa kāpnēm, noguldīja un apsedza ar lielu sardzes matroža mēteli.

—      Manu mazo lēdij, — kapteinis teica, — šeit jūs esat tikpat lielā drošībā, it kā jūs atrastos Svētā Pāvila katedrāles * tornī, kad traps ir uzvilkts. Par visu vairāk jums tagad vajadzīgs miegs, un kļūstiet nu ņiprāka, kad šis balzāms būs atveldzējis jūsu ievainoto sirdi! Manu Sirds Gaišumiņ, ja jūs kaut ko vēlaties, kas rodams šai pieticīgajā namā vai pilsētā, sakiet kaut vārdiņu Ed'ardaiņ Katlam, kas stāvēs sardzē ārpusē pie durvīm, un šis vīrs nodrebēs aiz prieka. — Nobeigdams savu runu, kapteinis iznesīgi kā seno laiku ceļojošais bruņinieks noskūpstīja roku, ko Florense bija pret viņu izstiepusi, un uz pirkstgaliem izgāja no istabas.

Nokāpis mazajā viesistabā, kapteinis Katls, ātri apspriedies pats ar sevi, nolēma uz dažām minūtēm atvērt veikala durvis un drošības dēj pārliecināties, ka vismaz tagad neviens tuvumā neslaistās. Saskaņā ar šo lēmumu viņš atslēdza durvis un nostājās uz sliekšņa, caur savām brillēm modrīgi palūkodamies visapkārt un pārlaizdams acis visai ielai.

—      Kā klājas, kapteini Džils? — viņam blakus atskanēja kāda balss. Kapteinis, palūkojies lejup, ieraudzīja, ka pa to laiku, kamēr viņš vēroja apvārsni, blakus pietauvojies misters Tūtss.

—     Kā sviežas, manu zēn? — kapteinis atbildēja.

—     Paldies, kapteini Džils. Nekas, var iztikt, — misters Tūtss teica. — Jūs jau zināt, es tagad nekad nejutos tik labi, kā vēlētos. Un neceru, ka kādreiz tā jutīšos.

Saskaņā ar savstarpējo norunu misters Tūtss sarunās ar kapteini Katlu nekad netuvojās savas dzīves svarīgākajam jautājumam.

—     Kapteini Džils, — misters Tūtss teica, — ja es varētu ar jums dažus vārdus parunāt, tas … tas ir diezgan svarīgi.

—      Redziet, manu zēn, — kapteinis atbildēja, ievezdams viņu viesistabā, — es, patiesību sakot, šorīt esmu diezgan aizņemts, un tāpēc, ja varat uzvilkt visas buras, laipni lūdzu — dariet to.

—     Protams, kapteini Džils, — atbildēja Tūtss, kam reti kad bija saprotami kapteiņa izteicieni. — Uzvilkt visas buras… tas ir tieši tas, ko es gribu. Protams.

—     Ja tā, manu zēn, lai tad iet! — kapteinis atbildēja.

Kapteini tik ļoti ietekmēja viņa milzīgais noslēpums — fakts, ka mis Dombija patlaban atrodas zem viņa jumta, bet vientiesīgais Tūtss, par to nekā nezinādams, sēž viņa priekšā, — ka pieri viņam pārklāja sviedri, un viņš, turot spīdīgo cepuri rokā un lēni susinādams pieri, nevarēja novērst acis no mistera Tūtsa sejas. Misteru Tūtsu, kura satraukumam savukārt, kā likās, bija kādi slepeni iemesli, tik neizsakami apmulsināja kapteiņa ciešais skatiens, ka viņš, kādu laiciņu ar neizteiksmīgām acīm klusēdams kapteini uzlūkojis un neveikli uz krēsla pagrozījies, teica:

—     Lūdzu atvainojiet, kapteini Džils, bet vai jūs nepamanāt manā izskatā kaut ko sevišķu?

—     Nē, manu zēn, — kapteinis atbildēja. — Nē.

—     Lieta, jūs zināt, ir tāda, — misters Tūtss sacīja ieklukstēdamies, — es zinu, ka izdilstu. Varat par to runāt nekautrēdamies. Man… man tas pat patiktu. Esmu tik novājējis, ka Berdžesam un Ko vajadzēja noņemt man jaunus mērus. Tā man ir laime. Es … es par to priecājos. Man .. . man vēl labāk patiktu dabūt īstu delamo, ja vien varētu. Ziniet, kapteini Džils, ka tagad es esmu tikai lopiņš, kas klīst pa zemes virsu un ēd zāli.

Jo ilgāk misters Tūtss turpināja izsacīties tādā garā, jo vairāk kapteini nomāca viņa noslēpums un jo ciešāk viņš skatījās uz viesi. Izjuzdams nemieru šī iemesla dēļ un karsti vēlēdamies atbrīvoties no mistera Tūtsa, kapteinis pārdzīvoja tādas dīvainas bailes, ka pat tad, ja sarunājies ar spoku, viņš diez vai būtu izrādījis lielāķu satraukumu.

—      Taču es jums gribēju sacīt, kapteini Džils, — misters Tūtss turpināja, — ka nejaušības dēļ šorīt agri nokļuvu šajā pusē … patiesību sakot, es nācu pie jums brokastcTt. Kas attiecas uz gulēšanu, tad tagad, jūs zināt, es vairs nekad neguļu. Esmu kā naktssargs, atšķirība tikai tāda, ka man nemaksā algu un naktssargam nekas nenospiež sirdi.

—     Turpiniet, manu zēn! — kapteinis teica ar brīdinošu pieskaņu.

—            Patiešām, kapteini Džils, — misters Tūtss teica.

—      Pilnīgi pareizi! Gadījuma dēļ es šorīt agri (apmēram pirms stundas) nokļuvu šajā pusē un, redzēdams durvis aizslēgtas…

—     Ko? Jūs, brālīt, bijāt tas, kas ārā gaidīja? — kapteinis noprasīja.

—      Nepavisam nē, kapteini Džils, — misters Tūtss atbildēja. — Es ne mirkli neapstājos. Nodomāju, ka jūs esat izgājis. Bet tas cilvēks sacīja . .. starp citu, jūs, kapteini Džils, taču neturat suni, vai ne?

Kapteinis noliedzoši pakratīja galvu.

—     Pareizi, — misters Tūtss teica, — tieši tā es sacīju. Es zināju, ka jums nav suņa. Ir gan kāds suns, kapteini

Džils, kam ir sakars ar … bet atvainojiet! Tas ir aizliegts temats.

Kapteinis blenza uz misteru Tūtsu tik ilgi, līdz tas viņa acīs šķita piepūšamies divreiz resnāks nekā īstenībā, un atkal uz kapteiņa pieres izspiedās sviedri, kad viņš iedomājās, ka Diogenam varētu iekrist prātā nonākt lejā un kā trešajam pievienoties viņiem viesistabā. ;

—            Tas cilvēks sacīja, — misters Tūtss turpināja,

—     ka viņš dzirdējis veikalā rejam suni, bet es taču zināju, ka tas nevar būt, un tā es viņam arī pateicu. Bet viņš bija tik pārliecināts, it kā pats būtu suni redzējis.

—     Kas par cilvēku, manu zēn? — kapteinis vaicāja.

—      Nu, lūk, kapteini Džils, tur jau ir tā lieta, — sacīja misters Tūtss, un viņa nemiers acīm redzami pieauga. — Ne man runāt par to, kas varētu būt noticis vai varētu nebūt noticis. Patiešām, es nezinu. Man pa galvu jaucas dažādas lietas, ko es lāgā nesaprotu, un man liekas, ka, īsi izsakoties, kaut kas nav kārtībā ar manu … ar manu galvu.

Kapteinis pamāja ar savējo, it kā izsacīdams piekrišanu.

—      Bet tas cilvēks teica, kad mēs gājām prom, — misters Tūtss turpināja, — ka jūs zinot, kas dotajos apstākļos varētu nolikt — viņš sevišķi uzsvēra vārdu «varētu» — un, ja jūs palūglu sagatavoties, jūs, bez šaubām, sagatavotos. *

—     Kas par cilvēku, manu zēn! — kapteinis atkārtoja.

—      Es, kapteini Džils, patiešām nezinu, kas tas par cilvēku, — misters Tūtss atkārtoja. — Man nav ne jausmas. Bet, pienākdams pie durvīm, es viņu redzēju šeit gaidām; un viņš vaicāja, vai es nākšot atpakaļ, un es atbildēju — jā; un tad viņš vaicāja, vai es jūs pazīstot, un es atbildēju — jā, ka man ir tas gods būt ar jums pazīstamam… ka jūs sakarā ar manu lugumu esat piešķīris man godu būt ar jums pazīstamam; un tad viņš sacīja, ka tadā gadījumā es varētu jums pasacīt to, ko jau esmu jums pateicis par dotajiem apstākļiem un sagatavošanos, un, tiklīdz jūs satikšu, palūgt jūs kaut tikai uz vienu minūti apiet ap stūri līdz mākleram

misteram Broglijam kādā ļoti svarīgā lietā. Un tagad <>s jums, lūk, ko pateikšu, kapteini Džils, — lai kāda ir šī lieta, esmu pārliecināts, ka tā ir loti svarīga, un, ja jums paliktos aiziet tūliņ, es šeit pagaidītu, kamēr jūs atgriežaties.

Kapteinis, ko māca divkāršas izbailes — gan par to, ka gadījumā, ja viņš neietu, kaut kādā veidā varētu tikt kompromitēta Florense, gan par to, ka, atstājot misteru Tūtsu vienu mājā, varētu atklāties noslēpums, — izrādīja tādu satraukumu, ka pat misters Tūtss to pamanīja. Taču jaunais džentlmenis, nodomādams, ka viņa draugs jūrasbraucējs gluži vienkārši gatavojas priekšā stāvošajai sarunai, bija pilnīgi apmierināts un ieklukstēdamies novērtēja pals savu piesardzīgo uzvešanos.

Beidzot kapteinis izvēlējās mazāko no diviem ļaunumiem; aizskriet pie māklera Broglija, vispirms noslēdzot durvis uz mājas augšējo stāvu un iebāžot atslēgu kabatā. — Jūs mani, brālīt, atvainojiet, ka tā rīkojos, — kapteinis teica misteram Tūtsam, ne mazumu nokaunējies un vilcinādamies.

—     Kapteini Džils, — misters Tūtss atbildēja, — lai jūs darītu ko darīdams, esmu ar visu mierā.

Kapteinis viņam sirsnīgi pateicās un, apsolīdams, ka nepaiešot ne piecas minūtes, kad šis būšot atpakaļ, devas uzmeklēt cilvēku, kas bija uzticējis misteram Tūtsam nodot noslēpumaino ziņojumu. Nabaga misters Tūtss, atstāts vienatnē, nolikās uz dīvāna, nepavisam nenoskārzdams, kas uz tā gulējis pēdējais, un, skatīdamies uz augšējo logu un nododamies sapņiem par mis Dombiju, pazaudēja priekšstatu par laiku un vietu.

Labi vien bija, ka viņš tā izdarīja, jo kapteinis, lai gan nekavējās ilgi, tomēr bija prom daudz ilgāku laiku, nekā paredzējis. Viņš atgriezās loti bāls un stipri uztraukts un izskatījās tāds, it kā būtu raudājis. Šķita, ka viņš zaudējis spēju runāt, un atguva to tikai tad, kad piegāja pie bufetes un iedzēra glāzīti ruma, ieliedams to no appītās pudeles; tad viņš ievilka dziļu elpu, atsēdās krēsla un aizlika roku sejai priekšā.

—     Kapteini Džils, — Tūtss viņu laipni uzrunāja, — es ceru un ticu, ka nav nolicis nekas slikts?

—     Paldies, manu zēn, nepavisam nē, — kapteinis atteica. — Gluži otrādi.

—     Jums, kapteini Džils, ir tāds izskats, it kā jūs būtu galīgi izsists no sliedēm, — misters Tūtss sacīja.

—     Patiešām, manu zēn, es esmu pārsteigts, — kapteinis atzina. — Tā tas ir.

—     Vai es kaut ko varētu darīt, kapteini Džils? — misters Tūtss apvaicājās. — Ja varu, tad izmantojiet mani.

Kapteinis atņēma roku no sejas, paskatījās uz misteru Tūtsu ar acīm redzamu līdzjūtību un maigumu un, saņēmis viņa roku, spēcīgi to paspieda.

—     Nē, paldies, — kapteinis sacīja. — Itin neko. Vienīgi … es to uzskatītu par pakalpojumu, ja jūs tagad atvadītos. Es ticu, brālīt, — kapteinis atkal paspieda viņa roku, — ka pēc Volra jūs esat pats lādzīgākais puisis pasaulē, tikai cits modelis.

—     Goda vārds, kapteini Džils, — misters Tūtss atbildēja, vispirms uzsizdams pa kapteiņa roku un tad to atkal paspiezdams, — esmu sajūsmināts par jūsu labajām domām. Pateicos jums.

—     Galvu augšā un turieties kā vīrs! — kapteinis teica, papliķēdams. viņam pa muguru. — Kas tur pavisam! Pasaulē ir daudz jauku meiteņu!

—     Man ne, kapteini Džils, — misters Tūtss svinīgi atbildēja. — Man ne, es jums saku. Manas jūtas pret mis Dombiju ir tik neizsakāmi dziļas, ka mana sirds ir kā neapdzīvota sala, kurā mājo viņa vienīgā. Es ar katru dienu vairāk izdilstu un lepojos ar to. Ja jūs redzētu manas kājas, kad novelku zābakus, jums rastos zināms priekšstats par to, ko nozīmē mīla, kurai nav atbildes. Man parakstīja hinīnu, bet es to nelietoju, jo nevēlos stiprināt savu veselību. Negribu. Starp citu, šis ir aizliegts temats. Palieciet sveiks, kapteini Džils!

Kapteinis Katls, sirsnīgi atbildējis mistera Tūtsa siltajiem atvadu vārdiem, noslēdza aiz viņa durvis un, pakratīdams galvu ar to pašu acīm redzamo līdzjūtības un maiguma izteiksmi sejā, ar kādu bija uzlūkojis Tutsu iepriekš, devās augšā, lai uzzinātu, vai Florensei kaut kā nevajag.

Ejot augšā pa kāpnēm, kapteiņa sejas izteiksme pilrūgi pārmainījās. Viņš izslaucīja ar kabatas lakatiņu acis un uzspodrināja ar piedurkni virsdeguni, kā bija darījis no rīta, taču viņa seja bija gluži citāda. Vienubrīd likās, ka viņš ir bezgala laimīgs, otrubrīd — ka nobēdājies, taču neparastā nopietnība, ko pauda viņa vaibsti, bija kaut kas pilnīgi jauns un vērta tos tik izskatīgus, it kā tie būtu bijuši pakļauti kādam atjaunināšanas procesam.

Divas vai trīs reizes viņš ar kāsīti viegli pieklauvēja pie Florenses durvīm, taču, nekādu atbildi nesaņēmis, vispirms palūkojās ie^kšā un tikai tad iegāja istabā; šo pēdējo soli viņš uzdrošinājās spert varbūt tādēļ, ka viņu kā tuvu paziņu atzina Diogens, kas, izstiepies uz grīdas pie dīvāna, luncināja asti un, nepapūlēdamies piecelties, pamirkšķināja kapteinim ar acīm.

Florense gulēja smagā miegā un palaikam iekunkstējās, un kapteinis Katls, izjuzdams dziļu godbijību pret meitenes jaunību, skaistumu un bēdām, pacēla viņas galvu un sakārtoja uzsegto mēteli, kur tas bija noslīdējis, un rūpīgāk aizsedza logu, lai viņa varētu labāk gulēt, un, klusi izslīdējis ārā, nostājās sargpostenī uz kāpilēm. To visu viņš paveica tikpat klusi un viegli, kā to būtu darījusi pati Florense.

Sajā juceklīgajā pasaulē droši vien vēl ilgi paliks nenoskaidrots jautājums, kas nav no vieglajiem, un proti: kura no Visuvarenā labvēlības izpausmēm ir skaistāka — vai smalkie pirkstiņi, kas veidoti līdzjūtībai un maigiem pieskārieniem, kas prot remdināt sāpes un bēdas, vai arī raupjā, cietā kapteiņa Katla roka, ko sirds vienā mirklī var izmācīt, vadīt un padarīt maigu!

Florense gulēja uz dīvāna, aizmirsusi, ka viņai nav māju un ka viņa ir bārenīte, un kapteinis Katls stāvēja sardzē uz kāpnēm. Skaļāka iešņukstēšanās vai stiprāks vaids dažubrīd pamudināja viņu pieiet pie durvīm, bet pamazām vien meitenes miegs kļuva mierīgāks, un kapteinis savā postenī vairs nelika traucēts.

XLIX NODAĻA MIČMANIS IZDARA ATKLĀJUMU

Florense ilgi nepamodās. Diena uzplauka, diena sāka bālēt, bet viņa, pārcietusi garīgu un miesīgu satricinājumu, vēl vienmēr gulēja, neapzinādamās ne svešo gultu, ne troksni un kņadu uz ielas, ne gaismu, kas spīdēja aiz aptumšotā loga. Taču pat dziļais miegs, ko radīja spēku izsīkums, nevarēja pilnīgi izdzēst no apziņas to, kas bija norisinājies mājās, kuras tagad vairs nebija viņas majas. Kaut kādas neskaidras un skumjas atmiņas par notikušo, nemierīgā snaudā pieklusušas, bet arvien vēl neaprimušas, traucēja viņas dusu. Smeldzīgas skumjai, līdzīgas pusapremdinātām sāpēm, neatstāja viņu ne mirkli, un pār viņas bālo vaigu asaras ritēja daudz biežāk, nekā ladzīgais kapteinis, kas laiku pa laikam klusi pabāza galvu pa pusatvērtajam durvīm, būtu vēlējies redzēt.

Saule tuvojās rietam un, mirdzēdama caur sarkanu dūmaku, ar saviem stariem kā zelta bultām caururba pretējās skalulūkas un kokā grieztos režģus pilsētas baznīcu smailēs, un izdūrās tiem cauri, un izstiepa ugunīgu taku tālu pāri upei un tās līdzenajiem krastiem, un nozeltīja kuģu buras jūrā, un, ja uz to lūkojās no klusām lauku kapsētām pakalnu galos, tā iegremdēja tāles liesmās un kvēlē, kas likās sakausējam zemi un debesis brīnišķīgā gaismas plūsmā, — kad Florense, atvērusi

smagos plakstiņus, pirmajā brīdī gulēja, lūkodamās nepazīstamajās sienās ap viņu bez intereses un nojausmas par to, kur atrodas, un ar tādu pašu vienaldzību klausīdamās ielas trokšņos. Taču tūliņ viņa pietrūkās no dīvāna, pavērās apkārt ar pārsteigtu un tukšu skatienu un visu atcerējās.

—     Manu drostaliņ, — kapteinis teica, pieklauvēdams pie durvīm, — kā nu iet?

—     Labais draugs, — Florense izsaucās, traukdamās viņam pretī, — vai tas esat jūs?

Dzirdot šos vārdus, kapteinis izjuta tādu lepnumu un bija tik ļoti ielīksmots par prieka atmirdzumu Florenses sejā, kad tā viņu ieraudzīja, ka viņš, nespēdams izsacīt savu apmierinājumu vārdos, atbildes vietā noskūpstīja savu kāsīti.

—     Ka nu iet, manu spožo dimantiņ? — kapteinis vaicāja.

—     Es droši vien esmu gulējusi ļoti ilgi, — Floiense atbildēja. — Kad es šurp atnācu? Vakar?

—     Šai pašā svētītajā dieniņā, manu mazo lēdij, — kapteinis atbildēja.

—     Vai nakts vēl nav bijusi? Vai vēl ir diena? — Florense prasīja.

—     Iet jau pret vakaru, manu drostaliņ, — kapteinis teica, atvilkdams loga aizkarus. — Palūk!

Florense, balstīdamās pret kapteiņa roku, tik skumīga un bikla, un viņai blakus, to mierīgi sargādams, kapteinis ar savu skarbo seju un drukno stāvu, tā viņi abi, ne vārda nerunādami, stāvēja liesmainās vakara debess rožainajā gaismā. Lai arī cik dīvainā formā kapteinis būtu ietērpis savu runu, ja viņam savas jūtas vajadzētu izteikt vārdos, viņš tomēr izjuta tikpat dziļi ka visdaiļrunīgākais cilvēks, ka šis vakara miers un klusais skaistums liks pārplūst Florenses sagrauztajai sirdij un ka ir labāk, ja šādām asarām ļauj vaļu. Un tā kapteinis Katls nerunāja ne vārda. Bet, kad viņš sajuta, ka Florense ciešāk saspiež viņa roku, un kad viņš sajuta, ka vientuļās meitenes galva pieliecas tuvāk un piekļaujas viņa rupjajai, zilajai piedurknei, viņš šo galvu mīļi noglāstīja ar savu raupjo roku un visu saprata, un arī Florense viņu saprata.

—     Tagad ir labāk, manu drostaliņ! — kapteinis teica.

—    Jautrāk, jautrāk! Es noiešu lejā un salūkošu kaut ko pusdienām. Vai jūs, drostaliņ, pati pēc tam nonāksit lejā, vai Ed’ardam Katlam būs jānāk un jūs jānones?

Tā kā Florense apgalvoja, ka spēšot noiet lejā pati, kapteinis, lai gan ar acīm redzamām šaubām, vai tas saskanēs ar viesmīlības tikumu, atļāva viņai rīkoties pēc sava prāta un tūlīt sāka cept vistu mazās viesistabas kamīna liesmās. Lai jo labāk paveiktu savus pavāra pienākumus, viņš novilka svārkus, uzrotīja piedurknes un uzlika galvā spožo cepuri, ko vienmēr ņēma palīgā, kad bija jāveic kāds smalks vai grūts uzdevums.

Atvēsinājusi sāpošo galvu un kvēlojošo seju ar aukstu ūdeni, ko gādīgais kapteinis bija atnesis pa to laiku, kamēr tā gulēja, Florense piegāja pie mazā spogulīša, lai sakārtotu sajukušos matus. Tad viņa ieraudzīja — vienu acumirkli, jo tūlīt novērsās, — uz krūtīm tumšu plankumu, ko bija atstājusi saniknota roka.

Ieraugot šīs sitiena pēdas, viņa atkal sāka raudāt; nolikušais viņu apkaunoja un biedēja, bet viņā nesacēlās dusmas pret tēvu. Kaut arī palikusi bez pajumtes un bez tēva, viņa tam visu piedeva; diez vai viņa maz iedomājās, ka tēvam jāpiedod vai ka viņa tam piedevusi; bet viņa bēga no domām par tēvu, tāpat kā bija bēgusi no tā īstenībā; tēvs bija galīgi zudis un vairs neeksistēja. Tādas būtnes pasaulē nebija.

Ko darīt vai kur dzīvot, to Florense — nabaga nepiedzīvojusī meitene! — vēl nejaudāja apsvērt. Viņa loloja nenoteiktus sapņojumus, ka kādreiz pēc ilga laika atradīs dažas mazas māsiņas, kuras viņa varēs mācīt un kuras viņu iemīlēs, un kurām viņa savukārt, dzīvodama ar pieņemtu vārdu, varēs pieķerties, un kuras, kad tās savā laimīgajā mājā izaugs un apprecēsies, būs labas pret veco audzinātāju un varbūt ar laiku uzticēs viņai arī savu meitenīšu audzināšanu. Un viņa domāja, cik tas būtu savādi un skumji — tādā kārtā piedzīvot sirmu vecumu un aiznest savu noslēpumu līdzi kapā, kad Florense Dombija būs sen aizmirsta. Bet tagad viss vēl bija neskaidrs un miglains. Meitene zināja vienīgi to, ka zemes virsū tai tēva nav; un to viņa atkārtoja daudz reižu, kad, paslēpusies no visiem, lūgšanā nolieca galvu debesu tēva priekšā.

Viņās naudas krājumiņš bija gaužām mazs — tikai dažas ginejas. Dala no tā izies par dažiem apģērba gabaliem, jo viņai bija tikai tas, kas mugurā. Viņa bija pārāk noskumusi, lai domātu, cik ilgi pietiks šis naudas, un pārāk vēl bērnišķīga praktiskās lietās, lai par to daudz raizētos pat tad, ja nebūtu visu citu raižu. Viņa centās nomierināties un apvaldīt asaras, sakārtot satrauktās domas un sevi pārliecināt, ka tas viss noticis tikai pirms dažām stundām, nevis pirms nedēļām vai mēnešiem, kā viņai likās; un tad viņa devās lejā pie sava laipnā aizstāvja.

Kapteinis ļoti rūpīgi bija apklājis galdu ar galdautu un patlaban mazā katliņā gatavoja olu mērci; laiku pa laikam viņš ārkārtīgi uzmanīgi aplaistīja vistas cepeti uz iesma, to apgrozīdams un brūninādams. Nosēdinājis Florensi uz dīvāna, kas, lai viņai būtu patīkamāk, bija iebīdīts siltākā stūrītī, kapteinis salika viņai apkārt spilvenus un ar izcilu meistarību turpināja cept un vārīt, otrā mazā katliņā karsēdams cepeša laukus, trešajā katliņā vārīdams nedaudz kartupeļu, ne mirkli neaizmirsdams olu mērci pirmajā katliņā un ik brīdi ar vispiemērotākajām karotēm pārmaiņus gan laistīdams, gan apmaisīdams. Bez visām šīm rūpēm kapteinim vēl bija jāpatur acīs niecīga cepešpanna, kurā ļoti melodiski sīca un burbu]oja cīsiņi; un nekad vēl nebija pieredzēts tik spīdošs pavārs, kāds izskatījās kapteinis savas darbības dedzībā un aizrautībā; nebija pat iespējams pasacīt, kas mirdzēja gaišāk — viņa seja vai spožā cepure.

Kad pusdienas beidzot bija pilnīgi gatavas, kapteinis Katls sadalīja tās traukos un salika galdā ne mazāk veikli, kā bija gatavojis. Tad viņš pārģērbās pusdienām, noņemot spožo cepuri un uzvelkot svārkus. To paveicis, viņš piebīdīja galdu pie dīvāna, uz kura sēdēja Florense, noskaitīja galda lūgsnu, noskrūvēja savu kāsīti, uzskrūvēja tā vietā dakšiņu un sāka pildīt namatēva pienākumus.

—     Manu mazo lēdij, — kapteinis teica, — galvu augšā un pamēģiniet krietni paēst. Turieties, dārgumiņ! Te ir gardākais spārniņš. Te mērce. Te cīsiņi. Un tupenīši! — Visu to kapteinis bija simetriski sakārtojis uz šķīvja un, ar piemērotu karoti pārlējis visam karstus cepeša taukus, nolika to savas dārgās viešņas priekšā.

—      Visi iluminatori ir ciet! Uz priekšu, mazo lēdij! — kapteinis sacīja uzmundrinādams. — Un viss ir nodrošināts. Pamēģiniet mazliet ieknābāt, manu drostaliņ. Ja Volrs šeit būtu …

—     Ak, ja viņš man tagad te būtu brāļa vietā! — Florensc izsaucās.

—     Nu ko jūs! Neņemiet to tik ļoti pie sirds, manu droslaliņ! — kapteinis teica. — Kaut vai manis dēļ! Viņš bija jums tikpat kā dzimis draugs, vai ne, mīļumiņ?

Florensei nebija vārdu, ko atbildēt. Viņa vienīgi sacīja: — Ak, mīļo, mīļo Pol! Ak, Volter!

—      Pat tie dēļi, pa kuriem viņa staigāja, — kapteinis murmināja, uzlukodams viņas noliekto galvu, — Volram bija tikpat dārgi kā ūdens avoti izslāpušam ceļiniekam. Es kā šobrīd viņu redzu lajā dienā, kad viņu ierakstīja Dombija grāmatas, runājam par manu mazo drostaliņu pie pusdienu galda, un viņa seja mirdzēja kā tikko uzplaukusi roze no rasas — vai vismaz no šķīsto jūtu pārpilnības. Jā, jā! .. . Ja mūsu nabaga Volrs būtu šeit, manu mazo lēdij, — vai ja viņš varētu būt. .. bet viņš tak ir noslīcis, vai ne tā?

Florense pamāja ar galvu.

—            Jā, jā, noslīcis gan, .— kapteinis mierinoši teica,

—     kā jau es gribēju teikt, ja viņš varētu būt šeit, viņš jūs, manu dārgumiņ, lūgtu un skubinātu ieknābāt mazdrusciņ, rūpēdamies par jūsu dārgo veselību. Tātad, manu mazo lēdij, stiprinieties, it kā jūs to darītu Volra dēļ, un turiet savu skaisto galviņu pret vēju.

Florense mēģināja kapteinim par prieku apēst kādu kumosiņu. Pa to laiku kapteinis, kas, liekas, bija pavisam aizmirsis, ka arī viņam jāēd, nolika nazi un pievilka krēslu pie dīvāna.

—     Volrs bija puika uz goda, vai ne, dārgumiņ? — kapteinis, kādu laiciņu sēdējis un klusēdams berzējis zodu, sacīja, cieši uzlūkodams Florensi. — Brašs puisis un lādzīgs puisis, vai ne tā?

Florense ar asarām acīs to apstiprināja.

—     Un viņš ir noslīcis, puķīt, vai ne tā? — kapteinis mierinoši sacīja.

Un atkal Florense varēja to tikai apstiprināt

—      Viņš bija vecāks par jums, manu mazo lēdij, — kapteinis turpināja, — bet no sākuma jūs bijāt kā divi bērniņi kopā, vai nav tiesa?

Florense atbildēja: — Jā.

—     Un Volrs ir noslīcis, — kapteinis teica. — Vai

ne tā?

Šī jautājuma atkārtošana bija dīvains mierinājumā avots, taču šķita, ka kapteinim Katlam tas tomēr tads bija, jo viņš pie tā atgriezās atkal un atkal. Florense, labprāt atbīdījusi neaizskartās pusdienas un atlaidusies pret dīvāna atvellni, sniedza kapteinim roku, sajuzdama, ka ir viņu sarūgtinājusi, lai gan no visas sirds vēlējās sagādāt kapteinim prieku pēc visām viņa pūlēm, taču viņš, paturēdams tās roku (kas visu laiku drebēja), it kā pilnīgi aizmirsis pusdienas un viņas ēstgribas trūkumu, laiku pa laikam ar dziļdomīgu lidzjūtību norūcās: — Nabaga Volrs! Jā, jā! Noslīcis. Vai ne tā? — Un katru reizi gaidīja viņas atbildi, kurā, kā likās, slēpās šo dīvamo piezīmju jēga.

Vista un cīsiņi bija atdzisuši, pārlejamie tauki un olu mērce sastingusi, iekām kapteinis atcerējās, ka tas viss ir uz galda, un griezās pēc palīdzības pie Diogena, un kopīgiem spēkiem viņi ātri pabeidza banketu. Kapteiņa izbrīns un sajūsma par Florenses mierīgo darbošanos mājsaimnieces lomā, kad viņa tam palīdzēja novākt galdu, sakārtot viesistabu un iztīrīt pavardu, bija tik liela, ka tai līdzināties varēja vienīgi dedzība, ar kādu kapteinis izsacīja savus iebildumus, kad meitene sāka tam palīdzēt, un pamazām sasniedza tādu pakāpi, ka pēdīgi tas pats vairs nespēja darīt neko, tikai stāvēt un skatīties; it kā viņa būtu kāda feja, kas čakli paveic šos darbus tā vietā; un aiz neaprakstāma apbrīna sarkanā svītra no jauna iekvēlojās uz viņa pieres.

Bet, kad Florense, noņēmusi no kamīna dzegas pīpi, pasniedza to viņam un lūdza uzsmēķēt, labo kapteini šī uzmanība tā saviļņoja, ka viņš turēja pīpi tā, it kā nekad savā mūžā nebutu to turējis rokā. Gluži tāpat, kad Florense, palūkojusies mazajā bufetē, negaidot uzaicinājumu, izņēma appīto pudeli, sagatavoja glāzi lieliska groka un nolika to viņam pa rokai, kapteinis sajutās tik loti pagodināts un apbalvots, ka pat viņa sarkanais deguns kļuva bāls. Kad viņš, vispilnīgākā apmierinājuma pārņemts, piepildīja pīpi un Florense to aizdedzināja — kapteinim nebija spēka viņu aizkavēt vai kaut ko iebilst — un, atkal nosēdusies savā vietā uz vecā dīvāna, ar mīļu un pateicīgu smaidu noskatījās viņā, — ar smaidu, kas tik skaidri liecināja, ka tās vientuļā sirds savās bēdās pievēršas viņam gluži tāpat kā acu skatiens, tad pīpes dūmi iecirtās kapteinim kaklā un lika viņam klepot, tie iecirtās viņam acīs un lika tām mirkšķināties un asarot.

Kapteiņa izturēšanās, ar ko viņš gribēja panākt, lai Florense noticētu, ka šo parādību cēlonis slēpjas pašā pīpē, un veids, kādā viņš ielūkojās pīpes galviņā, šo cēloni meklēdams, un, to tur neatradis, izlikās, it kā gribētu izpūst to no pīpes kāta, — šī kapteiņa izturēšanās bija brīnišķīgi jauka. Kad pīpe drīz vien tika savesta kārtībā, viņš ieslīga patīkamā mierā, kā labam smēķētājam piederas, taču viņa acis bija pievērstas Florensei, un ar neaprakstāmi miermīlīgu un starojošu seju viņš laiku pa laikam izlaida pār lūpām nelielu dūmu mākonīti, lēni to izpūzdams, it kā atritinādams papīra ritulīti ar uzrakstu: «Nabaga Volrs. Jā, jā. Noslīcis, vai ne tā?» — pēc tam viņš atkal ar vislielāko baudu nodevās smēķēšanai.

Kaut arī ārēji viņi vien^ otram nebija līdzīgi — un diez vai iespējams krasāks kontrasts nekā starp Florensi viņas trauslajā jaunības skaistumā un kapteini Katlu, šo lielo, drukno, vētrās ārdēto vīru ar bubuļaino seju un rupjo balsi —, taču ar savu sirds vientiesību, kas nepazina dzivi, tās sarežģījumus un briesmas, viņi bija gandrīz līdzīgi. Ar savu pieredzes trūkumu visās lietās, atskaitot vienīgi to, kas attiecas uz vēju un laiku, kapteinis Katls bija tikpat kā mazs bērns — vientiesīgs, lētticīgs un augstsirdīgi paļāvīgs. Viņa rakstura galvenās iezīmes bija uzticība, cerība un labsirdība. Tām piebiedrojās vēl kāds dīvains romantisms, kuram pilnīgi trūka iztēles un kurš tomēr bija pilnīgi nereāls un bez jebkādiem dzīves gudrības un praktiskuma apsvērumiem.

Kad kapteinis tā sēdēja un smēķēja, un lūkojās uz Florensi, dievs vien zina kādas viņa apziņā veidojās fantastiskas ainas, kurās tā bija galvenā persona. Tikpat neskaidras un nenoteiktas, kaut arī ne tik optimistiskas, bija Florenses domas par dzīvi, kas viņu sagaida; un gluži tāpat kā, caur asarām skatoties uz gaismu, tā vizuļo košās krāsās, tā arī caur savām jaunajām, smagajām bēdām viņa jau saskatīja talajās debesīs viegli zaigojošu varavīksni.

Klejojoša princese un labsirdīgs briesmonis no kādas pasaku grāmatas butu varējuši tā sēdēt pie kamīna, un viņu saruna būtu atgādinājusi to, ko klusībā domāja kapteinis Katls un nabaga Florense, — un tie arī būtu izskatījušies diezgan līdzīgi šiem abiem.

Kapteini ne mirkli nesatrauca domas, ka varētu rasties kādas grūtības paturēt Florensi pie sevis vai arī uz viņu šai sakarā varētu gulties kāda atbildība. Aiztaisījis aizvirtņus un noslēdzis durvis, viņš šinī ziņā bija pilnīgi apmierināts. Pat tad, ja viņa bijusi mazgadīgā, kas atrodas Kanclera tiesas aizbildniecība, kapteiņa Katla nostāja šajā jautājumā nebūtu mainījusies. No visiem cilvēkiem pasaulē viņu vismazāk spēja satraukt tamlīdzīgi apsvērumi.

Tā kapteinis ļoti omulīgi smēķēja savu pīpi, un Florense un viņš nodevās katrs savam pārdomām. Kad pīpe bija izsmēķēta, viņi iebaudīja tēju, un tad Florense lūdza, lai pavadot viņu līdz kādam tuvākam veikalam, kur varētu nopirkt nedaudzās viņai tūlīt nepieciešamās lietas. Tā kā bija jau pilnīgi tumšs, kapteinis piekrita, taču vispirms uzmanīgi palūkojās ārā, kā bija paradis darīt tajā laikā, kad slēpās no misis Makstindžeres, un apbruņojās ar savu lielo nūju gadījumam, ja neparedzētu apstākļu dēļ rastos vajadzība lietot ieročus.

Cik lepns jutās kapteinis Katls, piedāvājot Florensei roku un pavadot viņu kādus divsimt vai trīssimt jardus, visu laiku vērīgi izlūkojot apkārtni un piesaistot katra garāmgājēja uzmanību ar savu pārmērīgo ausīšanos un neskaitāmajiem piesardzības paņēmieniem! Kad viņi nonāca pie veikala, kapteinim likās, ka smalkjūtība prasa paiet malā, kamēr izdara iepirkumus, jo tie taču bija apģērba piederumi, tomēr pirms tam viņš novietoja uz veikala letes savu skārda tējas kārbiņu un, paziņojis jaunajai lēdijai, kas apkalpoja, ka kārbā ir četrpadsmit mārciņas divi šiliņi, palūdza to būt tik laipnai un viņu pasaukt tādā gadījumā, ja šīs summas nepietiktu samaksai par viņa «brāļameitas» nelielajiem iepirkumiem, — teikdams vārdu «brāļameita», viņš uzmeta Florensei ļoti zīmīgu skatienu, ko pavadīja asprātīga un noslēpumaina pantomīma, — un tad viņš samaksāšot iztrūkstošo summu no savas kabatas. Palūkojies it kā nejauši savā lielajā pulkstenī, lai apžilbinatu pārdevējiem acis un radītu iespaidu, ka pulksteņa īpašnieks ir turīgs vīrs, kapteinis, pret brāļameitu pavērsies, noskūpstīja savu kāsīti un izgāja no veikala, nostādamies ārpusē pie skatloga; un tas bija visai interesants skats, kad viņa lielā seja laiku pa laikam palūrēja starp zīda diegiem un lentēm ar acīm redzamām bažām, vai tikai Florense nav izburta ārā pa kādām aizmugures durvīm.

—      Dārgo kapteini Kati! — Florense teica, iznākusi ar sainīti, kura apmēri ļoti sarūgtināja kapteini, kas bija cerējis ieraudzīt Florensei sekojam nesēju ar veselu ķīpu iepirkumu, — man šī nauda patiešām nav vajadzīga. Es no tās neko neesmu iztērējusi. Man pašai ir nauda.

—      Manu mazo lēdij, — vīlies atbildēja kapteinis, lūkodamies taisni uz priekšu visā ielas garumā, — vai jūs nebūtu tik laba un nepaglabātu man to līdz laikam, kad es jums to palūgšu? -t

—     Vai varu to nolikt atpakaļ parastajā vietā un tur glabāt? — Florense vaicāja.

Kapteinis nepavisam nebija sajūsmināts par šo priekšlikumu, taču atbildēja: — Jā, jā, manu mazo lēdij, nolieciet to, kur vien vēlaties, — tikai lai jūs zinātu, kur to atkal atrast. Man ta nav vajadzīga, — kapteinis piebilda. — Man brīnums, kā es to neesmu jau agrāk aizlaidis vējā!

Kādu mirkli kapteinis izskatījās gluži sašļucis, taču no Florenses rokas pirmā pieskāriena viņš atkal atžirga, un viņi tikpat piesardzīgi, kā bija nākuši, atgriezās mājās; kapteinis atvēra durvis uz mazā Mičmaņa kajīti un ienira tajā ar tādu žiglumu, kas izskaidrojama vienīgi ar viņa lielo praksi. Rīta pusē, kamēr Florense gulēja, viņš bija nolīdzis kādas vecākas lēdijas meitu (lēdija parasti sēdēja zem zila saulessarga Līdenholas tirgū un pārdeva mājputnus), lai tā atnāktu sapost Florenses istabu un izdarītu viņai citus sīkus pakalpojumus; tagad šī meiča ieradās, un Florense drīz vien atrada savu istabu tikpat ērti un glīti sakārtotu, kaut arī ne tik krāšņu kā tajā drausmīgajā sapnī, ko viņa kādreiz bija saukusi par mājām.

Kad viņi atkal palika divatā, kapteinis uzstāja, ka Florensei jāapēd kāda šķēle grauzdētas maizes un jāiedzer glāze vircota karstvīna (ko viņš sagatavoja lieliski), un, uzmundrinājis meiteni ar laipniem vārdiem un visdažādākajiem nesakarīgiem citātiem, kādus vien spēja atcerēties, uzveda to augšā guļamistabā. Bet arī viņam prātu kaut kas aizņēma, tādēļ viņa izturēšanās pauda mulsumu.

—   Ar labu nakti, mīļā sirds, — kapteinis Katls viņai teica pie guļamistabas durvīm.

Florense pasniedzās ar lūpam augšup un viņu noskūpstīja.

Jebkurā citā laikā šāda mīlestības un pateicības jūtu izpausnae būtu likusi kapteinim zaudēt līdzsvaru, bet tagad, kaut ari viņš to dziļi pārdzīvoja, viņš ieskatījās tai sejā pat ar vēl lielāku samulsumu nekā iepriekš un, kā likās, nespēja no viņas aiziet.

—     Nabaga Volrs! — kapteinis teica.

—    Nabaga, nabaga Volters! — Florense nopūtās.

—     Noslīcis, vai ne? — kapteinis teica.

Florense pamāja ar galvu un nopūtās.

—    Ar labu nakti, manu mazo lēdij! — kapteinis Katls sacīja, pasniegdams viņai roku.

—    Lai dievs jūs svētī, dārgais, labais draugs!

Bet kapteinis vēl joprojām vilcinājās.

—    Vai kas noticis, dārgo kapteini Kati? — vaicāja Florense, būdama tadā garastāvoklī, kad cilvēks viegli satraucams. — Vai jus vēlaties man kaut ko sacīt?

—    Jums kaut ko sacīt, mazo lēdij? — kapteinis pārvaicāja, apjucis ielūkodamies viņai acīs. — Nē, nē. Ko gan es jums, drostaliņ, varētu sacīt? Jūs droši vien necerat, ka es jums varētu pasacīt kaut ko labu?

—    Nē! — Florense atteica, pakratīdama galvu.

Kapteinis palūkojās uz viņu domīgi un atkārtoja: «Nē,» — vēl vienmēr vilcinādamies un vēl vienmēr izskatīdamies apjucis.

—    Nabaga Volrs! — kapteinis teica. — Mans Volrs, kā es tevi biju paradis saukt. Tu vecā Sola Džilsa māsasdēls! Mīļš visiem, kas tevi pazina, mīļš kā puķes maijā! Kur tu tagad esi, drošsirdīgo zēn? Noslīcis, vai ne tā?

Noslēdzis savu runu ar šo pēkšņo uzrunu Florensei, kapteinis novēlēja viņai labu nakti un devās lejā, bet Florense palika stāvam kāpņu augšgalā ar sveci rokā, lai apgaismotu viņam ceļu. Viņš bija jau nozudis tumsā un, spriežot pēc soļu trokšņa, kas attālinājās, grasījās iegriezties mazajā viesistabā, taču negaidot viņa galva un pleci atkal iznira gluži kā no bezdibeņa, acīmredzot ar to vienīgo nolūku, lai atkārtotu: «Noslīcis, vai ne tā, drostaliņ?» Jo, pateicis to maigā, līdzjūtīgā balsī, viņš tūdaļ nozuda.

Florensei bija ļoti žēl, ka viņa, šeit patvērumu meklējot, gluži nevilšus pamodinājusi šīs atmiņas sava aizstāvja apziņā, kaut gan šī asociācija bija pilnīgi dabiska; nosēdusies pie mazā galdiņa, uz kura kapteinis bija novietojis tālskati, dziesmu grāmatu un citus retumus, viņa domāja par Volteru un par visu, kam pagātnē bija ar to kāds sakars, līdz viņu gandrīz pārņēma vēlēšanās nolikties gultā un iemigt uz mūžu. Bet, vientulīgi skumstot par mirušo, ko viņa bija mīlējusi, viņai ne brīdi neienāca prātā domas par mājām, par iespēju tajās atgriezties, par to, ka tās tomēr kaut kur vēl ir un tajās mīt viņas tēvs. Viņa bija piedzīvojusi slepkavību. Pēdējais tēva tēls, ko viņa, par spīti visam, loloja ilgus gadus, bija izrauts no viņas sirds, sakropļots un nonāvēts. Domas par to bija tik drausmīgas, ka viņa aizsedza acis ar rokām un nodrebēdama atvairīja visniecīgāko atmiņu drumslu par notikušo vai par nežēlīgo roku, kas to izdarīja. Ja tēva tēls pēc visa notikušā būtu vēl saglabājies viņas mīlas pilnajā sirdī, tā būtu saluzusi, taču viņas sirds to nespēja saglabāt, un tukšumu tajā aizpildīja neprātīgas šausmas, likdamas vairīties no visa, kas atgādinātu pat šī satriektā tēla drumslas, — šausmas, ko varēja radīt vienīgi šāda dziļa, bet nežēlīgi apvainota mīlestība.

Viņa neuzdrošinājās ieskatīties spogulī, jo tumšā zīme uz krūtīm izraisīja viņā bailes pašai no sevis, it kā viņa nēsātu sev klāt kaut ko ļaunu. Tumsā viņa to ātri aizsedza ar trīsošu roku un raudādama nolika gurdo galvu uz spilvena.

Kapteinis vēl ilgi negāja gulēt. Viņš vēl veselu stundu staigāja šurp un turp pa veikalu un mazo viesistabu, tad, kā likās, šādas pastaigas nomierināts, nosēdās ar nopietnu un dziļdomīgu seju un lasīja no lūgšanu grāmatas to nodaļu, kas paredzēta jūrasbraucējiem. Tas nebija tik viegli izdarāms; labajam kapteinim lasīšana vedās ārkārtīgi lēni un neveikli; un viņš bieži apstājās, kad gadījās grūtāki vārdi, lai sevi sasparotu ar tādiem izsaucieniem kā: «Nu, manu zēn! Pilnās burās!» — vai arī «Saturies, Ed'ard Kati, saturies!» — kuri viņam lieliski palīdzēja izkļūt no visām grūtībām. Turklāt viņu apgrūtināja brilles, kas stipri vien traucēja redzēšanu. Taču par spīti šādiem kavēkļiem kapteinis, ar dziļu nopietnību turpinādams iesākto, izlasīja visu lūgšanu līdz pēdējai rindiņai, turklāt ar neviltotām jūtām; to izdarījis, viņš, būdams ļoti apmierināts par paveikto, ar skaidri» sirdi un ļoti labsirdīgu seju nolikās gulēt zem letes (taču vispirms uzgājis augšā un paklausījies pie Florenses durvīm).

Naktī kapteinis vairākas reizes piecēlās, lai pārliecinātos, vai viņa aizbilstamā guļ mierīgi, un vienubrīd, rītam austot, atklāja, ka tā ir nomodā, jo, izdzirdusi pie durvīm soļus, Florense pavaicāja, vai tas esot viņš.

—    Jā, manu mazo lēdij, — kapteinis atbildēja sēcošā čukstā. — Vai jums ir labi, dimantiņ?

Florense pateicās un atbildēja: — Jā.

Kapteinis, negribēdams zaudēt tik izdevīgu gadījumu, pielika muti pie atslēgas cauruma un iesaucās balsī, kas atgādināja aizsmakušu vēju: — Nabaga Volrs! Noslīcis, vai ne tā? — Pēc tam viņš aizgāja un, atkal nolicies guļvietā, nogulēja līdz pulksten septiņiem.

Visu to dienu viņš nevarēja atbrīvoties no satraukuma un apmulsuma, lai gan Florense, kas mazajā viesistabā šuva, bija daudz mierīgāka un rimtāka nekā iepriekšējā dienā. Gandrīz vienmēr, pacēlusi acis no darba, viņa ievēroja, ka kapteinis uz viņu noskatās un domīgi glauda zodu; un viņš tik bieži bīdīja savu atzveltnes krēslu tai tuvāk, it kā gribētu pavēstīt kaut ko ļoti slepenu, un atkal bīdīja to atpakaļ, it kā nespēdams izlemt, kā iesākt, ka pa visu dienu viņš šajā trauslajā barkā apzēģelēja visapkārt viesistabai un ne vienu vien reizi savā apmulsumā uzskrēja sēklī, sadurdamies ar sienas paneli vai pieliekamā durvīm.

Tikai tad, kad iestājās krēsla, kapteinim Katlam pēdīgi izdevās izmest enkuru blakus Florensei un viņš sāka runāt kaut cik sakarīgi. Bet, kad kamīna uguns apgaismoja mazās istabas sienas un griestus, un tējas galdiņu ar tasēm un apakštasēm, kas bija uz tā sakārtotas, un viņas mierīgo, ugunij pievērsto seju, un atstarojās asarās, kas pildīja viņas acis, kapteinis pārtrauca ieilgušo klusumu ar šādiem vārdiem:

—    Jūs, manu dārgumiņ, nekad neesat bijusi uz jūras?

—    Nē, — Florense atbildēja.

—     Jā, tā ir kaut kas varens, — kapteinis godbijīgi sacīja. — Tās dziļumos, manu drostaliņ, slēpjas brīnumi. Iedomājieties, kā tur ir, kad auro vēji un bango viļņi. Iedomājieties, kā ir, kad vētrainās naktīs nogulst tāda piķim līdzīga tumsa, — kapteinis turpināja, svinīgi paceldams savu kāsīti, — ka tu, cilvēks, nevari saredzēt pats savu roku, ja to neapgaismo zibens uzliesmojums, un kad tu traucies, traucies, traucies cauri vētrai un tumsai, it kā tu pa galvu pa kaklu drāztos uz pasaules galu, mūžīgi tikai uz priekšu, āmen, un, kad to atrodat, atzīmējiet. Ir arī v tādi laiki, manu puķīt, kad jūrnieks saka savam biedram (iepriekš vēl pašķirstījis to grāmatu): «Pūš spēcīgs nordvests, Bil; klau, vai dzirdi, kā auro! Kungs, palīdzi viņiem, kā es jūtu līdzi visiem nelaimīgajiem, kas piedzīti pie krasta!» — Šo citātu kā sevišķi piemērotu okeāna šausmu attēlošanai kapteinis norunāja ļoti iespaidīgi, nobeigdams ar skanīgu: «Uzmanību!»

—    Vai jūs esat kādreiz piedzīvojis briesmīgu vētru? — Florense vaicāja.

—     Jā gan, manu mazo lēdij. Esmu pārlaidis dažu labu vētru, — kapteinis teica un satraukts noslaucīja galvu, — un esmu dažu labu reizi mētāts pa viļņiem, bet… bet ne par sevi es gribēju runāt. Par mūsu dārgo zēnu, — viņš pievilka krēslu tai tuvāk, — par Volru, dārgumiņ, kas ir noslīcis.

Kapteinis runāja tādā drebošā balsī un skatījās uz Florensi ar tik bālu un satrauktu seju, ka viņa izbiedēta satvēra tā roku.

—    Jūsu seja ir pārmainījusies! — Florense izsaucās.

—    Jūs esat kļuvis pavisam citāds vienā mirklī! Ko tas nozīmē? Dārgo kapteini Kati, es jūtu aukstas tirpas, uz jums skatoties!

—     Ko nu, mazo lēdij! — kapteinis atbildēja, atbalstot viņu ar roku. — Nesabīstieties! Nē, nē! Viss ir kārtībā, viss ir kārtībā, mana dārgā. Kā es nupat jau gribēju teikt. .. Volrs … viņš ir .. . viņš ir noslīcis. Vai ne tā?

Florense vērīgi nolūkojās kapteinī; piespiedusi roku pie krūtīm, viņa te sarka, te bālēja.

—    Jūras dzelmēs, manu dārgumiņ, slēpjas gan briesmas, gan nelaime, — kapteinis teica, — un daudzus lieliskus kuģus un daudzas jo daudzas drosmīgas sirdis ir paņēmuši noslēpumainie ūdeņi un nekad nav par tiem stāstījuši. Bet arī no dzelmēm kādreiz izglābjas, un dažreiz viens vīrs no divdesmit — ak vai! — varbūt viens no simta, drostaliņ, — caur dieva žēlastību tiek pasargāts un pārrodas mājās, kad jau uzskatīts par mirušu un kad ir zināms, ka visa komanda gājusi bojā. Es … es, Sirds Gaišumiņ, zinu vienu tādu gadījumu, — kapteinis meklēja vārdus, — ko man kādreiz atstāstīja, un, ja jau esmu uzņēmis tādu kursu un mēs abi divi vien sēžam pie kamīna, tad varbūt jūs vēlētos to paklausīties. Vai vēlaties, mīlulīt?

Florense, trīsēdama aiz satraukuma, ko nespēja ne apvaldīt, ne izskaidrot, neviļus pasekoja kapteiņa skatienam, kas pāri viņas plecam bija pievērsts veikalam, kur dega lampa. Taču tai pašā mirklī, tikko viņa pagrieza galvu, kapteinis pielēca no krēsla un aizsedza viņai acis ar roku.

—    Tur nekā nav, manu puķīt, — kapteinis teica.

—   Neskatieties tur!

—    Kādēļ ne? — Florense vaicāja.

Kapteinis kaut ko murmināja, ka tur esot ļoti neomulīgi, bet šeit kamīnā jautri kuroties uguns. Viņš pievēra durvis pusviru, jo tās līdz šim bija stāvējušas vajā, un atkal atsēdās krēslā. Florense sekoja viņam ar acīm un cieši raudzījās viņa sejā.

—    Stāsts, manu mazo lēdij, bija par kādu kuģi, — kapteinis iesāka, — kas izbrauca no Londonas oslas ar izdevīgu ceļa vēju, jaukā laikā un devās uz. .. nebaidieties, manu mazo lēdij … kuģis, drostaliņ, vienkārši devās ceļā … vienkārši devās ceļā!

Florenses sejas izteiksme satrauca kapteini, kas pats bija ļoti iekarsis un uzbudināts un izrādīja ne mazāku saviļņojumu kā viņa.

—     Vai lai turpinu, puķīt? — kapteinis vaicāja.

—    Jā, jā, lūdzu! — Florense izsaucās.

Kapteinis it kā norija kaut ko, kas likās iestrēdzis viņam kaklā, un, manāmi satraukts, turpināja: — Sis pats nelaimīgais kuģis, manu mīlulīt, atklātā jūrā piedzīvoja tik draņķīgu laiku, kāds atgadās tikai reizi divdesmit gados. Krastā plosījās tādi viesuļi, kas veselus mežus izrāva ar visām saknēm un noslaucīja pilsētas, un jūrā tajos platuma grādos bija tādas vētras, ko nespētu turēt visstiprākais kuģis, kāds jebkad nolaists ūdenī. Un man stāstīja, drostaliņ, ka dienu pēc dienas šis nelaimīgais kuģis varonīgi turējies un drošsirdīgi darījis savu darāmo, bet pēkšņi kāds vilnis ielauzis bortu, aiznesis mastus un stūri, aizrāvis līdzi labākos vīrus, un kuģis nu licis pamesls vētras žēlastībai, taču tā nepazina žēlastības, bet ārdījās arvien stiprāk un stiprāk, līdz viļņi gāzās kuģim,pāri un dauzīja to nepārstādami un, ik mirkli ar pērkonīgu rēkoņu mezdamies tam virsū, sadragāja to kā čaumalu. Katrs melnais plankumiņš ūdens kalnos, kas aizvēlās projām, bija vai nu gabaliņš no dzīva kuģa, vai dzīvs cilvēks, un tā, puķīt, kuģis tika sašķaidīts gabalos, un zāle nekad neaugs uz tā komandas vīru kapiem.

—           Bet viņi visi negāja bojā! — Florense iesaucās.

—  Daži taču izglābās! Vismaz viens?

—     Uz šī nelaimīgā kuģa, — kapteinis teica, pieceldamies no krēsla, un neparasti enerģisks un pacilāts savilka roku durē, — bija kāds puisis, drošsirdīgs puisis, — tā man stāstīja, — kam zēna gados paticis lasīt un runāt par drosmīgu rīcību kuģu bojā ejas gadījumos … Es esmu viņu dzirdējis! Es esmu viņu dzirdējis! … un nestundā viņš to atcerējās, jo, kad saplaka visdrosmīgākās sirdis un vissīkstākie vīri zaudēja dūšu, viņš palika nelokāms un možs. Viņš bija drosmīgs nevis tāpēc, ka krastā viņam nepaliktu neviena mīļa un dārga; nē, tāda bija viņa daba. To es saskatīju viņa vaigā, kad viņš bija gandrīz vēl tikai bērns … jā, daudz reižu! … un tad es domāju, ka tas tikai viņa glītais ģīmītis, lai dievs viņu svētī!

—    Un vai viņš izglābās? — Florense izsaucās. — Vai viņš izglābās?

—    Tas drošsirdīgais puisis? — kapteinis teica,

—     … skatieties uz mani, drostaliņ! Neskatieties apkārt! …

Florensei tikko pietika spēka vēlreiz pavaicāt: — Kāpēc ne?

—    Tāpēc, manu dārgumiņ, ka tur nekā nav, — kapteinis teica. — Nenobīstieties, manu skaisto bērniņ! Volra dēļ, kurš mums visiem bija dārgs — nenobīstieties! Tas puisis, par ko es stāstīju, — kapteinis teica,

—    bija strādājis kopā ar drosmīgajiem un iedrošinājis gļēvos, un nekad netika žēlojies vai izrādījis bailes, un vīriem «bija uzturējis možu dūšu, un tāpēc tie viņu turēja tādā cieņā un godā, it kā viņš bijis kāds admirālis, — tikai tas puisis, otrais stūrmanis un viens matrozis izglābās no visām dzīvām dvēselēm, kas bija uzkāpušas uz tā kuģa; palikuši vienīgie pie dzīvības, viņi piesējās pie kāda vraka gabala un dreifēja pa vētraino jūru.

—    Vai viņi izglābās? — Florense vēlreiz iekliedzās.

—    Dienām un naktīm viņus dzenāja pa plašajiem ūdeņiem, — kapteinis turpināja, — kamēr beidzot… Nē, neskatieties tur, drostaliņ! .. . pie viņiem piebrauca kāds burinieks, un viņi, pateicoties dieva žēlastībai, tika uzņemti uz klāja — divi dzīvi un viens miris.

—    Kurš bija miris? — Florense iesaucās.

—    Ne tas puisis, par kuru es runāju, — kapteinis atbildēja.

—    Paldies dievam! Ak, paldies dievam!

—    Amen! — steidzīgi attrauca kapteinis. — Nenobīstieties! Vēl mirklīti, manu mazo lēdij! Sapurinieties! … Uz tā kuģa borta viņi devās tālā braucienā, šķērsām pāri visai jūras kaitei (jo nebija jau kur piestāt), un šajā braucienā otrs jūrnieks, ko uzņēma līdz ar viņu, nomira. Bet viņš palika dzīvs un …

Neapzinādamies, ko dara, kapteinis bija nogriezis no klaipa šķēli maizes, uzdūris to uz sava kāsīša (kas bija viņa parastā cepamā dakšiņa) un turēja virs uguns; dziļi saviļņots, viņš skatījās uz kaut ko Florenses aizmugurē un nemaz nemanīja, ka maize uzliesmo un sagruzd kā ogle.

—    Palika dzīvs, — Florense atkartoja, — un …?

—    Un atgriezās ar to kuģi mājās, — kapteinis teica, vēl arvien skatoties tai pašā virzienā, — un … esiet mierīga, drostaliņ … un izcēlās malā; un kādu rītu uzmanīgi piegāja pie savas mājas durvīm, lai izdarītu izlūkošanu, jo zināja, ka draugi viņu uzskata par noslīkušu, taču viņš izmainīja kursu, jo negaidot izdzirdēja …

—    … negaidot izdzirdēja suņa riešanu? — aši uztvēra Florense.

—    Jā, — ieaurojās kapteinis. — Turēt taisni, dārgumiņ! Drosmi! Vēl neskatieties atpakaļ! Palūkojieties tur! Uz sienu!

Uz sienas tuvu pie viņas bija redzama kāda vīrieša ēna. Viņa pietrūkās kājās, atskatījās un spalgi iekliedzās, ieraudzījusi aiz sevis Volteru Geju!

Florense saskatīja viņā tikai brāli — brāli, kas piecēlies no kapa, brāli, kas izglābies pēc kuģa bojā ejas un atrodas viņai blakus, — un metās Voltera rokās. Visā pasaulē viņš vienīgais šķita tās cerība, mierinājums, patvērums, dabas dotais aizstāvis. «Parūpējies par Volteru, papa, es viņu stipri mīlēju!» Dārgās atmiņas par lūdzošo balstiņu, kas to bija sacījusi, iebrāzmoja viņas dvēselē kā mūzika naktī! Esi sveicināts mājās, mīļo Volter! Šīs ievainotās sirds sveiciens tev! Florense izjuta šos vārdus, lai gan nespēja tos izrunāt, un slēdza viņu savā nevainīgajā skāvienā.

Kapteinis Katls, gluži kā prātu zaudējis, mēģināja noslaucīt galvu ar apgruzdējušo maizes šķēli, kas bija uzdurta uz viņa kāsīša, taču, pārliecinājies, ka šis priekšmets šādam nolūkam nav piemērots, ielika to savā spožajā cepurē, uzbāza, ne gluži bez pūlēm, spožo cepuri galvā, pamēģināja nodziedāt pantiņu no «Daiļās

Pegas», taču pēc pirmā vārda pārtrauca un nozuda veikalā, no kurienes tūliņ steigšus atgriezās ar visgarām sasarkušu un notraipītu seju un pilnīgi atmiekšķējušos cietināto apkaklīti, lai pateiktu šos vārdus:

—    Volr, manu zēn, te ir mazumiņš īpašuma, ko gribu tev likumīgi nodot!

Kapteinis steidzīgi cēla priekšā lielo pulksteni, tējkarotes, cukura standziņas un tējas kārbiņu un, nolicis to visu uz galda, ieslaucīja ar savu lielo roku Voltera cepurē, taču, pasniedzis šo neparasto krājkasi Volteram, viņš atkal jutās tik aizkustināts, ka bija spiests vēlreiz iziet veikalā un uzkavēties tur daudz ilgāk nekā pirmo reizi.

Bet Volters viņu uzmeklēja un atveda atpakaļ, un tad kapteini pārņēma lielas bažas, ka Florensei varētu kaitēt šis jaunais satricinājums. Šīs bažas bija tik lielas, ka kapteinis kļuva gluži saprātīgs un noteikti noliedza tuvākajās dienas pieminēt Voltera piedzīvojumus. Pēc tam kapteinis Katls tiktāl nomierinājās, ka spēja izkratīt sagruzdējušo maizi no cepures un ieņemt savu vietu pie tējas galdiņa; taču, kad Volters, kas sēdēja vienā pusē, aplika viņam roku ap pleciem un Florense no otras puses caur asarām čukstēja laimes vēlējuma vārdus, kapteinis pēkšņi atkal aizdrāzās un palika projām savas desmit minūtes.

Taču nekad vēl visā mūžā kapteiņa seja nebija tā mirdzējusi un laistījusies kā tobrīd, kad viņš pēdīgi no visas liesas sēdēja pie tējas galdiņa un viņa skatiens ceļoja no Florenses pie Voltera un no Voltera pie Florenses. Un ne jau tāpēc bija radies šāds efekts — vai vismaz pastiprinājies, — ka kapteinis pēdējās pusstundas laikā neskaitāmas reizes lika cītīgi spodrinājis seju ar svārku piedurkni. Tāda bija vienīgi viņa dziļāko jūtu izpausme. Prieks un sajūsma, ko kapteinis pārdzīvoja, atspoguļojās visos viņa sejas vaibslos un lika tai izstarot īslenu gaismu.

Lepnums, ar kādu kapteinis nolūkojās uz atgūtā zēna iedegušajiem vaigiem un drosmīgajām acīm, lepnums, ar kadu viņš vēroja jaunekļa pāri plūstošo dedzību un visas citas jaunībai piemītošās cildenās un daudzsološās īpašības, kas atkal viņam atmirdzēja no Voltera možajiem, veselīgajiem vaibstiem, būtu varējis iedegt kapteiņa seja šo gaismu. Arī apbrīna un līdzjūtība, ar kādu kapteinis uzlūkoja Florensi, kuras skaistums, pievilcība un sirds šķīstība nevarētu iegūt sev uzticamāku un dedzīgāku bruņinieku par viņu, tāpat būtu varējusi ietekmēt viņu līdzīgā kārtā. Taču šī gaisma, ko viņš izstaroja ap sevi, vispilnīgāko spožumu bija ieguvusi tikai šobrīd, kad viņš uzlūkoja tos abus kopā, jo, šo tuvību vērojot, viņa galvā dzirkstīdami un starodami dzima un rosījās sapņi par šiem abiem.

Kapteinis, kaut arī visu laiku bija satraukts un vairākas reizes uz īsu brīdi izsteidzās veikalā, tomēr ļoti labi saprata, ka tie abi pārrunāja par nabaga veco tēvoci Solu un sīki jo sīki pārcilāja viņa pazušanas apstākļus; ka vecā vīra prombūtne un Florenses nelaime aptumšoja viņu prieku; ka viņi atbrīvoja Diogenu, ko kapteinis pirms kāda laiciņa bija uzmānījis augšā, lai tas atkal nesāktu riet. Toties viņam ne prātā neienāca, ka Volters skatās uz Florensi it kā ar citādām acīm un it kā no lielāka attāluma, ka viņa acis bieži uzlūko mīļo seju, taču vairās sastapt Florenses skatienu, kas pauda māsas mīlestību, jo katrreiz, kad viņa pacēla uz Volteru acis, viņš savējās novērsa; drīzāk tad kapteinis būtu ticējis, ka viņam blakus Sēž Voltera rēgs. Viņš redzēja tos abus kopā jaunus un skaistus un zināja, kāda bija to pagātne, un zem viņa lielās, zilās vestes neatradās vieta nekādām citām jūtām kā vienīgi sajūsmai par šādu pāri un pateicībai par to, ka tife atkal ir kopā.

Tā viņi nosēdēja līdz vēlai stundai. Kapteinis būtu bijis ar mieru tā sēdēt kaut vai nedēļu. Bet Volters piecēlās, lai uz nakti atvadītos.

—     Tu jau aizej, Volter? — Florense vaicāja. — Uz kurieni?

—     Viņam, mazo lēdij, uz laiku ir sava koja aiz stūra pie Broglijiem, — kapteinis Katls teica. — Tas, Sirds Gaišumiņ, nav tālu — var sakliegties.

—     Tev, Volter, manis dēļ jāiet projām, — Florense teica. — Tavu vietu ir aizņēmusi bezpajumtniece māsa.

—     Dārgā mis Dombij, — Volters vilcinādamies atbildēja, — ja tas nav pārdroši jūs tā uzrunāt! …

—    Volter! —viņa pārsteigta izsaucās.

—    Ja tagad, kad varu jūs redzēt un ar jums runāt, kaut kas varētu darīt mani vēl laimīgāku, tad vienīgi atklājums, ka man bijis iespējams jums izdarīt īslaicīgu pakalpojumu! Kur gan es neietu jūsu dē] un ko es nedarītu!

Viņa pasmaidīja un nosauca viņu par brāli.

—    Jūs esat ļoti pārmainījusies, — Volters sacīja.

—    Es — pārmainījusies? — viņa pārtrauca.

—     Manās acīs, — Volters klusi teica, it kā viņš skaļi domātu. — Manās acīs pārmainījusies. Es jūs atstāju kā bērnu un atrodu … O! Pavisam citādu …

—    Un tomēr savu māsu, Volter. Vai tad tu esi aizmirsis, ko mēs viens otram apsolījām, kad šķīrāmies?

—    Aizmirsis! — Viņš pasacīja tikai šo vienu vārdu.

—     Un ja ari tu būtu … ja ciešanas un briesmas būtu likušas tev šo solījumu aizmirst… taču tas nav noticis… tu, Volter, tagad to atcerētos, kad esi atradis mani nabagu un pamestu, kam nav vairs cilu māju kā tikai šī un kam nav citu draugu kā vienīgi tie divi, kas mani tagad dzird runājam.

—    Es to atcerētos! Dievs mans liecinieks, ka es to atcerēto?! — Volters teica.

—     Ak, Volter! — Florense izsaucās caur elsām un asarām. — Mīļo brālīt! Parādi man kādu ceļu dzīvē … kādu nelielu taciņu, ko es viena varētu staigāt, pati strādāt un šad tad padomāt par tevi kā par cilvēku, kas mani aizstāvēs un rūpēsies par mani kā par māsu! Ak, Volter, palīdzi man, jo man tik ļoti vajadzīga palīdzība!

—     Mis Dombij! Florens! Esmu gatavs mirt jūsu dēļ. Bet jūsu draugi ir lepni un bagāti. Jūsu tēvs…

—    Nē, nē! Volter! — viņa iekliedzās un piespieda rokas pie galvas ar tādām šausmām, ka viņš sastinga uz vietas, kur stāvēja. — Nepiemini šo vārdu!

Nekad kopš šī brīža viņš vairs neaizmirsa Florenses balsi un skatienu, ar kādu tā viņu pārtrauca, izdzirdusi šo vārdu. Viņš juta, ka nespētu to aizmirst pat tad, ja nodzīvotu simt gadu.

Kaut kur — vienalga kur, — tikai nekad uz mājām! Viss pagājis, viss aizgājis, viss zaudēts un izpostīts! Šajā kliedzienā un skatienā bija viss viņas neizteikto ciešanu un pāridarījumu stāsts, un viņš juta, ka nekad to nespēs aizmirst, un arī neaizmirsa.

Viņa piespieda maigo sejiņu pie kapteiņa pleca un izstāstīja, kā un kādēļ aizbēgusi. Ja katra bēdu asara, kas viņai stāstot nobira, būtu lāsts, kas krīt uz tā galvas, kuru viņa nepieminēja un nenosodīja, tas vainīgajam būtu bijis labāk, — Volters ar izbailēm nodomāja, — nekā pazaudēt tik dziļu un stipru mīlestību.

—    Gana, dārgumiņ! — kapteinis izsaucās, kad viņa apklusa; kamēr viņa stāstīja, tas klausījās ar vislielāko uzmanību — mute vaļā, un spožā cepure uzlikta otrādi.

—    Pietiek, pietiek, manu mīlulīt! Volr, labo zēn, dodies nu šovakar prom un atstāj drostaliņu manā ziņā!

Volters ar abām rokām saņēma viņas roku, pielika pie lūpām un noskūpstīja. Tagad viņš zināja, ka Florense patiešām ir klīstoša bēgle, kam nav māju, taču viņam tā bija dārgāka nekā tad, kad dzīvoja bagātībā un greznībā, un tomēr tā viņam šķita tālāka nekā toreiz, kad bija stāvējusi tādā augstumā, par ko iedomājoties savos zēna sapņos, viņam galva reiba.

Kapteinis Katls, ko nemulsināja šādas pārdomas, aizvadīja Florensi uz viņas istabu un laiku pa laikam pastāvēja sardzē apburtajā laukumiņā pie viņas durvīm — jo viņam tas patiešām bija apburts —, līdz prāts nomierinājās par Florensi tiktāl, ka viņš nolikās zem letes gulēt. Atstādams savu posteni, lai dotos pie miera, viņš tomēr nevarēja noturēties, jūsmīgi neiekliedzis atslēgas caurumā: — Noslīcis! Vai nav tiesa, drostaliņ? — Ejot lejā pa kāpnēm, viņš vēlreiz pamēģināja nodziedāt pantiņu no «Daiļās Pegas». Taču tas kaut kā iestrēga kaklā, un no dziedāšanas nekas neiznāca; un tā viņš devās gulēt un sapņoja, ka vecais Sols Džilss apprecējis misis Makstindžeri un tā viņu iesprostojusi kāda slepenā kambarī un mērdē badā.

L NODAĻA MISTERA TŪTSA SIRDSSĀPES

Koka Mičmaņa nama mansardā atradās tukšs kambarītis, kas agrāk kādreiz bija Voltera guļamistaba. Volters, no rīta agri uzmodinājis kapteini, ierosināja pārvietot uz turieni labākās mēbeles no mazās viesistabas, lai Florense, kad piecelsies, varētu pārņemt istabiņu savā lietošanā. Tā kā kapteinim Katlam nekas nevarēja būt patīkamāk kā šāda iemesla dēļ dabūt īsti sarkanus vaigus un pacīnīties pēc elpas, viņš mīļu prātu ķērās pie darba pilnās burās (kā pats izsacījās), un pēris stundās jumlistabiņa bija pārvērsta par sauszemes kajīti, kas apgādāta ar skaistākajām viesistabas mantām, starp kurām bija pat tatāru fregate, ko kapteinis pakarināja virs kamīna dzegas tik lielā sajūsmā, ka pēc tam veselu pusstundu nedarīja neko citu kā, atpakaļ kāpdamies, to apbrīnoja.

Volteram neizdevās pierunāt kapteini uzvilkt lielo pulksteni, paņemt atpakaļ tējas kārbiņu vai pieskarties cukura standziņām un tējkarotēm. — Nē, nē, manu zēn, — bija vienīgais, ko kapteinis atbildēja uz šādiem lūgumiem. — Šo nelielo īpašumu esmu tev nodevis likumīgi. — Šos vārdus viņš atkārtoja lielā saviļņojumā un nopietnībā, jo acīmredzot ticēja, ka tiem ir likuma spēks un ka nodošanas akts šādā formā ir nokārtots bez vainas, ja vien gadījumā viņš pats no jauna nepiesakās par īpašnieku.

Jaunā pārkārtojuma priekšrocība bija tāda, ka tas sagādāja ne vien Florensei iespēju mitināties lielākā nošķirtībā, bet ļāva arī Mičmani atkal novietot parastajā novērotāja postenī un noņemt veikala logiem aizvirtņus. Kaut arī kapteinis, nekā ļauna neapzinādamies, aizvirtņu noņemšanai nekādu lielu nozīmi nepiešķīra, tā nepavisam nebija lieka, jo iepriekšējā dienā, kad aizvirtņi palika nenoņemti, apkārtnē bija sacēlies tik liels satraukums, ka instrumentu meistara mājai tika veltīta neparasta uzmanība un no saules lēkta līdz pat rietam uz to no ielas pretējās puses neatlaidīgi blenza ziņkārīgu ļaužu pulciņi. Par kapteiņa likteni jo sevišķi bija norūpējušies dīkdieņi un slaisti; viņi nemitīgi lāčoja pa dubļiem, lai palūkotos caur pagraba restēm zem veikala loga, un ar lielu sajūsmu izfantazēja, ka varot saskatīt kapteiņa svārku stūri, tā ka viņš karājoties kādā kaktā; taču šādu versiju enerģiski apstrīdēja cita partija, kas domāja, ka kapteinis guļot uz kāpnēm, nosists ar veseri. Tādēļ visi bija tīri vīlušies, kad šo baumu cēloni ieraudzīja agri no rīta stāvam pie sava veikala durvīm tik spirgtu un veselu, it kā nekas nebūtu noticis; un kvartāla bīdīs, godkārīgs cilvēks, kas bija cerējis būt klāt, kad uzlauzīs durvis, un pilnā parādes tērpā nodot liecību krimināllietu izmeklētājam, pat atļāvās izteikties kādam ielas otrā pusē dzīvojošam kaimiņam, lai tas zellis ar spīdošo cepuri labāk tādus jokus netaisot, — kādus īsti, to viņš nepaskaidroja, — ne tagad, ne priekšdienās, 'Ain turpmāk šis, bīdīs, paturēšot viņu acīs.

—     Kapteini Kati, — Volters domīgi sacīja, kad viņi, atpūzdamies pēc darba, stāvēja pie veikala durvīm un skatījās uz veco, pazīstamo ielu (vēl bija agrs rīts),

—    visu laiku nav nekādu ziņu no tēvoča Sola?

—    Nekādu, manu zēn, — kapteinis teica, pakratīdams galvu.

—    Devies mani meklēt, mīļais, labais, vecais vīrs, — Volters sacīja, — un jums nekad nav atrakstījis! Bet kādēļ gan? Šajā vēstulē, ko jūs man nodevāt, — viņš izņēma no kabatas papīru, kas bija atvērts visgudrā Eansbija klātbūtnē, — viņš patiešām saka, ka jūs varat uzskatīt viņu par mirušu, ja viņš nav devis kādu ziņu līdz tam brīdim, kad atvērsit šo vēstuli. Nedod dievs! Bet jūs būtu par viņu kaut ko dzirdējuši pat tad, ja viņš būtu miris! Kāds droši vien būtu atrakstījis, izpildot viņa lūgumu, ja viņš to nebūtu varējis pats, un jums paziņojis — «tādā un tādā dienā manā namā nomira» vai «manis līdz pēdējam aprūpēts», vai tamlīdzīgi «misters Solomons Džilss no Londonas, kurš lūdza nodot jums šo pēdējo sveicienu un šo pēdējo lūgumu».

Kapteini, kas agrāk nekad nebija pacēlies tādas iespējamības augstumos, ļoti ietekmēja plašās izredzes, ko tā solīja, un viņš atbildēja, domīgi pakratot galvu: — Labi teikts, manu zēn, ļoti labi teikts!

—    Es par to esmu domājis . .. vai vismaz, — Volters teica nosarkdams, — esmu domājis par to un vēl ko citu visu šo bezmiega nakti, — un es, kapteini Kati, ticu, ka mans tēvocis Sols (lai tas kungs viņu svētī!) ir dzīvs un atgriezīsies. Es arī sevišķi nebrīnos par to, ka viņš aizbrauca, jo, nemaz nerunājot par viņa tieksmi pēc visa neparastā, kas vienmēr bijusi viņa raksturā, un viņa lielo mīlestību pret mani, kura visus citus jautājumus viņa dzīvē padarīja nesvarīgus, — to neviens nezina tik labi*kā es, kam viņš bija kā vislabākais tēvs, — Voltera balss kļuva dobja un aizsmakusi, un viņš skatījās projām pa ielu, — es saku, nemaz nerunājot par to, es turklāt esmu bieži lasījis un dzirdējis, ka cilvēki, kuriem kāds tuvs un dārgs radinieks uzskatīts par bojā gājušu uz jūras, devušies ceļojumā, lai apmestos uz dzīvi tajā jūras krastā, kur varētu sagaidīt kādas ziņas par bojā gājušo kuģi kaut vai vienu divas stundas ātrāk nekā citur, vai arī braukuši pat pa kuģa ceļu uz to vietu, kur tam bijis jānonāk, it kā šāds ceļojums viņiem varētu sniegt kādas ziņas. Man liekas, ka es pats tā rīkotos, varbūt vēl drīzāk nekā dažs labs cits. Bet kādēļ mans tēvocis jums neraksta, kur tak viņš acīm redzami bija nodomājis to darīt, vai ka viņš ārzemēs būtu varējis nomirt un jums to kāds nebūtu paziņojis, — to es nevaru saprast.

Kapteinis Katls, galvu pakratīdams, sacīja, ka pat Džeks Bansbijs to neesot varējis saprast, un tas esot vīrs, kas varot pasacīt vērtīgu domu.

—          Ja mans tēvocis bijis kāds vieglprātīgs jauneklis, ko jautra kompānija var ievilināt dzerluvē, lai tur pašu nogādātu pie malas un tiktu pie naudas, kas viņam klāt, — Volters teica, — vai ari ja viņš bijis pārgalvīgs jūrnieks, kas dodas malā ar divu vai triju mēnešu algu kabatā, tad es vēl varētu saprast, kāpēc viņš pazudis un nav atstājis nekādas pēdas. Bet es nespēju ticēt, ka tas var notikt ar tādu cilvēku, kāds viņš bija — un, es ceru, vēl tagad ir.

—     Volr, manu zēn, — kapteinis jautāja, sērīgi uzlūkodams jaunekli, kas kavējās dziļās pārdomās, — kā tad lai to izskaidro?

—     Kapteini Kati, — Volters atbildēja, — es nezinu, kā to izskaidrot. Iespējams, ka viņš ne reizi nav rakstījis! Vai par to var būt kādas šaubas?

—     Ja Sols Džilss, manu zēn, būtu rakstījis, kur tad ir viņa vēstule? — kapteinis izsacīja loģisku iebildumu.

—     Pieņemsim, ka viņš to uzticēja kādai personai, — Volters prātoja, — un tā to piemirsusi vai bezatbildīgi kaut kur nometusi, vai nozaudējusi. Pat šis pieņēmums man liekas daudz ticamāks nekā tas otrais. īsi sakot, kapteini Kati, domas par šo otro gadījumu man ir ne tikai nepanesamas, bet es tā nespēju domāt un arī nevēlos.

— Tā ir cerība, Volr, — kapteinis teica dziļdomīgi,

—    cerība. Tā tevi iedvesmo. Cerība ir boja, — ja gribi atrast, uzšķir savu «Mazo dziedoni», jūsmīgo dziesmu nodaļu, — bet, ak tu kungs, manu zēn, kā katra boja, tā tikai peld vienā vietā ūn nekur nevar aizstūrēt. Bez cerību simbola — vāravas galvas, — kapteinis teica,

—    kuģa priekšgalā vēl ir enkurs, bet kāds gan labums no enkura, ja nevaru atrast grunti, kur to izmest?

Kapteinis Katls to pasacīja nevis kā savas domas, bet drīzāk kā gudrs pilsonis un ģimenes galva, kura pienākums pasniegt no savām gudrības krātuvēm drusciņas nepiedzīvojušam jauneklim. Patiešām, kapteiņa vaigs, kamēr viņš runāja, starot staroja aiz jaunajām cerībām, ko bija guvis no Voltera, un viņš nobeidza, kā jau pienākas, uzsizdams jauneklim uz pleca un sajūsmā izsaukdamies:

—    Urraaā, manu zēn! Es individujāli domāju tāpat

kā tu.

Volters ar jautriem smiekliem deva šo sitienu atpakaļ un sacīja:

—    Kapteini Kati, vēl tikai vienu vārdu par manu tēvoci. Es tātad pieņemu, ka viņš nekādā ziņā nav sūtījis vēstuli parastajā kārtībā — ar sauszemes pastu vai pasta kuģi, — vai jūs saprotat? …

—    Jā, jā, manu zēn, — kapteinis sacīja piekrizdams.

—    Un nav iespējams, ka vēstule būtu pagājusi jums secen?

—     Vai die', Volr, — kapteinis teica, pievērsdams viņam skatienu, kas veltīgi mēģināja paust pārmetumu,

—    vai es neesmu modrīgi stāvējis uz vakts dienu un nakti, gaidīdams vēstis no zinību vīra, vecā Sola Džilsa, tava tēvoča, kopš viņu zaudēju? Vai mana sirds arvien nebija smaga, tevi un viņu gaidot? Vai es gan miegā, gan nomodā neesmu bijis savā postenī un vai man nebūtu kauns pār visu ģīmi, ja to atstātu, kamēr šis te mičmanis vēl turas uz kājām?

—    Jā, kapteini Kati! — Volters iesaucās, satverdams viņa roku, — es to zinu. Un es zinu, ka viss, ko jūs jūtat un sakāpt, nāk no dedzīgas un uzticamas sirds. Par to esmu pārliecināts. Jūs nešaubāties, ka esmu par to tikpat drošs kā par to, ka mana kāja atkal ir spērusi soli pār šo durvju slieksni un ka es atkal turu šo uzticamo roku. Vai tad jūs šaubāties?

—    Nē, nē, Volr, — kapteinis atbildēja, sejai starojot.

—    Es vairs negribu riskēt un izsacīt vēl kādus minējumus, — Volters teica, sirsnīgi paspiezdams kapteiņa cieto roku, kurš savukārt ar ne mazāku labvēlību spieda viņa roku. — Gribu piebilst vēl tikai to, kapteini Kati,

—   dievs lai mani pasarga, ja es aiztiktu sava tēvoča īpašumu! Visam, ko tēvocis šeit atstājis, jāpaliek visuzticamākā pārvaldnieka un vislabākā cilvēka gādībā — un, ja šā cilvēka vārds nav Katls, tad viņam vispār nav vārda! Tagad, mans vislabākais draugs, parunāsim par … mis Dombiju.

Pirms Volters izrunāja šos divus vārdus, viņa izturēšanās kaut kā izmainījās, un, kad viņš tos bija izteicis, šķita, ka visa viņa pašpaļāvība un mundrums būtu to atstājis.

—    Es domāju, pirms vēl mis Dombija mani bija pārtraukusi, kad es vakar vakarā ierunājos par viņas tēvu, — Volters sacīja, — jūs atceraties, kā tas notika?

Kapteinis to labi atcerējās un pamāja ar galvu.

—    Pirms tam es domāju, — Volters turpināja, — ka mums stāv priekšā grūts uzdevums, proti, jāpārliecina viņa, lai sazinās ar saviem draugiem un atgriežas mājās.

Kapteinis tikko dzirdami nomurmināja «Stop!» vai «Saturies!», vai kaut ko citu, šim gadījumam tikpat labi piemērotu, bet, tā ka viņu bija pilnīgi apmulsinājis Voltera paziņojums, viņš runāja tik ļoti klusu, ka par vārdu saturu varēja izteikt tikai minējumus.

—           Bet par to vairs nav ko runāt, — Volters teica.

—    Es vairs tā nedomāju. Drīzāk tad es būtu ar mieru, lai mani atkal noliek uz tā vraka gabala, uz kura es kopš izglābšanās tik bieži esmu peldējis savos sapņos, un lai tad viļņi mani mētā un dzenā, līdz es aizeju bojā!

—    Urraaā, manu zēn! — kapteinis izsaucās, nevaldāmas sajūsmas pārņemts. — Urā! Urā! Urā!

—    Grūti pat iedomāties, ka viņai, kas ir tik jauna, laba un skaista, — Volters turpināja, — un kas augusi tik labvēlīgos apstākļos un dzimusi citādam liktenim, vajadzētu cīnīties ar cietsirdīgo pasauli! Bet mēs esam redzējuši to bezdibeni, kas viņu šķir no visa pagājušā, kaut gan vienīgi viņa zina, cik dziļš tas ir, un šajā gadījumā nav ceļa atpakaļ.

Kapteinis Katls, kaut arī lāgā neizprazdams šo vārdu jēgu, tiem pilnīgi pievienojās un, izpauzdams visdziļāko līdzdalību, paziņoja, ka esot iegriezies labs ceļa vējš.

—    Viņa šeit nedrīkstētu dzīvot viena, vai ne, kapteini Kati? — Volters ieminējās norūpējies.

—    Nudien, manu zēn, — kapteinis atbildēja, brītiņu dziļās pārdomās gremdējies, — es to nezinu. Tā kā tu esi šeit, lai viņai būtu biedrs, un ja jūs savienojaties …

—    Mīļo kapteini Kati! — Volters pārtrauca. — Tagad es esot šeit! Bet mis Dombija ar savu šķīsto un skaidro sirdi uzlūko mani kā savu adoptēto brāli, un cik viltus pilna gan būtu mana sirds un kādu vainu tā uzņemtos, ja es izliktos ticam, ka man ir kaut kādas tiesības tuvoties viņai uz radniecisku attiecību pamata,

—   ja es izliktos, ka esmu aizmirsis, ka goda pienākums man to aizliedz darīt.

—    Volr, manu zēn! — kapteinis ieminējās, atkal izskatīdamies nedaudz apjucis. — Vai tad nevar būt citas tiesības kā …

—     Ak! — Volters izsaucās. — Vai jūs vēlētos, lai viņa mani vairs necienītu — viņa, kuras cieņa man tik dārga! — un lai starp mani un viņas eņģeļa seju uz visiem laikiem nolaistos aizkars, ja es censtos kļūt par viņas pielūdzēju, izmantodams to apstākli, ka viņa, tik uzticīga un neaizsargātā, meklējusi šeit pajumti! Ko es runāju? Neviens visā pasaulē nenosodītu mani vairāk kā jūs, ja es tā darītu.

—     Volr, manu zēn, — kapteinis teica, arvien vairāk sašļukdams, — ja nu nav nekāda dibināta iemesla vai šķēršļa, kāpēc divi cilvēki nevarētu salaulāties namā, kurā tiek savienotas sirdis un rokas, — to vietu tu uzšķir un, kad atrodi, atzīmē, — tad es, manuprāt, tos varētu uzskatīt jau par saderinātiem un uzsauktiem. Tā ka te nekādu citu tiesību nevar būt; vai tā nav, manu zēn? „

Volters sparīgi pavicināja roku, to noliegdams.

—    Redzi, manu zēn, — kapteinis gausi murmināja,

—    es negribu noliegt, ka par visu to esmu gauži noraizējies un ka es netieku nekādā skaidrībā. Bet, kas attiecas uz mazo lēdiju, tad ievēro, Volr, ka, lai arī esmu ļoti sarūgtināts, cieņa un pienākums pret viņu ir cieņa un pienākums arī manā ticības apliecinājumā, kaut gan es to sev biju citādi priekšā stādījies, un tādēļ es sekoju tavā ķīļūdenī, manu zēn, un jūtu, ka tu rīkojies, ķā pienākas. Un tātad citu nekādu tiesību nav, vai ne? — kapteinis teica ar pilnīgi izmisušu seju, stāvēdams pie savas sabrukušās pils drupām.

—     Tagad, kapteini Kati, — Volters teica, moži aizsākdams citu tematu, lai uzmundrinātu kapteini (taču to nekas nespēja iepriecināt, jo tas bija pārāk sagrauzts), — man liekas, mums vajadzētu papūlēties atrast kādu sievieti, kura varētu būt mis Dombijai piemērota biedrene, kamēr viņa atrodas šeit, un kurai varētu uzticēties. No viņas radiniecēm, protams, neviena neder. Mis Dombija katrā ziņā saprot, ka tie visi iztop viņas tēvam. Bet kas ir ar Sjūzenu?

—    To jauno meiču? — kapteinis atsaucās. — Esmu pārliecināts, ka viņa ir atlaista bez Sirds Gaišumiņa piekrišanas. Es par šo meiču devu signālu, tikko mazā lēdija te ieradās, un viņa par Sjūzenu izteicās loti atzinīgi un sacīja, ka tā jau kopš laba laika aizgājusi.

—    Tādā gadījumā, — Volters teica, — pavaicājiet mis Dombijai, uz kurieni viņa aizgājusi, un mēģināsim viņu atrast. Rīts jau diezgan vēls, un mis Dombija drīz piecelsies. Jūs esat viņas labākais draugs. Parūpējieties par viņu tur augšstāvā un ļaujiet man parūpēties par visu šeit apakšā.

Kapteinis, loti sašļucis, atbalsoja nopūtu, ar ko Volters pavadīja šos vārdus, un paklausīja. Florense bija sajūsmā par savu jauno istabu, vēlējās redzēt Volteru un ļoti nopriecājās par izredzēm atkal satikt savu veco draudzeni Sjūzenu. Bet to gan Florense nezināja pateikt, uz kurieni Sjūzena aizbraukusi, vienīgi to, ka tā viela esot Eseksas grāfistē un neviens cits to laikam nezināšot (viņa tagad atcerējās) kā varbūl misters Tūtss.

Ar šādām ziņām noskumušais kapteinis atgriezās pie Voltera un lika viņam saprast, ka misters Tūtss bijis tas jaunais džentlmenis, ar ko Volters sastapies pie durvīm, ka tas esot viņa — kapteiņa Katla, draugs, jauns, bagāts džentlmenis, kas bezcerīgi pielūdzot mis Dombiju. Kapteinis arī pastāstīja, kā notikusi viņa iepazīšanās ar misteru Tūtsu,v kurai par iemeslu bijušas nepamatotās ziņas par Voltera bojā eju, un kā viņi abi noslēguši svinīgu vienošanos, ka misters Tūtss klusēs par savu mīlas objektu.

Pēc tam radās jautājums, vai Florense var uzticēties misteram Tūtsam, un, kad Florense smaidot atbildēja:

—     O, jā, ar visu sirdi! — bija svarīgi uzzināt, kur misters Tūtss dzīvo. Florense to nezināja, bet kapteinis bija aizmirsis; un kapteinis mazajā viesistabā patlaban sacīja Volteram, ka misters Tūtss droši vien drīz ieradīšoties, kad pats misters Tūtss patiešām bija klāt.

—     Kapteini Džils, — misters Tūtss teica, bez kādām ceremonijām iebrāzdamies viesistabā, — es esmu uz ārprāta robežas!

Misters Tūtss izšāva šos vārdus kā no lielgabala un tad tikai ieraudzīja Volteru, ko apsveica — ja tā var izteikties — ar izmisīgiem klukstiem.

—    Jūs man piedosit, ser, — misters Tūtss teica, ķerdams sev pie pieres, — bet es pašlaik esmu nonācis tiktāl, ka saprāts mani atstāj, ja nav jau atstājis, un jebkurš mēģinājums ievērot pieklājību tādā stāvoklī, kādā es atrodos, būtu tukša liekulība. Kapteini Džils, es uzdrošinos lūgt atļauju parunāt ar jums divatā.

—    Are nu, brālīt! — kapteinis atbildēja, saņemdams viņu aiz rokas. — Jūs esat tieši tas cilvēks, pēc kura mēs meklējām.

—    Ak, kapteini Džils! — misters Tūtss izsaucās.

—    Jūs meklējāt tādu cilvēku kā mani! Es neuzdrošinājos noskūties, tik ļoti satraukts es esmu. Es neļāvu iztīrīt savu uzvalku. Mani mati ir sapinkājušies. Es sacīju Gailim, ka noguldīšu viņu gar zemi kā līķi, ja viņš piedāvāsies nospodrināt man kurpes.

Visas šīs sajukuša prāta pazīmes apstiprināja mistera Tūtsa āriene, kas bija mežonīga un nekopta.

—    Palūkojieties, brālīt, — kapteinis teica. — Sis te ir vecā Sfela Džilsa māsasdēls Volrs. Tas pats, ko domājām bojā gājušu uz jūras.

Misters Tūtss atņēma roku no galvas un pablenza uz Volteru.

—    Dievs, esi man žēlīgs! — misters Tūtss stostījās.

—    Tā tikai vēl trūka! Kā jums klājas? Es . .. es.. . es bīstos, ka jūs būsit loti samircis. Kapteini Džils, vai jūs man atļautu pateikt jums kādu vārdiņu veikalā?

Viņš nogrāba kapteini aiz svārku stērbeles un, iedams ar viņu ārā, čukstēja:

—    Tad tas, kapteini Džils, ir tas cilvēks, par kuru jūs runājat, kad sacījāt, ka viņš un mis Dombija ir radīti viens otram?

—    Ak vai, jā gan, manu zēn, — atbildēja skumju pārņemtais kapteinis, — tā es kādreiz domāju.

—     Un tieši tagad! — misters Tūtss izsaucās, atkal saķerdams galvu. — Tas arī vēl! … Ienīstais sāncensis! Bet nē! Es viņu neturu par nīstamu sāncensi, — misters Tūtss turpināja, brītiņu klusējis un padomājis, un atņēma roku no galvas. — Kādēļ lai es viņu nīstu? Nē!

Ja mana mīlestība bijusi nesavtīga, atļaujiet man to tagad pierādīt!

Misters Tūtss pēkšņi ietraucās atpakaļ viesistabā un, žņaudzīdams Voltera roku, teica:

—     Kā klājas? Ceru, ka nebūsit saaukstējies. Es … es būšu ļoti priecīgs, ja jus atļausit ar jums iepazīties. Novēlu jums piedzīvot daudz tādu dienu! Goda vārds, — misters Tūtss teica, kļūdams arvien sirsnīgāks, jo uzmanīgāk aplūkoja Voltera seju un augumu, — ļoti priecājos jūs redzēt!

—     Sirsnīgi pateicos, — Volters sacīja. — Es nevarētu vēlēties sirsnīgāku un patiesāku apsveikumu.

—     Vai patiešām? — misters Tūtss izsaucās, vēl vienmēr kratīdams viņa roku. — Jūs esat ļoti laipns. Es jums ļoti pateicos. Kā jums klājas? Ceru, ka jūs atstājāt visus pie labas veselības tur . .. tas ir, uz … es domāju, ziniet, tur, no kurienes jūs atbraucāt.

Uz visiem labajiem novēlējumiem un vēl labākajiem nodomiem Volters atbildēja, kā vīram pieklājas.

—     Kapteini Džils, — misters Tūtss sacīja, — es gribētu stingri ievērot goda noteikumus, taču ceru, ka patlaban es varētu atļauties runāt par kādu zināmu tematu, kas …

—    Jā, jā, manu zēn, — kapteinis attrauca. — Droši, droši.

—     Tādā gadījumā, kapteini Džils un leitnant Volter, — misters Tūtss sacīj^, — vai jums ir zināms, ka mistera Dombija mājā norisinājušies visbriesmīgākie notikumi un ka mis Dombija ir aizgajusi no sava tēva, kas, pēc manām domām, — misters Tūtss bēra lielā uzbudinājumā, — ir tāds nezvērs, ka nosaukt viņu par … par marmora statuju vai plēsīgu putnu bulu tīra glaimošana, — un ka mis Dombija nav atrodama un neviens nezina, uz kurieni viņa aizgājusi?

—    Vai drīkstu vaicāt, kā jūs to uzzinājāt? — Volters apvaicājās.

—     Leitnant Volter, — teica misters Tūtss, kas šādu uzrunu bija izvēlējies tikai viņam vienam zināmu apsvērumu dēļ; varbūl viņš saistīja Voltera krislāmvārdu ar jūrnieka profesiju un domāja, ka starp viņu un kapteini pastāv kada radniecība, kas, pats par sevi saprotams, pāriet arī uz viņu tituliem, — leitnant Volter, man nav nekas pretī dot jums patiesīgu atbildi. Lieta ir tāda, ka, izjuzdams ārkārtīgu interesi par visu, kas attiecas uz mis Dombiju, — ne jau kāda savtīga iemesla dēļ, leilnant Volter, jo labi apzinos, ka vislabākais, ko es varētu darīt savu līdzcilvēku labā, būtu izbeigt savu eksistenci, ko var uzskatīt vienīgi par apgrūtinājumu,

—   es biju paradis šad tad iedot nedaudz naudas kādam sulainim, ļoti cienījamam jaunam cilvēkam, vārdā Taulinsonam, kas jau labu laiku kalpo Dombija ģimenē, un vakar vakarā Taulinsons man pastāstīja, ka tā esot noticis. Kopš tā brīža, kapteini Džils — un leitnant Volter, — esmu gluži kā bez prāta; visu nakti novalstījos uz dīvāna, un te jūs redzat manas drupas.

—    Mister Tūts, — Volters teica, — esmu priecīgs, ka varu jūs nomierināt. Neuztraucieties, lūdzu! Mis Dombija ir sveika un vesela.

—    Ser! — misters Tūtss iekliedzās, uzlēkdams no krēsla un atkal paspiezdams viņa roku. — Mans atvieglojums ir tik ārkārtīgs un neizsakāms, ka es varētu pat smaidīt, ja arī jūs man tagad pasacītu, ka mis Dombija ir apprecējusies. Jā, kapteini Džils, — misters Tūtss teica, vēršoties pie viņa, — zvēru pie miesas un dvēseles, es patiešām domāju, ka varētu smaidīt, tik ļoti atvieglots jūtos, kaut arī nezinu, ko es pēc tam sev nodarītu.

—    Tādam augstsirdīgam cilvēkam kā jūs vēl lielāku atvieglojumu un prieku, — Volters teica, nekavēdamies savukārt paspiest mistera Tūtsa roku, — sagādās ziņa, ka jūs varat izdarīt pakalpojumu mis Dombijai. Kapteini Kati, vai jūs būsit tik laipns un uzvedīsit misteru Tūtsu augšā?

Kapteinis pamāja misteram Tūtsam, kas ļoti samulsis viņam sekoja, un, uzkāpis augšējā stāvā, bez kāda iepriekšēja brīdinājuma tika ievests Florenses jaunajā mājoklī.

Nabaga mistera Tūtsa izbrīns un prieks, ieraugot Florensi, bija tik lieli, ka nevarēja izpausties nekā citādi kā gluži neprātīgās izdarībās. Viņš pieskrēja pie Florenses, satvēra viņas roku, noskūpstīja to, palaida vaļā, atkal satvēra, nokrita uz viena ceļa, lēja asaras,

klukslēja un nepievērsa ne mazāko uzmanību briesmām, < kas draudēja no Diogena, kurš pārliecībā, ka šajās izdarībās izpaužas kas naidīgs pret viņa saimnieci, riņķoja misteram Tūtsam apkārt un apkārt, it kā vēl, nebūtu izvēlējies vietu, kur iecirst zobus, taču pilnīgi nolēmis nodarīt tam briesmīgu ļaunumu.

—   Ak, Di, tu ļaunais, aizmāršīgais suns! Dārgo mister Tūts, es tā priecājos, jus ieraugot!

—    Tencinu, — misters Tūtss teica, — man iet labi, es jums ļoti pateicos, mis Dombija … Ceru, ka arī visai jūsu ģimenei klājas labi.

Misters Tūtss to pasacīja, pilnīgi neapzinādamies, ko runā, un nosēdās uz krēsla, cieši vērdamies Florensē, un viņa sejas izteiksmē atspoguļojas tik dedzīga cīņa starp prieku un izmisumu, kādu vien cilvēka seja spēj izrādīt.

—    Mis Dombija, kapteinis Džilss un leitnants Volters man sacīja, — misters Tūtss elsa, — ka es jums varētu izdarīt kādu pakalpojumu. Ja es spētu kaut kā izdzēst atmiņas par to dienu Braitonā, kad es uzvedos . .. drīzāk kā slepkava, nevis kā cilvēks ar neatkarīgu stāvokli, — misters Tūtss turpināja, sevi smagi apsūdzēdams, — tad es varētu iegrimt klusajā kapā ar priekā starojošu seju.

—    Lūdzu, mister Tūts, — Florense teica, — neprasiet, lai es aizmirstu kaut ko, kas saistās ar mūsu pazīšanos. Ticiet man, to es nekad nevarēšu. Jūs vienmēr esat bijis pret mani tik bezgala laipns un labs!

—    Mis Dombija, — misters Tūtss atbildēja, — jūsu spriedums par manām jūtām izriet no jūsu eņģeliskā rakstura. Pateicos jums tūkstoškārt. Tam nav nekādas nozīmes.

—           Mēs jums vēlējāmies pavaicāt, — Florense teica,

—    vai jūs atceraties, kur varētu atrast Sjūzenu, kuru jūs tik laipni pavadījāt uz pasta staciju, kad viņa mani atstāja.

—    Es, mis Dombija, — misters Tūtss teica, brītiņu apdomājies, — skaidri neatceros pilsētas nosaukumu, kas bija rakstīts uz pasta karietes, taču to gan zinu, ka Sjūzena teicās tur nepalikt, bet braukt tālāk. Taču, ja jūs, mis Dombija, vēlaties, lai viņu uzmeklē un atved šurp, tad mēs ar Gaili viņu ātri vien atgādāsim; to ga

rantē mana padevība jums un Gaiļa apbrīnojamā apķērība.

Izredzes, ka var būt noderīgs, tik ļoti iepriecināja un uzmundrināja misteru Tūtsu un viņa padevības nesavtīgais sirsnīgums bija tik neapšaubāms, ka būtu bijis cietsirdīgi viņu noraidīt. Florense ar viņai piemītošo smalkjūtību neizsacīja ne mazāko iebildumu, taču nevarēja atturēties, neapbērusi misteru Tūtsu ar pateicības vārdiem, un viņš, lepnuma pārņemts, uzņēmās tūliņ izpildīt uzdevumu.

—     Mis Dombija, — misters Tūtss teica, pieskardamies Florenses rokai, ko tā pastiepa pret viņu, un viņu acīm redzami sagrāba bezcerīgas mīlas sāpes, likdamas pietvīkt sejai, — palieciet sveika! Atjaujiet sacīt, ka jūsu likstas mani ļoti sāpina un ka jūs man varat uzticēties tāpat kā kapteinim Džilsam. Es, mis Dombija, labi zinu savus trūkumus . . . tiem nav ne mazākās nozīmes, pateicos jums… bet es jums apgalvoju, mis Dombija, ka uz mani varat pilnīgi paļauties.

To sacīdams, misters Tūtss iznāca no istabas un viņam lĻdzi kapteinis, kas, stāvēdams turpat tuvumā, turēdams cepuri padusē un ar savu kāsīti kārtodams izspūrušos matus, ne bez intereses bija vērojis visu notiekošo. Un, kad durvis aiz viņiem aizvērās, gaisma, kas bija iespīdējusi mistera Tūtsa dzīvē, atkal nodzisa.

—     Kapteini Džils, — šisdžentlmenis sacīja, apstādamies uz pēdējā pakāpiena un pagriezdamies atpakaļ,

—     patiesību sakot, es pašreiz neesmu tādā garastāvoklī, lai varētu satikt leitnantu Volteru ar tādām gluži draudzīgām jūtām pret viņu, kādas es vēlētos izjust savās krūtīs. Ne vienmēr, kapteini Džils, mēs varam savām jutām pavēlēt, un es ļoti priecātos, ja jūs mani izlaistu pa citām durvīm.

—     Brālīt, — kapteinis atbildēja, — jums jāizvēlas pašam savs kurss. Un esmu pārliecināts, lai kādu kursu jūs izvēlētos, tas būs godavīra un īsta jūrnieka kurss.

—    Kapteini Džils, — misters Tūtss sacīja, — jūs esat ļoti laipns. Jūsu labās domas man ir mierinājums. Vēl viena lieta, — misters Tūtss teica, stāvēdams gaitenī aiz pusatvērtām durvīm, — ko, es ceru, kapteini Džils, jūs paturēsit prātā, un es vēlētos, lai ar to iepazīstinātu leitnantu Volteru. Redziet, tagad esmu pilnīgi pārņēmis savu īpašumu un … un es nezinu, ko lai ar to iesāku. Ja es naudas lietās varētu būt noderīgs, es varētu iegrimt klusajā kapā ar mierīgu un vieglu sirdi.

Misters Tūlss vairāk neko nesacīja, bet lēni izslīdēja ārā un aizvēra durvis aiz sevis, lai kapteinim nekas nebūtu jāatbild.

Pēc viņa aiziešanas Florense, izjuzdama gan prieku, gan smeldzi, vēl ilgi domāja par šo labo puisi. Tas bija tik godīgs un labsirdīgs, ka to atkal redzēt un vēlreiz pārliecināties par tā uzticību bēdu brīdī sagādāja Florensei neizsakāmu prieku un mierinājumu, taču šā paša iemesla dēļ viņai bija mokoši domāt, ka viņa, kaut arī uz īsu brīdi, darījusi to nelaimīgu vai satraukusi tā dzīves mierīgo plūdumu; tas bija tik sāpīgi, ka viņas acis pildījās asarām un sirds pielija ar bēdām. Ari kapteinis Katls savā īpatnējā kārtā daudz domāja par misteru Tūtsu; to darīja arī Volters; un, kad pienāca vakars un viņi visi kopā sēdēja Florenses jaunajā istabā, Volters cildināja viņu ļoti siltiem vārdiem un pastāstīja Florensei, ko Tūtss bija teicis aiziedams; to atstāstidams, Volters ar viņam piemītošo godīgumu un līdzjūtību izcēla visu, kas misteru Tūtsu pagodināja.

Misters Tūtss neatgriezās ne nākamajā dienā, ne aiznākamajā, ne ari turpmākajās dienās, un pa to laiku Florense kā mierīgs putniņš būrī dzīvoja bez jauniem satraukumiem vecā instrumentu meistara mājas augšstāvā. Taču, dienām aizritot, Florensei arvien biežāk skumīgi noslīga galva, un viņas sejā, kas bieži no augstā loga vērsās pret debesīm, bija vērojama tā pati izteiksme kā mirušā zēna sejā, — it kā viņa meklētu tā eņģeli uz gaišā krasta, par kuru zēns bija runājis, gulēdams savā mazajā gultiņā.

Pēdējā laikā Florense bija kļuvusi vāja un trausla, jo pārdzīvotie uztraukumi bija atstājuši pēdas viņas veselībā. Taču tā nebija miesīga kaite, no kuras viņa patlaban cieta. Viņa pārdzīvoja garīgas ciešanas, un to iemesls bija Volters.

Viņš interesējās par Florensi, rūpējās par viņu un bija lepns un priecīgs tai pakalpot, un visu to darīja ar viņam raksturīgo dedzību un centību, taču Florense redzēja, ka viņš no tās izvairās. Pa visu garo dienu viņš reti tuvojās tās istabas durvīm. Ja viņa to paaicināja, tas atnāca un atkal uz brītiņu bija tikpat sirsnīgs un jautrs, kādu viņa to atminējās no tiem laikiem, kad bērnībā bija apmaldījusies mulsinošajā ielas burzmā; taču drīz vien viņa izturēšanās kļuva nebrīva — Florenses smalkā nojauta bija pārāk vērīga, lai lo nepamanītu, — viņš sajutās neērti un drīz pasteidzās aiziet. Visu dienu, no agra rīta līdz vēlam vakaram, neaicināts viņš nekad neienāca. Kad pienāca vakars, tad gan viņš vienmēr ieradās, un viņai tas bija laimīgākais brīdis, jo tad viņa gandrīz ticēja, ka vecais bērnu dienu Volters nav pārmainījies. Bet pat tad daži nenozīmīgi vārdi, skatieni vai kādi sīkumi viņai atgādināja, ka starp tiem nogulusies vārdos neaprakstāma plaisa, kurai pāri pārkļūt nav iespējams.

Florense redzēja, ka šī lielā pārmaiņa, kas notikusi ar Volteru, izpaudās par spīti vislielākajām pūlēm, ar kādām viņš to centās noslēpt. Florense domāja, ka, rūpēdamies par viņu un ļoti sargādamies sagādāt viņai kādu aizvainojumu ar savu laipnību, tas ņem palīgā sīkas viltībiņas un izlikšanos. Jo vairāk Florense izjuta notikušās parmaiņas lielumu, jo biežāk viņa raudāja par šo atsvešināšanos no sava brāļa.

Florensei likās, ka to redz arī labais kapteinis — viņas nenogurdināmais, iejūtīgais, vienmēr sirsnīgais draugs, un tas sagādāja viņai sāpes. Kapteinis vairs nebija tik jautrs un cerību pilns kā agrāk un vakaros, kad viņi visi trīs sēdēja kopā, ar gluži bēdīgu seju pazagšus uzmeta skatienus gan Florensei, gan Volteram.

Beidzot Florense nolēma ar Volteru parunāt. Viņai likās, ka tagad zina, kādēļ viņš atsvešinājies, un domāja, ka tas atvieglos viņas pilno sirdi un nomierinās Volteru, ja viņa tam pateiks, ka ir to izpratusi, ar to pilnīgi samierinājusies un viņam neko nepārmet.

Šo lēmumu Florense pieņēma kādā svētdienas pēcpusdienā. Uzticīgais kapteinis, izgreznojies ar brīnišķīgu apkakli, sēdēja viņai blakus un, brilles uzlicis, lasīja, kad viņa tam apvaicājās, kur esot Volters.

—    Es domāju, ka viņš ir lejā, manu mazo lēdij, — kapteinis atbildēja.

—    Es vēlētos ar viņu parunāt, — Florense teica, ātri pieceldamās, it kā gribētu doties lejā.

—          Es viņu uzsūtīšu augšā, puķīt, — kapteinis sacīja.

—    Acumirkli!

To pateicis, kapteinis ļoti veikli uzvēla sev plecā grāmatu, — viņš uskatīja par savu pienākumu svētdienās lasīt tikai ļoti biezas grāmatas, jo tās izskatījās iespaidīgākas, un pirms dažiem gadiem grāmatu stendā bija nopircis milzīgu sējumu, kurā katras piecas rindas viņu pilnīgi apmulsināja, tā ka viņš vēl nebija ticis skaidrībā, par ko grāmatā stāstīts, — un aizgāja. Volters drīz vien ieradās.

—     Kapteinis Katls man teica, mis Dombija … — viņš ienākdams dedzīgi iesāka, bet, tās sejā palūkojies, apklusa.

—    Jūs šodien nejūtaties vesela. Jūs izskatāties nobēdājusies. Jūs esat raudājusi.

Viņš runāja tik laipni un viņa balsī bija tādas kvēlas trīsas, ka no šiem vārdiem tai acīs sakāpa asaras.

—     Volter, — Florense maigi sacīja, — es neesmu pilnīgi vesela un esmu raudājusi. Es gribu ar tevi parunāt.

Viņš nosēdās tai pretī, lūkodamies uz viņas skaisto, nevainīgo seju; viņš nobālēja, un lūpas viņam ietrīsējās.

—    Tu teici lajā vakarā, kad es uzzināju, ka esi izglābies … ai, dārgo Volter, ko es tajā vakarā izjutu un kādas bija manas cerības! …

Viņš uzlika trīsošo roku uz galda starp viņiem un sēdēja, uzlūkodams Florensi.

—     … tu teici, ka es esot pārmainījusies. Es biju pārsteigta, to dzirdot, bet tagad es saprotu, ka tā tas ir. Nedusmojies uz mani, Volter! Es tobrīd biju pārāk priecīga, lai par to domātu.

Viņa atkal tam šķita kā bērns. Tas bija atklātais, uzticīgais, piemīlīgais bērns, ko viņš redzēja un dzirdēja. Nevis mīļotā sieviete, pie kuras kājām viņš būtu nolicis visus pasaules dārgumus.

—    Vai tu, Volter, atceries pēdējo reizi, kad mēs tikāmies pirms tavas aizbraukšanas?

Viņš iebāza roku azotē un izvilka mazu maciņu.

—    To es vienmēr valkāju ap kaklu! Ja es būtu nogrimis dzelmē, tas būtu palicis līdz ar mani jūras dibenā.

—    Un tu, Volter, to vienmēr nēsāsi man par piemiņu?

—    Kamēr miršu!

Viņa uzlika savu roku uz Voltera rokas tik bezbailīgi un vienkārši, it kā neviena diena nebūtu pagājusi, kopš tā iedevusi viņam mazo piemiņas lietiņu.

—    Es par to priecājos. Vienmēr, Volter, domāšu par to ar prieku. Vai tu atceries, ka doma par šo pārmaiņu mums abiem, šķiet, reizē ienāca prātā tajā vakarā, kad mēs runājām?

—    Nē! — viņš atbildēja izbrīnījies.

—    Jā, Volter. Jau toreiz manas vainas dēļ izira tavas cerības un nākotnes izredzes. Toreiz es baidījos tā domāt, bet tagad es to zinu. Ja tu toreiz savā augstsirdībā spēji no manis noslēpt, ka arī tev tas zināms, tad tagad tu to nespēj, kaut arī mēģini tikpat augstsirdīgi kā agrāk. Jā, tu to mēģini. Es tev, Volter, par to paliesi, no visas sirds pateicos, bet tavi mēģinājumi ir veltīgi. Tu esi piedzīvojis pārāk daudz grūtību pats un arī savu visdārgāko tuvinieku dēļ, lai varētu aizmirst, kurš ir bijis netiešs vaininieks visām tām briesmām un likstām, kas jūs piemeklējušas. Tu nevari aizmirst, kāda loma man te ir bijusi, un turpmāk mēs nevaram būt brālis un māsa. Taču, dārgo Volter, nedomā, ka es tev to pārmetu. Es to būtu varējusi iedomāties — man to būtu vajadzējis iedomāties, taču aiz prieka es to piemirsu. Un tagad man ir viena cerība — iespējams, ka tu domāsi par mani ar mazāku nepatiku tagad, kad tev šīs jūtas vairs nav jāslēpj; un tikai vienu es, Volter, lūdzu tās nabaga meilenes vārdā, kura kādreiz bija tava māsa, — nepūlies sevi pārvarēt un nenomokies manis dēļ tagad, kad es visu zinu!

Kamēr Florense runāja, Volters viņu uzlūkoja ar tādu izbrīnu un pārsteigumu, kas nedeva vietas nekādām citām jūtām. Tad viņš satvēra roku, kas ar tik mīļu lūgumu bija pieskārusies viņa rokai, un turēja to savējā.

—          Ak, mis Dombija! — viņš izsaucās. — Vai tas var būt, ka pa to laiku, kad tik daudz cietu, cīnīdamies ar savām pienākuma jūtām un apziņu par savām saistībām attiecībā pret jums, esmu licis arī jums ciest, par ko es uzzinu no jūsu vārdiem? Nekad, nekad, dievs liecinieks, es par jums neesmu domājis citādi kā par vienīgo, gaišo, skaidro un mīļo manas bērnības un jaunības atmiņu tēlu. Vienmēr, jau ar pirmo dienu, esmu uzskatījis un līdz savai pēdējai dzīves dienai uzskatīšu, ka jūsu loma manā dzīvē ir bijusi kas svēts, par ko jādomā ar dziļu nopietnību un ko nevar vien pietiekami augstu novērtēt un nekad nevar aizmirst — līdz pat nāves stundai. Atkal redzēt jūsu acis un dzirdēt jūsu balsi kā tajā vakarā, kad mēs šķīrāmies, man ir tāda laime, ko vārdos nevar izsacīt; un kā jūsu brālim izjust jūsu mīlestību un uzticību man ir gandrīz vai lielākā un dārgākā balva, ko varu saņemt.

—     Volter, — Florense teica, nopietni lūkodamās uz viņu, taču viņas seja pārmainījās, — kas tās par pienākuma jūtām un saistību apziņu pret mani, kas liek tev visu to upurēt?

—    Godbijība, — Volters klusi atbildēja. — Cieņa.

Viņas sejā sakāpa sārtums, un viņa bikli un domīgi

atņēma savu roku, vēl vienmēr Volteru nopietni uzlūkodama.

—     Man nav brāļa tiesību, — Volters teica. — Es nevaru pretendēt uz brāļa stāvokli. Es atstāju šeit bērnu. Un tagad atrodu sievieti.

Sārtums pārklāja visu faņas seju. Viņa sakustējās, it kā lūdzot, lai tas vairāk neko nesaka, un paslēpa seju rokās.

Labu laiku viņi klusēja; Florense raudāja.

—    Mans pienākums pret tik uzticīgu, skaidru un labu sirdi, — Volters sacīja, — liek man atrauties no tās, kaut arī es saplosītu savējo. Kā lai es uzdrošinātos sacīt, ka jūs man esat māsa!

Viņa vēl vienmēr raudāja.

—    Ja jūs būtu laimīga un ap jums atrastos draugi (kā tam vajadzētu būt), kas jūs mīl un apbrīno, un jums piederētu viss, ko dod apskaužamais stāvoklis, kādam esat dzimusi, — Volters sacīja, — un ja jūs tad pagātnes dārgo atmiņu dēļ sauktu mani par brāli, es, lai vai kāda

plaisa mūs šķirtu, varētu atsaukties ar šo vārdu pilnīgā pārliecībā, ka ar šādu rīcību nenodaru pārestību jūsu tīrajām jūtām. Bet šeit… un tagad! . ..

—    Ak, pateicos, pateicos tev, Volter! Piedod man, ka esmu bijusi pret tevi tik netaisna! Nebija neviena, kas man dotu padomu. Esmu gluži viena.

—     Florens! — Volters kaismīgi izsaucās. — Tagad es steidzos jums pasacīt, ko vēl pirms dažiem mirkjiem neparko pasaulē nebūtu dabūjis pār lūpām. Ja man dzīvē būtu veicies, ja man būtu iespēja vai cerības kādreiz jūs atkal nostādīt līdzīgā stāvoklī tam, kādā atradāties, tad es jums sacītu, ka ir kāds vārds, kādā jūs varētu mani saukt, — vārds, kas dod augstākās tiesības jūs aizstāvēt un pasargāt, un kura cienīgs es varētu būt vienīgi tās mīlestības un cieņas dēļ, ko pret jums izjūtu, un tāpēc, ka mana sirds pilnīgi pieder jums. Es jums sacītu, ka vienīgās tiesības, ko jūs man varat dot un ko es varu no jums ņemt, — ir jūs aizstāvēt un pasargāt; un, ja man būtu šīs tiesības, es tās turētu cieņā un godā kā tik brīnišķīgu un nenovērtējamu dārgumu, ka visa mana mūža nedalīta uzticība un mīla būtu tikai niecīga Atzinība par šo dārgumu.

Galva vēl bija noliekta, asaras vēl lija, un krūtis cilāja elsas.

—     Mīļo Florens, visumīļo Florens! Tā es jūs saucu savās domās, pirms aptvēru, cik tas pārdroši un neapdomīgi. Pēdējo reizi atļaujiet man nosaukt jūs šajā mīļajā vārdā un aizskart šo maigo roku par zīmi tam, ka jūs kā māsa aizmirsīsit, ko esmu sacījis.

Viņa pacēla galvu un uzrunāja Volleru, lūkodamās ar tik nopietnu maigumu acīs, ar tādu klusu, gaišu, mierīgu smaidu, kas atmirdzēja caur asarām, ar tādām liegām, vārām trīsām, kas bija jūtamas viņas balsī un visā augumā, ka iedrebējās Voltera sirds visdziļākās stīgas un viņa skatiens aizmiglojās klausoties.

—     Nē, Volter, es to nevaru aizmirst. Es to nevēlētos aizmirst neparko pasaulē. Vai tu … vai tu esi ļoti nabags?

—    Esmu tikai ceļinieks, — Volters teica, — kam jābraukā pa jūrām, lai nopelnītu iztiku. Tāds tagad ir mans amats.

—    Vai tu, Volter, drīz atkal brauksi prom?

—    Ļoti drīz.

Viņa mirkli uz to lūkojās, tad bikli ielika savu trīsošo rociņu viņa rokā.

—    Ja tu, Volter, ņemsi mani par sievu, es tevi ļoti mīlēšu. Ja tu, Volter, atļausi braukt man tev līdzi, es tev bez bailēm sekošu līdz pasaules malai. Man nekas nav jāupurē tevis labā … man nav nekā, no kā atteikties, un nav neviena, ko atstāt; visa mana mīlestība un dzīve būs veltīta tev, un ar savu pēdējo elpas vilcienu es čukstēšu tavu vārdu, ja vien būšu pie samaņas un atmiņa mani nebūs pametusi.

Viņš piekļāva to sev pie sirds un pieglauda tās vaigu savējam, un tagad, nebūdama vairs atstumta un vientuļa, tā varēja raudāt pie sava mīļotā krūtīm.

Svētītie svētdienas zvani, kas jūs tik rāmi dūcat šo apburto un laimīgo ausīs! Svētītais svētdienas miers un klusums, kas sasaucas ar mieru viņu dvēselēs un vēdī ap viņiem svētsvinīgu noskaņu! Svētītais mijkrēslis, kas piezogas tik klusi un apņem viņu tik maigi un liegi, ka viņa kā ieaijāts bērns aizmieg pie krūtīm, kurām piekļāvusies!

Ak, mīlas un uzticības pārpilnība, cik viegla nasta tu esi! Ak, Volter, ar lepnu maigumu paskaties uz šīm aizvērtajām acīm, jo bezgalīgi plašajā pasaulē tās tagad meklē tikai tevi. .. tevi vienīgo!

Kapteinis palika mazajā viesistabā, kamēr pilnīgi satumsa. Viņš nosēdās krēslā, kurā bija sēdējis Volters, un skatījās uz augšējo logu, kamēr diena pamazām izdzisa un parādījās zvaigznes. Viņš aizdedza sveci, aizkūpināja pīpi, izsmēķēja to un nobrīnījās, kas gan, vilkos, notiek augšstāvā un kādēļ viņu neaicina dzert tēju.

Florense pienāca viņam klāt tieši tai mirklī, kad viņa izbrīns bija sasniedzis visaugstāko pakāpi.

—    A, mazo lēdij! — kapteinis izsaucās. — Jums un Volram nu gan bija gara runāšana, manu puķīt.

Florense saņēma savā mazajā rokā vienu no viņa

svārku lielajām pogām un, lūkodamās lejup viņam sejā, sacīja:

—    Mīļo kapteini, es gribētu jums ko pasacīt.

Kapteinis žigli pacēla galvu, lai uzklausītu, ko viņa

sacīs. Tūdaļ skaidrāk saskatījis Florenses seju, viņš atgrūda atpakaļ krēslu, un līdz ar to arī pats sevi, cik tālu vien iespējams.

—    Ko! Sirds Gaišumiņ! — kapteinis iesaucās, pēkšņi pacilāts. — Vai tā ir?

—    Jā! — dedzīgi atsaucās Florense.

—    Volrs! Vīrs! TA IR? — kapteinis ierēcās, uzmezdams savu spožo cepuri līdz augšējam logam.

—    Jā! — atsaucās Florense, reizē smiedamās un raudādama.

Kapteinis acumirklī viņu apskāva un tad, saķēris savu spožo cepuri un uzbāzis galvā, paņēma Florensi zem rokas un uzvadīja viņu atkal augšstāvā, kur nu viņš juta pienākušu brīdi palaist sava mūža vislabāko joku.

—     Ko, Volr, manu zēn! — kapteinis teica, ielūkodamies pa durvīm, pie tam viņa seja laistījās kā vara panna. — Tātad nekādu citu tiesību nav, vai ne?

Viņu gandrīz nosmacēja šī asprātība, ko viņš pa tējas dzeršanas laiku atkārtoja vismaz četrdesmit reižu, spodrinādams savu starojošo seju ar svārku piedurkni un palaikam noslaucīdams galvu ar kabatas lakatiņu. Taču viņam netrūka arī nopietnākā līksmes avota, pie kura varēja spirdzināties, cik vien tīk; jo viņš, ar neizsakāmu prieku noskatīdamies Volterā un Florensē, vairākkārt pusbalsī atkārtoja:

—    Ed'ard Kati, manu zēn, savu mūžu tu neesi uzņēmis labāku kursu kā tajā brīdī, kad likumīgi nodevi to mazo īpašumu!

LI NODAĻA MISTERS DOMBIJS UN SABIEDRĪBA

Ko dara augstprātīgais kungs, dienām aizritot citpakaļcitai? Vai ienāk viņam prātā kādreiz arī meita, vai viņam rūp, uz kurieni tā aizgājusi? Vai varbūt viņš domā, ka tā atgriezusies un dzīvo kā dzīvojusi šai drūmajā namā? Neviens viņa vietā nevar atbildēt. Kopš tās dienas viņš ne reizi nav tās vārdu pieminējis. Mājas ļaudis no viņa pārlieku baidās, lai ierunātos par to, kam viņš stingri nolēmis nepieskarties, un vienīgo personu, kura iedrošinās viņam jautāt, viņš apklusina uz vietas.

—     Manu mīļo Pol! — šVipšina viņa māsa, pabailīgi ieslīdēdama istabā todien, kad Florense aizbēgusi.

—    Tava sieva! Šī iznirele! Vai tas var būt taisnība, ko es pa ausu galam dzirdēju? Un tā nu ir pateicība par to, ka tu viņu cēli gandrīz vai debesīs un aizgāji jau tik tālu, par ko esmu pārliecināta, ka viņas kaprīzēm un augstprātībai upurēji pat savus tuviniekus! Manu nabaga brāli!

Ar šo runu aizkustinoši atgādinājusi, ka nav bijusi lūgta uz kāzu mielastu, misis Čika lieliski izrīkojas ar kabatas lakatiņu un krīt misteram Dombijam ap kaklu. Bet misters Dombijs salti atstumj viņu un atsēdina krēslā.

—          Pateicos, Luiza, — viņš saka, — par šādu aizrau

tīgu mīlestības parādīšanu, bet es vēlos, lai mēs savām sarunām atrastu citu vielu. Kad es sākšu apraudāt savu likteni, Luiza, vai skaidri parādīšu, ka jūtu vajadzību pēc mierinājuma, tad varēsi man to piedāvāt, ja būsi tik laipna.

—     Mīļo Pol, — māsa atbild, šūpodama galvu un mutautu turēdama pie acīm, — es pazīstu tavu nesalaužamo garīgo spēku un ne ar vārdu vairs nepieminēšu šo satriecošo, riebīgo notikumu, — pār pēdējiem divi adjektīviem misis Čika izgāž visu savu niknumu un sašutumu, — bet esi tik labs, atļauj man tomēr pavaicāt — kaut gan baidos, ka tas, ko dzirdēšu, mani satrieks un sāpinās, — par to nelaimīgo bērnu, par Florensi. ..

—     Luiza! — brālis bargi uzkliedz. — Klusēt! Ne vārda par to vairāk!

Luiza var tikai šūpot galvu, rīkoties ar kabatas lakatiņu un klusībā novaidēties par pagrimušajiem Dombijiem, kas nav vairs Dombiji. Bet vai Florense arī tiek apvainota Edītes bēgšanā, vai viņa tai sekojusi, vai iejaukta tai lietā, vai nemaz nav iejaukta, vai zinājusi ko, vai nekā nav zinājusi, — par to misis Cikai nav ne jausmas*

Viņš iet nesatricināms taisni savu ceļu, savas domas un jūtas noglabādams sevī, nevienam tās neuzticēdams. Viņš nekā nedara, lai uzmeklētu meitu. Varbūt viņš domā, ka tā dzīvo pie viņa māsas vai viņa paša pajumtē. Varbūt viņš iedomājas par meitu bieži, varbūt nekad. Viņa izturēšanās pieļauj kā vienu, tā otru varbūtību.

Bet nešaubīgi var sacīt: viņš neiedomājas, ka ir to zaudējis. Patiesību viņš nenojauš. Pārāk ilgi viņš ir dzīvojis, noslēdzies savas varenības augstumos, redzēdams pacietīgo, biklo radījumu lodājam kaut kur pa apakšu, lai baidītos no tādas varbūtības. Smagu un apdullinošu triecienu viņam devis šis apkaunojums, bet pie zemes noliekts viņš vēl nav. Saknes stiepjas plašumā un dziļumā un gadu gaitā laidušas visapkārt neskaitāmus sānzarus, kas uzsukuši barību no visa kā. Koks ir saļodzīts, bet nogāzts nav.

Kaut arī viņš slēpj savu iekšējo pasauli no ārpasaules, — kas, pēc viņa domām, tik vien zina pašlaik kā izsalkušām acīm izsekot katru viņa soli —, viņš tomēr nespēj apslēpt iekšējās cīņas pēdas: nodevīgas ir iekritušās acis un vaigi, grumbu izvagotā piere un īgnā, smagu domu nomāktā seja. Kaut arvien vēl sevī noslēdzies, viņš tomēr ir pārmainījies; kaut arvien vēl augstprātīgs, tomēr ir pazemots, — jo pretējā gadījumā jau nebūtu to pēdu.

Sabiedrība. Ko sabiedrība domā par viņu, kā tā raugās uz viņu, ko tā redz viņā, ko tā saka, — šis ir tas dēmons, kas neļauj norimt viņa domām. Tas ir visur tur, kur ir viņš, vēl ļaunāk — tas ir arī tur, kur viņa paša nav. Tas kopā ar viņu ierodas pie mājkalpotājiem un, viņam aizejot, paliek sačukstēdamies ar tiem; uz ielas tas rāda ar pirkstu viņam nopakaļ; tas sagaida viņu kantorī; tas šķielē uz viņu, glūnēdams pār bagāto tirgoņu pleciem; tas māj uz viņu un mēļo par viņu ļaužu pūlī; tas vienmēr un visur aizsteidzas viņam priekšā un allaž rosīgāks kļūst, kad viņš ir aizgājis. Kad viņš pa nakti ieslēdzas savā istabā, tas rosās pa viņa māju un ārpus tās, tas dzirdams gājēju soļos uz ietves, redzams avīzēs uz galda, kursē uz priekšu un atpakaļ pa dzelzceļiem un ar kuģiem, tas nestāv mierā ne brīdi un noņemas tikai gar viņu.

Tas nav viņa iedomu radīts fantoms. Tas dzīvo citu cilvēku domās tikpat rosmīgi kā viņējās. Pierādījums tam — brālēns Fīnikss, kas atbraucis no Bādenbādenes tiešā nolūkā izrunāties ar viņu. Pierādījums tam — majors Begstoks, kas pavada brālēnu Fīniksu šai draudzīgajā misijā. *

Misters Dombijs pieņem tos ar viņam piemītošo cienīgumu un stāv, stalti izslējies, savā ierastajā pozā ar muguru pret kamīnu. Viņš jūt, ka ar šo viesu acīm uz viņu noraugās augstākā sabiedrība; ka tā noraugās uz viņu arī no portretiem; ka to reprezentē misters Pits uz grāmatplaukta; ka acis ir pat ģeogrāfijas kartēm pie sienas.

—    Neparasti auksts pavasaris, — misters Dombijs ierunājas, lai maldinātu augstāko sabiedrību.

—     Sasodīts, ser, — majors saka, siltu draudzības jūtu saviļņots, — Džozefam Begstokam ir sveša izlikšanās māksla. Ja jūs gribat novērsties no saviem draugiem, Dombij, un pacienāt tos ar aukstu jēra cisku, Dž. B. nav tas vīrs, kam tā pa zobam. Džo ir rupjš, bet nelokāms, ser; atklāts, ser, atklāts ir šis Džo. Vēl jau viņa karaliskā augstība mirušais Jorkas hercogs mani pagodināja tādiem vārdiem (pelnīti vai nepelnīti — tam nav nozīmes): «Ja starp maniem karavīriem ir cilvēks, uz kura darbiem un vārdiem varu pilnīgi paļauties, tad tas ir Džo — Džo Begstoks.»

Misters Dombijs liek saprast, ka viņš teiktu to pašu.

—    Tātad, Dombij, — majors saka, — es esmu augstākās sabiedrības cilvēks. Mūsu draugs Fīnikss… ja drīkstu tā saukt…

—    Jūtos pagodināts, lūdzu! — brālēns Fīnikss atteic.

—            … ir, — majors turpina, pamezdams ar galvu,

—     augstākās sabiedrības cilvēks. Jūs, Dombij, esat augstākās sabiedrības cilvēks. Tātad, ja trīs augstākās sabiedrības pārstāvji satiekas un ja tie vēl pie tam ir draugi… man gribētos ticēt… — viņš atkal jautājoši uzlūko brālēnu Fīniksu.

—    Bez šaubām, — apstiprina brālēns Fīnikss, — labi draugi.

—     ..t un pie tam ir draugi, — majors atsāk, — tad, pēc vecā Džo domām (Dž. var arī maldīties), sabiedrības domas jebkurā jautājumā ir viegli uzminamas.

—     Bez šaubām, — saka brālēns Fīnikss. — Tas jau, tā sakot, ir pats par sevi saprotams. Mana karstākā vēlēšanās ir, major, lai mans draugs Dombijs dabū dzirdēt, cik ārkārtīgi mani pārsteidza un sāpināja fakts, ka mana burvīgā un nesalīdzināmā radiniece, kuru daba apveltījusi ar visām dotībām, kas vīrieti var darīt laimīgu, ir spējusi galīgi aizmirst savu pienākumu pret… īstenībā, tā sakot, pret sabiedrību — un tik nejēdzīgi sevi sakompromitēt. Kopš tās dienas man visu laiku velnišķi nospiests prāts; nupat vakarvakarā vēl teicu garajam Seksbijam — vīrs sešu pēdu desmit collu, kuru, jādomā, mans draugs Dombijs arī pazīst, — ka šis notikums man galīgi prātus sajaucis un padarījis mani žultainu. Sāda veida fatāla katastrofa, — saka brālēns Fīnikss, — pavedina cilvēku uz domām, ka viss notiek, kā liktenis lēmis, un, ja šobrīd vēl starp dzīvajiem bijusi mana tante, es domāju, tas būtu tāds sitiens šai ellīgi dzīvespriecīgajai sievietei, ka viņa saļimtu zem tā, tā sakot, kristu par upuri tam.

—    Tātad, Dombij!… — majors sparīgi atsāk savu nepabeigto runu.

—            Piedošanu, lūdzu, — brālēns Fīnikss pārtrauc.

—     Atļausit vēl pāris vārdu man. Mans draugs Dombijs, ceru, neliegsies tos uzklausīt. Gribēju teikt: ja vēl kaut kas varētu padarīt neciešamākas tās pekles mocības, kādas pašlaik ciešu, tad vienīgi varbūt sabiedrības gluži saprotamais izbrīns par to, ka mana burvīgā un nesalīdzināmā radiniece (atļausit, lūdzu, joprojām viņu tā dēvēl) ir bijusi spējīga tā sakompromitēt sevi ar kādu personu … skaidri un gaiši sakot, ar baltzobainu vīrieti, kas, nenoliedzami, stāv zemāk par viņas vīru. Es tagad gribētu griezties pie mana drauga Dombija gandrīz ar kategorisku lūgumu: nenosodīt manu burvīgo un nesalīdzināmo radinieci, iekām viņas noziegums nav skaidri pierādīts, bet tai pašā reizē apliecinu, ka ģimene, kuru es pārstāvu un kura gandrīz jau izmirusi (tas cilvēkā modina velnišķi sērīgas pārdomas), neliks nekādus šķēršļus viņam ceļā un ar prieku pieņems jebkurus godīgi domātus noteikumus izejas rašanai, kādus viņš uzstādīs. Es ticu, ka mans draugs Dombijs pienācīgi novērtēs pašaizliedzīgās jūtas, kas manī kūsā šo nežēlīgo apstākļu sastrēgumā un … vārdu sakot, es domāju, lieki būtu vēl ko piebilst un apgrūtināt manu draugu Dombij u. v

Misters Dombijs, acu nepacēlis, palokās un neteic ne vārda.

—     Tātad, Dombij, — majors saka, — pēc tam kad mūsu draugs Fīnikss ar tādu daiļrunību, kadu vecajam Džo B. vēl nav gadījies dzirdēt — nē, pie visiem svētiem, ser, nekad! — majors runā, pārvērzdamies zili sarkans vaigā un satverdams spieķa vidus posmu, — ir apgaismojis lietas būtību, ciktāl tā attiecas uz lēdiju, es, paļaudamies uz mūsu draudzību, atļaušos kādu vārdu bilst, raugoties no cita viedokļa. Ser, — majoram uznāk zirga klepus, — sabiedrībai šādās lietās ir savi uzskati, un tie ir respektējami.

—    Es zinu to, — misters Dombijs piebilst.

—    Protams, jūs to zināt, Dombij, — saka majors.

—    Piķis un zēvele, ser, es zinu, ka jūs to zināt. Tāda kalibra virs kā jūs to nemaz nevar nezināt.

—    Tā jādomā, — misters Dombijs atbild.

—     Dombij, — majors saka, — pārējo jūs pats uzminēsit. Es speru ārā, kas uz sirds — priekšlaicīgi varbūt, jo Begstoki allaž bijuši vaļsirdīgi ļaudis! Daudz viņi, ser, ar to nav ieguvuši, bet tas ir Begstoku asinīs. Ar to cilvēku ir jāšaujas. Dž. B. jūsu rīcībā. Viņš prasa to draudzības vārdā. Die's lai jus svētī!

—     Major, — misters Dombijs atbild, — pateicos jums. Kad pienāks laiks, es pats lūgšu pakalpojumus. Bet, tā kā tas laiks vēl nav pienācis, es nesteidzos ar jums runāt.

—     Kur viņš ir, tas kūmiņš, Dombij? — majors, brīdi noelsojies un misterā Dombijā noraudzījies, ievaicajas.

—    Nezinu.

—    Ir jums kādas nekādas ziņas par viņu? — majors jautā.

— Ir.

—    Dombij, tas mani iepriecina, — majors saka.

—    Apsveicu!

—     Jūs mani atvainosit, pat jūs, major, — misters Dombijs atteic, — ka šobrīd sīkāk par to neizteikšos. Ziņas ir dīvainas un dīvainā kārtā saņemtas. Tās varbūt izrādīsies tukšas, varbūt arī patiesas — pašlaik to nevaru pateikt. Ar to man savi paskaidrojumi arī jānobeidz.

Lai gan šī ir sausa atbilde majora purpursārtajam entuziasmam, majors tomēr uzklausa to vēlīgi un nopriecājas sevī, ka sabiedrībai ir drošas izredzes saņemt drīzumā gandarījumu. Pēc tam kad brālēnu Fīniksu viņa burvīgās un nesalīdzināmās radinieces vīrs ir apbalvojis ar pateicību, brālēns Fīnikss un majors Begstoks atsveicinās, atstājot šo vīru atkal vienu visas pasaules priekšā, — lai nu viņš pa vaļas brīžiem apsver un apdomā, ko tie kā sabiedrības domu paudēji teikuši attiecībā uz viņa personiskajām lietām, lai padomā par tās pamatotajām un taisnīgajām prasībām.

Bet kas tur, rokas pacēlusi, sēž saimniecības pārzines

istabā un, asaras birdinādama, paklusām sarunājas ar misis Pipčinu? Tā ir kāda lēdija, kuras seju pa pusei aizsedz cieši uz acīm uzmaukta melna cepure, kas, šķiet, nav viņas pašas. Tā ir mis Toksa, kas aizņēmusies šo maskētāju no savas kalpones un atnākusi no Princeses laukuma, lai paslepu atjaunotu pazīšanos ar misis Pipčinu un tādā kārtā dabūtu ko dzirdēt par misteru Dombiju.

—     Kā viņš visu to panes, mīļā sirds? — mis Toksa jautā.

—    Nu tu dieviņ, — misis Pipčina, kā allaž paradusi, strupi atcērt, — kāds viņš bijis, tāds viņš ir.

—    Pēc ārējā izskata, — mis Toksa iebilst. — Bet ko gan viņš jūt savā sirdī!

Misis Pipčinas bargajās, pelēkajās acīs pavīd šaubas, kad tā izgrūž atbildi trijos nodalītos grūdienos: — Eh! Varbūt. Pieņemsim.

—     Ja man jāteic tīra patiesība, Lukrēcij, — misis Pipčina saka (viņa vēl arvien sauc mis Toksu par Lukrēciju, tāpēc ka savus pirmos eksperimentus bērnu dīdītājas amatā viņa izdarījusi ar šo lēdiju, kad tā vēl bija mazs, panīcis, kopjams skuķēns), — ja teikt tīru patiesību, Lukrēcij, tad labi, ka reiz vaļā no tās. Man te tādas nekaunīgas vīzdegunes nav vajadzīgas!

—    Tiešām nekaunīga! Pareizi jūs teicāt, ka nekaunīga, misis Pipčina, — mis Toksa attrauc. — Atstāt viņu! Tādu, tik cēlu, tik diženu vīju! — Te nu mis Toksa vairs nevar savaldīties.

—     Par to diženumu es nekā nezinu, — misis Pipčina piebilst un aizkaitināta berzē degunu. — Bet vienu ko es zinu: ja cilvēkam uzbrūk nelaime, viņam tā jāpacieš. Neredzēj’s briesmu! Gana man pašai bijis jāpacieš savā mūža! Bet par ko ta te tā brēka! Viņa aizlaidusies un — laimīgu ceļu! Neviens te, es domāju, viņai pakaļ neskries.

Šis netiešais norādījums uz Peru raktuvēm pamudina mis Toksu piecelties un doties mājup. Misis Pipčina zvana pēc Taulinsona, lai tas viešņu pavada. Misters Taulinsons, veselu mūžību neredzējis mis Toksu, pavīpsnā, izteikdams cerību, ka viņai klājoties labi, un

piemetinādams, ka gandrīz pirmaja mirklī nepazinis viņu šajā cepurē.

—    Nekas, klājas labi, Taulinson, paldies, — mis Toksa atteic. — Es gribētu jums ko lūgt: ja jums gadās mani vēl kādreiz te redzēt, tad esiet tik laipns — nesakiet to nevienam. Es apciemoju tikai misis Pipčinu.

—    Labs ir, mis, — Taulinsons atteic.

—   Šausmīgas lietas notiek, Taulinson, — mis Toksa ieminas.

—    Tā izskatās, mis, — Taulinsons piebilst.

—    Ceru, Taulinson, — mis Toksa saka, kas, mācīdama Tūdlu bērnus, ieņēmusies tādu pamācošu toni un paradumu katrā notikumā saskatīt kādu morāli, — ka tas, kas šeit norisinājies, noderēs jums par brīdinājumu.

—    Pateicos, mis, domāju gan, — Taulinsons atteic.

Viņš pašlaik šķiet iegrimstam pārdomās, kādā veidā

un no kā šis notikums varētu brīdināt tieši viņu, kad etiķaini skābā misis Pipčina viņu iztraucē, uzsaukdama: «Ko jūs tur darāt? Kālab nepavadāt šo lēdiju?» — un viņš vada mis Toksu uz durvīm. Iedama gar mistera Dombija istabu, mis Toksa it kā ieraujas savas melnās cepurīte? dzi|umos un tipina uz pirkstgaliem. Un pasaulē, kura misteru Dombiju tik bargi piemeklējusi, nav neviena cita atoma, kas izjustu tādas bēdas un bailes par viņu, kādas mis Toksa iznes zem melnās cepurītes uz ielas un pūlas aiznest līdz mājām, paslēptas no nule aizdedzinātajiem lukturiem.

Bet mis Toksai nav nekādas saskares ar to sabiedrību, pie kuras pieder misters Dombijs. Viņa atnāk katru vakaru pa mijkrēsli, lietus laikā papildinādama vēl savu melncepuroto tualeti ar koķenēm un lietussargu, un mierīgi panes Taulinsona smīnus un misis Pipčinas pukošanos un šķendēšanos, un tas viss tikai tādēļ, lai pavaicātu, kā viņam klājas un kā viņš panes savu nelaimi; bet viņai nav nekā kopīga ar to pasauli, pie kuras pieder misters Dombijs. Allaž prasīga un skarba, tā iet savu ceļu bez viņas, un mis Toksa, nepavisam ne spoža vai ievērojama zvaigzne, kustas pa savu mazo orbītu citas sistēmas stūrītī un apzinās to itin labi, bet atnāk, izraudas, aiziet un ir apmierināta. Patiesi, mis

Toksas sirdi ir vieglāk apmierināt nekā augstāko sabiedrību, kas misteram Dombijam sagādā tik daudz raižu!

Kantori klerki apspriež lielo nelaimi no visām pusēm un visiem viedokļiem, bet galvenokārt prāto un nevar izprātot, kas nāks mistera Kārkera vietā. Bet vispār viņi ir tādās domās, ka alga tiks apcirpta un postenis nebūs patīkams sakarā ar jaunievesto kontroli un ierobežojumiem. Tie, kam nav ne mazāko cerību ietikt šai vietā, ir stingri pārliecināti, ka nemaz netīko pēc tās un nepavisam neapskauž to, kas tajā iekļūs. Kopš mistera Dombija mazā dēla nāves nav bijis kantorī tāda satraukuma kā patlaban; bet šādi satraukumi rada cilvēkos sabiedriskās kopības garu, lai neteiktu — priecīgu prātu, un veicina draudzīgu attiecību nostiprināšanos. Sim gadījumam ari jāpateicas, ka salīguši mieru divi jau kopš mēnešiem nāvīgi ienaidnieki — visu atzītais asprātis no grāmatvedības ar savu godkārīgo konkurentu —, un šai laimīgai draudzības atjaunošanai par godu tiek sarīkotas nelielas pusdienas tuvējā tavernā; asprātis prezidē, konkurents izpilda viceprezidenta pienākumus.

Kad novākts galds, sākas runas; pirmais uzstājas priekšsēdētājs un saka: džentlmeņi, viņš nespējot noklusēt pats sev, ka .tagad neesot laiks savstarpējām ķildām. Nesenie notikumi, pie kuriem viņš neatrodot vajadzības sevišķi pakavēties, bet kurus neesot palaidušas gluži neievērotus dažas svētdienas avīzes un viens dienas laikraksts — tieši ku-jš, neesot nozīmes minēt (te vai katrs otrais no klātesošajiem nosauc to sadzirdamā čukstā), — liekot viņam padomāt, un viņš jūtot, ka šādā momentā vēl turpināt personiskās nesaskaņas viņa un Robinsona starpā būtot tikpat daudz kā uz mūžīgiem laikiem noliegt simpātijas kopīgai lietai, kuru — kā viņam esot pamats domāt un cerēt — firmas Dombijs un Dēls džentlmeņi vienmēr turējuši godā un cieņā. Robinsons atbild uz to kā daždien vīrs un amata biedrs, bet kāds džentlmenis, kas uzņēmumā nokalpojis trīs gadus un kam mūžīgi tiek piedraudēts ar atlaišanu par kļūdām aritmētikā, parāda sevi pavisam jaunā gaismā, pēkšņi uzsākdams varen aizgrābtīgu runu, kurā starp citu izsakās: lai viņu cienījamais šefs nekad vairs nepiere

dzētu tādas bēdas, kādas tagad uzbrukušas viņa namam! Un tam seko vesela rinda visdažādāko novēlējumu, kas visi sākas ar vārdiem «Lai viņš nekad vairs» un ko visi uzņem vētrainiem aplausiem. Vārdu sakot, viņi pavada brīnišķi jauku vakaru, gan ar nelielu traucējumu: divi no jaunākajiem kalpotājiem, kas sastrīdējušies par to, kādi varētu būt bijuši mistera Kārkera gada ienākumi, sāk apdraudēt viens otru ar vīna glāzēm un, kad vairs nav valdāmi, tiek izvesti ārā. Otrā dienā kantorī liels pieprasījums pēc zeltera un lielākā daļa vakardienas dzīrotāju domā, ka ar krogus rēķinu ir notikusi krāpšana.

Par kurjeru misteru Pērču jāsaka, ka tā ceļš ved uz pazušanu. Viņš atkal mūžīgi redzams bāros un traktieros, kur viņu pacienā un kur viņš melo bez jēgas. Izrādās, ka viņš gan šur, gan tur esot saticis visus, kam vien kāds sakars ar pēdējiem notikumiem, un uzrunājis tos: «Ser» vai «Madam», — kā nu kuroreiz vajadzējis,

—     «kāpēc jūs tik bāli?» — pie tam uzrunātais nodrebējis no galvas līdz kājām un, iesaukdamies: «O, Pērč!» — meties projām. Vai nu tur vainojama atskārta, ka pārmērīgi samuldējies, vai arī tās ir alkohola baudīšanas dabiskās sekas, bet mistera Pērča garastāvoklis tais vakara stundās, kad viņš parasti meklē mierinājumu misis Pērčas sabiedrībā Bolspondā, noslīd līdz nullei; misis Pērčai savukārt sirds nemierīga, jo tā baidās, ka vīrs nu būs zaudējis ticību sievietei un ka viņš, kas zina, vakaros mājās nākdams, jau domā, ka šī būšot aizbēgusi ar kādu vikontu.

Mistera Dombija mājkalpotāji pa to pašu laiku galīgi izlaidušies un vairs nav spējīgi pildīt savus pienākumus. Katru vakaru tiem karstas vakariņas galdā un tie «pārcilā notikumus» ar kūpošām glāzēm rokā. Misters Taulinsons pēc pulksten pusvienpadsmitiem ir kļuvis jau raudulīgs un neapnikdams prasa vienu un to pašu: vai šis neteicis, ka nekas labs nav sagaidāms, ja dzīvo stūra mājā? Viņi paklusām aizķer valodās arī Florensi un gudro, kur tā varētu atrasties, taču visi ir vienis pratis par vienu: ja misters Dombijs to nezinot, tad misis Dombija gan zinot. Tādā kārtā viņi ir nonākuši līdz pēdēji minētai lēdijai, un virtuvene saka: «Iznešanās viņai tomēr bija smalka, vai nav tiesa? Tikai par daudz jau augsti gan turējās.» Visi atzīst, ka par augstu turējusies, bet mistera Taulinsona senā simpātijā istabene (kas ir pati šķīstā nevainība) lūdz, lai, viņai dzirdot, vairāk nerunā par cilvēkiem, kuri slien degunus gaisā, it kā zeme tiem nebūtu gana laba.

Viss, kas šai sakarā tiek runāts un darīts, tiek runāts un darīts korī, kurā, protams, nepiedalās misters Dombijs. Misters Dombijs stāv nomaļu, viens pret visu pasauli.

LII NODAĻA SLEPENAS ZIŅAS

Labā misis Brauna un viņas meita Alise — abas klusu ciezdamas kavējās savā būdā. Iegadījās tas vēla pavasara agrā vakarā, tikai nedaudz dienu pēc tam, kad misters Dombijs bija ieminējies majoram Begstokam par dīvainā kārtā iegūtām dīvainām ziņām, kas varbūt izrādīšoties aplamas, bet varbūt arī patiesas; un augstākā sabiedrība joprojām vēl nebija saņēmusi gandarījumu.

Māte ar meitu ilgi sēdēja, nepārmīdamas ne vārda, gandrīz pat nepakustēdamās. Vecās sievas vaigs bija viltīgi glūnošs, sasprindzis gaidās; arī meitas sejā tas pats gaidu springums, tikai ne tik asi izteikts, un brīžam pār to pārslīdēja tāds kā šaubu un neticības mākulis. Vecā, nelikdamās redzam šo ēnošanos meitas sejā, kaut gan viņas acis itin bieži tai pievērsās, sēdēja, murkšķēdama un lūpas čamstinādama, un gaidīja pārliecībā sagaidīt.

Viņu miteklis, kaut nabadzīgs un nožēlojams, nebija gluži tik atbaidošs kā tolaik, kad Labā misis Brauna viena pati to apdzīvoja. Varēja redzēt, ka tiek rūpēts par tīrības un kārtības uzturēšanu, tomēr tā nevīžīgi — čigāniski, un pēc acu uzmetiena jau varēja pateikt, ka rūpētāja ir jaunā sieviete. Vakara krēsla sabiezēja arvien vairāk un vairak, kamēr viņas abas tur sēdēja klusēdamas, līdz tumsas pārsvarā nomelnējušās sienas gandrīz vairs nebija saskatāmas.

Tad Alise pārtrauca šo ilgo klusēšanu un teica:

—    Vari droši likt prātus pie miera, māt. Viņš nenāks šurp.

—    Ko nu dziedi! — vecā nepacietīgi atcirta. — Viņš atnāks.

—    Redzēsim, — Alise teica.

—    Redzēsim viņu, — māte atteica.

—    Pastardienā, — meita turējās pretī.

—    Redzu, tev liekas, ka esmu jau prātu izkūkojusi, — vecā kvarkstēja. — Tāds gods un pateicība man jāsaņem no pašas auklējuma, bet man vēl ir saprašanas vairāk, nekā tu iedomājies. Viņš atnāks. Viņdie', kad es uz ielas piedūru pirkstus šim pie mēteļa, viņš pazavērās atpakaļ uz mani kā uz kādu krupi. Bet dieviņ, bij tev redzēt viņa ģīmi, kad es nosaucu šo vārdus un uzprasīju, vai negrib dzirdēt, kur šie atrodas!

—   Ak tad bija gan nikns? — meita ievaicājās, kļūdama uzreiz ziņkārīga.

—    Nikns? Prasi, vai nebija zvērīgs. Tas būs īstais vārds. Nikns? Ha, ha! Prāts ar teikt — nikns tikai! — vecene errojās, steberēdama pie trauku skapja un aizdedzinādama tur sveci; viņa to nolika uz galda, kur tā meta gaismu uz viņas čammājošo muti un vērta to vēl riebīgāku, nekā tā patiesībā bija. — Tikpat labi jau tad varu sacīt, ka arī tu rādi tikai niknu seju, kad domā vai runā par tiem.

Jā, patiešām viņai bija Jādod citāds apzīmējums, redzot viņu sēžam tik klusi kā uzbrukumam pieplakušu tīģerieni liesmainām acīm.

—    Klau! — vecā uzvaras priekā iesaucās. — Es dzirdu soļu troksni. Nācēja gaita nav šejieniešu; nedz arī kāda, kas bieži šeit iegriežas. Mēs tā nestaigājam. Mūs jau pārņemtu lepnības gars par tādiem kaimiņiem! Vai tu dzirdi viņu?

—    Liekas gan, tev taisnība, māt, — Alise čukstus atbildēja. — Nerunā! Ej atver durvis!

Kamēr viņa apmetās šalli un ietinās tajā, vecā gāja izpildīt pavēli un, pabāzusi ārā galvu, māja ar roku, aicinadama iekšā misteru Dombiju, kas, pārcēlis kāju pār slieksni, apstājās un neuzticīgi raudzījās apkārt.

—    Par nabadzīgu jau nu ir šī būda priekš tāda augsta džentelmeņa kā jūsu godība, — vecene čalināja kniksēdama. — Es jau brīdināju jūs, bet nekāda nelaime jūs te neķers.

—    Kas tā par sievieti? — misters Dombijs vaicāja, ieraudzījis viņas istabas biedri.

—           Tā mana daiļaviņa, mana meita, — vecā atteica.

—    Jūsu godībai nav viņas dēļ ko uztraukties. Viņai zināma tā būšana.

Ena pārslīdēja mistera Dombija sejai, ne mazāk izteiksmīga, kā būtu bijusi balsī izdvesta nopūta: «Kas gan to nezina!» — bet viņš uzlūkoja jauno sievieti ciešiem mirkļiem, un arī Alise, neparādīdama viņa personai nekādu sevišķu uzmanību, raudzījās pretī.

Viņa vaigs satumsa vēl vairāk, kad viņš novērsa skatienu no Alises, tomēr arī pēcāk tas aizvien vēl pazagšus slīdēja atpakaļ, it kā viņas drosmīgajām acīm būtu sevišķs pievilkšanas spēks, un kaut ko tās viņam atsauca atmiņā.

—     Sieva, — misters Dombijs sacīja vecajai raganai, kas turpat viņam blakus klukstēja un blisināja acis, bet, kad*viņš to uzrunāja, pameta zagšus ar pirkstu uz savu meitu, paberzēja rokas un vēlreiz pameta. — Sieva, kā liekas, esmu rīkojies neapdomīgi un aizmirsis savu stāvokli, nākdams šurp, bet jūs zināt, kādēļ es nācu un ko jūs solījāt, nesen apturējusi mani uz ielas. Ko tad īsti jūs varat pateikt attiecībā uz to, ko es vēlos zināt, un kā tas varēja gadīties, ka man brīvprātīgi piedāvājas pavēstīt ziņas tādā būcenī kā šis, — viņš pārlaida telpai nicīgu skatienu, — ja veltīgi esmu pūlējies tās iegūt par naudu vai izmantojot savu varu? Es nedomāju, — viņš turpināja, kad brīdi klusēdams bija bargam acīm to vērojis, — ka jūs būtu tik nekaunīga, lai iedrošināLos ar mani jokus dzīt vai mēģinātu man miglu pūst acīs. Bet, ja jums ir tāds nolūks, tad labāk jau apstājieties pie laika. Es jokot neprotu, un mana atmaksa būs barga.

—     O, cik augstprātīgs, cietsirdīgs džentelmenis! — vecene ķērkstēja, galvu šūpodama un červeļainās rokas berzēdama. — O, nežēlīgs, nežēlīgs, nežēlīgs! Bet jūsu godība dabūs redzēt pats savām acīm un dzirdēt pats savām ausīm, ne mūsējām… un, ja jūsu godībai tiks uzrādītas viņu pēdas, jūs tak neaizliegsaties kaut cik aimest par to, tak jau, dārgais cienījamais kungs?

—     Nauda, — atbildēja misters Dombijs, kam šis jautājums acīmredzot bija atvieglojis un apmierinājis prātus, — dara brīnumus, to es zinu. Ar naudu var pat tik negaidītus un neko daudz nesološus līdzekļus kā šis izmantot savā labā. Lai notiek. Par jebkuru drošu ziņu, ko saņemšu, es samaksāšu. Bet vispirms man šī ziņa jādzird, lai pats varu spriest par tās vērtību.

—    Vai jūs nekā varenāka par naudu nepazīstat? — jautāja jaunā sieviete, palikdama tāpat sēdus un nemainīdama savu pozu.

—    Nevaru iedomāties, kas šeit varētu tāds būt, — atteica misters Dombijs.

—     Kaut kur citur, es domāju, jums vajadzēja iepazīt ko varenāku, — viņa sacīja. — Vai jūs nekā nezināt par sievietes naida spēku?

—    Jums nekaunīga mēle, bezgode, — misters Dombijs teica.

—     Ne vienmēr, — viņa atbildēja mierīgi un aukstasinīgi. — Es runāju tagad ar jums, lai jūs mūs labāk saprastu un mums vairāk uzticētos. Sievietes naids šeit var būt tāds pats kā jūsu lepnajā namā. Un es nīstu. Jau daudzus gadus no vietas. Man ir ne mazāk iemesla kvēlot naidā kā jums — un uz to pašu cilvēku man kā jums.

Viņš negribot satrūkās un uzlūkoja jauno sievieti ar izbrīnu.

—    Jā, — viņa teica pasmīknēdama. — Lai cik liels varētu likties atstatums starp mums, tā ir. Ka tas tā iznācis, tam nav nozīmes. Tas pieder pie manas dzīves, un es to paturēšu pie sevis. Es gribētu viņu un jūs savest kopā, jo man ir briesmīgs naids uz viņu. Mana māte ir mantrausīga un nabaga, un viņa bus ar mieru par naudu pārdot jebkuru jaunu ziņu, ko pratīs saklausīt, visu un visus. Būtu jau varbūt tīri taisnīgi, ka jūs viņai kaut cik atmestu, ja viņa var palīdzēt izdibināt to, ko jūs vēlaties zināt. Manai rīcībai cits mērķis. Es jums jau teicu, kāds, un pie tā es palikšu un ar to es pietikšu, lai jūs manis pēc kaulējaties un tirgojaties ar māti sešu pensu dēļ.

Esmu beigusi. Mana nekaunīgā mēle neteiks vairs ne vārda, kaut jūs te gaidītu vai līdz rītausmai.

Vecene, kas izrādīja lielu nemieru šīs runas laikā, jo, kas zina, tā varēja samazināt viņas cerēto atalgojumu, pavilka misteru Dombiju viegli aiz piedurknes un pačukstēja, lai tas neliekoties zinis par meitu.

Nogurdinātu skatienu viņš pavērās te vienā, te otrā un tad sacīja dobjākā balsī, nekā bija paradis runāt:

—    Turpiniet! Ko tad jūs zināt?

—    O, ne tik aumašām, jūsu godība! Mums vēl kāds jāpagaida, — vecā atteica. — Tās ziņas mums jāsaņem no kāda cita .. jāizvilina … jāizskrubina .. vilkšus jāizvelk.

—    Ko jūs gribat teikt? — misters Dombijs īgņojās.

—     Pacietībiņu, — vecene kurkstēja, ieķērusies saviem līkajiem pirkstiem kā putna nagiem viņam plecā.

—    Pacietībiņu. Gan es pratīšu tam atvērt muti. Es zinu, ko es varu. Ja viņš sadomās man to slēpt, — Labā misis Brauna teica, saliekdama savus desmit pirkstus, — es plēšus izplēsīšu no viņa.

Misters Dombijs noraudzījās, kā vecene aizsteberē līdz dur^m un atkal paveras laukā; pēc tam viņa skatiens pievērsās meitai, bet tā sēdēja vienaldzīga, klusēja un izlikās viņu nemaz neievērojam,

—    Sieva, jūs sakāt, — viņš vaicāja, kad sakumpusī misis Brauna, galvu kratīdama un kaut ko pati sevī murminādama, atgriezās atpakaļ, — ka šeit vēl kāds tiek gaidīts?

—    Jā, — vecene atteica, palocīdama galvu un ielūkodamās viņam sejā.

—    No kura jūs cerat izspiest ziņas, kas man būtu noderīgas?

—    Jā, — vecā teica, atkal palocīdama galvu.

—    Svešs?

—    Vij die'! — vecā griezīgi iesmējās. — Vai tam kāda nozīme! Nu nava jau, nava svešs. Jūsu godība viņu pazīst, bet viņš nedrīkst jūs redzēt. Viņam būs bail no jums, un viņš nerunās. Jūs aizstāsities aiz tām durvīm un varēsat paši spriest par viņu. Mēs nemaz neprasām no jums aklu uzticēšanos. Ko? Jūsu godība skatās šaubīgi uz to istabeli aiz durvīm? Ak, esat gan jūs aizdomu pilni, tie bagātie augstmaņi! Nu tad pazaveraties jele tur!

Viņas modrā acs bija pamanījusi šo nevilši pavīdējušo aizdomu ēnu viņa sejā, bet šādos apstākļos tas nebija viņam nemaz pārmetams. Lai izkliedētu šīs šaubas, vecā, paņēmusi sveci, pagaismoja durvīs, par kurām runāja. Misters Dombijs ieskatījās aiz tām, pārliecinājās, ka tur ir tukša, pussagruvusi istabiņa, un pameta ar roku, lai liek sveci atpakaļ savā vietā.

—    Vai ilgi vēl, — viņš jautāja, — būs jāgaida, kamēr šī persona atnāks?

—   Neba ilgi, — viņa atteica. — Varbūt jūsu godība piesēdīsat kādu brītiņu.

Viņš neatbildēja, bet sāka soļot pa istabu, prātodams, kā likās, vai palikt vai iet projām, un it kā nebūdams ar sevi mierā, ka vispār šurp atnācis. Bet drīz viņa soļi kļuva gausāki un smagāki, seja drūmāka un bargāka, it kā šā nāciena mērķis būtu sevi atgādinājis un citas domas no prāta izdzēsis.

Kamēr viņš tā, acis nodūris, staigāja uz priekšu un atpakaļ, misis Brauna nosēdās atkal krēslā, no kura bija pietrūkusies, lai paietos viņam pretī, un no jauna sāka vērīgi klausīties. Mistera Dombija soļu dima vai pašas nodevīgie gadi bija tiktāl notrulinājuši viņas dzirdi, ka soļu troksnis ārpusē sasniedza meitas ausis dažus mirkļus ātrāk, un tā, spēji paceldama galvu, paguva māti brīdināt, pirms vēl viņa t6s sadzirdēja. Bet tad vecā ar rāvienu bija augšā un, pačukstējusi: «Ir jau klāt!» — steidzināja apmeklētāju stāties novērošanas postenī, bet pati pasakainā ātrumā uzlika uz galda pudeli un glāzi, lai tūdaļ, tiklīdz Robs Slīpētājs atvērs durvis, varētu mesties tam ap kaklu.

—    Te nu viņš ir, mans spriganais puika! — misis Brauna iesaucās. — Beidzot! Oijoi, oi! Tu jau man, Robīt, kā pašas dēls!

—    Ak, misis Brauna! — Slīpētājs vairījās. — Nevajag! Vai ta tūliņ puisietis jāspiež un jāžņaudz, ja tam parāda mīlestību! Pasaudziet jele šo putnu būrīti, kas man rokā.

—          Putnu būris viņam rūp vairāk par mani! — vecā gaudās, griestos vērdamās. — Kur es viņu mīlu stiprāk, nekā māte spēj mīlēt!

—    Nu, es jau no tiesas esmu jums ļoti pateicīgs, misis Brauna, — jauneklis gluži izmisis teica, — bet jūs esat par daudz greizsirdīga. Es pats, tā teikt, mīlu jūs tikpat stipri, bet es tak jums tālab nežņaudzu rīkli ciet, vai nav tiesa, misis Brauna?

Viņa acis pie tam runāja pavisam citu valodu — sak, cik labprāt to izdarītu, radušies tikai izdevīgi apstākļi.

—    Nu jūs vēl ņematies par putnu būri! — Slīpētājs gaudās. — It kā tas jau būtu kāds grēks! Nu, apskatiet labi! Vai jūs zināt ar, kam tas pieder?

—    Tavam kungam, dārgumiņ? — vecene minēja pavīpsnādama.

—    A-a! — Slīpētājs atteica, nolicis uz galda prāvu būri, un, raisīdams vaļā apsēju, laida darbā ij zobus, ij nagus. — Tas ir mūsu papagailis, re, kas tas ir.

—    Mistera Kārkera papagailis, Rob?

—    Vai ta nevarētu mēli pievaldīt, misis Brauna? — Slīpētājs uzbudinājās. — Kas tā par nemodi minēt vārdus! Sasodīts ar ārā, — Robs lādējās, niknumā abām rokām plēsdams sev matus, — ja viņa tevi, lāga puiku, nepadarīs traku!

—    Ko tu mani zākā, nekauņas puika! — vecene ķērca, arī iesvildamās.

—    Pasarg die's, misis Brauna, nē tak! — ar asarām acīs Slīpētājs taisnojās. — Ir gan viena neredzēta bā . .. vai ta nezināt, ka es jūs bezgalīgi mīlu, misis Brauna?

—    Par liesu, mīļo Robīt? Par visu tiesu, manu cukurzirnīt?

Ar šiem vārdiem misis Brauna no jauna slēdza Robu savās karstajās skaujās un nelaida vaļā, līdz tam, mežonīgi, bet veltīgi spārdoties un cīnoties, mali uz galvas sacēlās stāvus.

—     Ui! — Slīpētājs stenēja. — Ir gan ko turēt, ja tevi žņaudz nost aiz mīlestības! Ka viņu pats… Kā la jums klājies pa šo laiku, misis Brauna?

—    Ai, ai, visu nedēļu acu nerādīt! — vecā teica, uzlūkodama viņu ar pārmetuma pilnu skatiēnu.

—    Vai die', misis Brauna, — Slīpētājs atteica, — nedēļu atpakaļ sacīju, ka šovakar atnākšu, vai tā nebij?

Un klāt es esmu. Kam jūs tik uzmācīga? Man patiktos, kaut jūs būtu mazliet apdomīgāka, misis Brauna. Man jau balss aizsmakusi no taisnošanās un viss ģīmis spīd un laistās no spaidīšanas.

Viņš ņēmās to berzēt ar piedurkni, it kā noslaucīt gribēdams minēto glāstu spīdumu.

—    Iedzer lāsīti, manu Robīt, lai tev pārskrien budulis, — vecene teica, piepildījusi glāzi no pudeles un pasniegdama to viņam.

—    Paldies, misis Brauna, — Slīpētājs atteica. — Uz jūsu veselībām! Lai jūs ilgi… un tā tālāk! —viņa sejas izteiksme nebūt neliecināja, ka šie vārdi ietvertu vislabākos novēlējumus. — Lai iet ari uz viņas veselību! — Slīpētājs uzsauca, pavērdamies uz Alisi, kas sēdēja, acīm urbdamās, kā Robam likās, sienā tam aiz muguras, bet patiesībā vēroja mistera Dombija seju pavērtajās durvīs. — Novēlu viņai to pašu un vēl daudz vairāk!

Pēc šiem diviem tostiem viņš iztukšoja glāzi un nolika to uz galda.

—    Nu tad paklausieties, ko es jums teikšu, misis Brauna, — viņš turpināja. — Papūlieties nu būt mazu drusciņu prātīgāka. Jums ir saprašana par putniem un kā ar tiem apieties, tas man, diemžēl, zināms.

—    Diemžēl? — misis Brauna atkārtoja.

—    Paldies dievam, es gribēju teikt, — Slīpētājs apķērās. — Ko jūs nejaujat puikam izteikt ne vārda, misis Brauna! Jūs man visu izsitāt no galvas.

—    Saprašana par putniefri, — vecā atgādināja.

—    Ak jā! — Slīpētājs atjēdzās. — Nu redziet, manā ziņā un uzraudzība tagad ir atstāts šis papagailis … Tā kā šis tas ir pārdots un zināmā mājā saimniekošana pārtraukta … un tā kā man pašlaik gribētos palikt neievērotam .. . tad es gribētu, ka jūs viņu, nu, tā kādu nedēju varbūt, ņemtu savā kopšanā un dotu viņam dzīvokli un uzturu. Būsit ar mieru? Ja jau man katrā ziņā ir aizvien šurp jāatstaigā, — Slīpētājs sadrūvējies prātoja, — tad jau labāk, ka ir kaut kas, kas mani šurp velk.

—     Kas tevi šurp velk? — vecene aizsvilās.

—    Vēl bez jums, es domāju, misis Brauna, — mazdūšīgais Robs aizbildinājās. — Ne jau, ka es par vari meklētos cita iemesla nākšanai kā vien jūs, misis Brauna, patiešām tā es nedomāju. Dieva dēļ, nesāciet nu atkal no jauna!

—    Viņš par mani nebēdā! Viņš nebēdā par mani tā, kā es par viņu bēdāju! — spiedza misis Brauna, pacēlusi gaisā izdilušās rokas. — Bet es lai miļu prātu kopju viņa putnu!

—    Ziniet, apejieties gan ļoti uzmanīgi ar viņu, misis Brauna, — Robs teica, galvu locīdams. — Ja jūs kauč vienu reiziti būsit paglaudījusi viņu pret spalvu, tas tiks uzminēts kā likts;

—    Ak tad tik acīgs gan, Rob? — misis Brauna aši izmeta.

—    Acīgs gan, misis Brauna! — Robs atteica. — Bet par to nav jākladzina.

Spēji aprāvies un ne bez bailēm pametis ašu skatienu pāri istabai, Robs piepildīja no jauna glāzi un, kad bija to izdzēris, papurināja galvu un ņēmās braukāt ar pirkstiem pa būra stieplēm, tādā veidā cerēdams novirzīt uzmanību no nupat aizsāktā bīstamā temata.

Vecene viltīgām acīm vēroja Robu, piestūmās ar savu krēslu tuvāk un teica, skatīdamās uz papagaili, kas, viņas saukts, nolaidās zemāk no sava zeltītā kupola.

—    Vieta tev nu pačibējusi, Robij?

—    Kas jums par daļu, misis Brauna? — Slīpētājs strupi atcirta.

—    Uzturam naudu varbūt atstāja, Rob? — misis Brauna tirdīja.

—    Skaistulīt, knābainīt! — Slīpētājs labināja putnu.

Vecā sieva uzmeta viņam zibsnīgu skatienu, kas būtu

varējis brīdināt zēnu, ka tā ausīm draud briesmas, bet šai mirklī viņa paša skatiens kavējās pie papagaiļa, un, ja arī viņa dzīvajā iztēlē varbūt uzliesmoja šie dusmu zibeņi, savām miesīgām acīm viņš tos neredzēja.

—    Brīnos, ka kungs nav tevi ņēmis līdzi, Rob, — vecā runāja glaudīgā lišķes balsī, bet seja tai kvēloja vēl niknākās dusmās.

Robs bija tā aizmirsies domās par papagaili un aizrāvies ar rādāmā pirksta riņķa danci pa stieplēm, ka neatbildēja.

Vecenes nagi atradās vairs tikai par mata tiesu no viņa cekula, kas bija pārkāries pār galdu, taču viņa atrāva vēl pirkstus nost un teica, balsij aizžņaudzoties aiz lielas piepūles runāt pieglaimīgi:

—    Robij, manu dēliņ!

—    Jā, misis Brauna?

—    Es saku, man brīnums, ka kungs nav ņēmis tevi līdzi.

—    Nav jūsu daļa, misis Brauna, — Slīpētājs atcirta.

Tai pašā mirklī misis Brauna ar labo roku ieklupa tam

matos, ar kreiso sagrāba aiz kakla un turēja savu maigās mīlas objektu tādās žņaugās, ka tam uz vietas seja metās zila.

—    Misis Brauna! — Slīpētājs spiedza. — Laidiet vaļā! Ko jūs darāt? Palīgā, jaunkundzi Misis Brau .. . Brau …

Jauno sievieti tomēr neaizkustināja ne tieši viņai adresētais palīgā sauciens, nedz neskaidrā buldurēšana, un viņa neiejaucās ķīviņā, līdz Robs, cīnoties ar uzbrucēju, iekumurojis kaktā, pats atbrīvojās un nu stāvēja tur, smagi pūzdams un elkoņus aizsardzībai saliecis, kamēr vecene, arī smagi pūzdama un mīņādamās trakās dusmās, ar nepacietību acīmredzot gaidīja atgriežamies spēkus, lai mestos no jauna tam virsū.

Šinī kritiskajā brīdī Alise tad pacēla savu balsi, bet ne par labu Slīpētājam.

—    Tā vajag, tā vajag, māt. Saplosi viņu gabalos!

—    Ko, jaunkundz? — Robs pinkšķēja. — Vai ta jūs arī pret mani? Ko ta es t^du esmu nodarījis? Kāpēc ta mani vajag gabalos saraut, es gribētu zināt? Ko jūs uzbrūkat, ko žņaudzat nost puiku, kas jums nekā ļauna nav darījis, ne vienai, ne otrai? Un saucas vēl sievietes! — pārbaidīts un nomocīts Slīpētājs nobēra, slaucīdams acis ar piedurknes galu. — Man jābrīnās par jums. Kur ta palicis sievietes maigums?

—    Tu nepateicīgais kucēn! — misis Brauna šņāca aizelsdamās. — Bezkaunīgais, nelietīgais kucēn!

—    Nu, ko es tādu esmu nodarījis, ka jūs tā sirdāties, misis Brauna? — Robs caur asarām diezgan asi uzprasīja. — Vēl jau nupat jūs bijāt tik bezgala laba ar mani.

—    Šis man cirtīšot muti cie' ar savam strupajam atbildēm un vīzīgiem vārdiem! Man! Tikai par to, ka man ienācis prātā mazdrusciņ paklaušināt, ko tenko par viņa kungu un to lēdiju, šis uzdrīkstēšoties mani vazāt aiz deguna! Bet nu, puisīt, mana reize vairs nerunāt. Taisies, ka pazudi!

—    Nudien, misis Brauna, — pazemotais Slīpētājs atteica, — es tak neesmu ne uz to pusi ieminējies, ka gribu iet projām. Lūdzama, nerunājiet tā, misis Brauna.

—     Ne šā, ne tā es nedomāju vairs runāt, — misis Brauna teica, savus līkos pirkstus iekustinādama, kas lika zēnam uz pusi mazākam saraukties kaktā. — Ne vārda viņš nedzirdēs vairs no manām lūpām! Nepateicīgā suņa dvēsele! Lai lasās projām! Es viņam uzlaidīšu uz pekām tos, kam gribēsies par daudz runāt, kas nebūs tik viegli aiztriecami; kas iezīdīsies viņā kā dēles un zagsies pakaļ kā lapsas. Ko! Viņš zina gan, kas tie tādi. Viņš zina arī savus vecos niķus un stiķus. Un, ja viņš tos aizmirsis, šie drīz vien viņam atgādinās. Lai lasās prom, tad redzēs, kā šis pratīs kalpot savam kungam un glabāt tā noslēpumus, kad šitāds draugu bars ik solī mīs uz papēžiem. Ha, ha, ha! Tad matīs, ka tie ir pavisam citas sugas nekā mēs, Allij, kauču tagad tik noslēdzies pret tevi un mani. Lai tik lasās prom, lai lasās profii!

Slīpētājam par lielām šausmām vecene, kūkumu uzmetusi, nu linkāja apkārt un apkārt pa apli četru pēdu diametrā, šos vārdus bez mitas atkārtodama, lūpas čāpstinādama un dūres virs galvas vīstīdama.

—    Misis Brauna, — Robs lūdzās, panākdamies mazdrusciņ laukā no sava kakta, — jūs tak nedzīsit puiku postā, es ticu, kad, dusmām pārskrienot, mierīgi padomāsit, vai ne?

—     Nerunā ar mani! — misis Brauna atcirta, vēl joprojām dusmās svilstot, riņķodama pa apli. — Lai lasās prom, lai lasās prom!

—           Misis Brauna, — neatlaidās uztrauktais Slīpētājs,

—    es tak tā nedomāju . .. O, tad bij ar jānoliek tādam postam un puikam jāieskrien šitādās sprukās! Es biju tikai piesardzīgs savos vārdos, misis Brauna, jo vienmēr tāds esmu, tāpēc, ka viņš tev uzodīs visu; bet man jau nu gan vajadzēja zināt, ka no šejienes nekas tālāk neies. Man liekas… es runāju no tiešas — (šo nožēlojamo seju!) mēs varētu mazdrusciņ patenkot, misis Brauna.

Neesiet nu tāda, es jūs lūdzu! O, jūs gan varētu būt tik laba un aizmest kadu vārdu par nelaimīgo puiku! — Slīpētājs gluži izmisis meklēja glābiņu pie meitas.

—     Paklau, māt, tu dzirdi, ko viņš saka, — tā ierunājās savā dzedrajā balsī, neiecietīgi pamezdama ar galvu,

—     pamēģini vēlreiz ar viņu un, ja tad no viņa nekā nav, izdaries tad pēc savas patikšanas, triec viņu kaut ellē, bet lai būtu die's un miers.

Misis Brauna, acīmredzot šī pārlieku maigā pamudinājuma aizkustināta, sāka tūliņ kaukt, bet pamazām, palēnām pierimusi, stiepa rokas pretī nožēlniekam Slīpētājam, kas ļāvās tās skavām ar nelaimīgu cietēja seju kā upura jērs, — kas viņš arīdzan bija, — un ar varēm pūlēdamies rādīt mīlīgu, smaidošu vaigu, nespējot tomēr apslēpt smaida cīņu ar pavisam pretēja rakstura vaibstiem, nosēdās savā pirmītējā vietā cieši blakām cienījamai draudzenei un pieļāva arī, lai tā paņem viņa roku un patur visu laiku savējā.

—     Nu kā ta kungam klājas, manu zelta gabaliņ? — misis Brauna vaicāja, kad, abi draudzīgi kopā sasēduši, bija viens otram veselības uzdzēruši.

—     Klusāk! Esiet tak tik laba un runājiet mazliet klusāk, misis Brauna! — Robs lūdzās. — Nu, viņam klājas diezgan labi, es domāju. Paldies.

—    Vietu tātad tu neesi zaudējis, Robij? — misis Brauna tincināja pieglaimīgā balsī.

—     Nu, es, tā teikt, ne glyži bez vietas, ne arī vietā, — Robs stomījās. — Man… man algu vēl joprojām maksā, misis Brauna.

—    Un darba nekāda, Rob?

—     Pašlaik nekas tāds sevišķs nav darāms, misis Brauna, tikai… tikai acis jātur vaļā, — Slīpētājs atteica, bezcerīgi valbīdamies.

—    Kungs ārzemēs, Rob?

—    Ak, dieva dēļ, misis Brauna, vai ta patiešām jūs nevarat ar puiku patriekties par kaut ko citu? — Slīpētājs, šausmu pārņemts, iesaucās.

Tā kā nesavaldīgā misis Brauna tūdaļ trūkās kājās, nelaimīgais Slīpētājs to atturēja un stostīdamies atbildēja:

—    J-jā, misis Brauna, man liekas, ka ārzemēs. Uz

ko viņa tur ķlķerē? — viņš piebilda, norādīdams uz meitu, kuras acis urbās sejā, kas atkal parādījās durvīs Robam aiz muguras.

—    Neliecies gar viņu zinis, puisīt, — vecene teica, vilkdama Robu sev tuvāk, lai, drošs paliek drošs, neatskatās atpakaļ. — Tas viņai tik tāds paradums… pa^ radums. Pastāsti man, Rob. Vai tu to lēdiju jele dabūji ar redzēt, dārgumiņ?

—    Ak, misis Brauna, kādu lēdiju? — Slīpētājs izsaucās raudulīgā, lūdzošā balsī.

—    Kādu lēdiju? — viņa atkārtoja. — Nu, lēdiju — misis Dombiju.

—    Jā, vienu reizi es viņu redzēju gan, — Robs atteica.

—    Tonakt, kad viņa aizlaidās, Robij, ko? — vecene runāja viņam pie auss, ielāgodama mazāko pārmaiņu viņa sejā. — Skaidrs, ka tas bija tonakt.

—    Nu, kad jau jūs zināt, ka tovakar, tad zināt, misis Brauna, — Robs attrauca, — kāda vajadzība vēl ar taujām to vilkt puikam no mutes ārā?

—     Ue kurieni šie tonakt devās, Rob? Tūliņ taisnā līnijā prom? Kā ta šie aizbrauca? Kur tu šo redzēji? Vai šī smējās? Vai raudāja? Pastāsti man par visu, visu,— vecā ragana žvadzēja, pievilkdama Slīpētāju vēl tuvāk, berzēdama caur viņa elkoni izbāzto roku pret otru un pētīdama savām miglainajām acīm katru vaibstiņu viņa sejā. — Nevilcinies! Sāc! Es gribu par visu no tevis dzirdēt. Kas ir, Rob, puikiņ! Mēs tak gan abi protam noslēpumus glabāt, ko? Mēs tak pratām arī agrāk. Uz kurieni tad viņi vispapriekš laidās, Rob?

Nabaga nelaimīgais Slīpētājs izdvesa nopūtu, un tikai.

—    Vai tu mēms, vai? — vecene uzskaitās.

—     Kungs tētīt, misis Brauna, nē jel! Jums tā liekas, ka puika jau nu var kā zibens zibsnīt. Es pats priecātos, ja es būtu elektriska dzirkstele, — apmulsušais Slīpētājs murmulēja. — Tad es dotu gan kadam tādu triecienu, ka tas paliktu mēms uz laikiem.

—    Ko tu tur vāvuļo? — vecene jautāja smīknēdama.

—    Apliecinu jums savu mīlestību, misis Brauna, — melkulīgais Slīpētājs atteica, meklēdams mierinājumu

glāzītē. — Tātad — kurpu viņi vispirms devās? Viņš un viņa, jūs domājat?

—    Nūjā! — vecā kļuva nepacietīga, — viņi abi divi.

—    Nekur viņi nedevās… gribēju teikt, abi kopā,— Robs atbildēja.

Vecene paskatījās uz viņu tā, ka, domāt, teju, teju klups viņam atkal matos un grābs aiz rīkles, taču savaldījās, pamanījusi lādu kā spītīgu, noslēpumainu grimasi Roba sejā.

—     Tas jau bija tas āķis, — nerunālnīgais Slīpētājs teica, — lai neviens neredzētu tos aizbraucam un tātad nevarētu arī pateikt, kurp tie devušies. Viņi aizbrauca katrs savu ceļu, tik daudz es varu pateikt, misis Brauna.

—    Aij-aij-aij! Lai satiktos vienā noteiktā vietā, — pēc brītiņa, vērīgi nopētījusi Roba seju, vecene noķerkstēja smīknēdama.

—     Nu, ja tiem nebūtu bijis padomā kur satikties, lad, pēc manām domām, tie gluži mierīgi būtu varējuši palikt mājās, vai ne tā, misis Brauna? — Slīpētājs negribīgi atteica.

—     Nu, un tālāk, Rob? Nu! Tālāk? — vecā sieva skubināja, pievilkdama vēl ciešāk viņa elkonī aptverto roku sev klāt, it kā aiz bailēm, ka tas varētu viņai izšmukt, neapmierinājis viņas degošo ziņkāri.

—     Ko, vai ta nu vēl nebūsim gana par to izrunājušies, misis Brauna? — gaudās Slīpētājs, kas ir no aizvainojuma, ir degvīna, ir no šīs spīdzināšanas bija kļuvis tik raudulīgs, ka atbildot vai katru reizi berzēja ar piedurknes galu vienu vai otru aci un gluži veltīgi lika atskanēt saviem protesta šņukstiem. — Vai viņa smējās tonak, tā laikam? Jūs vaicājāt, vai viņa smējās, misis Brauna?

—    Vai raudāja? — vecene papildināja, piekrītoši pamādama ar galvu.

—     Ne smējās, ne raudāja, — Slīpētājs teica. — Viņa bija tik mierīga, kad es viņu … O, es jau redzu, jūs izvilksit no manis pēdējo, misis Brauna! Bet nozvērieties svēti, ka nevienam pašam savu mūžu nestāstīsit.

To misis Brauna, īsta jezuīte pēc dabas, mīļu prātu arī izdarīja, jo viņai viens tikai bija prātā — lai paslēptais apmeklētājs dzirdētu visu pats savām ausīm.

—    Viņa bija tik mierīga, kad es vedu viņu uz Sautemptonu, — Slīpētājs atsāka, — kā tāds nedzīvs tēls. Otrā rītā viņa bija uz mata tāda pali. Un kad, gaismai svīstot, viena pati aizbrauca ar pasta kuģi — man vajadzēja izlikties par viņas kalpu, kas atnācis iesēdināt kundzi kuģī, — viņa bija uz mata tāda pali. Tagad jūs taču esat apmierināta, misis Brauna?

—    Nē, Rob. Vēl ne, — bija misis Braunas noteikta atbilde.

—    O, esi nu gan reiz uzgrūdies sievišķim! — nelaimes putns Robs izsaucās, nevarīgi novaimanādams par savu bezspēcību. — Ko tad jums vēl labpatiktu zināt, misis Brauna?

—    Kas ar kungu? Uz kurieni viņš aizbrauca? — viņa tincināja, joprojām turēdama zēna elkoni un savām urbīgajām acīm pētīdama tā seju.

—     Goda vārds, es nezinu, misis Brauna, — Robs atteica. — Goda vārds, es nezinu, ko viņš darīja, kurp viņš brauca, vispār nekā es par viņu nezinu. Zinu tikai tik daudz, ka šķirdamies viņš brīdināja mani turēt mēli aiz zobiem. Tad nu es jums kā draugs, lūk, ko saku, misis Srauna: ja jums kaut vārdiņš pasprūk no tā, ko mēs pašlaik runājam, tad labāk jums ņemt un tūliņ nošauties vai ieslēgties šai būdā un pielaist tai uguni, jo viņu nekas pasaulē neatturēs jums atriebties. Jūs viņu ne tuvu tik labi nepazīstat kā es, misis Brauna. Nekur jūs no viņa neradīsit glābiņu, to es jums pasaku.

—           Vai ta es nedevu zvērestu, — vecene attrauca,

—     un vai es to neturēšu?

—    Gribas ticēt, ka turēsit, misis Brauna, — Roba atbildē padzirdās tā kā šaubas un apslēpti draudi. — Ne mazāk pati sevis kā manis dēļ.

Izteikdams šo draudzīgo brīdinājumu un vēl ar galvas palocīšanu to pastiprinādams, viņš nenolaida acu no vecās, bet, atjaudies, cik nepatīkami tomēr tādā tuvumā redzēt ķēmīgi izšķobītu, dzeltenu seju un vecas seska ačeles, kas tevī urbjas ar stingu, pētījošu skatienu, viņš neveikli nodūra acis un sāka grozīties krēslā, it kā saņemdamies dūšu strupi pateikt, ka ne uz vienu jautājumu vairs neatbildēs. Vecene, turēdama viņu cieti kā pirmāk, izmantoja šo brīdi, lai paceltu

labās rokas rādāmo pirkstu un slepeni brīdinātu paslēpušos novērotāju pievērst sevišķu uzmanību tam, kas tūliņ sekos.

—    Rob, — viņa atsāka savā lapsas glaimīgajā mēlītē.

—     Nedo' tu dieviņ, misis Brauna, kas ta nu vēl nāks? — Slīpētājs nevarēja vairs savaldīties.

—    Rob! Kur tā lēdija ar tavu kungu norunāja satikties?

Robs trinās un grozījās, pacēla acis un nolaida acis, pakošlāja īkšķi un noslaucīja gar vesti un pēdīgi, greizi pavēries savā spīdzinātājā, noteica:

—    Kā tad es to varu zināt, misis Brauna?

Vecene pacēla pirkstu kā iepriekš un, atteikusi: «Nelauzies, puišel! Kāda vilka pēc tad bija mani pavest gabaliņu, ja neaizved līdz galam! Es gribu zināt visu,» — gaidīja atbildi.

Kādu brīdi Robs lielā mulsā nesamanīja, ko teikt, tad pēkšņi izgrūda:

—    Vai ta es māku izrunāt to svešo vietu vārdus, misis Brauna? Esat gan jūs neattapīga!

—    Bet tu tak dzirdēji to vārdu, Robij, — vecā noskaldīja, — un zini,.kā tas skan. Nu! Drīzāk!

—    Neesmu dzirdējis to izrunājam, misis Brauna, — Slīpētājs sacīja.

—    Tad, — vecā ātri izmeta, — tu esi redzējis to uzrakstītu un vari izsaukt pa burtiem.

Robs aizkaitināts palaida skaņā balsī pa pusei kā smieklus, pa pusei ka raudas — jo pat mocīts un spīdzināts viņš zināmā mērā apbrīnoja misis Braunas apķērību un viltību — un, tūļīgi pagrābājies vestes kabatā, izvilka no turienes krīta gabaliņu. Vecenei acis iezibējās, kad viņa ieraudzīja to iekniebtu starp īkšķi un rādāmo pirkstu, un, mudīgi atbrīvojusi vietu uz galda, kur uzrakstīt to vārdu, viņa vēlreiz, roku pavicinādama, raidīja signālu.

—     Un tagad es jums jau iepriekš pasaku, misis Brauna, — Robs teica, — nav nozīmes mani vēl tālāk izprašņāt. Ne uz vienu jautājumu es vairs neatbildēšu; es nevaru atbildēt. Pēc cik ilga laika viņi satiksies vai kurš no viņiem izdomāja to braukšanu katram pa sevi, par to es nezinu vairāk kā jūs. Itin nekā es par to nezinu. Ja es jums izstāstīšu, kā es pie tā vārda tiku, jūs man ticēsiet. Vai stāstīt, misis Brauna?

—    Jā, Rob.

—     Tad klausieties, misis Brauna. Tas notika … bet vairāk jūs man nekā nejautāsit, jā? — Robs ieminējās, paceldams uz to acis, kas tagad strauji kļuva miegainas un stulbas.

—    Ne vārda vairāk, — misis Brauna atteica.

—     Nu, tas notika tā. Kad zināmais džentlmenis atstāja lēdiju manā ziņā, viņš iedeva tai rokā papīra strēmeli, kur uzrakstīta adrese, ja gadījumā, viņš teica, lēdijai tā aizmirstos. Viņa nebaidījās par aizmiršanu, jo saplēsa to, tiklīdz džentlmenis mums bija uzgriezis muguru, un, kamēr es pacēlu karietes kāpšļus, viens papīra gabaliņš nolidoja zemē — citus viņa laikam izmeta pa logu ārā, jo vēlāk, kad es pēc tiem skatījos, karietē neviena neatradu. Uz pacelta papīriņa bija tikai viens vārds. Un tas bija šitāds, ja jūs par varēm gribat to zināt. Bet neaizmirstiet — jūs devāt zvērestu, misis Brauna!

Misis* Brauna atbildēja, šī zinot to. Robam nebija vairs ko teikt, un viņš ņēmās lēni un rūpīgi vilkt ar krītu burtus uz galda.

—     D, — vecene skaļi nosauca, kad pirmais burts bija uzvilkts.

—     Vai jūs tiešām nevarat pievaldīt mēli, misis Brauna? — Robs uzkliedza, aizsegdams burtu ar plaukstu un neiecietīgi paceldams acis uz viņu. — Es negribu, ka to lasa skaļi. Kļūsiet, par lūgšanu!

—     Tad raksti labi lieliem burtiem, Rob, — viņa teica, padodama atkal slepeno signālu, — jo manas acis nav vairs gaišas, pat drukāto grūti salasīt.

Murkšķēdams sevī un ar lielu nepatiku pievērsies atkal darbam, Robs sāka vilkt tālākos burtus. Tiklīdz viņš bija noliecis galvu, persona, kuras interesēs, pats to nenojauzdams, viņš nu svīda, klusu iznāca no aizdurves un, nostājusies soļa atstatumā Robam aiz muguras, dedzīgā ziņkārē raudzījās, ko atstās slīdošā roka uz galda. Tai pašā laikā Alise, kas sēdēja iepretī, arī uzmanīgi vēroja Roba roku un katru burtu, ko tā

uzrakstīja, apvēla lupās, to skaļi neizsaukdama. Ik jauns , burts parādījās, ik viņas un mistera Dombija acis saskatījās, it kā tie viens no otra butu gaidījuši apstiprinājumu, un tā nu abi beidzot saburtoja D-I-J-O-N.

—    Te nu tas ir! — Slīpētājs noteica, ar steigu iespļāvis delnā, lai izdzēstu vārdu, bet, ar tādu satraipīšanu vien neapmierinājies, ņēmās berzt un tīrīt ar svārku piedurkni, kamēr uz galda vairs nebija ne švīkiņas krita.

—    Nu taču, es domāju, jums pietiks reiz, misis Brauna!

Vecā sieva par zīmi, ka tiešām nu pieliek, palaida vaļā Roba roku un uzpakšināja tam pa muguru, bet Slīpētājs no pazemojuma, tincināšanas un degvīna bija tik pārguris, ka sakrustoja rokas uz galda, uzlika uz tām galvu un uz vietas aizmiga.

Kad viņš jau bija brīdi gulējis cietā miegā un sāka krākt, tikai tad vecene pagriezās pret durvīm, aiz kurām paslēpies stāvēja misters Dombijs, un pameta tam ar roku nākt pirmajai istabai cauri un manīties projām. Arī tad vēl vecā līkāja ap Robu, lai aizsegtu viņam acis ar plaukstām vai iezveltu pa galvu, ja viņš paceltu to, kamēr slepenais gājējs nav aizticis līdz durvīm. Un, kaut gan viņa lūrēja modru aci pār gulētāju, tikpat modru viņa turēja arī pār nomodā esošo vīru, bet, kad tas pieskārās viņas rokai un ar visu savu lielo piesardzību izmanīgi pašķindināt zeltu, vecenes acis iedzalkstījas alkani kā krauklim.

Meitas drūmais skatiens pavadīja viņu līdz durvīm un ievēroja itin labi, cik viņš bija bāls, cik steidzīgi bija viņa soļi, kas liecināja, ka mazākā novilcināšanās viņam bija neizturama un ka viņš dega nepacietībā ātrāk tikt projām un sākt darboties. Kad viņš jau bija aiz durvīm, Alise atskatījās uz māti. Vecā teciņus pietecēja pie meitas; atvēra sauju, lai parādītu, kas tur iekšā, un, atkal to cieši sažmiegusi savā neuzticībā un alkatībā, viņa čukstus ieminējās:

—    Kas viņam tagad galvā?

—    Posta darbi, — meita atteica.

—    Slepkavība? — vecā jautāja.

—    Viņš ir ārprātīgs kļuvis savā aizvainotā lepnumā,

un, ko viņš izdarīs, to nevaram pateikt ne mēs, ne viņš pats.

Viņai acis zibēja spožāk nekā mātei un liesma, kas tajās zvīļoja, dedzināja karstāk, bet viņas sejā un pat lūpās nebija ne asins lāsītes.

Vairāk viņas nesarunājās un sēdēja savrup katra — māte, kavēdamās ar savu naudu, meita — ar savām domām, un abām gailēja acis vāji apgaismotās istabas krēslā. Robs gulēja un krāca. Vienīgi visu aizmirstais papagailis bija rosīgs. Ar savu līko knābi ķerdamies būra stieplēs, tas uzķepurojās līdz kupolam, rāpoja pa to kā muša, tad metās uz galvas lejā, kratīja, raustīja un kodīja katru šķērsstienīti, it kā zinādams, ka saimniekam draud briesmas, un ar mežonīgu spēku gribēdams izlauzt ceļu, lai steigtos to brīdināt.

LIII NODAĻA VĒL CITAS ZIŅAS

Bija vēl divi, ar nodevēju vienā klēpī izauklēti, — viņa atstumtie brālis un māsa —, kam šajās dienās viņa nozieguma smagums diezin vai nebija vēl grūtāk panesams kā tam cilvēkam, kuru viņš bija apkrāvis ar tādu negodu. Ziņkārīga un bargi nosodoša, kāda sabiedrība diemžēl ir, tā tomēr izdarīja misteram Dombijam pakalpojumu — iekarsināja viņā vajāšanas un atriebības alkmi. Tā iekvēlināja viņā dusmu uguni, uzjundīja viņa lepnumu, viņa dzīves vienīgajai idejai deva jaivnu satvaru un kā nekā ar savu ietekmi panaca to, ka dusmu remdēšana kļuva par mērķi, kam kalpoja visas viņa domas un prāti. Viņa raksturam īpatnējā stūrgalvība, nepielūdzamība, viņa tik neizprotamā cietsirdība, drūmums un bardzība, pārspīlētā savas personas nozīmīguma apzinātība, tieksme apvainoties, samanot citos šā nozīmīguma kaut mazāko apšaubījumu, — tas viss traucās vienā virzienā kā neskaitāmas urdziņas, saplūzdamas vienā kopīgā straumē, un aizrāva viņu līdzi. Visnesavaldīgākais un vistrakāko dusmu pārņemtais cilvēks būtu maigāks ienaidnieks savam pretiniekam nekā drūmais misters Dombijs šādā noskaņojumā. Meža zvēru būtu vieglāk apturēt un nomierināt nekā šo cieņas pilno džentlmeni, kura stīvinātajā kravatē nebija ne krociņas.

Jau viņa nodoma intensitāte vien bezmaz aizstāja pašas darbības realizēšanu. Kamēr viņš vēl nezināja, kur nodevējs slēpjas, šī intensitāte palīdzēja novērst domas no viņa paša nelaimes, liekot tām darboties citā virzienā. Bet viņa negodīgā favorīta brālim un māsai nebija šāda atvieglojuma; viss, ko tie dzīvē pieredzējuši, agrākajā un tagadējā, vērta šo noziegumu jo grūtāk panesamu.

Māsa varbūt vienu otru reizi skumju prātu nodomāja: ja būtu palikusi pie viņa kā biedrs un draugs, kas viņa reiz bijusi, kas zina, varbūt viņš nebūtu izdarījis šo noziegumu, ar ko tagad apkrāvies. Ja arī viņai gadījās aizmaldīties šādās pārdomās, tad tomēr ne mirkli viņa nenožēloja savu sperto soli, ne mirkli nešaubījās, ka darījusi savu pienākumu, ne mirkli nepārvērtēja savu uzupurēšanos. Turpretī, ja tā pati doma ienāca prātā brālim, — kā dažreiz notika —, kas ar nožēlu nesa sevī grēka apziņu, tā plosīja viņa sirdi ar tik asiem pārmetumiem, ka tā vai pukstēt stāja. Bet ne domas par to, ka nežēlīgais brālis saņēmis pelnītu atmaksu. Atklājums panāca vienīgi to, ka viņš no jauna sevi apsūdzēja, atkal sirdī gremzās par savu pagrimšanu un bojā eju, un tas, ka viņa liktenī dalījās otrs cilvēks, bija reizē mierinājums un sirdsapziņas pārmetums sev.

Tajā pašā dienā, kuras vakars aprakstīts iepriekšējā nodaļā, kad mistera Dombija sabiedrību bija saviļņojusi tā sievas aizbēgšana, gar logu, pie kura brālis ar māsu ieturēja agras brokastis, paslīdēja tumša ēna — kāds vīrietis tuvojās mazajiem vārtiņiem, un šis vīrietis bija Pērčs — kurjers.

—     Es tā labi paagri iznācu no Bolsponda, — misters Pērčs sacīja, noslēpumainu seju ielūkodamies istabā un apstādamies pie durvīm, lai uz paklāja noslaucītu kurpes, kurām gan ne kripata dubļu nebija pieķērusies, — kā jau mani vakar vakarā norīkoja. Jo stingri piekodināja, ka man šorītās jāatnesot jums vēstule, mister Kārker, kāmet vēl jūs neesot izgājis no mājas. Būtu savas pusotras stundas agrāk jau klāt, — misters Pērčs lēnprātīgi piemetināja, — ja ne tā bēda ar misis P. veselību. Vakarnakt jau domāju, ka būs man viņa jāzaudē, ticēsiet man — piecas reizes turpat, turpat jau bij.

—    Vai jūsu sieva tik slima? — Herieta ievaicājās.

—     Nu, redziet, — misters Pērčs atbildēja, iepriekš rūpīgi aizvēris durvis, — viņa pārlieku smagi ņem pie sirds to atgadījumu mūsu firmā, mis. Tie nervi viņai tik vārīgi, redziet, ka necik daudz nevar izturēt. Nu bet, jāteic, te ir ko turēt ar vistiemstiprākajiem nerviem. Vai nu jums pašiem ar kāds vieglais prāts, neticu.

Herieta apspieda nopūtu un pavērās uz brāli.

—    Nudien, tak ir es ar savu vienkārša cilvēka sirdi to sajūtu, — misters Pērčs turpināja, locīdams galvu,

—     un tādā modē, ka nebūtu ne ticējis, ja pašam nebijis lemts pie sevis pieredzēt. Tas, varētu teikt, man sit galvā gandrīz tāpat kā brandaviņš. No tiesas, katru rītu man tā ap dūšu, itin kā vakarā būtu ieķēris tā pavairāk.

Mistera Pērča izskats apstiprināja aprakstītos simptomus. Viņa sejā bija manāms tāds drudžains gurdenums, ko varētu piedēvēt glāzīšu ietekmei, un nav šaubu, ka patiesais cēlonis tam arī bija viņa biežā, jau par diendienas paradumu kļuvusī bāru un traktieru apmeklēšana, kur viņu pacienāja un izprašņāja.

—    Tāpēc jau es arī varu spriest, — misters Pērčs murmināja siltā, līdzjūtīgā balsī, tāpat galvu locīdams,

—    kāda jušana var būt tiem, kurus šis gaužām bēdīgais atklājums, tā teikt, nostāčfījis sevišķi grūtā situvācijā.

Te misters Pērčs apstājās un gaidīja kādu atklātu, vaļsirdīgu vārdu, bet, vēl neizraisījis uzticību, viņš noklepojās, aizlicis mutei roku priekšā. Tā kā tas neko nelīdzēja, viņš noklepojās, šoreiz ar cepuri aizsedzies, bet, tā kā arī tas neko nelīdzēja, viņš nolika cepuri uz grīdas un meklējās krūšu kabatā pēc vēstules.

—    Ja man atmiņa vēl klausa, atbildes nevajag, — misters Pērčs sacīja, iztapīgi smaidīdams, — bet varbūt jūs būsit tik laipni pārlaist tai acis, ser.

Džons Kārkers atlauza zīmogu, mistera Dombija zīmogu, un, iepazinies ar saturu, kas bija ļoti īss, atteica:

—    Nē, atbildes negaida.

—          Nu tad es sacīšu arlaburītu, mis, — Pērčs teica, pasperdams jau soli uz durvju pusi, — un iešu, palikdams cerībā, ka jūs šī bēdīgā notikuma dēļ neļausit savam prātam pārlieku izsamist, ar to jau tikpat nekas nav līdzams. Avīzes, —misters Pērčs teica, atkāpdamies atkal pāris soļu atpakaļ un šoreiz ar pieaugošu noslēpumainību pusčukstus vērsdamies pie abiem, brāļa un māsas reizē, — tā svilst pēc jaunām ziņām, ka jūs ne iedomāties nevarat. Viens no svētdienas lapeles, zilā mētelī, baltā platmalē, ziniet, kas jau reiz agrāk lenca mani, mēģinādams uzpirkt, — vai nu vēl jāsaka, ar kādiem panākumiem? — vakarvakarā mētājās pa mūsu pagalmu tepat vai līdz pusdeviņiem. Pats savām acīm redzēju, kā šis lūrēja pa kantora durvju atslēgas caurumu, bet atslēga patentēta — skaties vai neskaties. Viens cils, — misters Pērčs teica, — militārā mundierī kvern no rīta līdz vakaram «Karaļa ģerboņa» bufetē. Izgājšnedēļ man tur nejauši paspruka pāris vārdu, un, skaties un brīnies, otrā rītā — tā bija svētdiena — tas jau melns uz balta nodrukāts.

Misters Pērčs iebāza atkal roku krūšu kabatā, it kā gribēdams parādīt šo rakstiņu, bet, neredzēdams nekādas ziņ*kares, izvilka bebrādas cimdus, pacēla cepuri un atsveicinājās; un nebija vēl diena pusdienā, kad misters Pērčs bija paspējis izklāstīt daudziem jo daudziem izredzētiem klausītājiem «Karaļa ģerbonī» un citur, kā mis Kārkera, izplūzdama asarās, saķērusi viņu pie abām rokām un izsaukusies: «Ak, dārgo Pērč, tik vien man vēl dzīvē prieka palicis kā redzēt jūs!» — un kā misters Džons Kārkers šausmonīgā balsī noteicis: «Pērč, es atsakos no viņa. Lai es nekad vairs nedzirdētu saucam viņu par manu brāli!»

—   Mīļo Džon, — Herieta ievaicājās, kad bija palikuši vieni un kādu brīdi klusējuši, — tai vēstulē laikam sliktas vēstis?

—   Jā. Bet nekas negaidīts, — viņš atbildēja. — Vakar es redzēju rakstītāju.

—    Rakstītāju?

—   Misteru Dombiju. Vakar viņš divi reizes izgāja cauri kantorim, kamēr es tur biju. Līdz šim man palaimējās izvairīties no viņa acīm, bet, protams, nevarēju cerēt, ka ilgi to spēšu. Es saprotu, ka, mani uzskatot, viņš nevar nejusties aizskarts; tas pilnīgi dabiski, manuprāt.

—    Viņš taču to neteica?

—     Nē, viņš nekā neteica, bet es redzēju, ka viņa skatiens uz mirkli apstājās pie manis, un es sapratu un sagatavojos tam, kam vajadzēja notikt — tam, kas ir jau nolicis. Esmu atlaists.

Cik spēdama viņa centās apslēpt satraukumu un rādīt možu seju, bet tā tomēr bija bēdīga vēsts, ņem to kā ņemdams.

—     «Lieki būtu paskaidrot jums,» — Džons Kārkers sāka balsī lasīt vēstuli, — «kāpēc jūsu vārds, pieminēts lai vai kādā sakarā ar manējo, turpmāk manās ausīs skanētu neciešami vai kāpēc šī vārda valkātāju diendienā redzēt man būtu neizturami. Daru jums zināmu, ka ar šo dienu tiek pārtrauktas visas saistības mūsu starpā un stingri prasu nemēģināt atjaunot nekādus sakarus ne ar mani, ne ar manu uzņēmumu.» Aploksnē vēl nauda, krietni ievērojama summa, un tas viss kopā nozīmē manu atlaišanu. Tik tiešām, ja mēs tā labi padomājam, Heriet, tā vēl ir saudzīga, delikāta rīcība!

—    Ja sodīt tevi, Džon, par cita noziegumu ir saudzīga, delikāta rīcība, — viņa lēnā garā atbildēja,

—     tad gan.

—     Mēs, Kārkeri, esam izrādījušies par īstiem nelaimes nesējiem viņam, — Džons Kārkers teica. — Viņam ir iemesls atsprāgt pa gabalu nost, izdzirdot mūsu vārdu, un domāt, ka mūsrf asinīs jau ir kas ļauns un postošs. Es pats gandrīz tam sāktu ticēt, ja nebijis tevis, Heriet.

—    Brāli, nerunā jel tā. Ja tev ir kāds sevišķs iemesls, kā tu saki un kā tu domā — kaut gan es saku: «Nav!» — mani mīlēt, tad aiztaupi manām ausīm šādus neprātīgus, nejēdzīgus vārdus!

Viņš aizklāja seju ar abām rokām, bet, kad tā pienāca viņam klāt, pieļāvās, ka vienu tā paņem un patur savējās.

—     Pēc tik daudziem gadiem šādas atvadas ir sāpīgas, to es saprotu, — māsa sacīja, — un iemesls, kāpēc tam jānotiek, iedveš šausmas mums abiem. Mums tomēr jādzīvo vien ir un jārauga, kā tikt pie līdzekļiem, lai dzīvotu. Nu ko, mēs to arī darīsim, galvu nenokārsim! Cīnīties, tas mūsu gods, ne kauns, Džon, un cīnīties abiem kopā!

Smaids rotājās viņas lūpās, kad tā pieliecās noskūpstīt brāļa vaigu un drošināja viņu nezaudēt dūšu.

—    Ak, mana mīļā, mīļā māsa! Aiz cēlas sirds no laba prāta saistīt sevi ar pazudušu cilvēku! Kas savu godu aptraipījis, kas palicis bez neviena drauga un aizdzinis visus tavus draugus!

—    Džon! — viņa steigšus uzlika tam roku uz lūpām,

—    Mani žēlodams! Mūsu ilgo draudzību atcerēdamies! — Viņš apklusa. — Un tagad, mīļais, atļauj man tev ko pastāstīt. — Viņa mierīgi nosēdās tam līdzās,

—    Es, tāpat kā tu, neko citu negaidīju; un, kad es par to domāju un baiļojos un cik spēdama tam sagatavojos, es nolēmu, ja tas notiktu, atklāt tev, ka esmu glabājusi noslēpumu no tevis un ka mums ir draugs.

—     Kā tad sauc šo mūsu draugu, Heriet? — viņš, skumji pasmaidīdams, iejautājās.

—     Nudien, to es nezinu, bet kādreiz viņš tik sirsnīgi apliecināja man savu draudzību un vēlēšanos mums palīdzēt — un es vēl šodien ticu viņam.

—    Heriet! — brālis izbrīnā iesaucās. — Kur tad dzīvo šis draugs?

—    Arī to es nezinu, — viņa atbildēja. — Bet viņš pazīst mūs abus un zina visu par mums — visu mūsu nedienu, Džon. Tas tad arī ir iemesls, kāpēc es, klausīdama viņa padomam, slēpu no tevis, ka viņš ir bijis šeit, lai tas, ka viņam zināma mūsu dzīve, tevi nesarūgtinātu.

—    Šeit! Viņš ir bijis šeit, Heriet?

—    Šeit, šinī istabā. Vienu reizi.

—    Kas tas ir par cilvēku?

—    Nav jauns. «Mati jau sirmi,» kā viņš pats izteicās, «un drīz būs balli.» Bet augstsirdīgs, atklāts un labs — tā mana pārliecība.

—    Un tikai reizi redzējāties, Heriet?

—    Šeit istabā tikai reizi, — māsa atbildēja, un viņas vaigos paplaiksnījās tikko manāms sārtums, kas tūlīt nodzisa, — bet tai pašā reizē viņš lūdza mani neliegties vienreiz nedēļā viņam parādīties, kad viņš iešot

garām, par zīmi, ka mums klājas labi un mēs joprojām . varam iztikt bez viņa palīdzīgās rokas. Redzi, es viņam teicu, kad viņš mums piedāvāja savus pakalpojumus, — tas bija viņa apmeklējuma nolūks, — ka mums nekā nevajag.

—    Un vienreiz nedēļā …

—     Vienreiz nedēļā kopš tā apmeklējuma un vienmēr tai pašā dienā, tai pašā stundā viņš gāja šeit garām; vienmēr kājām, vienmēr tai pašā virzienā — uz Londonu; vienmēr apstādamies tikai uz mirkli, lai man pamātu ar galvu un jautri pavicinātu ar roku — kā tāds mīļš aizgādnis. Viņš man to nosolījās, kad ierosināja šīs dīvainās satikšanās, un tik ticīgi un sirsnīgi turēja savu vārdu, ka neveiklība, ko sākumā varbūt izjutu (šaubos, vai jel maz izjutu, Džon, tik vienkārša un brīva bija viņa izturēšanās), pagaisa kā nebijusi, un man bija priecīgi ap sirdi, kad tuvojās noliktā diena. Pagājušo pirmdien — tieši pēc tā šausmīgā notikuma — viņš nepagāja garām mūsu mājai, un es jau sāku prātot, vai viņa neatnākšanai nav kāds sakars ar notikušo.

—     Kādā ziņā? — brālis nesapratnē jautāja.

—     Pati nezinu. Man tikai iekrita prātā šī sagadīšanās, neesmu par to. dziļāk padomājusi. Bet es ticu, ka viņš nāks vēl. Un, kad viņš ieradīsies, mīļo Džon, atļauj man tad pateikt viņam, ka esmu beidzot ar tevi runājusi, atļauj man savest jūs kopā. Viņš katrā ziņā palīdzēs mums atkal tikt uķ zara. Viņa lūgums jau bija, lai ļaujot viņam kādā nekādā veidā atvieglot manu un tavu dzīvi, un es viņam devu solījumu, ka atcerēšos viņu, ja pienāks brīdis, kad būs vajadzīga drauga palīdzīga roka. Tad arī viņa vārds nebūs vairs noslēpums mums.

—     Heriet, — brālis, kas saspringtā uzmanībā bija klausījies, teica, — apraksti man šo džentlmeni. Man taču vajadzētu pazīt cilvēku, kas tik labi pazīst mani.

Māsa aprakstīja, cik spilgti prazdama, apmeklētāja seju, augumu un apģērbu, taču Džons Kārkers, — vai nu tāpēc, ka šo cilvēku patiešām nepazina, vai tāpēc, ka tēlojums nebija pilnīgs, vai arī tāpēc, ka pats bija sācis citu domu domāt, šurpu Lurpu soļodams, — pēc māsas zīmējuma portretu nepazina.

Vienojās tomēr abi par to, ka viņš iepazīsies ar pašu oriģinālu tā nākamajā apmeklējumā. Kad tas bija izlemts, māsa jau kaut cik mierīgāku prātu sāka apkopt savu mājas soli, bet sirmais vīrs, bijušais Dombija firmas «juniors», veltīja savu pirmo nepierastās brīvestības dienu darbiem dārzā.

Bija jau krietni vēls vakars, un brālis lasīja balsī, kamēr māsa darbojās ar adatu, kad viņus iztraucēja klabināšana pie durvīm. Sai nemiera un baigu jausmu atmosfērā, kādā viņi tagad dzīvoja pēc sava brāļa aizbēgšanas, šis troksnis, tik neierasts šeit, izklausījās gandrīz biedinoši. Brālis gāja atvērt durvis, māsa palika sēžot un bikli klausījās. Kāds runāja ar brāli, un viņš atbildēja, it kā izbrīnījies; dažus vārdus pārmijuši, abi reizē ienāca iekšā.

—     Heriet, — brālis, ievezdams viesi, teica apslāpētā balsī, — misters Morfins — džentlmenis, kas ilgu laiku strādājis kopā ar Džeimsu Dombija firmā.

Māsa atrāvās atpakaļ, it kā spoku būtu ieraudzījusi. Pie sliekšņa stāvēja nepazīstamais draugs tumšiem, sarmas pievizmotiem matiem, sārtu seju, riekstu krāsas acīm, pltilu, gaišu pieri, kura noslēpumu viņa bija glabājusi tik ilgi!

—    Džon! — viņa, balsij aizraujoties, izdvesa. — Sis ir tas džentlmenis, par kuru es tev stāstīju šodien!

—    Šis džentlmenis, mis Heriet, — viesis ienākdams teica, — jūtas bezgala atvieglots, dzirdot no jums šos vārdus. Visu ceļu, šurp nākdams, viņš izdomājās šā, izdomājās tā, ar ko motivēt savu nācienu, bet nekas prātīgs padomā neiekrita. Mister Džon, es šeit neesmu gluži svešinieks. Jūs apdulbāt aiz pārsteiguma, ieraudzīdams nupat mani pie savām durvīm. Kā skalos, nupat jūs pārņēmis vēl lielāks izbrīns. Ko lai saka! Pašreizējos apstākļos tas pilnīgi saprotami. Ja mēs nebūtu tādi ieraduma vergi, kā esam, mums nebūtu iemesla ne pusi tik daudz brīnīties.

Pa tam viņš jau bija apsveicinājies ar Herietu, parādīdams tai reizē cieņas pilnu uzmanību un patiesu sirsnību, ko viņa tik labi vēl atcerējās, un nosēdies tai blakus, novilcis cimdus un iemetis platmalē, kas bija nolikta uz galda.

—    Tur nav nekā brīnumaina, ka manī radusies vēlēšanās redzēt jūsu māsu, mister Džon, un ka es, kā prazdams, esmu arī apmierinājis šo vēlēšanos. Un, ja runā par to, ka mani apmeklējumi bija tik regulāri (varbūt viņa par to jums ieminējusies), tad arī tur nav nekā brīnumaina. Tie drīz vien kļuva man par ieradumu, bet mēs esam ieraduma vergi — ieraduma vergi!

Sabāzis rokas kabatās un atzvilis krēslā, viņš noraudzījās uz brāli un māsu, it kā viņam būtu interesanti redzēt tos abus kopā, tad turpināja, un likās, ka viņu gumdītu kāda neatlaidīga doma.

—     Tas ir tas pats ieradums, kas dažā labā no mums, kuram netrūktu spēju izturēties cilvēciskāk, nostiprina velnišķīgu augstprātību un stūrgalvību, cilā vēl pastiprina un padziļina tā zemiskumu, lielum lielajā daļā — vienaldzību; kas alkarā no vielas, no kādas mēs veidoti, diendienā mūs norūda cietus kā akmens tēlus, un tad mēs arī tādi nedzīvi tēli paliekam uz laikiem, neuzņēmīgi pret jauniem iespaidiem un jaunu pārliecību. Spriediet pats, kā las ietekmējis mani, Džon. Būs jau daudz gadu, kur man piekritusi maza, stingri norobežota līdzdalība Dombija firmas vadīšanā, un es redzēju, kā jūsu brāļa (kas izrādījās pēdīgais bezgodis! Jūsu māsa piedos, ka man tas jāsaka) ietekme auga un auga, līdz pēdīgi uzņēmums un tā īpašnieks kļuva par rotaļbumbu viņa rokās; un diendienā redzēju jūs nomaļu kaktiņā strādājam pie savas pults un julos pavisam apmierināts, ja mani pēc iespējas mazāk traucēja manā šaurajā darbības lokā, mierīgi, neko nevaicādams, neko nepētīdams, pieļāvu, lai viss ap mani dienu no dienas rit savu pasākto gaitu kā tāda milzu mašīna — ieraduma spēks vadīja to, kā arī mani, — un uzskatīju, ka tam tā jābūt, ka viss ir vislabākajā kārtībā. Regulāri atkārtojās mani trešdienu vakari, regulāri notika mūsu kvarteta sanāksmes, mans violončells allaž bija uzskaņots, un manā pasaulītē nebija nekādu sarežģījumu — vismaz nekādu lielu — un, ja arī šis vai tas, man gar to nebija daļas.

—    Varu jums vienu ko teikt — visā šai laikā neviens gan firmā netika tā cienīts un ieredzēts kā jūs, ser, — Džons Kārkers teica.

—     Nieki vien! Labsirdīgs un diezgan miermīlīgs, nu, lo es nenoliedzu, — tas atbildēja, — arī aiz ieraduma. Tas bija pa prātam uzņēmuma rīkolājdirektoram, tas bija pa prātam vīram, kuru viņš vadīja, bet visvairāk tas bija pa prātam man pašam. Es darīju man norādīto darbu, nelabinājos klāt ne vienam, ne otram no tiem un biju laimīgs, ka ieņemu vietu, kur to no manis neprasa. Tā tas būtu turpinājies līdz šai pašai dienai, ja manai istabai nebijušas plānas sienas. Jūs varat apliecināt savai māsai, ka to no direktora kabineta atdala tikai ar paneli apšūta plāna šķērssiena.

—    Tās ir blakus istabas; sākumā varbūt tā bijusi viena telpa, bet vēlāk, kā misters Morfins saka, pārdalīta divās, — viņas brālis teica un tūlīt pievērsās atkal viesim, gaidīdams tā tālākos paskaidrojumus.

—     Gan es izsvilpojos, gan izdungojos, visu Bēthovena sonāti Si bemol no pirmās nots līdz pēdējai liku cēlis priekšā, lai taču jauž, ka esmu dzirdamības robežās, bet nekad viņš man nepievērsa uzmanību. Protams, ne jau visai bieži tur norisa privāta rakstura sarunas. Bet, ja tas atgadījās un man nebija citas iespējas ko neko nesadzirdēt no tām, es izgāju no istabas. Reiz es izgāju, Džon, kad tur divi brāļi iesāka sarunu, kurā no sākuma piedalījās arī jaunais Volters Gejs. Tomēr daži vārdi jau bija paspējuši nokļūt līdz manām ausim. Varbūt jūs pietiekami labi vēl atceraties to un pateiksit māsai, kāds bija tās kodols?

—    Runa bija par pagātni, Heriet, — brālis atbildēja nospiestā balsī, — un par mūsu kā radu stāvokli firmā.

—     Būtībā pārrunājamais jautājums man neatklāja neko jaunu, bet gan parādījās jaunā aspektā. Tas iedragāja manu ieradumu — ieradumu, kura kalpībā atrodas deviņas desmitdaļas visas pasaules, — ticēt, ka viss manā apkārtnē noris gludi un nevainojami, jo es jau biju iedabājies tā domāt, — viesis teica, — un lika man atsaukt atmiņā notikumu ar divi brāļiem un padomāt par to. Liekas, šī diezin vai nebija pirmā reize visā manā mūžā, kad es aizdomājos tiktāl: kādas mums rādīsies lietas, kas šķiet tik dabiskas un pašas par sevi saprotamas, kad mēs uz tām raudzīsimies no šī jaunā viedokļa, pie kā agri vai vēlu katrs nonāks? Pēc tā rīta es biju ne vairs tik labsirdīgs, kā tika runāts, ne vairs tik miermīlīgs un lēnprātīgs.

Viņš apklusa un kādu brīdi sēdēja, bungādams ar pirkstiem pa galdu, tad aizgūtnēm turpināja, it kā gribēdams ātrāk tikt galā ar savu grēksūdzi.

—     Pirms biju izšķīries, ko darīt, pirms vispār varēju kaut ko darīt, notika otra saruna starp tiem pašiem divi brāļiem, kurā tika pieminēta arī viņu māsa. Es nejutu nekādu sirdsapziņas pārmetumu, pieļaudams, ka šīs nepiesardzīgās sarunas fragmenti brīvi atplūst pie manis. Es pat domāju, ka man ir tiesības to darīt. Pēc tam es atnācu šurp, lai redzētu māsu pats savām acīm. Pirmoreiz apstādamies pie vārtiem, es ieganstam apvaicājos par kādu jūsu nabadzīgu kaimiņu, bet es nenoturējos uz šīs takas, un, domāju, mis Herieta man neuzticējās. Otro reizi es lūdzu atļauju ieiet dzīvoklī, iegāju un pateicu, ko gribēju teikt. Jūsu māsa minēja man iemeslus, kurus es neiedrošinājos apstrīdēt, kāpēc viņa nevarot pieņemt nekādu palīdzību no manis tobrīd, bet es izdomāju, kādā veidā mums iespējams uzturēt sazināšanos, kas netika pārtraukta līdz šīm pēdējām dienām, kuras, uzveldamas man svarīgu lietu kārtošanu, lika atkāpties no ierastā soļa.

—    Ka man kaut mazākās aizdomas bijušas par to, — Džons Kārkers ieminējās, — kur es tak jūs redzēju katru mīļu dienu, ser! Būtu Herieta varējusi atminēt jūsu vārdu …

—    Nu, patiesību sak6t, Džon, — viesis pārtrauca viņu, — es slēpu to aiz divi iemesliem. Nezinu, vai pirmais vien būtu mani saistījis, jo, manuprāt, labu nodomu vien vēl par maz, lai cilvēkam uzticētos, un es noņēmos savā prātā neatklāt sevi, līdz neradīsies iespēja šādā vai tādā veidā izdarīt jums reālu pakalpojumu. Otrs iemesls: es arvien vēl cerēju, ka ar laiku varbūt tak jūsu brālis kļūs pieļāvīgāks un salabs ar jums abiem, bet es nojautu arī to, ka tik aizdomu pilns un allaž modrs cilvēks kā viņš var atklāt manu slepeno draudzēšanos ar jums un ka šis atklājums var radīt jaunu, liktenīgu plaisu jūsu starpā. Es nolēmu, protams, riskēdams pats krist viņa nežēlastībā, — tas tomēr mani nebūtu traucējis — nogaidīt izdevību un parunāt jūsu

labā ar pašu firmas galvu, bet tad, kā sākās tas trauksmainais laikposms — dēla nāve, līgavas lūkošanās, precības, ģimenes nesaskaņas, tā mēs citas priekšniecības vairs neredzējām kā vien jūsu brāli — visu šo gargaro laiku. Bet labāk mums visiem būtu bijis, — viesis noteica drūmākā balsī, — ja viņa vietā būtu atstāts koka stimbēns.

Viņš, likās, apzinājās, ka šie pēdējie vārdi viņam izlauzušies pret paša gribu, un, pastiepis vienu roku brālim, otru māsai, turpināja:

—     Esmu pateicis visu, ko biju nodomājis teikt, un vēl vairāk. Pašas slēptākās domas nav vārdos ietveramas, es domāju, jūs to saprotat un ticat tam. Ir pienācis laiks, Džon, — kaut arī gaužām nelaimīgā, satriecošā kārtā, — kad es varu jums palīdzēt, neiejaukdamies jūsu grēka izpirkšanas cīņā, kas ilgusi tik daudzus gadus, jo šodien jūs esat no tās atbrīvots, pašam negribot. Ir jau vēls, šim vakaram diezgan runāts. Un šo dārgumu, kas jums ir, es domāju, jūs sargāsit un glabāsit bez mana padoma un atgādinājuma.

Ar šiem vārdiem viņš piecēlās, lai ietu projām.

—    Ejiet vien ar sveci pa priekšu, Džon, — viņš labsirdīgi piebilda, — un paturiet pie sevis to, ko gribējāt teikt, vienalga lai kas tas būtu, — (Džonam Kārkeram sirds bija pilna, un viņš labprāt būtu to atvieglojis, ja drīkstējis runāt), — bet man atļaujiet pārmīt pāris vārdu ar jūsu māsu. Mēs jau divatā vien esam runājušies kādreiz, pie tam šai pašā istabā vēl, kaut, jāteic, piedienīgāk izskatās, kad jūs arī esat klāt.

Pavadījis to acīm, viņš laipni pievērsās Herietai un paklusā balsī teica, ne vairs ar to vieglo pieskaņu, bet pavisam nopietns kļūdams:

—    Jūs gribat kaut ko vaicāt par to cilvēku, kura māsa par dieva sodību esat?

—    Es baidos vaicāt, — Herieta atteica.

—     Jūs vairākkārt mani tik pētījošiem mirkļiem uzlūkojāt, — viesis piebilda, — ka es domājos atminējis jūsu jautājumu. Vai viņš ir paņēmis arī naudu? To jūs domājāt?

—    Jā.

—    Nē, nav.

—    Paldies dievam! — Herieta iesaucās. — Es priecājos Džona dēļ.

—     Ka viņš kā vien prazdams ir ļaunprātīgi izmantojis viņam dāvāto uzticību, — misters Morfins sacīja,

—     ka viņš ir slēdzis darījumus un spekulējis vairāk savā nekā firmas labā, kuru viņš pārstāvēja; ka viņš firmu ievilcis pārdrošās, riskantās operācijās un firma rezultātā cietusi smagus zaudējumus; ka vienmēr viņš tikai vēl vairāk uzkurinājis sava maizestēva iedomību un godkārību, kad tieši viņa pienākums bija to iegrožot un parādīt — jo viņa spēkos tas stāvēja —, pie kā tas var novest vienu otru reizi, — tas jums varbūt nebūs nekāds pārsteigums tagad. Izdomāti tika pasākumi, lai uzpūstu reputāciju, ka firma operē ar plašiem līdzekļiem, lai parādītu, cik daudz pārāku vietu tā ieņem citu tirdzniecības firmu vidū; un te nu vajadzīga galva uz pleciem, lai apsvērtu ari graujošu seku iespējamību — vajag šiem pasākumiem tikai mazliet pasvērties uz ļauno pusi, un šī iespējamība var kļūt par tiešamību. Kārtojot firmas neskaitāmos darījumus tepat vai visās pasaules daļās — šai labirintā vienīgi viņš prata orientēties —, viņam bija izdevība, ko viņš acīmredzot arī izmantojis, rezultātus, kad tie bija jau zināmi, turēt slepenībā, faktus aizstāt ar tāmēm un vispārinājumiem. Bet pēdējā laikā… vai jūs mani saprotat, mis Heriet?

—    Pilnīgi, pilnīgi, — viņa atteica, izbiedēto seju pievērsusi viņam. — Sakiet* man, lūdzami, uzreiz pašu to ļaunāko.

—    Bet pēdējā laikā viņš acīmredzot visiem spēkiem nopūlējies, lai šo operāciju rezultātus izklāstītu tik skaidri un saprotami, ka kurš katrs, ieskatījies slepenajās grāmatās, varētu itin viegli tajās orientēties, lai cik to daudz un lai cik tās dažādas. It kā viņš būtu noņēmies ar vienu plašu vērienu parādīt savam maizestēvam, kurp novedusi tā liktenīgā kaislība! Ka viņš nemitīgi zemiskā kārtā ar lišķa glaimiem šo kaislību centies vēl iekarsināt, tas ir neapstrīdami. Un tas tad arī ir viņa galvenais noziegums, ciktāl tas skar firmas darījumus.

—    Vēl vienu vārdu, pirms jūs aizejat, dārgo ser, —

Ilerieta teica. — Vai briesmas no tā visa nekādas nedraud?

—    Kā, kam nedraud? — viņš atvaicāja, mazliet apmulsis.

—    Firmas kredītam.

—'Vai varu pilnīgi jums uzticēties un atbildēt atklāti un vaļsirdīgi? — misters Morfins vaicāja, pētīdams tās seju.

—    To varat. Droši varat!

—    Tā es arī domāju. Vai firmas kredītam nedraud briesmas? Nē, nekādas. Var rasties grūtības, lielākas vai mazākas, bet nekas draudīgs. Ja vien … ja vien, teiksim, ja pats firmas galva, nespēdams nākt pie atziņas, ka firmas darījumi jāsašaurina, un galīgi atteikdamies ticēt, ka tās stāvoklis ir vai var kļūt pavisam citāds, nekā viņš iedomājies, neievelk to tādās saistībās, ko tā nespētu vairs pildīt. Tādā gadījumā tā sāktu grīļoties.

—    Bet nav taču iemesla baidīties no tā? — Herieta ievaicājās.

—    Lai nebūtu mūsu starpā pusteiktu vārdu, — viņš atbildēja, paspiezdams tai roku. — Misters Dombijs ir nevienam neaizsniedzams, savā garā augstprātīgs, straujš, pārsteidzīgs un nesavaldīgs. Pašreiz, protams, viņš satraukts un uzbudināts līdz neprātam, bet tas var pāriet. Nu jūs zināt visu, kā labāko, tā ļaunāko. Šovakar vairāk ne vārda, arlabunakt!

Viņš noskūpstīja Herietai roku un, izgājis aiz durvīm, kur Džons Kārkers gaidīja viņu, viegli pastūma to sānis, kad tas grasījās runāt, un, piebilzdams, ka tagad jau šie redzēšoties drīz un diezgan bieži un, ja kas sakāms, to varēšot pateikt citu reizi, bet patlaban gan neesot vairs laika runāties, veiklā solī izmetās ārā, lai nebūtu jādzird pateicības vārdi.

Brālis ar māsu sēdēja pie kamīna un runāja, runāja, līdz sāka jau diena svīst; miegs bija aizbēdzis, ieraugot jauno pasauli paveramies priekšā, un viņi jutās kā divi no grimstoša kuģa sen gadus vientuļā krastā izmesti cilvēki, kas pēkšņi ierauga tuvojamies kuģi, kad bija jau samierinājušies ar likteni un nesapņoja vairs skatīt vēl kādu citu dzimteni. Bet bija ari cits un pavisam citāds nemiers, kas turēja tos nomodā. Tumsa, kurā bija ielauzies šis gaismas stars, sabiezēja visapkārt, un viņu noziedzīgā brāļa ēna klīda pa māju, kurā tas savu kāju nebija spēris.

Nebija tā aizdzenama, ne zuda tā saules gaismā. Tā rēgojās nākamajā rītā, pusdienā, vakarā, jo baismāka un skaidrāk redzama vakarā, par ko tūlīt dzirdēsit.

Džons Kārkers bija izgājis ar drauga iedoto rekomendācijas vēstuli, un Herieta palikusi mājās viena pati. Viņa bija pavadījusi vienatnē jau vairākas stundas. Nomācies, drūms vakars; krēsla, arvien vairāk savilkdamās tumsumā, protams, nevarēja pavedināt uz gaišākām domām viņas nospiesto prātu. Šis brālis, ilgi neredzēts, par svešu jau turēts, slīdēja viņai gar acīm visbaismīgākajos veidos. Viņš ir nomiris, mirst pašlaik, sauc pēc viņas, cieši raugās viņā, nikni sarauc pieri. Šīs ainas viņas iztēlē bija tik uzbāzīgas un skaidras, ka, krēslai sabiezējot, viņa baidījās pacelt galvu un palūkoties uz istabas tumšākajiem kaktiem, jo, kas zina, tā rēgs, viņas sakaitētās fantāzijas auglis, tur varbūt jau gaidīja, lai viņu sabaidītu. Vienubrīd viņai pazibēja doma, ka tas slēpjas blakus istabā, un, kaut viņa labi zināja, cik aušīga tāda iedoma, un nebūt tai neticēja, taču saņēmās un iegāja tur, lai pilnīgi pārliecinātos. Viss velti. Tiklīdz viņa iznāca atpakaļ, pamestā istaba atkal šķita drausmo ēnu pilna, un viņai nebija spēka nokratīt šo neapjausto baiļu rēgus, it kā tie būtu akmens milži, dziļi zemē ieauguši.

Bija jau gandrīz satumsis; viņa sēdēja netālu no loga, galvu uz rokas atbalstījusi, un raudzījās grīdā, kad, sajutusi istabā tumsu kļūstam vēl melnāku, pacēla acis un negribot iekliedzās. Pie pašas rūts pieplakusi, bāla, izbijusies seja raudzījās iekšā, kādu brīdi it kā izklaidīgi meklēdama kaut ko; tad acis apstājās pie Herietas un uzblāzmoja.

—    Ielaidiet mani iekšā! Ielaidiet mani iekšā! Man jārunā ar jums! — un roka grabinājās pie loga rūts.

Herieta uzreiz pazina sievieti ar garajiem, melnajiem matiem, kurai viņa kādā lietainā naktī bija devusi patvērumu, ļāvusi sasildīties pie sava pavarda un paēst pie sava galda.

Dabiski, ka viņa baidījās no tās, atcerēdamās tās mežonīgo izturēšanos, un, satraukumā atkāpusies nostāk no loga, nu stāvēja nesapralā, ko iesākt, ko būt.

—    Laidiet mani iekšā! Ļaujiet man parunāt ar jums! Es būšu jums pateicīga .. . būšu mierīga … pazemīga .. . darīšu, ko vien jūs gribēsit. Ļaujiet tikai man parunāt ar jums!

Tas, ar kādu sirdsdegsmi tā lūdzās, dziļi nopietnā sejas izteiksme, trīcošās, lūdzoši paceltās rokas, it kā bailēs un šausmās drebošā balss, tik atbilstoša viņas pašas noskaņojumam šai brīdī, pievārēja Herietu.

Viņa steidzās pie durvīm un atvēra tās.

—    Vai es drīkstu iet iekšā vai lai runāju tepat? — sieviete vaicāja, saķērusi viņas roku.

—    Kas jums vajadzīgs? Kas jums sakāms?

—     Nav daudz, bet ļaujiet man to pateikt, vai arī tas paliks nekad nepateikts. Jau pašlaik man ir prāts skriet projām. Šķiet, mani sagrābušas kādas rokas un rauj no durvīm nost. Ļaujiet man ieiet, ja varat man uzticēties — šo vienīgo reizi!

Svešinieces enerģija atkal ņēma virsroku, un viņas iegāja pJivarda uguns apgaismotajā virtuvītē, kur tā jau reiz bija sēdējusi, ēdusi un žāvējusi savas drēbes.

—    Apsēdieties šeit, — Alise sacīja, noslīgdama ceļos Herielas priekšā, — un paskatieties uz mani. Jūs mani atceraties?

—    Atceros.

—    Vai atceraties, es teicu jums, kas esmu bijusi, no kurienes nākdama, noskrandusi, kājas sabeigusi, nikna vēja un lietus plosīta un kapāta?

—    Jā.

—    Jūs zināt arī to, kā es tanī naktī atnācu atpakaļ un nometu jūsu naudu dubļos, kā nolādēju jūs un jūsu sugu. Tagad jūs redzat mani šeit, ceļos nometušos. Vai tagad es runāju ar mazāku kaismi kā toreiz?

—    Ja jūs gribat lūgt, — Herieta laipni sacīja, — piedošanu .. .

—     To es negribu! — otra attrauca, pamezdama augstprātīgu un niknu skatienu. — Es lūdzu vienīgi, lai jūs man ticētu. Un nu izšķirieties, vai es esmu uzticības cienīga — tāda, kā biju, un tāda, kā esmu.

Joprojām vēl palikdama uz ceļiem un raudzīdamās ugunī, kas apspīdēja viņas sagandēto skaistumu un klaidā pajukušos, melnos matus, — no tiem garu šķipsnu, pārvilkusi pār plecu, sieviete tīņāja ap roku un runādama, domās aizmirsusies, kodīja un raustīja to, — viņa turpināja:

—     Kad es biju jauna un skaista un kad šiem pašiem matiem, — viņa nicinoši parāva šķipsnu, ko turēja rokā, — tikai vārīgi pieskārās un tos nevarēja vien spēt diezgan apbrīnot, mana māte, kas par mani maz bija likusies zinis, kamēr biju vēl bērns, arī pamanīja manu pievilcību, pieķērās man un lepojās ar mani. Viņa bija alkatīga un nabaga un ieņēmās prātā likt mani lietā turības iegūšanai. Nekad nevienai bagātai lēdijai tāda doma nav iešāvusies prātā par savu meitu, tā mana pārliecība, un neviena tā nav rīkojusies kā viņa — tas nekad nav noticis, to mēs visi zinām, — un tas pierāda, ka tādas mātes, kas tik neprātīgi audzina savas meitas un pieredz arī sava neprāta nodarīto ļaunumu, var atgadīties tikai tādu nožēlojamu ļaužu vidū kā mēs.

Raudzīdamās ugunī, it kā būtu aizmirsusi, ka ir kāds, kas klausās, viņa kā aizsapņojusies turpināja, garo matu grīsti cieši apvīdama apkārt un apkārt rokai.

—    Ar ko tas viss beidzās, lieki vēl minēt. Mūsu vidē tas nemēdz beigties ar nelaimīgām laulībām, vienīgi ar nelaimi un posta dzīvi. .Nelaimē un postā esmu iestigusi … esmu iegrūsta.

Visu laiku drūmi raudzījusies ugunī, viņa aši pacēla acis uz Herietu un teica:

—     Es velti šķiežu laiku, bet laika ir tik maz, taču, ja es par visu to nebūtu pārdomājusi, manis te nebūtu. Nelaimē un postā esmu iegrūsta, es teicu. Mani pārvērta īslaicīgā rotaļlietā un aizsvieda ar lielāku nežēlību un nevērību, nekā mēdz aizsviest tādas lietas. Kā roka, jūs domājat, tā bija?

—     Kāpēc jūs man to jautājat? — Herieta vaicāja.

—     Kāpēc jūs trīcat? — Alise atvaicāja, vērīgi to nolūkodama. — Tas ir viņa pirksts, ka esmu pārvērtusies vellatā. Es slīgu posta un nelaimes purvā arvien dziļāk un dziļāk. Es biju iejaukta kādā laupīšanas lietā — visā, kas pie tā piederas, tikai ne laupījuma dalīšanā, — un mani pieķēra un nodeva tiesai, mani, kam nebija draugu, nebija penija pie dvēseles. Kaut es toreiz vēl meitēns vien biju, bet es drīzāk būtu gājusi nāvē nekā lūgusi viņu aizlikt par mani vārdu, ja viņa vārds būtu varējis mani glābt. Jā! Jebkādu nāvi, kādu vien var izgudrot, es būtu labāk izvēlējusies. Bet mana māte, pēc naudas izsalkusi kā vienmēr, manā vārdā aizsūtīja kādu pie viņa, pastāstīja visu taisnību manā lietā, pazemīgi lūdza, lai pažēlo vēl pēdējo reizi ar nelielu summiņu — pat ne ar tik daudz mārciņām, cik man pirkstu šai rokai. Kā jūs domājat, kurš bija tas, kas uzsita knipi manā posta un nelaimes stundā, kad domājās mani guļam pie viņa kājām, un nenoliecās man atmest pat šo ubaga dāvanu, gaužām apmierināts, ka tikšu izsūtīta un no tāda tāluma vairs nespēšu viņu traucēt, ka nomiršu un sapūšu tur? Kā jūs domājat, kurš bija tas?

—    Kāpēc jūs man to jautājat? — Herieta atkal vaicāja to pašu.

—    Kāpēc jūs drebat? — Alise teica, uzlikdama savu roku uz yiņējās un acīm urbdamās viņai sejā, — vai ne tāpēc, ka atbilde jums jau laužas pār lūpām? Tas bija jūsu brālis Džeimss.

Herietu kratīja drebuļi arvien stiprāk, bet viņa izturēja uz sevi vērsto urbīgo skatienu.

—     Kad es uzzināju, ka jūs esat viņa māsa — tas nolika tanī naktī, — es atnācu šurp vēlreiz, pārgurusi, tikko kājas vilkdama, lai ar riebumu atsviestu atpakaļ jūsu dāvanu. Tonakt es jutos tā, ka būtu varējusi vai visu pasauli apskriet ar visu savu pārgurumu un klibumu, lai nodurtu viņu, ja izdotos viņu sastapt kādā klusā vietā, kur neviena nav tuvumā. Vai ticat, ka tā bija mana nopietna un karsta vēlēšanās?

—    Es ticu. Kungs die’s, kādēļ jūs atkal esat atnākusi?

—     Pēc tam, — Alise teica, tāpat vēl satvērusi viņas roku, tāpat vēl acīm urbdamās viņas sejā, — es dabūju viņu redzēt. Gaišā dienas laikā manas acis dzinās viņam pakaļ. Ja naida dzirksts manās krūtīs bija tikai gruzdējusi, tā uzšāvās spilgtā liesmā tai brīdī, kad manas acis kavējās pie viņa. Jūs zināt, kādu ļaunumu viņš nodarījis lepnam cilvēkam un padarījis to par savu nāvīgu ienaidnieku. Kas tad, ja nu es šim cilvēkam esmu sniegusi ziņas par viņu?

—    Ziņas! — Herieta atkārtoja.

—     Kas tad, ja esmu sameklējusi cilvēku, kam zināms jūsu brāļa noslēpums, kam zināms, kā notikusi viņa bēgšana; kam zināms, uz kurieni viņš ar savu ceļabiedri aizlaidies? Kas tad, ja esmu šo cilvēku piespiedusi visu, kas tam zināms, vārdu pa vārdam atklāt jūsu brāļa ienaidniekam, kurš paslēpies to noklausījās; kas tad, ja esmu turpat sēdējusi visu laiku un vērojusi šī ienaidnieka seju un redzējusi, ka tā gandrīz zaudē cilvēcīgu paskatu? Kas tad, ja esmu redzējusi, kā viņš aši, kā prātu zaudējis, metas projām, lai dzītos tiem pakaļ? Kas tad, ja es zinātu tagad, ka šis ienaidnieks ir jau ceļā — drīzāk pats pekles gars, ne cilvēks, — un pēc dažām stundām būs jau viņu notvēris?

—    Ņemiet nost savu roku! — Herieta izsaucās, atsprāgdama atpakaļ. — Ejiet projām! Jūsu pieskaršanās mani šausmina!

—    Es izdarīju to, — otra turpināja, joprojām cieši uzlūkodama Herietu un nelikdamās zinis par tās starpsaucieniem. — Vai es nerunāju tā, vai neizskatos pēc tādas, kas to tiešām izdarījusi? Vai jūs ticat tam, ko es saku?

—    Bail ticēt, bet laikam jātic. Laidiet manu roku vaļa! '/

—    Vēl ne. Vēl vienu mirklīti! Vai varat iedomāties, cik liela ir bijusi mana atriebības alkme, ja tā tik ilgi mani slāpējusi un uzkūdījusi uz šo soli?

—    Šausmīgi! — Herieta izdvesa.

—           Un tagad, — Alise runāja aizsmakušā balsī,

—    kad jūs atkal redzat mani šeit, pazemībā ceļos noslīgušu, kad mana roka guļ uz jūsējās un manas acis raugās jūsu vaigā, jūs varat ticēt, ka barga nopietnība slēpjas manos vārdos, ka manās krūtīs ir barga cīņa izcīnīta. Kauns man pašai no saviem vārdiem, bet mana sirds ir atmaigusi. Es nicinu sevi; esmu cīnījusies ar sevi visu dienu, visu pagājušo nakti; bet mana sirds ir atmaigusi pret viņu bez kāda iemesla, un es

gribu par labu vērst to, ko esmu izdarījusi, ja vien tas būtu iespējams. Kaut tikai tie nesanāktu kopā, kamēr viņa vajātājs ir galvu pazaudējis aiz aklām dusmām. Būtu jūs redzējusi, kāds viņš vakarvakarā aizgāja, jūs labāk saprastu briesmu nopietnību.

—     Kā tās aizkavēt? Ko es varu līdzēt?! — Herieta izsaucās.

—           Visu garu nakti, — otrā aizgūtnēm turpināja,

—     man sapņos rādījās viņš — un tomēr es taču negulēju — viss vienās asinīs. Visu dienu es sajulu viņu savā tuvumā.

—    Ko es varu līdzēt?! — Herieta atkal iesaucās, sadrebinādamās no šiem vārdiem.

—    Ja ir kāds, kas varētu viņam aizrakstīt vai aizsūtīt kādu pie viņa, vai pats aizbraukt, tad nezaudējiet laiku. Viņš ir Dižonā. Vai esat dzirdējusi šo pilsētu un zināt, kur tā atrodas?

—    Jā!

—     Brīdiniet viņu, ka cilvēku, kuru viņš padarījis par savu ienaidnieku, ir pārņēmis neprāts, ka viņš vēl nepazīst to, ja vieglprātīgi raugās uz tā tuvošanos. Pasakiet, ka* tas jau ir ceļā, — es zinu to! — un steidzas ar joni. Uzstājiet, lai viņš dodas projām, kamēr vēl laiks, — ja tikai ir vēl laiks, — un nerādās tam acīs. Mēnesim, diviem šoreiz var būt gadu nozīme. Ka tikai viņi nesatiekas manas vainas dēļ! Lai kur, tikai ne tur! Lai kad, tikai ne tagad! Lai viņa pretinieks meklē to un atrod pats, tikai ne ar manu palīdzību! Manai galvai ir diezgan ko turēt arī bez tā.

Pavarda uguns vairs neatmirgoja viņas piķa melnajos matos, augšup paceltajā sejā, dedzīgajās acīs; viņas roka bija nozudusi no Herietas rokas, un vieta, kur viņa gulēja, ceļos noslīgusi, bija tukša.

LIV NODAĻA BĒGĻI

Laiks — stundu pirms pusnakts; vieta — franču apartaments ar tepat vai pusduci istabu: patumša, nemājīga halle, īstenībā tikai tāds koridors, tad ēdamistaba, viesistaba, guļamistaba un dziļāk, savrup no pārējām telpām, vēl neliels salons jeb buduārs. Uz galvenajām kāpnēm izeja bija tikai pa vienām platām divviru durvīm, toties istabās durvju bija katrā pa divi trīs, kas savienoja tās citu ar citu vai arī veda uz šaurām ejām sienā, pa kurām, kas nebija nekas neparasts šādos namos, varēja izkļūt kalpotāju kāpnēs ar apslēptāku izeju uz ielas. Viesnīca, kuras otrā stāvā atradās šis greznais numurs, bija tik liela/ ka tas neaizņēma pat viena korpusa visu logu rindu uz četrstūraino pagalmu, ko ieslēdza lepnā nama četri korpusi.

Šajās telpās valdīja zināma greznība, jau pietiekami paplukusi, lai iedvestu skumjas, tomēr vēl diezgan žilbinoša, lai, diendienā tur dzīvojot, cilvēku nomāktu šis ārišķīgais spožums. Sienas un griesti bija apzeltīti un apgleznoti, grīdas vaskotas un spodrinātas, ap logiem, durvīm un spoguļiem krokojas šarlakkrāsas aizkari; čumuraini un žuburaini svečturi kā koka zari vai dzīvnieka ragi spraucās ārā no sienas paneļiem. Bet dienā, kad žalūzijas (pašlaik nolaistas) bija paceltas un telpās ieplūda gaisma, šai krāšņumā atklājās nodiluma, vecuma un putekļu, saules, mikluma un dūmu

atstātas pēdas; varēja nojaust ari to, ka šīs telpas bieži ilgiem lāgiem stāvējušas neapdzīvotas, kad šādi dzīves ārējās greznības nieciņi kļūst jutīgi kā pati dzīve un nobāl kā cietumnieki ieslodzījumā. Pat nakts un degošu sveču puduri nespēja izdzēst šīs pēdas, lai gan sveču mirdzums tās visur iebīdīja ēnā.

Šonakt tikai viena vienīga istaba, tā mazākā no minētajām, staroja gaišu vaska sveču mirdzumā un to atspulgā no spoguļiem, zeltījumiem un gleznojumu spilgtajām krāsām; skatoties no priekšistabas, kur vāji blāzmoja viena pati lampa, cauri atvērto durvju anfilādes tumsai salons laistījās kā spožs dārgakmens. Un visa šī spožuma vidū sēdēja skaista sieviete — Edīte.

Viņa bija viena. Tā pati izaicinošā, lepnā sieviete vēl arvien. Vaigs drusku vājāks, acis mazliet lielākas un spulgākas, bet augstprātīgā izturēšanās tā pali. Kauns nededzināja viņas pieri, nožēla nelieca viņas lepno galvu. Kā vienmēr valdonīga un majestātiska, kā vienmēr nepievērsdama uzmanību ne pati sev, ne apkārtnei, viņa sēdēja, nodūrusi tumšās acis, un gaidīja kādu.

Ne grāmata, ne rokdarbs, ne cita nodarbība, izņemot viņas pašas domas, nepalīdzēja viņai īsināt gausi ritošo laiku. Kāds nodoms, pietiekami neatlaidīgs, lai aizpildītu jebkuru laika sprīdi, turēja viņu savā varā. Cieši sakniebtām lūpām, kas tūdaļ viegli ietrīsējās, ja viņa kaut mirkli ļāva tām atslabt, piepūstām nāsīm, sažņaugtām rokām, krūtīs briedinādama savu nodomu, viņa sēdēja un gaidīja.

Kad ārdurvīs noskrapstēja atslēga un priekštelpā atskanēja soļi, viņa pietrūkās kājās un iesaucās:

—    Kas tur ir? — Atbilde atskanēja franciski, tūliņ ari bija dzirdama paplāšu šķindoņa, un istabā ienāca divi vīrieši, lai klātu vakariņu galdu.

Viņa jautāja, kas viņiem licis to darīt.

—    To pavēlēja mesjē, toreiz kad viņam labpatika noīrēt šo dzīvokli. Mesjē tā izrīkoja toreiz, kad šeit kādu stundu uzkavējās en route 1 un atstāja kundzei vēstuli… Kundze taču vēstuli būs saņēmusi?

' Pa ceļam — (fr.)

—    Jā.

Bezgalīga atvainošanās. Pēkšņā iedoma, ka vēstule varētu būt aizmirsta nodot, bija viņam — plikgalvainam, kuplbārdainam viesmīlim no tuvējā restorāna — sadzinusi bailes galvā. Mesjē pavēlējis pasniegt vakariņas ap šo laiku un sacījis, ka kundze par šo rīkojumu vēstulē informēta. Mesjē pagodinājis «Zelta galvu», piekodinādams, lai vakariņas būtu izmeklētas un smalkas. Mesjē varēšot pārliecināties, ka nav velti «Zelta galvai» parādījis uzticību.

Edīte neatbildēja ne vārda, tikai domīgi noskatījās, kā viņi uzklāj galdu divām personām un uzliek ari vīnu uz tā. Iekām tie savu darbu bija beiguši, viņa paņēma lampu, iegāja guļamistabā un arī viesistabā, ātri, bet pamatīgi pārbaudīja visas durvis, īpaši guļamistabā, no kurienes pa vienām varēja izkļūt slepenajā ejā. No šīm viņa izņēma atslēgu un iebāza to no ārpuses. Tad viņa atgriezās atpakaļ.

Abi vīrieši — otrs bija melnīgsnējs, īdzīgs subjekts, tērpies žaketē, gludi skūtu seju, īsi apcirptiem, melniem matiem — bija beiguši savu darbošanos ap galdu un nu stāvēja, raudzīdamies uz to. Pirmītējais runātājs ievaicājās, vai mesjē ieradīšoties drīz.

Viņa nezinot, viņai tas esot vienalga.

Pardon! Bet vakariņas! Tās jāēdot tūliņ. Mesjē (viņš runājot franciski kā viens eņģelis vai kā dzimis francūzis — tas jau arī esot/ viens un tas pats) it sevišķi uzsvēris punictualitāti. Un angļu tauta taču esot arī izslavēta ar savu punktualitāti. A! Klau, kas tur par troksni? Slavēts die's! Mesjē klāt gan. Vai nu kundze redzot?

Patiešām, mesjē, kuru otrais viesmīlis bija ielaidis, nāca cauri tumšajām istabām, zobus spīdinādams, tā ka, domāt, nāktu tikai mute vien, un, ienācis šajā gaismā un krāsās mirdzošajā svētnīcā — tagad jau visā augumā —, apskāva kundzi un apsveica viņu franču valodā, uzrunādams par savu burvīgo sievu.

—    Ak dievs! Kundze ģībst. Kundzei sirds nepanes tik lielu prieku! — iesaucās bārdainais plikgalvis.

Bet kundze bija tikai drebēdama atrāvusies. Vēl nebija runātājs savu pateicis, kad tā jau stavēja stingri uz kājām, roku uz krēsla augstās samta atzveltnes atspiedusi.

Fransuā esot aizlaidies uz «Zelta galvu» pēc vakariņām. Šādos gadījumos viņš lidojot kā eņģelis, kā putns. Mesjē bagāža atrodoties mesjē istabā. Viss esot labākajā kārtībā. Vakariņas būšot klāt šai pašā acumirklī. Šos faktus plikgalvis nobēra, nemitīgi klanīdamies un izplūzdams smaidos; un tad arī vakariņas jau nāca.

Karstos ēdienus atnesa sildāmā traukā; aukstie jau stāvēja uz galda, bet apmaiņai domātie naži un dakšiņas — uz bufetes. Mesjē ar servējumu bija apmierināts. Tā kā galds bija mazs, tad izkārtojums šķita gluži jauks. Lai viņi noliekot vien sildāmo trauku zemē un ejot. Ēdienus viņš pasniegšot pats.

—           Piedošanu! — pieklājīgi ieminējās plikgalvis.

—   Tas ir neiedomājami!

Mesjē domāja citādi. Viņam šovakar vairs nekādas apkalpošanas nevajagot.

—    Bet kundzei… — plikgalvis neatlaidās.

—    Kundzei, — atteica mesjē, — ir istabene. Ar to pietiek. *

Tūkstoškārt piedošanu! Nē! Kundzei neesot istabenes!

—    Es šeit ierados viena, — sacīja Edīte. — Es pati tā gribēju. Esmu pieradusi ceļot; man nekādi pakalpojumi nav vajadzīgi. Lai manis dēļ nevienu šurp nesūta.

Un tātad mesjē, palikdams pie pirmāk proponētās neiespējamības, pavadīja abus sulaiņus līdz ārdurvīm un noslēdza tās uz nakti. Kad plikgalvis pagriezās, lai pirms aiziešanas paklanītos, viņš redzēja, ka kundze vēl tāpat stāv, atspiedusi roku uz krēsla samta atzveltnes, ka tās seja pauž pilnīgu vienaldzību pret mesjē, kaut arī skatās taisni uz viņu.

Kad troksnis, Kārkeram durvis noslēdzot, atbalsodamies no istabas istabā, pusdzisis, apslāpēts nonāca līdz tai vistālākajai, tas Edītes ausīs saplūda ar katedrāles pulksteņa pusnakts stundas noskandējumu. Edīte dzirdēja — Kārkers apstājās, it kā arī viņš dzirdētu un klausītos to pašu; tad nāca atpakaļ, nodimdinādams klusumā garu soļu kārtu un aizvērdams aiz sevis visas durvis. Viņas roka uz mirkli atrāvās no krēsla atzveltnes, lai pievilktu sev tuvāk nazi uz galda, tad viņa atkal stāvēja kā stāvējusi.

—    Cik savādi, mīļotā, ka esi ieradusies viena, — viņš sacīja ienākdams.

—    Kā, lūdzu? — viņa pārjautāja.

Viņas balss bija tik skarba, galvas straujā kustība tik asa, izturēšanās tik noraidoša un piere tik drūma, ka viņš palika slāvam ar lampu rokā, it kā Edītes skatiens būtu viņu sastindzinājis.

—    Es teicu, — viņš pēdīgi atkārtoja, nolikdams lampu un pasmaidīdams savu visglaimojošāko smaidu,

—       cik savādi, ka esi braukusi šurp viena. Pilnīgi nevajadzīga piesardzība, kas būtu varējusi izvērsties tev par ļaunu. Tu varēji Havrā vai Ruānā sarunāt sev istabeni, laika tev bija diezgan, kaut arī tu esi visuntumainākā, visstūrgalvīgākā, bet arī visskaistākā sieviete pasaulē, mana mīļotā.

Viņas acis tam dīvaini uzdzalkstīja, taču vēl aizvien viņa stāvēja, roku uz krēsla atzveltnes atbalstījusi, un neteica ne vārda.

—    Nekad neesmu redzējis tevi tik daiļu kā šovakar, — Kārkers atsāka. — Pat atmiņu tēls, ko visu šo nežēlīgo pārbaudīšanas laiku nēsāju sirdī un kas man neizzuda no acīm ne dienu, ne nakti, nobāl īstenības priekšā.

Ne vārda. Ne skatiena^. Acis viņai paslēpušās aiz nolaistajām skropstām, tomēr galva pacelta.

—     Cieti un nežēlīgi bija pārbaudes noteikumi, — Kārkers smaidīdams turpināja, — bet nu tie ir izpildīti un garām un padara tagadni jo burvīgāku un drošāku. Sicīlija būs mūsu patvērums. Sai vismierīgākajā, klusākajā pasaules nostūrītī mēs abi, mana sirds, gūsim gandarījumu par pārciesto verdzības laiku.

Viņš jautrā garā tuvojās Edītei, bet tai pašā mirklī tā paķēra no galda nazi un viņš satrūcies atkāpās.

—    Palieciet uz vietas! — viņa iesaucās. — Vai arī es jūs nogalināšu!

Pēkšņā pārvērtība viņā, draudīgais niknums un riebums, kas spīgoja viņas acīs un kā zibens atblāzmoja

uz pieres, piespieda Kārkeru apstāties, itin kā viņa priekšā no zemes būtu izšāvusies liesma.

—    Palieciet uz vietas! — viņa atkārtoja. — Nenāciet man klāt, ja jums dzīvība dārga!

Tā viņi stāvēja, viens otru uzlūkodami. Trakas dusmas un pārsteigums ēnojās viņa sejā, bet viņš savaldījās un bezrūpīgi ieteicās:

—    Nu, nu! Rimsties jel, mēs esam vieni paši, neviens mūs ne redz, ne dzird. Vai tu domā mani iebiedēt ar šādiem tikumības trikiem?

—     Un vai jūs domājat iebiedēt mani, — viņa asi attrauca, — piespiest mani atteikties no jebkura mērķa, ko esmu spraudusi, no jebkura rīcības plāna, ko esmu pieņēmusi, atgādinot man, ka esam te vieni, ka tuvumā nav no kā gaidīt palīdzību? Mani, kad ar nodomu esmu šeit ieradusies viena? Ja es no jums bītos, vai tad nebūtu no jums vairījusies? Jā es no jums bītos, vai tad es stāvētu šeit nakts vidū un teiktu jums acīs to, ko gribu pasacīt?

—    Ko tad īsti, daiļā spītniece? — viņš jautāja. — Pat tāda tu'esi skaistāka par jebkuru citu sievieti, lai tā arī būtu vislabākajā omā.

—     Es neteikšu jums nekā, — viņa sacīja, — iekām nebūsit aizgājis atpakaļ līdz tam krēslam, — tikai to vēlreiz: nenāciet man klāt! Ne soļa tuvāk! Tik tiešām kā dievs debesīs, ja jūs to iedrošināsities, es jūs nogalināšu!

—    Tu laikam domā, ka runā ar savu laulāto draugu? — viņš atņirdza.

Viņa pameta iebildi bez ievērības, izstiepa roku, norādīdama uz krēslu. Viņš iekoda sev lūpā, sarauca pieri, pasmējās un apsēdas, pārsteigts, apmulsis, nepacietīgs, ko nespēja noslēpt; un, nervozi košļādams nagus un sarūgtinājumā par ciesto neveiksmi greizi Edītē nolūkodamies, mēģināja izlikties, ka šie untumi viņu tikai uzjautrina.

Viņa nolika nazi uz galda un, piedūrusi roku pie krūtīm, teica: — Šeit man ir kaut kas noslēpts, kas nebūt nav mīlestības ķīla, un drīzāk, nekā ļaušu sev vēlreiz pieskarties, es vērsīšu to pret jums — to nu

jūs tagad zināt — ar lielāku patiku nekā pret jebkuru citu riebīgu rāpuli, kas ložņā pa zemes virsu.

Viņš piespieda sevi bezrūpīgi pasmieties un lūdza, lai tā savu komēdiju nospēlējot ātrāk, jo vakariņas atdziestot. Bet zaglīgais skatiens, ko viņš tai uzmeta, bija vēl drūmāks un īdzīgāks, un viņš pat piecirta kāju pie zemes, klusītēm nolādēdamies.

—     Cikreiz, — sacīja Edīte, jo drūmāk viņu uzlūkodama, — jūsu nelietīgie un bezkaunīgie uzbrukumi nav mani apvainojuši un aizskāruši? Cikreiz jūs ar savu glumo pieglaimību un izsmiekla pilniem vārdiem neesat man pārmetis manu laulību? Cikreiz neesat nekautri atsedzis un plosījis manu visdziļāko brūci — manu mīlu pret jauko, pamesto meiteni? Cikreiz šajos divos gados jūs neesat uzpūtis liesmās uguni, kas mani dedzināja, un neesat pats modinājis manī atriebības alkas, kad biju pārāk nomocīta?

—     Es nešaubos, kundze, ka esat visu to sīki iegrāmatojusi un nekā neesat aizmirsusi. Bet nomierinies, Edīt! Tā tu būtu varējusi runāt ar savu vīru, to nabaga nelgu …

—     Pat ja, — viņa sacīja, uzlūkodama Kārkeru ar tik augstprātīgu nicināšanu un tādu pretīgumu, ka tas, lai kā arī centās izlikties vienaldzīgs, saruka maziņš šā skatiena priekšā, — pat ja visus pārējos iemeslus, kas liek sajust pret viņu nicināšanu, varētu aizpūst kā pieneņu pūkas, tad pietiktu'-Sr to vienu, ka viņš izvēlējies jūs par savu padomdevēju un favorītu.

—    Tad tāpēc tu bēgi ar mani? — viņš dzēlīgi jautāja.

—    Jā, un aiz šī iemesla mēs arī aci pret aci tiekamies pēdējo reizi. Nožēlojamais! Mēs šonakt satiekamies un šonakt izšķirsimies. Jo ne mirkli, kad būšu visu pateikusi, es vairs neuzkavēšos te.

Kārkers uzmeta viņai visdraudīgāko skatienu, pieķērās ar roku galda malai, tomēr ne piecēlās, nedz atbildēja ko, nedz arī viņai draudēja.

—     Es esmu sieviete, — Edīte sacīja, cieši raudzīdamās viņam acīs, — kuru jau no pašas bērnības apsmējuši un nocietinājuši. Es tiku piesolīta un atraidīta, izstādīta un nocenota, līdz mana dvēsele kļuva slima.

Mani talanti, manas pievilcīgās īpašības, viss, kas būtu varējis vērst manu dzīvi bagātu un saturīgu, tika klāstīts, rādīts, cildināts, lai tikai uzdzītu man augstāku cenu, — gluži kā to dara ielu tirgoni ar savu preci. Mani nabadzīgie, bet augstprātīgie draugi to redzēja un pieļāva, visa mīlestība pret tiem manā sirdī ir mirusi. Neviens no tiem man nerūp ne tik, cik klēpja šunelis. Esmu tagad pasaulē gluži viena un neesmu aizmirsusi, cik bezjūtīga šī pasaule pret mani bijusi un cik bezjūtīga daļiņa no tās es pali esmu bijusi. To jūs zināt un arī to zināt, cik vien man vērta mana labā slava.

—    Jā, to es nomanīju gan, — viņš atteica.

—    Uz to jūs spekulējāt, — viņa atsāka, — un tāpēc jūs mani vajājāt. Kļuvusi pārāk vienaldzīga, lai izrādītu jelkādu citu pretošanos kā tikai vienaldzību pret tām rokām, kas dienu no dienas darbojās, lai mani uz to piedabūtu, un apziņā, ka laulība mani pasargās vismaz no mūžīgās piesolīšanas katram, es pazemojoši ļāvu sevi pārdot kā verdzeni tirgū ar valgu ap kaklu. Jūs to^zināt.

—    Jā, — viņš sacīja, atņirdzis zobus, — es to zinu.

—    Un spekulējāt uz to, — viņa turpināja, — un sākāt mani vajāt. Kopš pašas kāzu dienas mani no jauna pakļāva tādam apkaunojumam, tādai zemiska nelieša uzmācībai un vajāšanai (turklāt tik atklāti, it kā, visrupjākajiem vārdiem uzrakstītu, to man uz katra soļa bāztu sauja), ka visi līdz tam izciestie pazemojumi man sāka likties niecīgi. Šai kaunā mani iegrūda mans vīrs, pats apkrāva mani ar lo, pats savām rokām no brīva prāta gremdēja mani tanī simtiem reižu. Un tāpēc — kad šie abi mani padzina no pēdējā patvēra stūrīša, kad tie mani piespieda vai nu izmest pēdējās mīlestības un maiguma paliekas no sirds, vai arī uzkraut jaunu nelaimi mīļotajam, nevainīgajam cilvēkbērnam, kad tie trenca mani viens pie otra, kad, lūkodama glābties no viena, ieskrēju rokās otram, — mans naids sakāpinājās gandrīz līdz ārprātam. Es pat nezinu, kuru nīstu stiprāk — kungu vai kalpu!

Kārkers vērīgi nolūkojās Edītē, kā viņa, savā saniknotajā skaistumā starodama, stāvēja tā priekšā. Viņa bija nelokāma, to Kārkers redzēja, viņa bija bezbailīga un nebaidījās no tā vairāk kā no tārpa.

—    Ko lai es jums būtu teikusi par godu un šķīstību! — viņa turpināja. — Ko tas varētu nozīmēt jums, un ko tas varētu nozīmēt, ja to teiktu es. Bet, ja es jums pasaku, ka viens jūsu rokas pieskāriens liek manām asinīm riebumā sastingt, ka no pirmās stundas, kad jūs ieraudzīju un ienīdu, līdz pat šim brīdim, kad manī instinktīvais pretīgums pret jums ir audzis, ar katru minūti jūs vēl dziļāk iepazīstot, jūs esat man šķitis visatbaidošākais radījums zemes virsū, kas tad?

Viņš piespiesti iesmējās. — Ak jā, kas tad, manu karalien?

—    Tanī vakarā, kad ķilda, kurā jūs bijāt klāt, jūs iedrošināja tiktāl, ka ienācāt manā istabā un uzdrošinājāties ar mani runāt, — viņa sacīja, — kas tad notika?

Viņš paraustīja plecus un atkal pasmējās.

—    Kas notika? — viņa uzstāja.

—    Tava atmiņa ir tik laba, — viņš atteica, — ka tu, bez šaubām, to atceries.

—    Jā, es atceros, — viņa teica. — Klausieties! Ierosinot šo bēgšanu, nē — ne šādu, bet gan tādu, kādu jūs to bijāt iedomājies, — jūs sacījāt, ka, pieņemdama jūs savā istabā, kur mūs varētu pārsteigt, ja jums tas labpatiktos; ka, pieļaudama šādas satikšanās jau vairākkārt agrāk — pat tīši radīdama izdevīgus momentus tam, jūs teicāt; ka, atklāti atzīdamās jums dziļā antipātijā pret savu vīru un pilnīgā nevērībā par savu labo slavu, es esot sevi pazudinājusi, esot devusi jums varu samīt dubļos manu godu, ka saglabāt godīgas sievietes reputāciju es vairs' varot tikai ar jūsu žēlīgu prātu.

—           Mīlā un karā viss atļauts, — viņš pasmīnēja,

—   atceries jel šo veco parunu …

—    Tad, tanī pašā vakarā, — turpināja Edīte, — cīņa bija galā, tā cīņa, kuru es izcīnīju jau ilgu laiku pret kaut ko, kas nepavisam nebija rūpes par manu labo slavu, — es pat lāgā nezinu, kas tas īsti bija, varbūt es tam pieķēros kā savam pēdējam glābiņam. Tanī pašā vakarā es atsacījos no visa, paturot sev vienīgi dusmas un naidu. Es spēru soli, kas satrieca pīšļos jūsu iedomīgo principālu, bet jūs nostādīja še, manā priekša, un nu jūs skatāties manī un taču beidzot saprotat, kas man prātā.

Ar negantu lāstu viņš pielēca no krēsla. Viņa iebāza roku sava tērpa izgriezumā; ne pirkstiņš viņai nedrebēja, ne matiņš uz galvas neietrīsējās. Viņš stāvēja nekustīgi, viņa arī, galds un krēsls — tiem vidū.

—    Kad es aizmirsīšu, ka šis cilvēks viņā vakarā pieskāries ar savām lūpām manējām un apskāvis mani, kā to darīja šonakt atkal, — Edīte sacīja, norādīdama uz Kārkeru, — kad es aizmirsīšu to kauna traipu, ko tā skūpsts iededzinājis manā vaigā, — vaigā, pie kura glaudies Florenses nevainīgais vaidziņš; kad es aizmirsīšu savu sastapšanos ar Florensi, kad vēl šis traips kvēloja manā sejā, un aizmirsīšu tai brīdī pamodušos apziņu, ka, glābdama viņu no vajāšanas, ko viņa cieta manas mīlas dēļ, apkrauju arī viņas vārdu ar kaunu un negodu un uz visiem laikiem viņas atmiņā palikšu kā grēciniece, no kuras jānovēršas, — tad, mans laulātais draugs, no kura esmu šķīrusies ar šo brīdi, aizmirsīšu* arī šos pēdējos divi gadus, vērsīšu par nebijušu to, ko esmu izdarījusi, izklīdināšu jūsu maldīgās domas!

Liesmojošās acis uz mirkli pacēlusi, viņa atkal uzlūkoja Kārkeru un pastieptajā kreisajā rokā sniedza tam dažas vēstules.

—    Skatieties! — viņa nicinoši sacīja. — Tās jūs man sūtījāt ar izdomāto vārdu, kurā tagad saucaties, — vienu uz šejieni, citas uz pārējām pilsētām, kur pa ceļam uzkavējos. Zīmogi nav atlauzti. Saņemiet tās atpakaļ!

Edīte saņurcīja tās rokā un nosvieda viņam pie kājām. Un, kad atkal pacēla uz viņu acis, tajās pavīdēja smīns.

—    Šonakt mēs sastopamies un arī šķiramies, — viņa sacīja. — Pārāk agri jūs sākāt sapņot par tīksmu, laimīgu atpūtu Sicīlijā. Jums vajadzēja vēl drusku ilgāk pieglaimoties un līst uz vēdera, un tēlot savu nodevēja lomu, un kļūt vēl bagātākam. Dārgi jums maksā jūsu baudkārā aiziešana atpūtā!

—    Edīt! — viņš iekliedzās un draudā pacēla roku.

—    Sēdies! Beidz jel reiz! Kādi velni tevi apsēduši?

—     Viņu vārds ir leģions! — viņa attrauca un saslējās, it kā gribēdama to iznīcināt. — Jūs un jūsu kungs audzējāt tos auglīgā zemē, un nu tie saplosīs jūs abus. Neģēlis pret viņu, bezgodis pret viņa nevainīgo bērnu, bezgodis vienmēr un visur, tad ejiet tak un dižojieties, ka esat mani ieguvis, bet atzīstieties, zobus griezdams, kaut reiz, ka melojat!

Lāstus murminādams, viņš stāvēja tās priekšā un, zvērojošās acis šaudīdams, it kā meklējās pēc kā, ar ko pieveikt savu pretinieci, bet tā stāvēja tikpat izaicinoša un neiebiedējama.

—     Dižojieties, cik uziet, — viņa sacīja, — tas būs mans triumfs. No zemsirdīgākajiem neliešiem es izvēlējos tieši jūs, parazītu un augstprātīgā tirāna ieroci, lai cirstā brūce tam būtu jo dziļāka un sāpīgāka. Plātieties vien un atriebiet viņam par mani! Jūs zināt, ar kādām jūtām te ieradāties šovakar, zināt, ka stāvat manā priekšā, sarāvies aiz bailēm, jūs redzat tagad pats sevi tikpat nejaukā gaismā, — kaut varbūt ne gluži tik riebīgā —, kādā jūs redzu es. Plātieties vien, atriebiet par mani arī sev pašam!

Viņam bija putas uz lūpām un sviedri klāja pieri. Ja pretiniece kaut reizi, kaut mirkļa tiesu būtu nodrebējusi, viņš būtu pievārējis to; bet tā stāvēja kā klints, un tās pētījošais skatiens nenovērsās no viņa.

—    Tā mēs vis nešķirsimies, — viņš sacīja. — Vai tev šķiet, es būšu tāds nelga, ka Jaušu tev aiziet šai ārprātīgajā noskaņojumā?

—    Vai jūs domājat, — viņa atjautāja, — ka varat mani aizturēt?

—    Pamēģināsim, mīļā, — viņš noteica, negantās dusmās izsliedams galvu.

—    Lai dievs jums žēlīgs, ja iedrošināsities man tuvoties! — viņa atcirta.

—     Bet ja nu, — viņš atkal ierunājās, — es nemaz nedomāju plātīties un dižoties? Ja nu arī es izrādos citāds? Klausies! — un atkal nomirdzēja zobu rinda.

—    Mums abiem jāpanāk vienošanās, citādi arī es varu uzņemt negaidītu kursu. Atsēdies, atsēdies taču!

—    Par vēlu! — viņa iesaucās, un viņas acis šķita metam zibeņus. — Esmu palaidusi vējā savu labo slavu un savu nevainojamo vārdu. Esmu nolēmusi nest negodu, kas man nāks līdzi, un zināt, ka nesu to nepelnīti, ko arī jūs zināt, bet viņš nezina, nekad nezinās, un viņam tas nav jāzina. Es kaut miršu, bet no manis viņš to nedzirdēs. Tikai tāpēc esmu te nakts vidū, viena ar jums. Tāpēc es sastapos ar jums šeit, slēpdamās aiz sveša vārda, izlikdamās par jūsu sievu. Tāpēc redzēja mani te un atstāja mani te svešie sulaiņi. Jūs nekas vairs nespēj glābt!

Savu dvēseli viņš būtu pārdevis, ja tikai varējis to visā tās skaistumā notriekt pie zemes, likt tās rokām noslīgt gar sāniem un izjust to savā varā. Bet viņš nespēja to pat uzlūkot, pats nejuzdams baiļu. Viņš jauda pretinieces spēku, kas nebija uzveicams. Viņš saprata, ka 1ā savā izmisuma neprātā un neapslāpējamā naidā pret viņu nebaidīsies ne no kā. Viņš nenolaida acu no rokas, kas ar tik ciešu, stingru apņēmību bija uzlikta uz baltajām krūtīm, un nodomāja,

—    ja tā ieroci pacels pret viņu un netrāpīs, tā nevilcināsies ar to pašu kustību vērst to pret šīm baltajām krūtīm.

Tāpēc viņš neuzdrošinājās tai tuvoties, bet durvis, pa kurām bija ienācis, atradās viņam aiz muguras, un viņš atkāpās atpakaļ, lai aizslēgtu tās.

—    Visbeidzot — uzklausiet vēl manu brīdinājumu! Turiet acis vaļā! — viņa teica, atkal pasmīknēdama.

—    Jūs esat nodots — kā visi nodevēji. Ir uzzināts, ka jūs esat šeit vai esat jau bijis, vai nule ieradīsities. Es šovakar redzēju karietē uz ielas savu vīru — tik tiešām, kā es te stāvu!

—    Tu melo, padauza! — Kārkers iebļāvās.

Tai pašā mirklī priekšnamā skali nošķinda zvans. Viņš kļuva bāls, kad tā izstiepa roku kā burve, kuras burvestībai paklausījis šis zvans.

—    Klau! Vai dzirdat?

Viņš atspiedās ar muguru pret durvīm, jo pamanīja Edītes taktikā kādu pārgrozību un nodomāja, ka tai prātā tikt viņam garām. Bet — viens mirklis — un tā jau bija pazudusi pretējās durvīs, kas veda uz guļamistabu, un aizvērusi tās.

Tiklīdz bija notikusi šī pārvērtība, tiklīdz tās nepielūdzamais, valdonīgais skatiens bija novērsies no viņa, viņš juta, ka spēs mēroties spēkiem ar to. Viņš domāja, ka izbailes no šīs pēkšņās nakts trauksmes būs salauzušas viņas pretestību, jo vairāk vēl tāpēc, ka viņa taču bija jau pārgurusi. Viņš atgrūda vaļā durvis un tūlīt steidzās tai pakaļ.

Bet istabā bija tumšs un, tā kā Edīte neatsaucās uz viņa saucienu, viņam nācās griezties atpakaļ pēc lampas. Pacēlis to augstu virs galvas, viņš lūkojās visapkārt, cerēdams ieraudzīt bēgli ierāvušos kādā kaktiņā; bet istaba bija tukša. Viņš gāja tālāk uz buduāru, tad ēdamistabu, sperdams nedrošus soļus, kā jau nepazīstamā vietā, bikli lūkojās apkārt, izmeklējās aiz visiem dīvāniem un aizslietņiem — viņas nebija nekur. Nebija arī hallē, kuras iekārtojums bija tik skops, ka visu varēja pārredzēt ar vienu acu uzmetienu.

Visu šo laiku zvans nemitīgi šķindēja un pie durvīm jau dauzījās. Viņš nolika lampu un, piegājis tām tuvāk, ieklausījās. Bija dzirdamas vairāku cilvēku balsis, vismaz divi no tiem runāja angliski, un, kaut gan durvis bija biezas un aiz tām liela kņada, vienu no balsīm viņš pārāk labi pazina, lai vēl šaubītos, kam tā pieder.

Atkal viņš paķēra lampu un steidzās atpakaļ cauri visām istabām, pakavējās ķatrā un, lampu pacēlis, vēlreiz izmeklējās, vai neieraudzīs Edīti. Tā viņš pašlaik stāvēja guļamistabā, kad pēkšņi acis uzdūrās durvīm, kas veda uz šauro eju sienā. Viņš piegāja klāt un konstatēja, ka durvis no ārpuses aizslēgtas, bet, ārā ejot, Edītei bija noslīdējis plīvurs un ievēries durvju spraugā.

Visu šo laiku ļaudis ārpusē uz kāpnēm nepārtraukti zvanīja un ar rokām un kājām dauzīja durvis.

Viņš nebija gļēvulis, bet troksnis un viss, kas noticis pirms tam, svešās istabas, kurās viņš, pat otrreiz ar lampu atpakaļ nākdams, gandrīz bija apmaldījies, viņa plānu izjaukšana (lai cik dīvaini tas izklausās — viņš būtu juties daudz drošāks, ja būtu guvis panākumus), vēlā nakts stunda, doma, ka tuvumā nav neviena, no kā viņš varētu gaidīt draudzīgu palīdzību, un — vairāk par visu — pēkšņā atskārta, kas sirdi kā ar svinu pielēja, ka tas vīrs, kura uzticību viņš pievīlis un kuru pašu tik nelietīgi krāpis, atradās šeit, lai norautu viņam masku no sejas un prasītu norēķinus, — radīja viņā paniskas bailes. Viņš mēģināja atdārīt durvis, kurās bija ieķēries plīvurs, taču tās nepadevās. Tad viņš atvēra logu un paraudzījās pa žalūziju spraugām lejā, bet lēcienam logs atradās par augstu un akmeņi nebija iežēlināmi.

Zvanīšana un klauvēšana nepārstāja, ari bailes nepārgāja. Viņš atkal devās pie guļamistabas durvīm, un pēc vairākiem mēģinājumiem, katrreiz stiprāk piepūloties, beidzot izdevās tās atvērt. Viņš redzēja, ka turpat ir šauras kāpnītes, un juta no lejas vēsmojam pretī nakts gaisu; tad viņš ielavījās atpakaļ, lai paņemtu mēteli un cepuri, nostiprināja, kā mācēdams, durvis aiz sevis, nozagās lejup pa kāpnēm ar lampu rokā, nopūta to, tikko bija samanījis ielu, un, noslēpis to kādā kaktā,'izgāja zvaigžņotajā naktī.

LV NODAĻA ROBS SLĪPĒTĀJS ZAUDĒ VIETU

Vārtnieks, kas apsargāja lielos dzelzs vārtus no viesnīcas pagalma uz ielu, bija pametis savas būdas vārtiņus nenoslēgtus, bet pats aizgājis projām, droši vien izdibināt, kas tā par trokšņainu kņadu pie parādes durvīm. Uzmanīgi atvilcis aizšaujamo, Kārkers izmanījās ārā un, aizvēris, cik klusi vien varēdams, čīkstošos vārteļus, deva kājām ziņu.

Drudžainais uzbudinājums, ko bija radījis pazemojums un nespēcīgās dusmas, tagad izvērtās paniskās bailēs. Tās pieauga līdz tādai pakāpei, ka viņš bija gatavs akli mesties jebkādās briesmās, lai tikai izbēgtu no cilvēka, kas vēl pirms pāris stundām viņam nemaz nebija šķitis bīstams. Šā cilvēka tik spējā ierašanās, ko viņš nemūžam nebija sagaidījis, tā balss padzirdēšana, tik tuvā iespējamība tiem satikties aci pret aci — tas pirmajā acumirklī varēja likt viņam šausmās sastingt, taču atjēdzies viņš būtu to uzņēmis ar nekaunīgu bravūru un savu vainu nomaskējis ar izaicinošu drosmību, kā jau daždien nelietis. Bet atskārta, ka uzrāvies uz paša izmesta āķa, bija satricinājusi un sagrāvusi visu viņa drosmi un pašpaļāvību. Šī lepnā sieviete, kuras dvēseli viņš pamazām bija indējis, kuru domājās jau pārvērtis pakļāvīgā radījumā savai izpriecai, bija atgrūdusi viņu kā riebīgu rāpuli, ievilinājusi lamatās,

izsmējusi, riezusi pretī krūti un saminusi viņu pīšļos; bet viņš, pieviltais krāpnieks, kam novilkta lapsas āda, muka apkaunots, pazemots un baiļu mākts.

Slapstoties no ielas ielā, viņš pēkšņi kā no elektriskas strāvas trieciena sadrebēja šausmīgās bailēs, kas bija pavisam citādas nekā bailes no pakaļdzīšanās. Mistiskas, neizprotamas, neizskaidrojamas bailes, gluži kā pirms zemestrīces, — kaut kas, it kā brāzmaini šalkdams, traucās pa gaisu, kā pati Nāve, spārnos pacēlusies. Viņš parāvās pat sānis, it kā lai palaistu garām šo lidoni. Tas nepalidoja garām, tā tur nekad nebija bijis, un tomēr — kādas baismīgas šausmas tas bija uzvēdījis.

Viņš pacēla savu bailēs pārvērsto bezgoža seju pret nakts debesīm, un zvaigznes pie tām mirgoja tikpat rimti un mierīgi, kā bija mirgojušas pirms brīža, kad viņš zagšus izlavījās uz ielas; viņš apstājās, lai pārdomātu, ko darīt tālāk. Bailes tikt izsekotam un notvertam kādā svešā, tālā malā, kur varbūt likums viņu neaizsargātu, — ka tā ir sveša un tāla, šī jaunuzradusies sajūta tagad, kur viņš palicis gluži viens savu sabrukušo piānu drupās, viņu šausmināja, — vēl lielākas bailes meklēt tagad patvēru Itālijā vai Sicīlijā, kur, pēc viņa domām, varēja būt uzpirkti zeļļi, lai viņu noslepkavotu kādā tumšā ielas'stūrī, — vainīguma un baiļu radīta slimīga iedoma, — varbūt vēl tas apstāklis, ka viņa plāni bija realizējušies pretēji iecerei, — pamudināja arī viņu rīkoties pretēji iepriekšējiem nodomiem, proti, viņš nolēma doties atpakaļ uz Angliju.

«Tur man visādā ziņā būs drošāk. Ja arī es izšķiršos nerādīties šim nelgām acīs, — viņš domāja, — tad tur būs daudz grūtāk sadzīt man pēdas nekā šeit ārzemēs pašreiz. Bet, ja nolemšu rādīties (kad šī nolādētā lēkme bus pārgājusi), vismaz es nebūšu vairs viens, tur būs kāda dvēsele, ar ko parunāt, apspriesties, būs kas sniedz palīdzīgu roku. Tur es neļaušos, ka mani trenkā un vajā kā žurku.»

Viņš šņākdams izdvesa Edītes vārdu un sažņaudza dūri. Viņš grieza zobus, slēpdamies masīvo namu ēnā, izvirda šausmīgus lāstus pār viņas galvu un glūnēja uz visām pusēm, it kā raudzīdamies pēc viņas. Tā viņš

aizzagās līdz kādas iebraucamās vietas vārtiem. Visi jau bija apguluši, bet, parāvis zvanu, viņš nedabūja jlgi gaidīt, kad ar laternu rokā iznāca kāds vīrietis, un jau pēc mirkļa viņš atradās ar to tumšā ratnīcā, kur noīrēja vecu faetonu braucienam uz Parīzi.

Viņi salīga ātri; tūliņ tika aizsūtīts pēc zirgiem. Piekodinājis, lai, tiklīdz tie klāt, pajūgs viņam seko, viņš atkal lavījās projām, ārā no pilsētas, garām seniem vaļņiem, līdz nonāca pie lielceļa, kas šķita kā upes straume aizviļamies pa tumšo līdzenumu.

Uz kurieni tas veda? Kur bija tam gals?

Kad viņš, šādās domās kavēdamies, apstājās un lūkojās pāri tumšajam klajumam, kur slaidi koki iezīmēja ceļa jostu, atkal uzbrāzmoja nāves šalka, atkal aizjoņoja garām, aukaina, neapturama, un atkal viņu sagrāba šausmas, tumšas kā šī svešā puse un nezināmas kā šīs zemes tālās robežas.

Vēja nebija, neviena ēna nepaslīdēja garām dziļajā nakts tumsā, ne mazākā troksnīša. Viņam aiz muguras gulēja pilsēta, šur tur pamirdzinādama pa uguntiņai, bet aiz torņiem un jumtiem, kas šķita bezķermeniski, slēpās zvaigžņu pasaules. Tumša, vientuļa tāle viņam visapkārt, un pulksteņi tikko dzirdami nosita otro stundu.

Viņš soļoja tikai uz priekšu, un viņam šķita, ka gājis ilgi un nogājis tālu gabalu, bieži apstādamies, lai paklausītos. Beidzot ilkss zvārguļa skaņas sasniedza viņa bailīgās ausis. Zvārguļi skāmēja drīz klusāk, drīz skaļāk, brīžam gandrīz noklusdami uz nelāgā ceļa, taču pēc tam atkal jo žirgti iešķindēdamies, kamēr beidzot, balsi netaupot un pātagu plīkšķinot, līdz acīm aiztuntuļojies vedējs apturēja auļojošu četrjūgu viņam līdzās.

—     Kas tur iet? Mesjē?

—     Jā.

—    Mesjē nogājis garu ceļa gabalu tāda nakts melnumā.

—     Kas par to? Katrs dara, kā tam tīk. Vai pasta stacijā aizrunāti vēl kādi zirgi?

—     Tūkstoš velnu! … un piedošanu! Vēl kādi zirgi? Šinī stundā? Nē!

—    Klausieties, draugs. Es ļoti steidzos. Parādiet, kā protat braukt. Jo ātrāk tiksim uz priekšu, jo lielāku dzeramnaudu dabūsit. Nu, aiziet! Žigli!

—    Heijā! Hī! Heijā! Hī! — Pilnos lēkšos prom pa tumsu, tā ka putekļi un smiltis šķīst uz visām pusēm!

Ratu rīboņa un kratīšanās atbilda nemierā un pretrunās mutuļojošām domām bēgļa galvā. Nekā skaidra visapkārt, nekā skaidra viņā pašā. Garām slīdošie priekšmeti cits ar citu saplūduši, tikko pamanīti, jau pazuduši! Aiz garām skrejošo zemnieku māju un žogu neskaidrajiem apveidiem pašā ceļa malā — drūms klajums. Aiz tēliem, kas uzpeldēja un, mirkli izniruši, atkal izgaisa viņa gara acu priekšā, — melns bezdibenis, pilns baiļu, niknuma un neizdevušās nodevības. Brīžam vēsma no tālajiem Juras kalniem pārvēdīja pār plašo līdzenumu. Un atkal tā pati mežonīgā šalkoņa, kas viņu tā biedēja, iedomās aizvējoja garām, likdama asinīm sastingt ledū.

Lākturi, mezdami atblāzmu uz auļojošo zirgu galvām, pa šaltij arī uz blāvo vedēja figūru un tā plandošo mēteli, veidoja tūkstoš nenosakāmu tēlu, kas harmonēja a"r viņa domām. Pazīstamu cilvēku ēnas viņam pazīstamā pozā noliekušās pār pultīm un grāmatām; tā vīra spokaini rēgi, no kura viņš bēga, vai atkal — Edīte; zvārguļu skaņās un ratu rīboņā — kādreiz sacītu vārdu atbalss; telpas un laika sajukums: pagājušā nakts šķiet pārdzīvota pirms mēneša, bet tas, kas bijis pagājušajā mēnesī, noticis šonakt; mājas te neiedomājami tālu, te atkal tikpat vai ar roku aizsniedzamas; nemiers, disharmonija, trauksme, tumsa un sajukums pašā un visapkārt. Heijā! Hī! Uz priekšu aulekšiem pa tumšajiem laukiem; smiltis un putekļi pašķīst uz visām pusēm, un kūpošie zirgi traucas krākdami, it kā ikvienam no tiem mugurā būtu uzklupis dēmons un neprātīgā triumfā trenktu tos pa naktsmelno ceļu — uz kurieni?

Atkal viņam uzbrāžas neizprotamās šausmas, un, kad tās ir garām, zvārguļi kliedz ausīs: «Uz kurieni?», riteņi dārdina: «Uz kurieni?» Viss brauciena troksnis un rīboņa kliedz tikai to vien. Gaisma un ēnas kā koboldi lēkā virs zirgu galvām. Tikai neapstāties! Tikai nekavēties! Tālāk, tālāk! Mežonīgos auļos uz priekšu pa melno ceļu!

Viņš vairs nespēja sakarīgi domāt. Nespēja vairs vienu domu nošķirt no otras un nespēja arī ne brīdi pie kādas atsevišķi pakavēties. Sagrautās cerības — iemantot baudpilnu dzīvi kā kompensāciju par agrāko kalpību; neizdevusies nodevība pret cilvēku, kas aizvien pret viņu izturējies godprātīgi un augstsirdīgi, bet kura ikvienu niecīgāko augstprātības izpausmi skatienā vai vārdā viņš gadiem ilgi kā dārgumus bija krājis atmiņā, lai ar augļu augļiem atmaksātu (tā viltīgi un izmanīgi cilvēki parasti mēdz klusībā nicināt to, kam glaimo, un savu pazemību, paši atzīdami, cik maz tā vērts, tomēr ieskaita lēsē un kāro atriebt), — tas galvenokārt viņam jaucās pa galvu. Ne mirkli viņā nenorima apslāpēts niknums pret sievieti, kas viņu ievilinājusi lamatās un tādējādi viņam atriebusies; zemiski, nejauki atmaksas plāni nedeva viņam miera, taču tie joprojām bija neskaidri. Steidzīgas un pretrunīgas domas rosījās viņa galvā. Un, pat nododoties šīm drudžainajām, neauglīgajām domām, viņu neatstāja viena: atlikt visu pārdomāšanu uz kādu nenoteiktu, vēlāku laiku.

Tad sāka uzpeldēt atmiņā vecie laiki pirms otrās laulības. Viņš atcerējās, kādu greizsirdību bija izjutis pret zēnu, kādu greizsirdību pret meiteni, cik veikli un viltīgi pratis visus uzmācīgos turēt pa gabalu nost un kā bija apvilcis šim lētticīgajam nelgām apkārt burvju loku, kuru drīkstēja pārkāpt vienīgi viņš pats; un tad viņš sev jautāja, vai patiesi uzņēmies visus šos pūliņus tikai tādēļ, lai tagad kā pieķerts zaglis bēgtu no tā paša nabaga nelgas!

Viņš būtu varējis sevi vai nogalināt par šo gļēvumu, bet šis gļēvums jau patiesībā bija viņa neveiksmju ēna un nebija šķirams no tām. Apziņa, ka ar vienu triecienu iedragāta paļāvība uz paša nelietību, atskārta, ka neesi bijis nekas cits kā nožēlojams rīks otra rokās, — tas viss paralizēja viņu. Viņš plosījās bezspēcīgā niknumā pret Edīti, naidā pret misteru Dombiju un naidā pret sevi pašu; un tomēr bēga un nezināja nekā cita, ko iesākt.

Atkal un atkal viņš ausījās, vai tikai aiz muguras jau neatskan ratu rīboņa. Atkal un atkal viņam likās, ka aizvien skaidrāk dzird tos tuvojamies. Beidzot viņš tik stipri tam noticēja, ka uzsauca: — Stāt! — būdams labāk ar mieru zaudēt laiku nekā ilgāk paciest neziņu.

Šis vārds spēji sagrūda zirgus, ratus un vedēju ceļa vidū vienā čupā.

—   Pie velna! — iekliedzās vedējs un palūkojās pār plecu atpakaļ— Kas ta lēcies?

—    Ieklausieties! Kas tas ir?

—    Kas?

—    Troksnis.

—    Sasodīts! Vai rimsies, bandīts tāds! — viņš sirdījās uz vienu no zirgiem, kas purināja zvārguļus.

—   Kāds troksnis?

—    Tur — aiz muguras. Vai tur nebrauc aulekšiem vēl kāds pajūgs? Tur! Nu klausieties taču.

—    Vai stāvēsi mierā, nešķīstais cūkas purns! — vedējs uzbļāva otram zirgam, kas sāka koslies ar trešo, bet pārējie satrūkušies slējās pakaļkājās un stūmās atpakaļ. — Tur nekā nav.

—    Ntjkā?

—    Nē, nekā. Tikai diena sāk aust.

—    Šķiet, jums taisnība. Pašreiz arī es tiešām nekā nedzirdu. Laižam tālāk!

Iztramdītais pajūgs, no zirgiem kūpošo garaiņu mutuļos tīts, sākumā nevarēja īsti uzņemt gaitu; vedējs, saīdzis par nevajadzīgo aizkavēšanos, sameklēja kabatas nazi un pierīkoja pātagai klāt jaunu siksnu. Bet pēc tam: — Heijā! Hī! Hcijā! Hī! — Un mežonīgā auļošana sākās no jauna.

Un zvaigznes nodzisa, un diena ieblāzmojās, un viņš, stāvēdams ratos, skatījās atpakaļ uz riteņu iebrauktajām sliedēm un redzēja, cik tālu vien acs sniedza, ka neviena sekotāja nav. Un drīz jau bija balta diena, un saule zeltīja tīrumus un vīna dārzus, un šad tad pa strādniekam iznāca no mazām pagaidu būdām pie akmeņu kaudzēm ceļa malā; tie laboja šoseju vai ēda maizes riecienu. Paretam sāka parādīties arī zemnieki, vai nu savā ikdienas darbā, vai uz tirgu iedami, vai vienkārši slaistīdamies nabadzīgo būdu priekšā un

laiski noraudzīdamies viņam nopakaļ, kad viņš tiem brauca garām. Tad ceļā pagadījās pasta stacija, dubļos . iegrimusi, ar kūpošām mēslu kaudzēm apkārt un pussagruvušiem staļļiem; un šai krāšņajā ainavā nolūkojās milzīga, veca, kokiem neaizēnota mūra pils ar daudziem, lielum lielo tiesu izdauzītiem logiem, bet zaļš miklums līda lēnām gar terases margām augšup, sniegdamies jau līdz jumta dzegām, smailēm un tornīšiem.

Nīgri atzvēlies karietes stūrī, tik vien kārodams kā ātrāk tikt uz priekšu, — tikai brīdi pa brīdim, vai ik pēc jūdzes, kolīdz ceļš kļuva klajš, celdamies kājās un skatīdamies atpakaļ, — viņš joprojām mēģināja atgaiņāt domas uz nenoteiktu laiku, bet neauglīgā prātošana tomēr viņam nedeva miera ne mirkli.

Kauns, vilšanās un sakāve kremta viņa sirdi; smagi māca nemitīgās bailes, ka viņu varētu panākt vai ceļā sastapt, — viņš pat bez iemesla satrūkās no gājējiem, kas nāca pretī pa ceļu. Tās pašas neizturamās šausmas un bailes, kas viņu bija sagrābušas naktī, atgriezās dienā ar nevājinātu spēku. Vienmuļā zvārguļu šķindoņa un zirgu pakavu dipoņa; mūžīga satraukuma un veltīgu dusmu vienmuļība; baiļu, nožēlas un niknuma vienmuļa atkārtošanās vērta ceļojumu it kā nebeidzamu vīziju virknē, kurā nebija nekā reāla, izņemot mocības.

Tas ir murgains sapnis; gari ceļi aizlokās tālē pretim apvārsnim, kas vienmēr kāpjas atpakaļ un nekad nav sasniedzams; pilsētas ar toelāgi bruģētām ielām gan pakalnos, gan ielejās, kur namu tumšās durvīs un pusaklos logos pavīd pa sejai; kur garās, šaurās ieliņās pārdošanai rindās piesietas, mēsliem notašķījušas govis un vērši badās un bauro, un saņem pa resnajam galvām belzienus ar tādām rungām, kas var tās arī ielauzt; tilti, krustceles, baznīcas, pasta stacijas, kur jauni zirgi liek iejūgti pret pašu gribu, bet izjūgtie kūpoši un elsojoši, skumji galvas nokāruši un kopā sabāzuši, stāv pie staļļa durvīm; mazas kapsētiņas ar melniem, greiziem krustiem un savītušiem, sabirzušiem vainagiem uz tiem; un atkal gari, gari ceļi, kas lokās kalnup un lejup, traukdamies pretī mānīgajam apvārsnim.

Tas ir murgains sapnis: rīts, dienasvidus un saulriets;

nakts ar augošu mēnessirpi pie debesīm. Tālē aizejošie ceļi uz īsu laiku paliek aizmugurē, nāk pilsētas nelīdzenais bruģis; rati ripo rībēdami un dārdēdami, skatiens pievēršas augstam baznīcas tornim starp namu jumtiem; tad viņš izkāpj no ratiem, steigšus ietur azaidu un iedzer krietnu malku vīna, kas tomēr garu nepacilā; iet gabalu kājām, viņu apstāj ubagu bars — aklie trīsošiem plakstiem vecu sievu pavadībā, kuras tiem tur sveces pie sejas; vājprātīgas meičas, klibie, tizlie un gaudenie; ceļš iziet cauri trokšņainajam pūlim; sēž atkal ratos un nolūkojas uz augšup pavērstajām sejām un izstieptajām rokām, drebot bailēs, ka tikai neierauga kādu vajātāju spiežamies cauri pūlim; atkal auļos tālāk pa gargaro ceļu, sēž, saknupis kaktā, apmāts un apdulbis, vai pieceļas kājās, lai pavērotu mēnesnīcas blāvi apspīdēto, garo gabalu uz tā paša nebeidzamā ceļa, vai lūkojas atpakaļ, lai redzētu, kas viņam seko.

Miegs no viņa bēg, tikai mirkļi snaudas tāpat vaļējām acīm, un jau trūkstas augšā un skaļi atsaucas kādai iedomātai balsij. Viņš nolād pats sevi par to, ka atrodas šeit, ka bēdzis, ka ļāvis tai aiziet, par to, ka nav izaicinoši stājies pretī vajātājam. Viņš ir karastāvoklī ar visu pasauli, bet galvenokārt ar sevi pašu; viņa melnais izmisums klāj tumsu pār visu, kas viņa ceļā.

Tas ir kā drudža murgojums; pagājušo dienu notikumi jaucas ar šodienējiem; līdzšinējā dzīve un šī bēgšana saplūst kopā; bezprātīga traukšanās nezin uz kurieni, kur viņam jānokļūst. Senāk redzētas ainas spraucas vidū jaunajām, tikko skatītajām. Domas vandās pa senu, tālu pagātni ar šķietamu nevērību pret pašreiz redzētajām lietām, tomēr visu laiku nezūd mokošā un gurdinošā apziņa, ka tās viņu mulsina un māc pārkaisušos prātus vēl pēc tam, kad sen jau pazudušas.

Vīzija turpinās: nemitīgas pārvērtības, bet vēl arvien tā pati vienmuļība — zvārguļi, riteņi, pakavu klaboņa, tikai miera nav un nav. Pilsētas un lauki, pasta stacijas, zirgi, vedēji, pakalni un ielejas, gaisma un tumsa, lielceļi un ielu bruģi, augstas kraujas un dziļas aizas, lietus un saule, bet tomēr tā pati vecā vienmuļība — zvārguļi un riteņi, un pakavu klaboņa, tikai miera nav. Beidzot murgos jauž tuvojamies tālo galvaspilsētu, ceļi kļūst dzīvāki, pagriezieni biežāki, gar acīm paslīd vecas katedrāles, rati rībina cauri mazām pilsētiņām un ciematiem, kas biežāk sāk pagadīties ceļa malās, bet viņš pats sēž, ratu stūrī ierāvies, mēteļa apkakli līdz acīm sacēlis, kad garāmgājēji nolūkojas viņā.

Brauc un brauc, uz priekšu vien, uz priekšu vien, atliekot domāšanu uz vēlāku laiku un pastāvīgi plosot sevi domām; nav jaudas saskaitīt ceļā pavadītās stundas, ne spējas aptvert laiku un vietu šajā braucienā. Izslāpis, apdullis, pusvājprātīgs. Un par spīti visam tomēr nerimtīgi traucas uz priekšu, it kā nebūtu iespējas atrast vielu, kur apstāties, un ierodas Parīzē, kur duļķainā upe netraucēti veļ straujos ūdeņus cauri divām trokšņainām pulsējošas dzīves straumēm.

Tad trauksmaināks murgs: tilti, krastmalas, bezgalīgas ielas, krodziņi, ūdensnesēji, ļaužu drūzma, kareivji, pajūgi, orķestru mūzika, bungu rīboņa, veikalu pasāžas; vienmuļā zvārguļu šķinda, riteņu dārdoņa un pakavu klaboņa beidzot noslāpst pārējā troksnī un dunoņā. Troksnis pamazām izdziest, kad viņš citā pajūgā pa citiem vārtiem izbrauc no pilsētas ārā. Un, dodoties uz jūras krastu, atkal tā pati vienmuļā zvārguļu, riteņu un pakavu sasaukšanās, tikai miera nav.

Atkal saules riets un vakara nokrēslis. Atkal gari ceļi, melna nakts un blāvi mirgojoši logi ceļa malā, un vēl aizvien tā pati vieriftiulība — zvārguļi, riteņi, pakavu klaboņa, tikai miera nav. Agrīna krēsla, rītausma, saules lēkts. Lēni, smagi pajūgs uzvelkas kalnā, kur uzvējo spirgta jūras dvesma, no kurienes jau var redzēt, kā rīta saulē laistās tālo viļņu krēpes. Osta sasniegta tieši paisuma laikā; nāk malā zvejnieku laivas, līksmas sievas un bērni sagaida pārbraucējus. Krastmalā izžauti tīkli un zvejnieku drānas; kuģu mastos un takelāžā rosās matroži, un to balsis skan no augšienes; nemainīgā jūra ir gaiša un dzidra, un pāri tai žilbinoša vizma.

Jauna vīzija: kuģis lēnām aizpeld jūrā; viņš pats no klāja noraugās atpakaļ uz krastu, kas izskatās kā miglas vāls virs ūdens, vietvietām pavērdams pa gaišai zemes strēlei, kur saule to pāršķēlusi. Mierīgā jūra viegli viļņojas, vizuļo un šalko. Kāda cita pelēka svēdra iznirst okeānā tieši kuģa ceļā, tā kļūst aizvien skaidrāka, ceļas aizvien augstāk virs ūdens. Klintis, mājas, kādas vējdzirnavas, kāda baznīca iezīmējas arvien skaidrāk. Pēdīgi kuģis ieslīd klusos ūdeņos, pietauvojas krastmala, kur ļaudis stāv bariņos un māj sveicienus draugiem uz klāja. Tad izcelšanās malā, steigšanās cauri pūlim, vairoties no visiem, — beidzot atkal Anglijā.

Savos murgos viņš bija domājis doties uz kādu pazīstamu nomaļu vietiņu lauku klusumā, paslēpties tur, kamēr slepšus ievāks ziņas, kas dzirdams par viņu, un izlems, ko darīt tālāk. Vēl aizvien kā apdullis, viņš tomēr atcerējās dzelzceļa staciju, no kuras pa citu nozarojumu viņam būtu jābrauc līdz nodomātajai vietai, kur atradās neliela, klusa viesnīca. Tajā, viņš prātoja, varētu uzkavēties un atpūsties.

Ar tādu nodomu viņš aši ielēca dzelzceļa vagonā, ietinās mētelī, atzvila pusguļus un izlikās aizmidzis; drīz viņš bija jau tālu projām no jūras — zemes vidienas zaļajos laukos. Nonācis ceļa galā, viņš no vagona loga uzmanīgi nopētīja staciju. Priekšstats nebija viņu vīlis. Tā atradās nomaļā vietiņā neliela meža malā. Viena vienīga ēka, tikko celta vai šim nolūkam pārbūvēta, stāvēja jauka dārziņa vidū; tuvākā pilsētiņa bija jūdzēm tālu. Viņš izkāpa un, neviena neievērots, iegāja tieši viesnīcā, noīrēja divas savā starpā savienotas istabas augšstāvā un apmierināts devās uz tām.

Viņa nodoms bija atpūsties, atgūt pašsavaldīšanos un dvēseles līdzsvaru. Ārprātam tuvais satraukums un niknums — zobus griezdams, viņš staigāja pa savu istabu, — viņu vēl pilnīgi turēja savā varā. Domas, kurām viņš nespēja pavēlēt, nedz arī tās novirzīt, klīda pašas savus ceļus un rāva viņu līdzi. Viņš jutās pagalam nolrulis un līdz nāvei pārguris.

Bet viņš bija kā ar lāstu apkrauts — nekad vairs nerast miera, pārgurušās smadzenes tomēr nezaudēja atmaņu. Viņš nespēja tās pakļaut savai gribai, it kā tās nemaz nepiederētu viņam. Tās gan nevērsa viņa uzmanību uz pašreizējām skaņām vai priekšmetiem, bet vēl aizvien kavējās trauksmainajās ceļojuma laika vīzijās. Viņš nespēja no tām atbrīvoties. Tur stāvēja viņa, atkal nicīgi lūkodamās viņā ar savām tumšajām acīm, un viņš atkal traucās no tām projām bez mērķa pa pilsētām un laukiem, dienu un nakti, lietū un saulē, pa lielceļiem un ielu bruģi, pāri kalniem un lejām, pāri kraujām un aizām, zvārguļu, riteņu un pakavu trokšņa nomocīts un biedēts, un miera nebija.

—      Kas šodien par dienu? — viņš jautāja sulainim, kas klāja viņam pusdienu galdu.

—    Kas par dienu, ser?

—    Vai trešdiena?

—    Trešdiena, ser? Nē, ser. Ceturtdiena.

—     Biju piemirsis. Un cik pulkstenis? Neesmu savējo uzvilcis.

—      Bez dažām minūtēm pieci, ser. Laikam ilgi esat bijis ceļā, ser?

—    Jā.

—    Ar vilcienu, ser?

—    Jā.

—      Ļoti nogurdinoši, ser. Man gan nav iznācis daudz ar vilcienu braukt, ser, bet iebraucēji aizvien tā saka.

—    Vai viesi mēdz bieži šeit apstāties?

—      Vispār diezgan bieži, ser. Pašreiz gan neviena nav. Samērā paklusi pašlaik, ser. Viscaurēm paklusi, ser.

Viņš nekā neatbildēja'/ bet, uztrausies sēdus dīvānā, uz kura bija atlaidies, elkoņus uz ceļgaliem atspiedis, blenza grīdā. Ne mirkli viņš nespēja koncentrēt uzmanību. Tā traucās, kurp pagadījās, bet ne uz brīdi neiesnaudās.

Paēdis pusdienas, viņš izdzēra krietnu kvantumu vīna, — veltīgi. Arī šādi mākslīgi līdzekļi nespēja atvilināt miegu. Domas, kļuvušas vēl nesakarīgākas, rāva viņu sev līdzi, kā mežonīgi zirgi auļos rauj līdzi piesietu notiesāto, kam šādā veidā jāizpērk savs noziegums. Nedz aizmiršanās, nedz miera.

Cik ilgi viņš dzerdams tā sēdēja un prātoja, savu domu šurpu turpu raustīts, neviens par to nevarēja būt mazākā skaidrībā kā viņš pats. Viņš tikai atcerē

jās, ka ilgi bija tā sēdējis sveces gaismā, kad pēkšņi pietrūkās kājās un, šausmu pārņemts, sāka ausīties.

Nē, šoreiz tā nebija nekāda iedoma. Zeme drebēja, māja dārdēja, un gaisā uzbrāzmoja negantais, varenais šalciens! Viņš juta to tuvojamies un aizbrāžamies pāri, un pat vēl tad, kad bija pieskrējis pie loga un redzējis, kas tas īstenībā ir, viņš stāvēja trīcēdams, it kā no skatīšanās vien jau draudētu briesmas.

Lai nolādēts tas ugunīgais pūķis, kas aizdārdināja tik slaidi, mezdams plašajā klajumā žilbinošas gaismas un draudīgu dūmu strēli un tad nozuzdams! Viņam likās, ka viņu kāds norāvis šim nezvēram no ceļa, kur būtu saplosīts gabalu gabalos. Viņš trīcēja un drebēja pat tad vēl, kad vispēdējais troksnītis jau bija izdzisis un dzelzs sliedes, cik tālu vien acs mēnesnīcā varēja saredzēt, gulēja pamestas un klusas kā tuksnesī.

Nespēdams iemigt un sliežu ceļa nepārvarami pievilkts — vismaz tā viņam likās —, viņš izgāja ārā un devās pa dzelzceļa uzbērumu uz priekšu, kur kvēlojošie, nobirušie pelni iezīmēja aizgājušā vilciena pēdas. Kādu pusstundu nosoļojis šai virzienā, viņš sāka iet — vēl aizvitn gar uzbērumu — uz otru pusi, pagāja garām viesnīcas dārziņam, tad vēl krietnu gabalu tālāk, aplūkodams tiltus, signālus un laternas un prātodams, kad atkal tāds nelabais drāzīsies garām.

Zemes sadrebēšanās, vibrējošas skaņas ausīs, griezīgs svilpiens tālumā; pretī slīdoša blāva gaismas strēle strauji pārvēršas divās sarkanās acīs, trakojošas liesmas bārsta kvēlošas dzirkstis; rēcoša masa, augdama augumā, neatturami traucas uz priekšu; spējš vēja brāziens un dārdoņa — otrs ir klāt un projām, un viņš stāv, pietvēries pie kādiem vārtiem, kā glābiņu meklēdams!

Viņš sagaidīja nākamo un tad atkal nākamo. Viņš devās atpakaļ uz to vietu, kur tikko bijis, un tad atkal atpakaļ un cauri uzmācīgajām ceļojuma vīzijām raudzījās, vai netuvojas atkal kāds no šiem briesmoņiem. Viņš klaiņoja ap staciju un gaidīja, kamēr ķāds tur pietur, un, kad tas apstājās, lai uzņemtu ūdeni, viņš stāvēja klāt, blenza uz tā smagajiem riteņiem, uz tā dzelzs pieri un domāja, ar kādu nežēlīgu spēku un varu tas apveltīts. Brr! Redzēt, kā lielie riteņi lēnām sāk griezties, un iedomāties, kā tie tevi notriec gar zemi un samal!

Noreibis no vīna un alkdams atpūtas, — ko nekas, kaut arī viņš bija tik noguris, nespēja dot, — viņš tomēr nevarēja atkratīties no šīm slimīgajām domām un parādībām. Arī tad vēl, kad jau bija atgriezies savā istabā — tā ap pusnakti —, tās viņu vajāja, un viņš sēdēja klausīdamies un gaidīja nākamo.

Tāpat ari gultā, kad atlaidās atpūsties, necerēdams iemigt. Viņš gulēja, vēl arvien ausīdamies, un, tikko juta sadrebēšanos un ievibrēšanos, cēlās augšā un devās pie loga, lai vērotu (cik šeit stāvot bija iespējams), kā blāvā gaismiņa pārvēršas divās sarkanās acīs, kā sprēgājošā uguns spļauj kvēlojošas ogles, klausījās, kā rrilzenis dārdēdams aizripo un pār ieleju aizstiepjas dzirksteļota dūmu taka. Tad viņš palūkojās uz to pusi, kurp gribēja ar saules lēktu doties, jo šeit viņam miera neatrast; nolikās atkal gultā, kur viņu no jauna māca ceļojuma vīzijas un zvārguļu, riteņu un pakavu trokšņu vienmuļība, līdz tuvojās nākamais vilciens. Tā tas turpinājās visu nakti. Nespēdams savaldīšanos atgūt, viņš šai naktī, ja vien tas bija iespējams, to pazaudēja vēl vairak. Kad ausa rīts, viņu vēl joprojām mocīja domas, kuras viņš mēģināja atvairīt uz vēlāku laiku, kad būs labākā noskaņā; pagātne, tagadne un nākotne saplūda viņa gara acu priekšā, līdz viņš vairs nespēja skaidri atšķirt citu no citas.

—    Cikos, — viņš jautāja sulainim, kas visu nakti bija viņu apkalpojis un tagad ienāca ar sveci rokā,

—   jūs teicāt, man no šejienes jāaizbrauc?

—   Tā ceturksni pēc četriem, apmēram, ser. Četros iet garām ātrvilciens, bet tas šeit nepietur.

Viņš pārvilka ar roku sāpošajai galvai un palūkojās savā pulkstenī. Bija turpat pusčetri.

—    Laikam jūs būsit vienīgais braucējs, ser, — piemetināja sulainis. — Pie mums gan vēl apmetušies divi džentlmeņi, bet tie gaidīs Londonas vilcienu.

—    Man šķiet, jūs teicāt, ka te neviena vairāk neesot? — vaicāja Kārkers, vērsdamies pret sulaini ar rēgainu tā senākā smaida palieku, ar ko mēdza parādīt dusmas vai aizdomas.

—     Nebija jau arī neviena, ser. Tikai naktī ar pasažieru vilcienu, kas šeit pietur, atbrauca abi džentlmeņi. Vēlaties siltu ūdeni, ser?

—    Nē. Un aizvāciet sveci. Man gaismas pietiek tāpat.

Tā kā viņš bija atkritis gultā gandrīz nenoģērbies, tad, tikko sulainis bija izgājis no istabas, viņš piesteidzās pie loga. Saltā rīta gaisma bija padzinusi nakti, un debesis tinās lecošās saules rožainajā miglā. Viņš samērcēja ūdenī galvu un seju, — tas viņu gan nenieka neatspirdzināja —, steidzīgi saģērbās, samaksāja lēsi un izgāja ārā.

Gaiss, kas viņam vēdīja pretī, bija auksts un nemīlīgs. Viss mirka rasā, un pār viņa sakarsušo ķermeni pārskrēja šermuļi. Pametis vēl skatienu uz nakti staigāto ceļu un signālugunīm, kas tagad mirgoja palsi un nebija gandrīz vairs samanāmas, viņš pavērsa acis pret uzlecošo sauli un tās vareno gaismu, kas pārplūdināja pasauli.

Tik cēfa, tik dzidra savā skaistumā, tik svinīga! Kas gan lai pasaka, vai šai brīdī, kad viņš savas apžilbušās acis vērsa pret debesīm, kur cēlās saule, rimta un nopietna, vienaldzīga pret visu netaisnību un ļaunumu, pār kuriem mirdzējusi kopš pasaules iesākuma, kas pateiks, vai arī viņā nemodās kāda klusa nojausma par tikumu zemes virsū un atlīdzību par to debesīs? Ja viņš jel kādreiz ar maigumu un nožēlu atcerējies māsu vai brāli, — kas lai pasaka, vai tas nenotika šai mirklī?

Viņam vajadzēja tagad to izjust. Pār viņu pletās nāve. Viņš bija izstumts no dzīvajo pasaules un bija ceļā uz savu kapu.

Viņš samaksāja ceļa naudu līdz tai lauku stacijai, ko bija iecerējis, un sāka staigāt šurp un turp, gluži viens, noraudzīdamies uz dzelzs sliedēm, kuras vienā virzienā vijās cauri ielejai, un uz tumšo tiltu, kas atradās pavisam tuvu otrā virzienā; un, kad, nogājis līdz koka perona galam, apgriezās, viņš ieraudzīja to vīru, no kura bija bēdzis, iznākam pa tām pašām durvīm, pa kurām bija iznācis pats. Viņu acis sastapās.

Pēkšņajā pārsteigumā samulsušam, viņam sajuka solis, viņš klupa un pakrita uz sliedēm. Tomēr tūliņ atkal pielēca kājās, atkāpās paris soļu uz sliežu ceļa, lai palielinātu atstatumu starp sevi un šo cilvēku, un, ātri, aizgūtnēm elpodams, palūkojās savā vajātājā.

Viņš izdzirda kliedzienu — vēl otru — redzēja pretinieka sejā atriebes kaisli pārvēršamies nāves bālumā un šausmās .. . sajuta zemi iedrebamies … tai pašā mirkli atskārta, ka nupat tuvojas nāves šalkoņa . . . nelabi iekliedzās… pagriezās un pavisam tuvu klāt ieraudzīja sarkanās acis, nespodras un aklas gaišajā dienā, — tad viņu notrieca gar zemi, uzrāva atkal augšā, mētāja un dauzīja gar riteņiem, līdz atrāva locekļus citu pēc cita, un ugunīgajā svelmē izsīka viņa dzīvības avots, bet sakropļotie locekļi tika izsvaidīti pa gaisu.

Kad ceļinieks, kas viņu bija pazinis, pamodās no nesamaņas, tas redzēja netālu četrus vīrus nesam kaut ko smagu uz pārsegtām dēļu nestuvēm, kamēr daži citi trenca projām suņus, kuri skraidīja, zemi ošņādami un ar karstiem pelniem apbirušās asinis laizīdami.

LVI NODAĻA DAŽAM LABAM SIRDS PRIEKA PILNA, BET KAUJAS GAILIM ĪGNUMA PILNA

Ap Koka Mičmani uzstrāvoja dzīvība. Misters Tūtss ar Sjūzenu beidzot bija ieradušies. Sjūzena ar joni uzdrāzās augšā, gluži kā tāda neprātīga, bet misters Tūtss ar Kaujas Gaili iegāja viesistabā.

—                                                                                         Ak manu mīļumiņ manu jauko meitenīt mis Floja! — Nipere sauca jau pa gabalu, iebrāzdamās Florenses istabā, — kas to nu būtu domājis ka tas noies šitik tālu ka es jūs atradīšu šeit manu mī|o dūdiņu vienu pašu bez neviena kas viņu aptecētu bez mājām kuras viņa varētu saukt par savējām bet nu es nekad nekad vairs projām neiešu mis Floja jo lai gan es neesmu sūnām apaugusi es tomēr neesmu arī ritošs akmens un arī sirds man nav no akmens citādi jau viņa man tā nespārdītos kā pašlaik ak manu dieniņ manu dieniņ!

Nobērusi šos vārdus vienā elpas paņēmienā, tā ka nebija iespējams to starpā iedomāties ne punktu, ne komatu, mis Nipere noslīga ceļos blakus savai kundzenei un cieši to apskāva.

—           Ak mīļā sirds! — Sjūzena sacīja, asaras rīdama.

—     Es zinu visu kas noticis es zinu visu manu ūbelīt man aizraujas elpa dodiet man gaisu!

—    Sjūzen, mīļo, labo Sjūzen! — Florense sacīja.

—          Dievs, stāvi viņai klāt! Es, kas biju viņas kopēja,

kad viņa vēl bija maza meitenīte! Un vai tad par tiesu, par visu tiesu un visā patiesībā viņa taisās precēties? — Sjūzenas vārdos izskanēja ir sāpes, ir prieks, ir lepnums, ir skumjas un dievs vien zina kādas vēl citas pretrunīgas jūtas.

—    Kas jums to stāstīja? — Florense iejautājās.

—     Ak manu vai! Nu tas pats nevainīgais dieva jērs Tūtss, — Sjūzena histēriski attrauca. — Es sapratu, ka viņš ir runājis patiesību, manu mīlulīt, tāpēc ka viņam tas stipri ķērās pie sirds. Viņš tak ir tas vispieķērīgākais, visnevainīgākais bērniņš! Un vai tad mana sirdspuķīte, — Sjūzena turpināja, no jauna to cieši apkampdama un no jauna apraudādamās, — no visas tiesas gan domā precēties?

Līdzjūtības, prieka, sirsnības, gādības un nožēlas kopstrāvojums, kādā Nipere aizvien atgriezās pie šī jautājuma un katru reizi pie tam pacēla galvu, lai palūkotos jaunajā vaidziņā un noskūpstītu to, bet tad atkal pieglaudās kundzenes plecam, paijādama viņu un pati šņukstēdama, bija tik sievišķīgs un sava īpatnējā veidā valdzinošs, ka tādu nekur citur pasaulē neatrast.

—    Nu neraudiet taču! — Florenses glāstošā balss mierināja. — Re, nu jau jiis atkal esat pavisam prātīga, manu mīļo Sjūzen!

Mis Nipere, nosēdusies uz grīdas pie savas kundzenes kājām, smiedamās un elsodama, kabatas drāniņu turēdama pie acīm vienā rokā', ar otru glaudīdama Diogenu, kas laizīja lai seju, atzinās, ka šī esot gan jau kaut cik nomierinājusies, un par pierādījumu saka smiet un raudat vēl skaļāk.

—    Es… es.. . es vēl nebiju redzējusi tādu cilvēkbērnu kā šis Tutss, — Sjūzena teica, — nekad, kamēr vien es skaitu savas dieniņas šai pasaulē!

—    Tik sirsnīgu, — Florense piebilda.

—    Un tik jocīgu! — Sjūzena nošņukslēja. — Vai, ko viņš visu nesarunāja, sēdot ar mani karietē, kamēr tas derdzīgais Kaujas Gailis tupēja uz bukas!

—    Par ko tad viņš īsti runāja, Sjūzen? — Florense bikli ievaicājās.

—    O, par leitnantu Volteru un kapteini Džilsu, un par jums, mīļā mis Floja, un par kluso kapu, — Sjūzena stāstīja.

—    Par kluso kapu! — Florense atkārtoja.

—    Viņš saka, — te Sjūzenai uznāca histēriska smieklu lēkme, — šis tagad vairs nevilcināšoties un mīļu prātu lajā nogulšoties, bet jūsu sirsniņa var būt pavisam mierīga, mis Floja, viņš to nedarīs, viņam jau laimes atliku likām, ja var noskatīties citu laimē, nav jau viņam tādēļ jābūt Zālamanam, — Nipere 1.urpinaja, tecinādama vārdu straumi, kā jau paradusi,

—    neba es saku, ka viņš tas ir, bet to gan es saku — nesavtīgāka cilvēkbērna nav pasaule vēl redzējusi!

Pēc šīs enerģiskās deklarācijas mis Nipere, joprojām vēl sabudusi, sāka atkal nevaldāmi smieties; pēdīgi pateica Florensei, ka Tūtss lejā gaidot, gribot viņu redzēt, un tā būšot bagāta almaksa par visām pūlēm šai viņa pēdējā ceļojumā.

Florense sacīja Sjūzenai, lai ir tik labiņa un palūdz misteru Tūtsu uznākt augšā, viņa ļoti gribot tam pateikties par parādīto laipnību; un nepagāja ne pieci mazi brītiņi, kad Sjūzena jau ieveda pie viņas šo jauno džentlmeni, vēl tādu samurcījušos no izskata un bezgala stostelīgu.

—     Mis Dombija, — misters Tūtss teica. — Kur man atkal ir atļauts ska … ska . .. skatīt… vismaz tak ne skatīties, bet… es labi nezinu, ko es gribēju teikt… bet tam nav nekādas nozīmes.

—    Man tik bieži nākas jums paldies teikt, — Florense atteica, pasniegdama tam abas rokas, un viņas seja staroja nevainīgā pateicībā, — ka man jau vārdu sāk trūkt un es nezinu, kā to izdarīt.

—     Mis Dombija, — misters Tūtss sacīja godbijības pilnā balsī, — ja tas būtu iespējams, ka jūs varētu, saglabādama savu eņģeļa dabu, mani nolādēt, tas nebūtu man… ja drīkstu tā izteikties… tāds belziens kā šie nepelnītie, laipnie vārdi no jūsu mutes. Tie mani aizgrābj… tā… bet, — misters Tūtss strupi aprāva,

—     tā ir novirzīšanās sānis, un tam nav itin nekādas nozīmes.

Uz to nekādas citas atbildes nezinādama kā vienīgi . pateikties, Florense pateicās viņam vēlreiz.

—     Es labprāt vēlētos, — misters Tūtss sacīja, — izmantot šo gadījumu, mis Dombija, ja drīkstētu, lai pāris vārdos jums šo to paskaidrotu. Man būtu bijis prieks at. . . atgriezties ar Sjūzenu jau labi agrāk, bet, pirmkārt, mēs nezinājām, kā sauc to radinieku, uz kura mājām viņa bija aizbraukusi, un, otrkārt, no tā radinieka viņa jau bija devusies pie kāda cita krietni tālu. Un es domāju, ka tikai Gaiļa apķērībai jāpateicas, ka mēs vispār vēl laikā viņu sameklējām.

Florense bija pārliecināta par to.

—     Tas tomēr, — misters Tūtss sacīja, — nav pats galvenais. Sjūzenas sabiedrība, no sirds to jums saku, mis Dombija, bija man ir mierinājums, ir iepriecinājums manā pašreizējā dvēseles noskaņojumā, ko vieglāk var iedomāties nekā aprakstīt. Tāds ceļojums vien jau ir tīrā bauda. Bet arī tas nav galvenais. Mis Dombija, es zinu — esmu par to jau kādreiz agrāk ieminējies —, ka nepiederu pie tā sauktajiem asa prāta cilvēkiem. Es to pilnīgi apzinos. Nedomāju, ka var kāds labāk pazīt savu — ja tas neskanētu pārāk rupji, es teiktu — pavieglo pauri nekā es pats. Un ar visu to, mis Dombija, es nojēdzu, kāds . .. kāds stāvoklis ir radies sakarā .. . sakarā ar leitnantu Volteru. Un, lai arī cik lielas mokas šis stāvoklis liek manai sirdij ciest (tam nav nekādas nozīmes), maiV tomēr jums jāsaka, ka leitnants Volters ir cilvēks, kas droši vien cienīgs saņemt to laimi, kas… kas iekritusi viņam . .. viņam klēpī. Lai viņš bauda to ilgi un prot augsti novērtēt, kā to būtu darījis kāds cits un citāds — gaužām necienīgs indivīds, kuru vārdā minēt nav nekādas nozīmes! Arī tas vēl nav pats galvenais. Mis Dombija, kapteinis Džilss ir mans draugs, un man liekas, viņam gluži labi patiktu, ja šinī laikā, kas vēl palicis, vienu otru reizi staigādams es šeit iegrieztos. Arī man pašam tas būtu patīkami. Bet es nevaru aizmirst, ka reiz nelaimīgā kārtā sakompromitējos Braitonas skvērā, un, ja mani apmeklējumi jums kaut mazākā mērā ir nepatīkami, es lūdzu, pasakiet man to tūlīt, un, varat ticēt, es pilnīgi sapratīšu jūs. Es nebūt neturēšu to par nelaipnību, bet būšu

priecīgs un laimīgs, ka esat pagodinājusi mani ar uzticību.

—    Mister Tūts, — Florense atteica, — ja jūs, tik sens un uzticīgs draugs, tagad sāktu vairīties no šīs mājas, es justos gauži nelaimīga. Nekad, nekad jūsu apmeklējumi nevar sagādāt man neko citu kā vienīgi prieku.

—    Mis Dombija, — misters Tūtss sacīja, izņemdams no kabatas mutautiņu, — ja man tagad nobirst asara, tad tā ir prieka asara. Tam nav nekādas nozīmes, un es jums ļoti pateicos. Atļausit vēl piebilst, ka pēc tiem vārdiem, ko jūs ar tādu sirsnību teicāt, es nedomāju vairs ilgāk izturēties nevērīgi pret savu personu.

Florensei, dzirdot šo piebildi, sejā pavīda burvīga neizpratnes mulsa.

—    Tas nozīmē, — misters Tūtss sacīja, — kamēr man būs lemts palikt savu tuvāku vidū, kamēr klusais kaps nebūs uzņēmis mani savā klēpī, es turēšu par savu pienākumu parādīt sevi vislabākajā gaismā un man . . . man būs kurpes nospodrinātas tik spožas, cik … cik vien apstākļi to atļaus. Šī ir pēdējā reize, mis Dombija, kur es atļaujos nekautrību izteikt šādu vai tādu personiska rakstura piezīmi. Es tiešām no sirds jums pateicos. Ja es arī, vispār ņemot, neesmu tik aptvērīgs, kādu varētu vēlēties mani redzēt mani draugi vai kādu es pats sevi vēlētos redzēt, es tomēr sevišķi labi, ticiet manam goda vārdam, aptveru to, kas ir smalkjūtība un laipnība. Man tāda sajūta, — misters Tūtss teica kaislā aizrautībā, — it kā šajā mirklī es spētu apbrīnojami skaidri izteikt savas jūtas, ja … ja . .. ja . . . tikai varētu atrast pirmo vārdu.

Pāris minūtes nogaidījis, vai tomēr kas neiešausies prātā, un acīmredzot neko nesagaidījis, misters Tūtss steigšus atvadījās un gāja lejā uzmeklēt kapteini, kuru viņš atrada veikalā.

—    Kapteini Džils, — misters Tūtss teica, — tas, ko mēs tagad šeit pārrunāsim, ir jāpārrunā zem klusuciešanas zvēresta. Tas būs turpinājums sarunai, ko ar mis Dombiju uzsākām augšā.

—    Kajītē un uz klāja, vai ne, draudziņ? — kapteinis nomurdēja.

—          Taisni tā, kapteini Džils! — misters Tūtss strauji un dedzīgi pievienojās kapteiņa vārdiem tieši tāpēc, ka nesaprata, kas ar tiem gribēts pateikt. — Mis Dombija, man liekas, kapteini Džils, drīzumā tiks savienota ar leitnantu Volteru?

—    Aijā, tā tas ir, brālīti manu! Mēs visi te esam jūrā braucēji. Volrs un Sirds Gaišumiņš tiks saistīti laulības saitēm, tiklīdz būs pārmesti pār kanceli, — kapteinis Katls iečukstēja viņam ausī.

—    Pār kanceli pārmesti, kapteini Džils! — misters Tutss atkārtoja.

—    Baznīcā, rau’, tamā, — kapteinis teica, rādīdams ar īkšķi pār plecu.

—    Ak jā! — misters.Tūtss novaidējās.

—    Bet tad, — kapteinis turpināja tai pašā aizsmakušā pusčukstā, papakšinādams ar plaukstas virspusi misteram Tūtsam pa krūtīm un ar bezgala jūsmīgu skatienu atkāpdamies pa gabaliņu no viņa, — kas notiks tālāk? Tad šī jaukā radībiņa, sargāta, glabāta kā tāds svešzemju putniņš, dosies kopā ar Volru bangojošā jūrā un peldēs uz Ķīnu.

—    Ak die's, kapteini Džils! — misters Tūtss novaidējās.

—    Tā tas ir! — kapteinis palocīja galvu. — Kuģis, kas uzņēma Volru pēc pārciestās avārijas, orkānam trakojot, un kas pats šai orkānā bija pazaudējis kursu, izrādījās par kādu Ķīnas tirdzniecības kuģi, un tā nu Volrs brauca atkal pa jūru, un tika viņš labi ieredzēts kā uz klāja, tā uz sauszemes — nu, tādu tik izmanīgu un lādzīgu zēnu lai pameklē vēl otru! — un, ta kā Kantonā gadījās nomirt kuģa kravas uzraugam — superkargo, viņu ielika šā vietā (bija jau agrāk strādājis par klerku), un patreizās viņš ir pieņemts par superkargo uz cita kuģa, tā paša īpašnieka gan. Un tā nu redziet, — kapteinis domīgi atkārtoja, — šī jaukā radībiņa dosies kopā ar Volru bangojošā jūrā un peldēs uz Ķīnu.

Misters Tūtss un kapteinis Katls abi reizē smagi nopūtās.

—    Nu ko ta? — kapteinis sacīja. — Viņa viņu mīlē no visas sirds. Viņš viņu mīlē no visas sirds. Tie, kam bija viņu mīlēt un lolot, apgājās ar viņu kā ar medī

jamu zvēru mežā. Kad viņa, no tēva mājām izmesta, atskrēja pie manis un sabruka uz sitās pašas grīdas, viņas ievainotā sirds salūza. Es ta gan zinu. Es, Ed'ards Katls, gan redzēju. Nav citu zāļu kā vien patiesa, sirsnīga un dziļa mīlestība, kas to var atkal sadziedēt veselu. Un, ja es nezināj's, ka tā tas notiek, un, ja es nezināj’s, brālīt, ka Volrs ir viņas īstenais iemīļotais un viņa — Volra, tad es gan papriekš būtu nocirtis šiten tās zilās rokas un kājas nekā ļāvis viņai braukt. Bet es, lūk, zinu to, un kas ta vēl? Nu, vēl es saku: debesu svētība lai pavada tos abus, un tam būs tā notikt! Amen!

—     Kapteini Džils, — misters Tutss sacīja, — atļaujiet man paspiest jūsu roku. Jums ir tāda māka runāt, ka man klausoties patīkams siltums pārlīst pār visu muguru. Arī es saku āmen. Jūs jau gan zināt, kapteini Džils, ka ir es dievināju mis Dombiju.

—    Galvu augšā! — kapteinis noteica, uzlikdams roku misteram Tūtsam uz pleca. — Turēties braši, brāl!

—    To es arī esmu apņēmies, kapteini Džils, — misters Tūlss uzmundrināts atteica, — turēt galvu augšā. Kā ar> turēties braši, cik vien tas manos spēkos būs. Kad klusais kaps reiz atvērsies, kapteini Džils, es mierīgs nogulšos tajā, ne agrak. Bet šinī acumirklī vēl nejuzdamies drošs, ka spēšu valdīt pār sevi, tas, ko gribu jums pateikt un vēlos, lai jūs, parādīdami man sevišķu uzmanību, ieminētos par to arī leitnantam Volteram, ir sekojošais.

—    Sekojošais, — skanēja kapteiņa atbalss. — Uzmanību!

—    Tā kā mis Dombija bija tik neizsakāmi laipna, — misters Tūtss turpināja valgām acīm, — un pateica, ka, mani redzēdama, izjutīšot pavisam ko pretēju nepatikai, un tā kā jūs un visi šeit esat ne mazāk pacietīgi un iecietīgi pret cilvēku, kas.. . kas patiešām, — misteru Tutsu uz mirkli pārņēma grūtsirdība, — it kā būtu pasaulē nācis aiz pārskatīšanās, es šad un tad vakaros pienākšu pa šo neilgo laiku, ko mēs vēl varam visi kopā pavadīt. Bet lūgt es gribēju, lūk, ko. Ja uznāk mirklis, kad es jutos nespējīgs mierīgi noskatīties leitnanta Voltera svētlaimē un veikli izmetos ārā, es ceru, kapteini Džils, ka jūs un arī viņš uzlūkosit to ka manu

nelaimi, nevis pārkāpumu vai negribu iet ar savu dvē. seli cīnā. Ceru, jūs ticēsit, ka es nevēlu ļaunu nevienai dzīvai radībai — vismazāk leitnantam Volteram, — un tā nejauši starp citu ieminēsities, ka esmu izgājis pastaigāties vai, teiksim, paraudzīties, cik rāda Londonas biržas pulkstenis. Kapteini Džils, ja jūs būtu ar mieru to uzņemties un uzņemtos arī atbildību par leitnantu Volleru, tas manai sirdij būtu tik liels atvieglojums, ka ar krietnu daļu mana īpašuma tas vēl būtu lēti pirkts.

—     Manu zēn, — kapteinis atbildēja, — ne vārda vairāk! Speriet augšā, kādas krāsas karogu gribat, tas tiks pamanīts, un tam atbildēs kā Volrs, tā arīdzan es.

—     Kapteini Džils, — misters Tūtss sacīja, — man nu jau daudz vieglāks prāts. Man tā gribētos, lai visiem te es paliktu labā atmiņā. Es… es jau domāju labi, goda vārds, kaut arī to varbūt slikti parādu. Ziniet, — misters Tūtss teica, — tas iznāk uz mata tā kā, piemēram, ja Berdžess un Ko vēlētos kādu savu klientu iepriecināt ar sevišķi oriģinālam biksēm, bet neprastu tās piegriezt pēc savas ieceres.

Pateicis šo atjautīgo piemēru, ar kuru pats likās mazliet lepojamies, misters Tūtss novēlēja kapteinim laimi un svētību un aizgāja.

Lāga vīrs kapteinis, redzot allaž savu Sirds Gaišumiņu un Sjūzenu, kas to aprūpē, staroja vien un jutās laimīgs. Laikam aizritot, viņš kļuva ar katru dienu starojošāks un laimīgāks. Vairākkārt apspriedies ar Sjūzenu (par kuras saprātu kapteinis bija augstās domās un kuras varonīgo pretsparu Makstindžerei nekad nevarēja aizmirst), viņš ieteica Florensei aiz piesardzības, ka mājas noslēpumi netiktu iznēsāti, atlaist saimniecības darbiem pagaidām pieņemto meiču, kuras vecā māte parasti sēdēja Līdenholas tirgū zem zila lietussarga, un tās vietā saklaušināt kādu zināmu cilvēku, kam droši var uzticēties. Sjūzena, kas sarunā bija klāt, minēja misis Ričardsi, ko ar gudru ziņu jau iepriekš bija ieteikusi kapteinim. Florensei acis iemirdzējās, izdzirdot šo vārdu. Sjūzena to pašu pēcpusdienu devās uz Tūdlu dzīves vietu tikt skaidrībā ar misis Ričardsi un vakarā jau triumfēdama pārradās kopā ar Polliju, vēl tādu pašu sartvaidzi kā senāk, kuras jūtu

izpausmē, ieraugot Florensi, diezin vai bija mazāk sirsnības kā vēl Sjūzenai pašai.

Kad šis augstākās kara mākslas manevrs bija laimīgi izdevies, par bezgala lielu apmierinājumu kapteinim, bet viņš gan, jāteic, bija ar visu apmierināts, lai kas tika darīts un padarīts, — Florensei vēl stāvēja priekšā sagatavot Sjūzenu uz drīzo šķiršanos. Šis jau bija krietni grūtāks uzdevums, jo Sjūzena, pēc dabas stingra un noteikta, bija ieņēmusies galvā cietu domu, ka nākusi atpakaļ, lai nekad vairs nešķirtos no savas bijušās kundzenes.

—      Un algas jautājumu, dārgā mis Floja, — viņa teica, — jūs tak nesāksit cilāt un nedarīsit man pāri, vispār to prātā vai mutē ņemdama, jo naudiņa man ir ietaupīta un nolikta nebaltai dienai un šitādā brīdī kā pašlaik es gan neietu savu mīlestību un pakalpojumus pārdot arī tad, ja man ar krājkasēm nebūtu nekādas pazīšanās, ja visas Anglijas bankas būtu nogājušas dibenā, bet jūs nekad, mīlulīt, nepalikāt bez manis kopš tā laika, kad jūsu nabaga mīļā māmiņa tika aizsaukta no šīs „saules, un, lai gan neesmu nekāda teicamā, slavējamā, bet jūs esat pieradusi pie manis, ak mana mīļā, dārgā pavēlniece, tik ilgus gadus, ij nedomājiet kur doties bez manis, jo tas nedrīkst un nevar tā nolikt!

—     Mīļo Sjūzen, es došos tālā, tālā jūras ceļā.

—      Nu, un tad, mis Floja? Jo vairāk jums manis var ievajadzēties. Ceļa tālums man nav nekāds šķērslis, paldies dievam! — impulsīvā Sjūzena Nipere turējās.

—     Bet, Sjūzen, es taču braucu kopa ar Volteru, un kopā ar viņu es dotos vienalga kurp, uz jebkuru pasaules malu! Volters ir tukšinieks, un man nav gluži nekā; man jāmācās tagad ir pašai sev izpalīdzēties, ir viņam palīdzēt.

—     Dārgā mis Floja! — Sjūzena izsaucās, no jauna iekaisdama un enerģiski purinādama galvu. — Jums tas nav nekas jauns palīdzēt sev un tāpat citiem un būt vispacietīgākai, visuzticīgākai no visām cēlām dvēselēm, bet atļaujiet man parunāt ar misteru Volteru Geju un nokārtot šo jautājumu ar viņu, jo palaist jūs vienu plašajā pasaulē, to es nevaru pieļaut, nevaru un negribu.

—     Vienu, Sjūzen? — Florense brīna atteica.

. — Vienu? Kad Volters ņem mani līdzi! (Ai, cik dzidrs

izbrīna un jūsmas pilns smaids atplauka viņas sejā! Viņam vajadzēja to redzēt.) Es domāju, jūs nerunāsit ar Volleru, ja es palūgšu to nedarīt, — viņa laipnīgi piebilda. — Nu, lūdzu, mīļā, nerunājiet vis!

Sjūzena šņukstēja.

—      Kāpēc ne, mis Floja?

—     Tāpēc, ka, — Florense teica, — es kļūšu viņa sieva, lai atdotu viņam visu savu sirdi, lai dzīvotu ar viņu un mirtu ar viņu. Viņš varētu iedomāties, ja jūs pateiktu viņam, ko man sacījāt, ka es baidos no tā, kas mani sagaida, vai ka jums ir iemesls par mani baidīties. Ak, Sjūzen dārgā, es taču mīlu viņu!

Šo vārdu rāmā kvēle un tā vienkāršā, aizkustinošā, dziļā nopietnība, kas tajos izskanēja un vērta runātājas seju vēl daiļāku un dvēseliski skaidrāku, mis Niperi tik ļoti saviļņoja, ka viņa varēja tikai no jauna apkampt Florensi un izsaukties, vai tad viņas mazā kundzene patiešām un no tiesas gan domājot precēties, un žēlot, un glāstīt, un apmīļot viņu, kā to jau pirmāk bija darījusi.

Bet Nipere, kaut gan reizēm padevās sievišķīgām vājībām, taču prata sevi apvaldīt gandrīz ar tādu pašu apņēmību kā satriekt briesmīgo Makstindžeri. Kopš tās reizes viņa nekad vairs nepieskārās šim jautājumam, bet allaž bija jautra, rosīga;un mundra. Protams, misteram Tūtsam pa draugam viņa uzticēja, ka šī tikai tā pagaidām esot «saņēmusies», bet, kad viss būšot garam un mis Dombija projām, uz šo laikam baigi būšot paskatīties; un misters Tūlss savukārt apliecināja, ka tā pati nelaime esot ari ar viņu un ka šie nu abi varēšot liet asaras kopīgi; taču ne Florenses klātienē, ne vispār Mičmaņa teritorijā Sjūzena nejāva vaļu savām slepenajām jūtām.

Lai cik pieticīga un vienkārša bija Florenses garderobe, — kāds kontrasts tai, ko gatavoja tām pēdējām kāzām, kurās arī viņa piedalījās! — bija tomēr diezgan ko noņemties, kamēr dabūja visu to gatavu, un Sjūzena Nipere blakus Florensei rāvās no rīta līdz vakaram, sakoncentrēdama sevī piecdesmit šuvēju cītību.

Brīnum jaukās lietiņas, ar ko kapteinis Katls būtu papildinājis šis nozares krājumus, ja vien tam ļāvuši brīvi rīkoties, — kā sārti saules sargi, krāsainas zīda zeķes, zilas kurpes un citi uz kuģa klāja ne mazāk vajadzīgi priekšmeti, — būtu aizņēmušas krietnu vietu šajā sarakstā. Taču ar visādām viltīgām izrunām izdevās viņu pārliecināt, ka pilnīgi pietiek, ja viņš dāvina rokdarbu lādīti un neseseru, un viņš tad arī iegādājās tos abus — vislielākos, kādi vien par naudu dabūjami. Pēc tam dienas desmit vai visas divi nedējas viņš parasti dienas lielāko daļu nosēdēja, acis nenovērsdams no šīm kastēm, brīžam bezgala jūsmodams par tām, brīžam krizdams izmisā, ka tās vēl nav pieliekami greznas, un bieži metās ārā uz ielas, lai nopirktu uz labu laimi kādu nekādu lietiņu, ko atzītu par nepieciešamu komplekta papildināšanai. Bet visam kronis bija tas, ka pēkšņi kādu rītu viņš abas kastes aiznesa un uz to vāku rotājumiem — bronzas sirdīm — lika iegravēt divus vārdus: FLORENSE GEJA. Pēc tam viņš vienatnē mazajā viesistabā izkūpināja četras pīpes pēc kārtas, un tur viņu atrada vēl smīknējam, kad dažas stunclas šai nodarbībā bija apritējušas.

Volters bija aizņemts ar darbiem un augām dienām projām no mājām, bet katru rītu viņš ieradās apraudzīt Florensi un vakarus pavadīja kopā ar to. Florense nekad nešķīrās no sava augšas kambara, vienīgi zināmā stundā, kad Volteram bija jānāk, pazagšus noslīdēja pa kāpnēm sagaidīt viņu vai atkal, viņa drošās rokas sargāta, gāja pavadīt viņu līdz durvīm un dažreiz pameta aci arī uz ielas. Krēslas stundās viņi vienmēr bija kopā. Ak, laimes pilnās stundas! Ak, nevaldīgā sirds, kas esi mieru atradusi! Ak, dziļais, neizsīkstošais, varenais mīlas avots, kurā tik daudz kas nogremdēts!

Nežēlīgā rēta uz krūtīm vēl nebija izdzisusi. Tā sacēlās pret tēvu ar katru viņas dvašas vilcienu, tā atradās starp viņu un viņas mīļoto, kad tas spieda viņu pie savas sirds. Bet viņa to bija aizmirsusi. Kad mīļotā sirds pukstēja tikai viņai un viņas pašas sirds — tikai viņam, visas skarbās skaņas palika nedzirdētas, visas nežēlīgās, nemīlošās sirdis tika aizmirstas. Trausla un vāra viņa bija, bet savā mīlā tik stipra, ka spēja radīt un arī radīja sev pasauli, kurā nobēgt un atpūsties.

Cik bieži krēslas stundās, kad viņu sargāja roka, tik stipra un tik mīļa, acu priekšā iznira vecā, diženā māja un senās dienas, un viņa, trīcēdama atmiņās, spiedās savam sargātājam ciešāk pie krūtīm! Cik bieži, atcerēdamās to nakti, kad bija iegājusi tēva istabā un sastapusi tā mūžam neaizmirstamo skatienu, viņa pacēla acis pretī tām, kas raudzījās viņā ar mīlas apgarotu sirsnību, un raudāja aiz laimes, ka atradusi tādu patvērumu! Jo vairāk viņa baudīja to, jo biežāk viņai bija jādomā par mīļo mirušo puisīti; bet savu tēvu it kā pēdējo reizi būtu redzējusi tonakt, kad aizmigušu to noskūpstīja uz vaiga, viņa arī atstāja tur un nekad savām atmiņām neļāva sniegties tālāk par šo stundu.

—      Volter, mīļais, — kādu vakaru, kad bija jau pavisam tumšs, Florense teica, — vai tu zini, par ko es šodien domāju?

—     Domāji, cik ātri skrien laiks un vai drīz jau mūs šūpos jūras viļņi, mīļo Florens?

—      Nē, Volter, to negribēju teikt, lai gan arī tas man stāv prātā. Es domāju par to, kādu nastu ar sevi es uzveļu tev plecos..

—     Dārgu, svētu nastu, mīļā sirds! Zini, arī es par to brīžam padomāju.

—     Tu smejies, Volter. Zinu jau, ka tavas domas pie tā vairāk kavējas nefciā manējās. Bet es runāju par izdevumiem.

—     Par izdevumiem, manu sirsniņ?

—      Par naudas izdevumiem, dārgais. Viss, kas te sagādāts, gar ko mēs te raujamies abas ar Sjuzenu — cik gan es varēju nopirkt par savu naudu! Tu biji nabags puisis jau-agrāk, bet es tevi padarīšu vēl nabagāku!

—     Un cik bagātāku, Florens!

Florense smaidīja un šūpoja galvu.

—     Bez tam, — Volters teica, — sen atpakaļ, pirms es devos jūrā, man iedāvināja mazu maciņu, kurā bija nauda iekšā.

—            Ai, — Florense atteica, skumji smaidīdama,

—      maz tur bija! Ļoti maz, Volter! Bet tev nav ja-

domā, — viņa uzlika savu vieglo rociņu Volteram uz pleca un ielūkojās tam acis, — ka es ar sirdsnožēlām uzkrauju sevi tev kamiešos. Nē, mans mīļais draugs, es daru to ar prieku. Tā ir mana laime. Ja ari man visas pasaules bagātības noliktu pie kājām, es nevēlētos, lai notiktu citādi!

—     Arī es nevēlētos, patiešām ne, dārgo Florens.

—     Aijā! Bet tu, Volter, to nevari izjust tā kā es. Es tā lepojos ar tevi! Man sirds ir prieka pārpilna, zinot, ka tiem, kas runās par tevi, vajadzēs teikt: tu apprecēji nabaga atstumtu meiteni, kas atradusi šeit patvērumu, kam nebija citas mājas, nebija draugu, kam nebija nekā — nekā! Ai, Volter, ja es būtu varējusi apbērt tevi ar miljoniem, nekad tu man nebūtu bijis tas, kas esi tagad!

—     Bet tu, mīļo Florens? Vai tu neesi nekas?

—     Nekas, Volter. Nekas vairāk kā tava sieva. — Mazā roka apvijās viņam ap kaklu un balss nāca tuvāk un tuvāk. — Nekā man vairāk nav kā vien tu. Nav citu cerību zemes virsū kā vien tu. Nav nekā mīļāka un dargaka kā vien tu.

O, misteram Tūtsam tik tiešām nācās šinī vakarā pamest mazo sabiedrību un divi reizes aiziet noregulēt savu pulksteni pēc Londonas biržas pulksteņa, vienu reizi aizskriet uz norunātu satikšanos ar baņķieri, par ko viņš pēkšņi bija atcerējies, un vienu reizi tāpat izmest mazu līkumu līdz Oldgeitas ūdens sūknim un atpakaļ!

Bet, pirms viņš vēl bija šīs ekspedīcijas uzsācis vai pat jau, kas ticamāk, pirms viņa ierašanās, kad vēl gaisma nebija iedegta, Volters teica:

—     Florens, mīļā, mūsu kuģis gandrīz visu kravu būs. jau uzņēmis, un iespējams, ka īieši mūsu kāzu dienā tas dosies uz upes grīvu. Varbūt mums arī aizbraukt to pašu ritu un padzīvot Kentā, bet pēc nedēļas mēs tad Greivzendā uzkāptu uz kuģa?

—      Kā tu gribi, Volter. Es būšu laimīga visur, tikai…

—     Jā, mana sirds? .

—     Tu zini, — Florense teica, — ka mums nekādu svinīgu kazu nebūs un ka pēc mūsu tērpiem neviens

mūs neatšķirs no pārējiem ļaudīm. Ja mēs to pašu dienu aizbraucam, vai tu.. . vai tu mani nepavadītu uz vienu vietu, Volter … no paša agra rīta … pirms dodamies uz baznīcu?

Volters acīmredzot saprata viņu, kā tam arī jābūt, kur cilvēks no sirds mīl un tiek no sirds mīlēts, — un apstiprināja savu labprātīgo solījumu ar skūpstu — varbūt ne ar vienu vien — ar diviem vai trim, vai pieciem, sešiem; un šajā klusa miera un skumju apdvestaja vakarā Florense jutās ļoti laimīga.

Tad klusajā istabā ieradās Sjūzena Nipere ar svecēm; drīz pēc tam tika uzklāts tējas galds, ienāca arī kapteinis un nemiera putns misters Tūtss, kas, kā jau minēts, vēlāk nevarēja ilgi uz vietas nosēdēt un, jāteic, pavadīja diezgan nemierīgu vakaru. Tas gan nebija viņa iedabā, jo parasti viņš jutās gluži omulīgi, spēlēdams, mis Niperes pamācīts un vadīts, kribidžu ar kapteini un nogurdinādams smadzenes ar spēles gaitā paredzētiem aprēķiniem, kas, pēc viņa paša atzinuma, bija efektīvs līdzeklis galīgai prāta apstulbināšanai.

Kapteiņa sejā šādās reizēs atainojās tik dažāds, tik mainīgs jūtu strāvojums, ka jāpabrīnās. No dabas dotā smalkjūtība, bruņnieciska attieksme pret Florensi brīdināja viņu, ka patlaban nav īstā reize skaļai jautrībai un brāzmainai prieka izpausmei. Bet, no otras puses, jau zināmās allaž uzpeldošās atmiņas par «Daiļo Pegu» ar varītēm lauzās uz āru'un tā vien urdīja kapteini izdarīt kādu nelabojumu izlēcienu. Vai atkal, jūsmodams par Florensi un Volteru (kā viņi abi tur nomaļu sēdēja, patiešām saderīgs pāris, tik valdzinošs ar savu jaunību, mīlestību un skaistumu), tā aizrāvās, ka nometa kārtis uz galda un starojošām acīm noņēmies vērās viņos, viegli visapkārt pakšķinot galvu mutautā, līdz pēdīgi aptvērās — varbūt mistera Tūtsa pēkšņās aizskriešanas brīdināts, ka gluži neapzinīgi būs laikam sagādājis šim džentlmenim sirdssāpes. So aizdomu tirdīts, viņš jutās gaužām nospiests, kamēr Tūtss bija projām, bet, kad tas ieradās atpakaļ, ar skubu ķērās atkal pie kārtīm, ar visādiem slepeniem mājieniem, acu mirkšķiem un kāsīša pavēzieniem likdams mis Niperei noprast, ka turpmāk viņš vairs tā neuzvedīsies. Tas, kas tagad sekoja, pārspēja varbūt līdzšinējo, jo pārliekā centībā saglabāt pilnīgi vienaldzīgu vaigu viņš sēdēja, šaudīdams acis apkārt, un rādīja tādu seju, kurā vienlaikus izpaudās visas viņa jūtas un nikni sacentās savā starpā. Prieka jūsma par Florensi un Volteru arvien ņēma virsroku pār citām, un tās uzvara nebija nomaskējama, līdz misters Tūtss no jauna devās svaigu gaisu ieelpot; pēc tam, kamēr viņš nebija atgriezies, kapteinis sēdēja kā grēku nožēlnieks, klusā, pārmetumu pilnā balsī sev atgādinādams: «Saturies!» — vai nogrudzinādams rājienus «Ed'ardam Katlam»,“ka nav bijis pietiekami piesardzīgs savā uzvedībā.

Smagāko pārbaudi misters Tūtss tomēr uzvēla sev pats. Tuvojoties tai svētdienai, kad notiks pēdējā uzsaukšana baznīcā, kā kapteinis bija stāstījis, misters Tūtss atklāja savas jūtas Sjūzenai Niperei šādiem vārdiem:

—     Sjūzen, — misters Tūtss sacīja, — mani vilktin velk uz šo namu. Vārdi, kas mani atraus no mis Dombijas uz mūžīgiem laikiem, skanēs man ausīs kā kapu zvans, jūs zināt, bet, pie visiem svētiem, es jūtu, ka man tie*jādzird. Tāpēc, — misters Tūtss teica, — vai jūs nāktu man rītu līdzi uz šo svēto namu?

Mis Nipere nosolījās labprāt iet, ja ar to izdarot patikšanu misteram Tūtsam, bet lūdza gan atteikties labāk no šī nodoma.

—            Sjūzen, — misters Tūtss atteica dziļā nopietnībā,

—     kad vēl manu vaigubārdu cits neviens nemanīja kā vien es pats, jau tad es dievināju mis Dombiju. Kad vēl atrados Blimbera verdzībā, es dievināju mis Dombiju. Kad man vairs nevarēja liegt pašam pārvaldīt savu īpašumu, kā to noteica likums, un … un, kad tādā kārtā kļuvu pilntiesīgs sava mantojuma īpašnieks, — es dievināju mis Dombiju. Vārdi, ar kuriem mācītājs viņu nodos leitnantam Voltersam, bet mani… mani… melnai tumsai, jūs zināt, — misters Tūtss sastomījās, meklēdams spēcīgu izteicienu, — var būt drausmīgi un būs drausmīgi, bet es jūtu, ka es gribētu tos dzirdēt. Es jūtu, ka es gribētu zināt, ka man vairs tiešām nav zemes zem kājām un ka man nav cerību ko lolot vai… vai kājas, vārdu sakot, kājas, uz kā stāvēt.

Sjūzena Nipere varēja tikai just līdzi nelaimīgajam misteram Tutsam un apņemties, ja apstākli šādi, viņu atbalstīt, ko arī darīja nākamajā rītā.

Dievnams, ko Volters šim nolūkam izraudzījies, bija nosūbējusi, senlaikus celta baznīca, kas, iesprostota strupielu un sētu labirintā, ar pagalmiņu un nelielo kapsētu apkārt šķita pati ieslēgta īpatnējā kapu velvē, ko veidoja kaimiņu namu sienas un dimdošais akmeņu bruģis. Tā bija liela, nespodra, laika zoba apgrauzīta celtne ar augstiem, veciem ozola baznīcsoliem, kuros ik svētdienu pazuda ap divdesmit dievlūdzēju, kamēr mācītāja balss miegaini izskanēja tukšumā, bet ērģeles ducināja un rūca, it kā baznīcu būtu vēdergraizes sagrābušas, kad niecīgais draudzes locekļu skaits ļāvis ieplūst vējam un drēgnumam. Bet to gan var teikt par šo lielpilsētas baznīcu, ka tai nebija skumībā jāilgojas pēc citu dievnamu sabiedrības, jo torņu smailes drūzmējās lai apkārt kā kuģu masti flotilē uz upes. Grūti būtu nācies tās saskaitīt no zvanu torņa — tik daudz to bija. Gandrīz vai katrā sētā, katrā strupieliņā bija pa baznīcai. Zvanu jauktais koris tanī svētdienas rītā, kad Sjūzena un misters Tūtss savus soļus vērsa uz turieni, dimdināja, ka vai ausis aizkrīt. Divdesmit baznīcas cita cilai blakus sauca ļaudis nākt iekšā.

Divas tikko minētās nomaldījušās avis bīdīs iedzina ērtā baznīcsolā, un, tā kā bija atnākušas par agru, tās sēdēja un kavējās kādu teiku, skaitīdamas baznīcēnus, klausīdamās gaudulīgo zvanu augstajā tornī vai nolūkodamās panīkušajā večukā, kas portikā aiz šķērssienas, ielicis kāju virves cilpā, dimdināja minēto zvanu. Misters Tūtss, labu laiku apvērojis lielās grāmatas uz pults, pačukstēja mis Niperei, ka būtu gribējis zināt, kurā grāmatā uzsaucamie tiek glabāli, bet jaunā lēdija tikai pakratīja galvu un sarauca uzacis, pagaidām izvairīdamās no sarunām par pasaulīgām lietām.

Misters Tūtss tomēr, nevarēdams laikam atrauties no domām par uzsaucamajiem, visu dievkalpojuma pirmo daļu vai acis izskatīja, lai uzminētu, kur tie varētu būt ierakstīti. Tuvojoties uzsaukšanas brīdim, nabaga jaunais džentlmenis acīm redzami sāka bezgala uztraukties un trīcēt, un nespēja viņu nomierināt arī kapteiņa nejauša parādīšanās galerijas pirmajā rindā. Kad ķesteris pasniedza mācītājam uzsaucamo sarakstu, misters Tūtss, kas tobrīd sēdēja, pieturējās ar rokām pie sola; bet, kad izdzirda skali nolasām, ka Volters Gejs un Florense Dombija tiek trešo un pēdējo reizi uzsaukti, viņš nevaldīja vairs pār savām jūtām un izskrēja no baznīcas bez cepures; viņam pa pēdām sekoja bīdīs, solu atvērēja un divi džentlmeņi ārsti, kas nejauši tur bija gadījušies, bet pirmāk minētais tūliņ atnāca atpakaļ pēc aizmirstās mantas un iečukstēja mis Niperei ausī, ka viņai nemaz neesot ko uztraukties par džentlmeni, jo džentlmenis teicis, ka viņa veselībai neesot nekādas nozīmes.

Mis Nipere, jauzdama, ka visa tā Eiropas dala, kas ik nedējas ieslīgst augstatzveltņu baznīcsolos, blisina acis uz viņu, būtu pietiekami dabūjusi sarkt šī incidenta dēl jau tad, ja ar to vien tas būtu beidzies, ja vēl piedevām kapteinis galerijas pirmajā rindā neizrādījis tik pārmērīgu līdzdalību, kas nevarēja baznīcēnus nepavedināt uz domām, ka viņam ir kāds noslēpumains sakars ar notikušo. Bet mistera Tūlsa līdz pēdējam satrauktie prāti vēl pastiprināja un paildzināja viņas kutelīgo stāvokli.

Šis jaunais džentlmenis, nespēdams pašreizējā garastāvoklī palikt baznīcas pagalmā viens ar savām domām, turklāt gribēdams, bez šaubām, apliecināt godbijību pret dievkalpojumu, ko viņš zināmā mērā bija traucējis, pēkšņi ienāca atpakaļ — un nemeklēja vis savu solu, bet apmetās ailē pie durvīm kādā brīvā sēdvietā starp divām vecītēm, kas paradušas šeit saņemt savu nedēļas maizes devu, ko atrada baznīcas priekštelpa izliktu uz plaukta.

Šai sabiedrībā misters Tūtss palika, ļoti traucēdams dievlūdzējus, kas nevarēja noturēties, neskatījušies atpakaļ uz viņu, līdz viņu no jauna sagrāba jūtu viesulis un viņš klusi un piepeši pazuda. Neuzdrošinādamies vairs rādīties baznīcā un tomēr vēlēdamies kaut cik būt saskarē ar to, kas tur iekšā notiek, misters Tūtss ar pamesta bāreņa acīm paraudzījās te pa vienu, te otru logu; un, tā kā bija daudz logu, kas no ārpuses aizsniedzami, un tā kā nemiers viņu dzenāja no viena pie otra, tad ne vien kā grūti bija uzminēt, pie kura loga viņš nākamreiz parādīsies, bet tikpat grūti bija baznīcēniem atturēties no aprēķiniem — pa sprediķa laiku, kad varēja justies samērā brīvāk —, kurš no augstajiem logiem būs šoreiz tas izredzētais. Taču mistera Tūtsa pārvietošanās baznīcas pagalmā bija tik ekscentriska, ka lielāko tiesu viņš visus aprēķinus sagrāva, aizvien kā burvju mākslinieks parādīdamies tur, kur vismazak to cerēja ieraudzīt; un jo lielāku efektu šī parādīšanās panāca ar to, ka viņam bija grūti ko saskatīt iekšā, bet visiem pārējiem bija viegli redzēt, kas notiek ārā; tālab viņš katru reizi, pieplacis ar seju loga rūtij, uzkavējās ilgāk, nekā to varēja sagaidīt, līdz pēdīgi aptvērās, ka visas acis pievērstas viņam, un pazuda.

Šādas mistera Tūtsa izdarības, turklāt vēl kapteiņa pārspīlētā intereses izrādīšana vērta mis Niperes stāvokli tik atbildīgu, ka viņa jutās bezgala atvieglota, kad dievkalpojums beidzās, bet pret misteru Tūtsu nemaz nebija tik draudzīgi laipna kā parasti, kad tas atpakaļceļā atklāja tiem abiem savu sirdi, teikdams, ka tagad esot pārliecinājies, — nav viņam vairs nekādu cerību, viņš jūtoties, ziniet, daudz mierīgāks — ne nu tieši daudz mierīgāks, bet daudz mierīgāks un panesīgāks sava nelaimē.

Kā vēja spārniem tagad skrēja laiks, līdz bija jau noliktās kāzu dienas priekšvakars klāt. Pie Mičmaņa visi bija sapulcējušies augšējā kambari un nebaidījas, ka tiks traucēti, jo mājā tagad nebija svešu iedzīvotāju, tā visa bija Mičmaņa rīcībā. Rītdienas jūtīs visi bija svinīgi un rāmi, bet nevairījās arī mērenas jautrības. Florense, sēdēdama blakus Volteram, steidza nobeigt kādu rokdarbu, ko atvadām bija nodomājusi dāvināt kapteinim. Kapteinis ar misteru Tūtsu spēlēja kribidžu. Misters Tūtss, kad nāca viņa izspēle, pieņēma mis Niperes padomus. Mis Nipere tos deva ar visu pienācīgo slepenību un piesardzību. Diogens ta kā ausījas un reizi pa reizei rukdams pa pusei ierējās, par ko pēc tam pats likās nokaunējies, it kā šaubītos, vai jel maz bijis iemesls tādai uzvedībai.

—     Saturies, valdies! — kapteinis uzrunāja suni.

—     Kas tev lēcies? Tu tāds vien kā nemierīgs izskaties šovakar, puis!

Diogens paluncināja asti, bet jau pēc mirkļa atkal saspicēja ausis un palaida jaunu rējienu, par ko viņš kapteinim atvainojās, atkal paluncinādams asti.

—     Es par tevi esmu tādās domās, Di, — kapteinis teica, domīgi lūkodamies savās kārtīs un pakašādams zodu ar kāsīti, — ka tu nevari lāgā uzticēties misis Ričardsei. Bet, ja tu esi tāds lopiņš, par kādu es tevi turu, tev uzradīsies labāki ieskati par viņu; jo viņas vaigā spīd viņas tikumi. Nu, brāl, — viņš uzrunāja misteru Tūlsu, — ja jus butu, tā teikt, jau tiktāl, tad atdosim galus.

Kapteinis runāja un mierīgā prātā visu uzmanību veltīja spēlei, bet pēkšņi viņam kārtis izbira no rokām, mute pavērās līdz ausīm vajā, acis izvalbījās, kājas atrāvās no grīdas un izstiepās taisnas kā nūjas krēsla priekšā, un viņš raudzījās uz durvīm stulbs un mēms aiz brīnumiem. Pārlaidis skatienu pārējiem un pārliecinājies, ka neviens viņu nenovēro un nejauž viņa pārsteiguma cēloni, kapteinis, ievilkdams dziji elpu, atguvās, gāza ar dūri pa galdu, iebrēcās pilnā galvā: «Sol Džils, ahoi!» — un metās izplestām rokām pretī vēju ārdētam zirņu krāsas mētelim, kas reizē ar Polliju ienāca istabā. Vēl mirklis — un Volters atradās vēju ārdētā zirņu krāsas mēteļa skavās, vēl mirklis — un Florense bija vēju ārdētā zirņu krāsas mēteļa skavās. Vēl mirklis — un kapteinis Katls bija apkampies ar misis Ričardsi un mis Niperi un, vicinādams pa gaisu kāsīti, spēcīgi kratīja misteram Tūtsam roku, izsaukdamies: «Ur-rā, mans draugs, ur-rā!» Misters Tūtss, galīgi nekā nesaprazdams, kas Le noliek, atbildēja laipni un pieklājīgi: «Protams, kapteini Džils, visu, ko jūs uzskatāt par vajadzīgu.»

Vēju ardēlais zirņu krāsas mētelis un ne mazāk cietusī cepure ar šalli, kas tam klāt piederējās, atrāvās no kapteiņa un Florenses atpakaļ pie Voltera, un atskanēja tādas kā veca cilvēka elsas no šī zirņu krāsas mēteļa, cepures un šalles, kamēr apdriskātās piedurknes cieši kļāvās ap Volteru. Šo brīdi pavadīja pilnīgs apklusums, un kapteinis sirdīgi ņēmās spodrināt savu degunu. Bet, kad zirņu krāsas mētelis, cepure un šalle , atkal atslējās taisni, Florense maigi sniecās pēc tiem, un, kad viņa un Volters noģērba tos, parādījās vecais instrumentu meistars, mazliet vājāks, ar dziļākām rūpju rievām vaigā nekā agrāk, tai pašā velsiešu parūkā, tais pašos kafijbrunajos svārkos ar apvītajām pogām, un kabatā viņam tikšķēja vecais, nemaldīgais hronometrs.

—      Piebāzts pilns ar zinībām, — runāja starojošais kapteinis, — kāds viņš allažiņ bijis! Sol Džils, Sol Džils, kur tu dējies, ko tu darījies visu šo gargaro laiku, manu veco zēn?

—      Es esmu pusē akls, Ned, — vecais vīrs sacīja,

—    gandrīz kurls un mēms no priekiem.

—      Viņa paša balss! — kapteinis izsaucās, vērdamies apkārt ar tādu sajūsmu, ko pat viņa seja neiespēja pilnam atspoguļot, — viņa paša balss, zinību pieblīvēta, kā tas allažiņ bijis! Sol Džils, atpūties, draudziņ, starp saviem vīna un vīģu kokiem kā vecs patriarhs, kas savu pienākumu izpildījis, un pārstāsti tiem savā jaukajā balsī visus galu galus, ko esi piedzīvojis un pieredzējis. «Tā bija sapņotāja balss,» — kapteinis izteiksmīgi piebilda, ar kāsīti akcentēdams citātu, — «kas gaudās: jūs esat mani par agru pamodinājuši, man vēl jāpasnauduļo. Izklīdini viņa ienaidniekus un satriec tos!»

Kapteinis nosēdās ar tādu apziņu, ka ir izteicis visu klātesošo domas un jūtas, un tūlīt atkal trūkās augšā, lai stādītu priekšā misteru Tūtsu, kas bija galīgi apmulsis, ierodoties personai, kam acīmredzot pieder pirmtiesības saukties Džilsa vārdā.

—     Lai arī, — misters Tūtss stostījās, — man nav bijis lemts prieks būt ar jums pazīstamam, ser, pirms jūs . . . pirms jūs . . .

—     Pazudāt no mūsu acīm, bet jie no sirdīm, — kapteinis paklusā balsī steidzās izpalīdzēt.

—     Tieši tā, kapteini Džils! — misters Tūtss atsaucās atzinīgi. — Lai gan man nebija lemts prieks būt ar jums pazīstamam, mister… mister Sols, — misters Tūtss turpināja, gaišā iedvesmā atvasinādams uzvārdu,

—     pirms tas nolika, man ir liels prieks — to es saku no visas sirds . .. ziniet, iepazīties ar jums tagad un redzēt, es ceru, jūs pie labas veselības, cik nu tas iespējams.

Izdabūjis pār lūpām šos pieklājības un labas uzvedības vārdus, misters Tūtss nosēdās sarkdams un knukst ēdams.

Vecais instrumentu meistars, sēdēdams nomaļu vidiņā starp Volteru un Florensi un mādams ar galvu Pollijai, kurai, tos uzlukojot, vaigs laistījās vienā priekā un smaidā, uzrunāja kapteini:

—      Ned Kati, mans mīļais draugs, lai gan par tejienes pārmaiņām un notikumiem ko neko jau esmu dzirdējis no šīs jaukās draudzenes — un vai sirdij nav jāpriecājas, ja klejotāju sagaida mājās ar tik jauku smaidu? — vecais vīrs sacīja, spēji apraudams iesākto teikumu un berzēdams rokas, kā dažkārt izklaidībā bija paradis to darīt.

—      Lai nu viens paklausās viņā! — kapteinis svinīgi iesaucās. — Re, sievišķis, visu vīriešu pavedējs! Lai to atrastu, — pievērsdamies misteram Tūtsam, — brālīt, pašķirstiet savu Ādamu un Ievu.

—      Es to likšu vērā, kapteini Džils, — misters Tūtss atteica*

—     Lai gan es ko neko no viņas jau esmu dzirdējis par tām pārmaiņām un notikumiem šeit, — instrumentu meistars atsāka, izņemdams savas vecās acenes no kabatas un pa vecam paradumam uzstutēdams tās uz pieres, — tie ir tik lieli un negaidīti un mana sirds ir tā pārņemta, redzot atkal manu dārgo zēnu un, — pavērdamies uz Florenses nolaistiem plakstiem un nevarēdams teikumu pabeigt, — ka es . . . ka es neko daudz vis šovakar nevarēšu pastāstīt. Bet manu mīļo Ned Kati, kāpēc tu man nerakstīji?

Pārsteigumā pārvērstā kapteiņa seja misteru Tūtsu no tiesas sabiedēja, tā ka viņš, iezīdies tajā acīm, nespēja no tās atrauties.

—     Nerakstīju! — kā atbalss atskanēja no kapteiņa mutes. — Nerakstīju, Sol Džils?

—     Nūjā, — vecais vīrs teica, — vai nu uz Barbadosu, vai Jamaiku, vai uz Demeraru. Uz tām vietām lūdzu tevi rakstīt.

—     Tu tiki lūdzis, Sol Džils? — kapteinis atkārtoja.

—     Nūjā, — vecais vīrs sacīja. — Vai nu tu nezini, Ned? Nevar būt, ka esi to aizmirsis? Tak jau katru reizi par to rakstīju.

Kapteinis noņēma savu spīdīgo cepuri, uzmauca to kāsītī un, noglaudis matus no pakauša uz augšu, sēdēja, valbīdams acis pret visiem apkārtsēdošiem; īsts apstulbuma rezignācijas tēls.

—      Izskatās, ka tu mani labi nesaprastu, Ned! — Sols piebilda.

—     Sol Džils, — kapteinis attrauca, kad labu laiku bija klusībā blenzis uz viņu un pārējiem, — esmu pazaudējis kursu, un viļņi mētā manu kuģi. Izmet tak kādu vārdiņu par saviem piedzīvojumiem, esi tik labs! Vai tad es tīri nespēšu kauč kā noenkuroties? Kauč kā? — kapteinis teica, pārdomu pilns vērdamies apkārt.

—     Tu tak zini, Ned, — Sols Džils teica, — kāpēc es no šejienes aizbraucu? Vai tu attaisīji to sainīti, Ned?

—     Nu tu dieniņ, tak jau, — kapteinis atteica. — Protams, ka es attaisīju sainīti.

—      Un izlasīji ar? — vecais vīrs jautāja.

—      Un izlasīju ar, — kapteinis atbildēja, viņu cieši nopētīdams un mēģinādams citēt pēc atmiņas. — «Manu dārgo Ned Kati, atstādams dzimteni un dodamies uz Rietumindiju, lolodams varbūt veltīgas cerības sadzīt kādās pēdas savam dārgajam…» — rau, te viņš sēž! Skaties, kur Volrs! — kapteinis iesaucās, it kā atvieglots, ka izdevies pieķerties kam. reālam un neapstrīdamam.

—      Tā jā, Ned. Tagad paklausies mazlietiņ, — vecais vīrs sacīja. — Kad es rakstīju pirmoreiz, — las bija no Barbadosas, — es teicu, ka vēlētos, lai, saņēmis šo vēstuli, kaut ne tuvu vēl nebūs aptecējis gads, tu atvērtu to sainīti, jo tas noskaidrotu tev manas aizceļošanās iemeslus. Nu labi, Ned. Kad es rakstīju otru, trešu, varbūt ij ceturto reizi — tas bija no Jamaikas,

—     es teicu, ka arvien vēl atrodos tādā pašā stāvoklī, nevaru ne mierīgi uz vielas palikt, ne pamest to pasaules daļu, neizdibinājis, vai mans puika gājis bojā vai izglābts! Kad rakstīju nākamreiz — tas laikam bija no Demeraras, vai ne tā?

—     Viņš domā, tas bijis no Demeraras, vai ne! — kapteinis teica, bezcerīgi raudzīdamies apkārt.

—     Es pastāstīju, — vecais Sols turpināja, — ka arvien vēl nav nekādas ziņas saņemtas. Ka esmu tajā pasaules malā saticies ar vairākiem kapteiņiem un citiem ļaudīm, paziņām no agrākajiem gadiem, kas man palīdzēja pārceļot no vienas vietas uz otru un kam es savukārt varēju kaut cik atdarīt vienu otru reizi, izlīdzēdams ar savām aroda zināšanām; pastāstīju, ka visiem bija manis žēl, ka visi juta līdzi manām klaidu gaitām un ka es jau sāku domāt, sak, tāds mans likteņa nolikums — kreisēt pa jūrām un meklēt manu puiku līdz pašai nāves stundiņai.

—     Sāka jau domāt, ka šis pārvērties zinību pilnā Skrejošā Holandietī, — kapteinis noteica kā pirmāk un ar lielu nopietnību.

—      Bet, kad vienā jaukā dienā pienāca ziņa, Ned, — uz Barbadosu, kad atkal biju nokļuvis tur atpakaļ, — ka uz kāda tirdzniecības kuģa, kurš no Ķīnas uzņēmis ceļu uz mājām, mans puika redzēts uz borta, es tūdaļ ar nākamo kuģi devos uz dzimteni, ierados mājās šovakar un redzu, ka viss ir tīra patiesība — lai slavēts die's! -* vecais vīrs ticīgā bijībā noteica.

Kapteinis, lielā godbijībā palocījis galvu un ielūkojies katram acīs, sākot ar misteru Tūtsu un beidzot ar instrumentu meistaru, teica svinīgi un nopietni:

—     Sol Džils! Tas, ko tu tagad dzirdēsi, tas noraus visas buras no visiem taviem mastiem, un tavs kuģis sazvelsies uz sāniem. Neviena no tām vēstulēm nav nodota Ed’ardam Katlam. Neviena no tām vēstulēm, — kapteinis atkārtoja, lai viņa sakāmais skanētu jo svinīgāk un iespaidīgāk, — nav nodota Ed'ardam Katlam, Anglijas jūrniekam, kas dzimtajā zemē bauda atpūtu un priecājas par katru saulainu stundu!

—     Bet es tak pats ar savu roku nodevu pastā! Un pats ar savu roku rakstīju adresi: Brigpleisa, devītais numurs! — vecais Sols izsaucās.

Kapteinis kļuva bāls no vaiga un tūlīt atkal sāka kvēlot.

—     Kas tavai galviņai prātā, Sol Džils, mans draugs, pieminot Brigpleisas devīto numuru? — kapteinis apvaicājās.

—      Kas prātā? Tavs dzīvoklis, Ned, — vecais vīrs atbildēja. — Pie misis — kā viņu, vilkos, sauc! Drīz es aizmirsīšu pats savu vārdu, bet es jau netieku laikam līdzi. .. allažiņ esmu no tā atpalicis, ja atceries. Misis . . .

—      Sol Džils! — kapteinis ierunājās tādā balsī, it kā viņš nupat nodomājis minēt visneiedomājamāko lietu pasaulē. — Vai tas nav Makstindžeres vārds, pēc kura tu minstinies?

—            Nūjā, tas pats! — instrumentu meistars izsaucās.

—    Rokā ir, Ned. Misis Makstindžere!

Kapteinis Katls, kam acis iepletās līdz pēdējai iespējamībai un pumpas uz vaigiem sāka, bez pārspīlējuma izsakoties, kvēlot, palaida garu, griezīgu svilpienu ar gaužām melanholisku izskaņu un kā uz mutes sists tikai stulbi blenza te uz vienu, te uz otru.

—     Ko tu tur teici, pasaki vēlreiz, Sol Džils, esi tik labs, — beidzot viņš pārdabūja pār lūpām.

—      Visas šīs vēstules, — tēvocis Sols atteica, ar labās rokas rādāmo pirkstu taktī sizdams pa kreisās rokas delnu ar tādu skaidrību un noteiktību, kas darītu godu pat nemaldīgajam hronometram viņa kabatā, — es pats ar savu roku nodevu pastā un adresi uzrakstīju pats ar savu roku: kapteinim Katlam misis Makstindžeres dzīvoklī — Brigpleisā, devītajā numurā.

Kapteinis noņēma savu spīdīgo cepuri no kāsīša, uzlika to galvā un apsēdās. .

—      Ak, mani draugi mīļie, — kapteinis teica, pagalam izmisīgus skatienus apkārt raidīdams, — es tak izmuku un aizbēgu no turienes!

—     Un neviens nezināja, kur jūs palikāt, kapteini Kati? — Volters aši ievaicājās.

—      Pasarg die's, Volr, — kapteinis atteica, kratīdams galvu, — nemūžam viņa nebūtu ļāvusi man nākt un pieskatīt šito te īpašumu. Nekas cits nevarēja līdzēt kā tikai mukšana un bēgšana. Debess lai tev žēlīga, Volr! — kapteinis teica. — Tu viņu tiki redzējis tikai rāmā brīdī! Bet bij tev viņu redzēt, kad viņa sak dusmās un niknumā vārīties — liec to aiz auss!

—     Es gan viņai parādītu! — Nipere paklusām piebilda.

—     Ak domājat, ka parādītu gan, mana dārgā? — kapteinis teica ar jaušamu apbrīnu, — Nu, tas dara jums tikai godu. Bet es kuram katram niknam meža zvēram drīzāk stātos pretī. Savu mantu lādi atdabūju šurp tikai ar kāda drauga palīdzību, kuram otra līdzīga neatradīsi. Nebija nekādas jēgas vēstules sūtīt turp. Šitādos te apstākļos viņa jau nu nebūtu, pasarg die's, pieņēmusi nevienu vēstuli! Gluži veltīgas pūles vēl pastniekam kājas bij locīt uz turieni!

—     Tātad tas nu ir skaidri redzams, kapteini Kati, ka mēs visi, it sevišķi tēvocis Sols un jūs, — Volters teica, — varam paldies teikt misis Makstindžerei par ne vienu vien nemiera un satraukuma pilnu brīdi.

Sparīgās nelaiķa mistera Makstindžera atraitnes nopelns šai ziņā bija tik acīm redzams, ka kapteinis to arī nemēģināja nemaz apstrīdēt, bet, zināmā mēra pats kaunēdamies sava stāvokļa, — lai gan neviens viņam nekā nepārmeta, pie kam Volters bija sevišķi uzhianīgs un piesardzīgs, atcerēdamies savu pēdējo sarunu ar kapteini šai sakarā, — viņš minūtes piecas nostāvēja kā zem lietus debess — ārkārtīgi garš laika sprīdis šim vīram, *pēc tam saule — viņa seja — par jaunu izpeldēja no mākoņa, žilbinošiem stariem apmirdzēdama visus klātesošos, un tad viņš nevarēja vien beigt atkal un atkal spiest roku visiem pēc kārtas.

Diezgan vēl agrā vakara stundā, bet kad jau tēvocis Sols un Volters bija paspējuši diezgan viens otru izvaicāt par katra ceļojumu un pārlaistajām briesmām, visi, izņemot Volteru, atstāja Florenses kambari un nogāja lejā viesistabā. Drīz viņiem piebiedrojās arī Volters, kas pastāstīja, ka Florensei esot. mazliet skumji un smagi ap sirdi un viņa jau nolikusies gulēt. Kaut gan viņu balsis šeit apakšā nevarēja aizskanēt līdz Florensei un traucēt viņu, visi tomēr sāka runāt pusčukstus un katrs savā sirdī savā īpatnējā veidā sajuta mīlestību un maigumu pret Voltera daiļo, jauniņo līgavu; un tēvocim Solam par prieku un patikšanu tiku tikām nu tika runāts un pārrunāts viss, ko vien zināja par šo jauko meiteni; bet misteru Tūtsu jo sevišķi aizkustināja tas, ar kādu smalkjūtību Volters pieminēja viņu pašu, piešķirot viņa pakalpojumiem lielu nozī

mību un atzīstot viņa klātbūtni nepieciešamu šajā mazajā ģimenes apspriedē.

—     Mister Tūts, — Volters teica, atvadīdamies no viņa pie namdurvīm, — citrīt taču atkal redzēsimies?

—     Leitnant Volters, — misters Tūtss atteica, dedzīgi spiezdams tam roku, — es noteikti ieradīšos.

—     Šis ir pēdējais vakars, ko pa vadam kopa, pirms šķiramies uz ilgu laiku — varbūt — uz visiem laikiem, — Volters teica. — Un tik cēlai sirdij kā jūsējai ir jāsaprot, es domāju, arī citu sirds siltums. Ceru, jūs nešaubāties par to, ka esmu jums ļoti pateicīgs?

—     Volters, — misters Tūtss atteica, dziļi aizkustināts, — es būtu laimīgs, ja jums būtu pamats būt pateicīgam.

—      Florense, — Volters sacīja, — šai pēdējā vakarā, kur viņa saucas vēl savā Dombijas vārdā, lika man apsolīties, tas bija nupat tikai, kad mēs palikām augšā divi vien, — nodot jums vismīļākos sveicienus no viņas un pateikt…

Mistera Tūtsa roka pietvērās durvju stenderei un viņa skatiens — šai rokai.

—      … vismīļākos sveicienus un pateikt, ka nekad viņai nebūšot tuvāka drauga par jums; ka nekad viņa neaizmirsīšot, cik daudz paliesas, sirsnīgas uzmanības jūs viņai veltījis; ka viņa pieminēšot jūs šovakar savās lūgšanās un palikšot cerībā, ka jūs domāšot par viņu, kamēr viņa būšot tālu svešumā. Vai man būtu kas arī viņai no jums pasakāms?

—      Pasakiet, Volters, — misters Tūtss tikko dzirdami nodudināja, — ka es par viņu domāšu katru dienu un ne citādi, kā juzdamies laimīgs, ka viņa izgājusi pie vīra, ko mīl un kas viņu mīl. Pasakiet, lūdzu, ka, pēc manas svētas pārliecības, šis vīrs ir viņas cienīgs — pat viņas! — un ka es priecājos par viņas izvēli.

Uz beigām misters Tūtss jau sāka runāt skaidrāk un, novērsis acis no durvju stenderes, pēdējos vārdus izteica pavisam braši. Pēc tam viņš no jauna ņēmās dedzīgi kratīt Volteram roku. Volters, ne kūtrs būdams, tikpat dedzīgi atbildēja, — un atvadījies devās mājup. Misters Tūtss aizgāja kopā ar Gaili, ko viņš pēdējā laikā katru vakaru ņēma līdzi un atstāja veikalā gadījumam, ja draudētu kāds neparedzēts traucējums no ārienes, lai tad šis vīrs būtu Mičmanim pa rokai īstajā brīdī un liktu savu drosmi un veiklību lietā. Šajā reizē Gailis nelikās esam sevišķi labā omā. Vai nu gāzes lampu gaisma bija nodevīga, vai ari viņš patiešām derdzīgi piemiedza acis un nicinoši sarauca degunu, kad misters Tūlss, šķērsodams ielu, pameta acis atpakaļ pār plecu uz logiem, aiz kuriem gulēja Florense. Pa ceļam uz mājām viņš izrādīja vairāk agresīvu tieksmju pret citiem ielas gājējiem, nekā pieklātos pašaizsardzības miermīlīgās mākslas profesoram. Kad mājas bija klāt, viņš, ievadījis misteru Tūtsu tā dzīvoklī, negāja vis projām, bet, kratīdams galvu un raustīdams degunu (kā galva, tā deguns bija daudzkārt tikuši dauzīti un ne visai prasmīgi salāpīti), palika stāvam un, izrādīdams acīm redzamu necieņu, vicināja, abām rokām aiz apmales satvēris, savu balto cepuri.

Viņa patrons, pats savās domās aizmirsies, neievēroja to labu laiku vai patiesībā — tik ilgām, līdz Gailis, par vari negribēdams paliki nepamanīts, sāka klakšķināt un šmakstināt ar mēli un zobiem, lai pievērstu sev uzmanību.

—     Nu, saimniek, — Gailis, spītīgi iecirties, teica, kad pēdīgi izdevās saskatīties ar misteru Tūtsu, — gribētu zināt, vai šai spēlītei jūs atmetat ar roku vai domājat vēl cīnīties un uzvarēt?

—     Gaili! — misters Tūtss attrauca. — Runājiet, lai jūs var saprast!

—      Apžēliņ, viss tak ir skaidrāks par skaidru, saimniek, — Gailis teica. — Es nav no tiem, kas aplam svaidās ar vārdiem. Nu tad klausās: vai kādam no tiem būtu jāsaliek pa mici?

Uzdevis šo jautājumu, Gailis nometa cepuri zemē, kreiso roku saliecis, taisīja veiklu izklupienu, ar labo roku deva pamatīgu zvēlienu iedomātajam pretiniekam, tad bravūrīgi sapurināja galvu un apvaldījās.

—            Nu, saimniek, kā ta būs, — Gailis noprasīja,

—    blēņošanās vai izrēķināšanas? Ko?

—     Gaili, — misters Tūtss atteica, — jūsu izteiksmes veids ir rupjš, un jusu vārdi ir miglaini.

—     Nu, tad es jums, lūk, ko pateiks, saimniek, — Gailis sacīja. — Tas ir gļēvulīgi. Gļēvulība tā ir.

—     Gaili, kas ir gļēvulīgi? — misters Tūtss vaicāja.

—      Tas ir, — Gailis atteica, briesmīgi saviebdams savu salauzīto degunu. — Eh! Ko nu, saimniek! Lūk, kas! Kur jūs būt varēš aiziet un papūst par to tur pārīti tam stērķelētajam, — Kaujas Gailis ar šo noniecinošo vārdu, kā izrādījās, bija nogodējis misteru Dombiju,

—     kur jūs būt varēš saliekt ragā vinnētāju un visu to švadroņu, tā ka lai nepīkst, jūs ņemat un padodaties. Padodaties? — Gailis atkārtoja, tīri vai izkliegdams savu nicinājumu: — Fi, tā ir gļēvulība.

—     Gaili, — misters Tūtss runāja bargi, — jūs esat plēsīga lija. Jūsu jūtas ir zvēriskas.

—     Manas jūtas ir cīņa un aizrautība, saimniek, — atteica Gailis. — To es sauc par savām jūtām, šitā gan. Es uzstājas publikas priekšā. Manam vārdam ir svars «Mazā elefanta» bufetē, un neviens no maniem saimniekiem nedrīkst būt gļēvulis. Jā gan, tā ir gļēvulība, — Gailis runāja, aizvien vairāk iekaisdams. — Tā tas ir. Gļēvulība un vairāk nekas.

—     Gaili, — misters Tūtss sacīja, — jūs man derdzaties.

—     Saimniek, — Gailis atteica, likdams cepuri galvā,

—      tad mēs abi iztais veselu pāri dergļu. Labs i'. Es nāk ar priekšlikumu. Jūs ne vienreiz vie‘ ir ieminējies man par bufetes turēšanu. Nekas. Iešaujiet man rīt vienu piecdesmit mārci/ru zirni un palaiž mani brīvā.

—     Gaili, — misters Tūtss atteica, — pēc tam, kur jūs tik riebīgā gaismā sevi esat parādījis, ar prieku pieņemu šos noteikumus, lai tiktu vaļā no jums.

—     Darīts, — Gailis teica. — Noruna paliek noruna. Tas, kā jūs izturas, nesaskan ar maniem baušļiem, saimniek. — Eh, tā ir gļēvulība, — Gailis noteica, acīmredzot nevarēdams to sagremot, nedz savu mēli apvaldīt. — Kas i', tas i1 ; tā ir gļēvulība!

Un tā misters Tūtss un Gailis nolēma šķirties, nevarēdami vienoties morāles principu uztverē. Un misters Tūtss nolikās gulēt un sapņoja par Florensi, kas bija domājusi par viņu savā meitas dienu pēdējā vakarā un sūtījusi viņam sirsnīgus sveicienus.

LVII NODAĻA VĒL VIENAS KĀZAS

Misters Saunds, bīdīs, misis Mifa, baznīcas solu atvērēja, jau agri atradās savos posteņos vienā no lepnākajām baznīcām, kurā bija laulāts misters Dombijs. Šinī rītā kāds vecs džentlmenis, dzeltenvaidzis no Indijas, apņem par sievu jaunu daiļavu; gaida ierodamies sešas karietes ar kāzu viesiem, un misis Mifa jau saklaušinājusi, ka vecais dzeltenvaidzis varētu dimantiem nobruģēt visu ceļu līdz baznīcai, ir tad diezin vai sajustu robu savā bagātībā.

Laulību ceremonija paredzama ārkārtīgi svinīga, jo laulās pats viņa svētība dekāns un nodot līgavu kā retu dāvanu nākamajam vīram ekstrā ieradies kads no armijas galvenā štāba.

Misis Mifa šinī rītā ir vēl neiecietīgāka pret vienkāršo tautu nekā parasti, bet šai ziņā viņai vienmēr bijuši savi stingri uzskati, jo te tā lieta saistīta ar bezmaksas vietām. Misis Mifa nav studējusi politisko ekonomiju (viņa domā, ka šai zinātnei ir kāds sakars ar sektantiem: «baptistiem, metodistiem vai ar kādiem vēl citiem tādiem pašiem», viņa saka), un viņa nekādi nevar saprast, kāpēc ļauj precēties arī šiem mazajiem ļautiņiem.

—      Vilks viņus rāvis! — saka misis Mifa. — Jūs, cilvēciņ, lasāt tiem tos pašus svētus vārdus, bet sovrinu vietā saņemat sešpensus!

Bīdīs misters Saunds ir liberālāks nekā misis Mifa, bet viņš jau arī nav solu atvērējs.

—     Tas ir jādara, cienītā, — viņš saka. — Mums jāliek tiem precēties. Mums vajadzīgas savas tautskolas ar viskuplāko skolēnu skaitu, mums vajadzīga sava regulāra armija. Mums jāatļauj tiem precēties, cienītā, — saka misters Saunds, — un jāgādā par tautas pieaugumu valstī.

Misters Saunds sēž uz portāla pakāpieniem, un misis Mifa iekšā slauka putekļus, kad kāds jauns pāris, vienkārši ģērbies, ienāk baznīcā. Misis Mifas mūžu nokalpojusī cepure strauji pagriežas pret ienācējiem, jo šai agrajā apmeklējumā viņa saskata slepenu laulību simptomus. Bet tiem nav prātā laulāšanās, — «tikai,» saka džentlmenis, «apstaigāt un apskatīt baznīcu». Un, kad vēl viņš ieslidina pieklājīgu ripiņu misis Mifas saujā, viņas skābā seja atplaukst smaidā un pussairusī cepure un izžuvušais augums godbijīgā pietupienā nokrakšķas vien.

Misis Mifa atsāk putekļu slaucīšanu ūn uzpužina spilventiņus, jo vecajam džentlmenim ar dzelteno seju, dzird, esot vārīgi ceļgali, — bet viņas blāvās baznīcsolu vērējas acis neatlaižas no jauniņā pārīša, kas staigā apkārt pa baznīcu.

—     Khe, khe! — misis Mifa ieklepojas, un viņas klepus ir sausāks par sienu tais spilventiņos, par kuriem viņai jātur rūpe, — jūs kādu nākamo rītu atkal pie mums ieradīsities, mīlīši/ ja vien man kaut cik vēl saprašanas.

Viņi pašreiz apskata plāksnīti, kas piestiprināta pie sienas par piemiņu kādam mirušam. Viņi atrodas pa labu gabalu no misis Mifas, bet misis Mifa ar pusaci redz, kā meitene piekļaujas jaunekļa plecam un kā pār viņas galvu noslīgst viņējā.

—     Jā, jā, — misis Mifa sevī nosaka, — jūs varētu izdarīt arī ko nelāgāku. Jūs esat viens jauks, kārtīgs pārītis!

Misis Mifa ar šo frāzi nedomā nevienu apvainot. Viņai rūp tikai apgrozāmais kapitāls. Diezin vai pārīši viņu interesē vairāk nekā zārki. Viņa ir tik kalsna, taisna, izžuvusi veca lēdija — dēlis, ne sievišķis, — ka sagaidīt dziļāku līdzjūtību no viņas būtu tas pats kā sagaidīt to no koka skaidas. Miesās pilnīgais, allaž sarkanos svārkos ietērptais misters Saunds turpretī ir pavisam cita temperamenta cilvēks. Kad abi ar misis Mifu, stāvēdami uz kāpnēm, acīm pavada aizejošo jauno pāri, viņš ieminas, ka meičai skaists augums, vai ne? — un cik nu viņš paspējis saredzēt (jaunava, iedama ārā, turēja galvu noliektu), neparasti daiļš vaidziņš.

—     No tiesas, misis Mifa, — misters Saunds saka ar tīksmi, — viņa ir, kā mēdz teikt, īsts rožu pumpurītis.

Misis Mifa, it kā pievienodamās viņa domām, atturīgi paloka savu novalkāto cepuri, bet patiesībā nemaz tā nedomā un sevī noņemas neiet pie mistera Saunda, lai viņš bildina, kauč zelta kalnus solīdams, un lai viņš būtu kauč desmitkārt bīdīs.

Bet ko runā jaunais pāris, ejot no baznīcas uz vārtiem?

—     Mīļo Volter, pateicos tev! Nu es laimīga varu doties tālajā ceļojumā.

—     Un, kad mēs atgriezīsimies, Florense, mēs atkal atnāksim iin apraudzīsim viņa kapu.

Florense paceļ acis, tik spožas, asarām apvilgušas, un raugās laipnajā sejā, ar brīvo roku spiežot savu otru kautro rociņu, kas aptvērusi viņa elkoni.

—     Ir vēl ļoti agrs, Volter, un ielas gandrīz tukšas. Paiesimies kājām.

—     Bet tu taču būsi ļoti nogurusi pēc tam, mīlulīt?

—     Ai nē! Es ļoti noguru to pašu pirmo reizi, kad mēs gājām kopā, bet šodien es nenoguršu.

Un tā, neko daudz nepārmainījušies — viņa tikpat nevainīgu un skaidru sirdi, viņš tikpat sirsnīgs un cerību pilns, bet vēl vairāk lepodamies ar viņu, — Florense un Volters savā kāzu dienas rītā pastaigājās kopa pa pilsētas ielām.

Pat ne tajā bērnu dienu pastaigā pirms daudziem gadiem viņi nejutās tik šķirti no ārpasaules kā šodien. Bērnu kājiņas pirms daudziem gadiem nestaigāja pa to brīnumzemi, ko tās min tagad. Bērnu uzticība un mīla var tikt dāvāta daudzreiz un var uzplaukt gan še, gan tur, bet Florenses sievietes sirds ar saviem neizdāļātiem dārgumiem var sevi atdot tikai vienreiz un noniecināta un pievilta var tikai nonīkt un mirt.

Viņi izraugās pašas klusākās ielas un vairās tuvoties tai, kurā staltojas viņas agrākā māja. Ir jauks, silts vasaras rīts, un saules apmirdzēti viņi iet pretī dūmakā tītajai Sitijai. Veikali atklāj aplūkošanai savu bagātību; dārgakmeņi, zelts un sudrabs zaigo juvelieru saulainajos skatlogos, bet augstie nami met diženu ēnu pār Volteru un Florensi, kad tie iet garām. Taču cauri gaismai, cauri ēnām viņi iet, mīlestības aplaimoti, akli pret. visu, kas tiem apkārt, nedomādami par citu bagātību vai lepnāku patvērumu kā to, ko tie tagad atraduši viens otrā.

Jo tālāk viņi iet, jo nonāk arvien tumšākās, šaurākās ielās, un saule, brīžam dzeltena, brīžam iesārta, paspīd cauri miglai vienīgi ielu krustojumos vai nelielos laukumiņos, kur aug kāds koks vai paceļas kāda no neskaitāmajām baznīcām, vai kur kāds bruģēts apceļš un kāpņu posms, vai smieklīgi mazs dārziņš kā ielāpiņš, vai kapsētiņa, kuras nedaudzie pieminekļi un kapakmeņi gandrīz jau melni kļuvuši.

Pa visiem šiem šaurajiem līkloču sānceļiem, gatvēm un krēslainajām ielām, mīlas apgarota un paļāvīga, iet Florense rokrokā ar Volteru, lai kļūtu viņa sieva.

Florenses sirds sāk tagad straujāk pukstēt, jo Volters pasaka, ka viņu baznīca vairs neesot necik tālu. Viņi paiet garām dažām lielām preču noliktavām, kur durvju priekšā stāv pajūgi un'Vedēji rosīdamies aizkrusto viņiem ceļu, — bet Florense ne tos redz, ne dzird, — un tad visi trokšņi ir rimuši un diena krēslo, un Florense stāv trīsēdama baznīcā, kas atsit tādu savādu, sastāvējušos gaisu.

Panīkušais večuks, tas pats, kas raustīja gaudulīgo zvanu, stāv portikā, cepuri ielicis kristāmtraukā, jo viņš, ķesteris un kapracis būdams, jūtas šeit kā mājās. Viņš ieved tos vecā, ar brūnu paneli apšūtā ģērbkambarī, kas atgādina trauku skapi, no kura izņemti plaukti; tur cirmeņu saēstie reģistri izplata vieglu šņaucamās tabakas dvaku, no kuras asarās slīkstošajai Niperei jāsāk šķavāt.

Ziedoša un cik daiļa izskatās jauniņā līgava šai vecvecajā, putekļainajā telpā, kur nekas nevar ar viņu līdzināties kā vien viņas līgavainis. Te ir putekļiem aplipis klerks, kas pretējā vārtu pavelvē aiz īsta stabu nocietinājuma uztur sava veida jau novadējušos avīžu bodīti. Te ir putekļiem aplipuši baznīcsolu atvērēja, kas gādā tikai par sevi un domā, ka ar to jau ir diezgan darījusi. Te ir putekļiem aplipis bīdīs (tas pats bīdīs un tā pati atvērēja, kurus misters Tūtss redzēja pagājušo svētdien), kam ir šādi tādi sakari ar «Dievbijīgo apvienību», kas noīrējusi blakus sētā lūgšanu zāli ar krāsaina stikla logu, kādu neviens mirstīgais vēl nav redzējis. Te ir putekļiem aplipušas koka dzegas un izciļņi, kas rēgojas virs altāra, virs starpsienām, apkārt galerijai un virs uzrakstu rindām, kas vēstī, ko šīs «Dievbijīgo apvienības» meistari un virsmeistari darījuši tūkstoš seši simti deviņdesmit ceturtajā gadā. Te ir, virs kanceles un pults, putekļiem noklāti, veci rezonanses dēji, kas izskatās pēc vākiem, ar kuriem, domāt, apvāzīs mācītājus sprediķa laikā, ja tie gadījumā aizvainos draudzi. Te visās malu malās ir gādāts par to, lai putekļiem būtu kur piemesties, vienīgi ne kapsētā, tur šāda vt-ida iespēja gaužām ierobežota.

Kapteinis, tēvocis Sols un misters Tuts ir atnākuši; mācītājs ģērbkambarī apvelk amata talāru, kamēr klerks turpat grozās, pūzdams putekļus tam nost; un līgava ar līgavaini nostājas altara priekšā. Nav līgavas māsu, ja vienīgi mis Niperi par tādu neatzīst; nav cita līgavas tēva kā vien kapteinis Katls. Kāds vīrelis ar koka kāju, zilu maišeli rokā, grauzdams sīku āboltēnu, palūr, kas notiek baznīcā, bet, savam prātam tur nekā saistoša neatradis, klambā atkal projām, blīkšinadams ar savu stumbeni, ka viss ārs noskan.

Neviena laipna gaismas stara neredz nolīstam pār Florensi, kas, bikli galvu noliekusi, nometusies ceļos altāra priekšā. Dienas spīdeklis šeit neiespīd, jo namu blīva tam aizsprosto ceļu. Ir šeit pagalma panīcis koks, kurā iečirkstas pa zvirbulim, un ir šeit arī melnais strazds, kas, gozēdamies mazā saules plankumiņā kāda krāsotāja bēniņu logā, svilpo, ka skan vien, pa visu dievkalpojuma laiku; un ir šeit tas vīrelis ar koka kāju, kurš klaudzina aizejot. Putekļiem aplipušā klerka «āmeni», šķiet, iestrēgst tam kaklā (tāpat kā Makbetam), bet kapteinis Katls iet viņam palīgos un dara to ar tādu aizrautību, ka trīsreiz iesprauž šo vārdu tur, kur tas liturģijā nemaz nav paredzēts.

Viņi ir salaulāti un parakstījušies vienā no tiem vecajiem reģistriem, kurus paverot gribot negribot jāšķavā, mācītāja talārs atkal tiek nodots putekļu ziņā, un pats viņš jau aizgājis uz mājām. Krēslainās baznīcas tumšā kaktiņā Florense ir piegājusi pie mis Niperes un raud viņas skavās. Misteram Tūtsam acis ir sarkanas. Kapteinis spodrina savu degunu. Tēvocis Sols ir nostūmis acenes no pieres uz deguna un iet jau uz durvīm.

—      Dievs lai jūs svētī, Sjūzen, manu mīļo Sjūzen! Ja jums kādreiz rodas iespēja apliecināt, cik ļoti es mīlu Volteru un kas man liek viņu tā mīlēt, tad dariet to Voltera dēļ. Palieciet sveika! Palieciet sveika!

Viņi nodomājuši labāk vairs neatgriezties pie Mičmaņa un šķirties tūlīt; kariete jauno pāri jau gaida tepat tuvumā.

Mis Nipere nevar parunāt; viņa tikai šņukst un rīstās, un spiež pie krūtīm savu kundzēni. Misters Tūtss pieiet klāt, mierina viņu un ņem savā gādībā. Florense sniedz viņam roku, sniedz jūtu pārpilnībā arī lūpas, noskūpsta tēvoci Solu, kapteini Katlu un aiziet' ar savu jauno vīru.

Taču Sjūzena nevar pieļaut, ka Florensei jāpaņem līdzi skumjas atmiņas par viņu. Viņa bija domājusi pavisam citādi izturēties un rūgti tagad pārmet sev. Ciešā apņēmībā pievārēt savu raksturu un vēl pēdējā brīdī izlabot, kas labojams, viņa atraujas no mistera Tūtsa un aizskrien pakaļ karietei, lai uzsmaidītu aizbraucējiem. Kapteinis, nojauzdams viņas nodomu, šaujas tai nopakaļis, jo arī viņš sajūt pienākumu pavadīt, ja tas vēl iespējams, tos jautriem urā saucieniem. Tēvocis Sols ar misteru Tūlsu paliek abi ārā pie baznīcas un gaida tos atgriežamies.

Braucēji ir jau projām, bet šaurā iela iet stāvu lejup, ceļš aizsprostots, un Sjūzena pārliecināta, ka redz karieti pa labu gabalu stāvam kādā sastrēgumā. Kapteinis Katls turas mis Niperes pēdās, kad tā lido lejup no

kalna, un vicina spīdīgo cepuri par signālu, ko īstā kariete varbūt uztver, varbūt arī neuztver.

Sjūzena tomēr noskrien kapteini un ir pirmā pie karietes. Viņa paveras lodziņā, redz Volteru, bet līdzās tam maigo sejiņu, sasit plaukstas un iegavilējas:

—     Mis Floja, manu dārgumiņ! Paskatieties uz mani! Mēs visi esam tik priecīgi tagad, mīlulīt! Nu tad vēlreiz uz redzēšanos, manu zelta drostaliņ! Dzīvojiet vesela!

Kā Sjūzenai tas izdodas, viņa pati nezina, bet viņa iespraucas logā, skūpsta Florensi un mirklī apķeras viņai ap kaklu.

—      Mēs visi esam tik. .. tik laimīgi, dārgā mis Floja! — Sjūzena saka, elpai tā aizdomīgi aizraujoties.

—     Jūs tak vairs nebūsit dusmīga uz mani tagad. Jā, nebūsit, ko?

—     Dusmīga, Sjūzen!

—      Nē, nē, es jau zinu, ka nebūsit. Es jau saku, ka nebūsit, manu dūdiņ, manu dārgumiņ! — Sjūzena attrauc, — un te ir kapteinis arī… zināt, jūsu draugs kapteinis — arī atnācis vēlreiz atvadīties no jums!

—      Urā, manu Sirds Gaišumiņ! — kapteinis taurē visā galva1 , bet viņa seja pauž dziļu saviļņojumu, — Urā, Volr, manu zēn! Urā! Urā!

Jaunais vīrs pie viena lodziņa, jaunā sieva — pie otra, kapteinis iekāries vienās durvīs, Sjūzena Nipere cieši turas pie otrām, taču karietei jāsāk ripot, vai nu grib, vai negrib, jo pārējie pajūgi un karietes saceļ negaisu, tāpēc ka tā kavējas; izceļas tik liela jezga, kāda vēl uz četriem riteņiem nav piedzīvota. Taču Sjūzena Nipere, gods godam, noturas braši līdz galam. Viņa noraugās uz savu kundzēni ar smaidu, ar asarām aizplīvurotu smaidu līdz pēdējam brīdim. Kapteinis ir tad vēl, kad viņa jau palikusi iepakaļ, kakla lakatiņam neganti plīvojot, te parādās pie durtiņām, te pazūd, saukdams: «Urā, manu zēn! Urā, manu Sirds Gaišumiņ!» — līdz izgaist pēdējās cerības vēl turēties karietei līdzi. Pēdīgi, kad kariete jau pazūd skatienam un kapteinis ir atpakaļ pie Niperes, viņa zaudē samaņu, un viņu ienes kādā maiznīcā, lai tur atžilbinātu.

Tēvocis Sols un misters Tūtss sēž uz kapu sētas akmens stabiņiem un pacietīgi gaida, kamēr atnāks atpakaļ kapteinis un Sjūzena. Tā kā ne vienam, ne otram negribas runāt, nedz ari tikt uzrunātam, viņi ir sakritīgs pāris un jūtas gaužām apmierināti. Kad visi atkal ir pārradušies mājās pie mazā Mičmaņa un sēstas ieturēt brokastu, nevienam kumoss nelien mutē. Kapteinis gan mēģina izlikties, ka rītin varētu aprīt grauzdētās maizītes, bet apdomājas un atmet šādu blēdīšanos. Misters Tūtss pēc brokastīm saka, šis vakarā atnākšot, un aiziet un noklaiņo augu dienu pa pilsētu ar tādu sajūtu, ka divi nedējas nebūtu gultā gulējis.

Dīvaina burvība ir apsēdusi māju un sevišķi to istabu, kurā viņi bija raduši sapulcēties visi kopā un kura nu kļuvusi tik tukša. Tas padara smagākas un reizē arī remdina šķiršanās sāpes. Misters Tūtss, vakarā atnācis, stāsta Sjūzenai Niperei, ka visu dienu juties tik šausmīgi kā vēl nekad, un tomēr šī sajūta viņam patikusi. Ta kā pašlaik tie istabā ir divi vien, viņš izkrata Sjūzenai savu sirdi un pastāsta, ko pārdzīvojis, kad dzirdējis viņas atklātās domas par to, vai mis Dombija varētu kādreiz viņu, Tūtsu, iemīļot. Šais vaļsirdības uzplūdos, ko radīja kopīgas atmiņas un abu asaras, misters Tūtss ieminas, ka varētu abi iziet un kaut ko nopirkt vakariņām. Mis Nipere ir ar mieru, un viņi sapērk krietni daudz visādu labu lietu un ar misis Ričardses palīdzību klāj lepnu vakariņu galdu mājās pārnākušajam kapteinim un tēvocim Solam.

Kapteinis ar veco Solu bjjuši uz kuģa, aizgādājuši turp Di un pieskatījuši, kā novieto kastes uz klāja. Viņiem ir daudz ko stāstīt par to, cik Volters labi ieredzēts, par ērtībām, kādas viņam tur būs, un par to, kā viņš klusībā, laikam no agra rīta līdz vēlam vakaram raudamies, kajīti iekārtojis, kapteiņa vārdiem runājot, kā «bildi», lai pārsteigtu jauno sievuli.

—     Paša admirāļa kajīte, kad es jums saku, — kapteinis jūsmo, — nav lepnāk uzposta.

Bet visvairāk kapteini ielīksmo tas, ka lielais kabatenis, cukura standziņas un tējkarotes, kā viņam zināms, arī ir uz kuģa, un viņš atņemdamies slavina sevi, murdēdams:

—     Ed'ard Kati, manu zēn, visā savā dzīvībslaikā tu neesi izvēlējies pareizāku kursu kā toreiz, kad nodevi šo nieka mantību viņu laipnajā pārziņā un pārvaldīšanā. Tev ir acs saskatīt, kur krasts, Ed'ard, — kapteinis saka, — un tas tev dara godu, manu zēn.

Vecajam instrumentu meistaram prāts vairāk apjucis un apmiglojies nekā parasti, viņš smagi pārdzīvo šīs kāzas un šķiršanos. Bet lielu atvieglojumu viņš izjūt, zinot savu veco biedru Nedu Katlu savā tuvumā, un pie vakariņām jau nosēstas pateicīgu un apmierinātu vaigu.

—      Mans puika ir palicis dzīvs un kāpj dzīvē uz augšu, — saka vecais Sols Džils. — Vai man kādas tiesības nebūt apmierinātam un laimīgam!

Kapteinis, kas vēl nav ieņēmis savu vietu pie galda, bet labu brīdi nemierīgi mīņājies apkārt, tagad gausi pienāk, nostājas aiz sava krēsla, tā nedroši uzlūko misteru Džilsu un saka:

—      Sol! Tur lejā, apakšā vēl guļ tā pēdējā vecā madeiras pudele. Vai tev nebūtu prāts stiept to augšā un iztukšot uz Volra un viņa sievas veselību?

Vecais instrumentu meistars, domīgi noraudzīdamies uz kcļpteini, iebāž roku savu brūno svārku krūšu kabatā, izņem kabatas grāmatiņu un no tās — vēstuli.

—     Misteram Dombijam, — vecais vīrs saka. — No Voltera. Jānosūta pēc trim nedēļām. Es nolasīšu jums to.

«Ser, esmu apprecējies ar jūsu meitu. Viņa brauc man līdzi tālā ceļojumā. Ar sirdi un dvēseli viņu mīlēt — nozīmē neuzstādīt nekādas pretenzijas ne viņai, ne jums, un dievs ir mans liecinieks, ka es viņu mīlu.

Kāpēc, mīlēdams viņu par visiem vairāk pasaulē, es tomēr bez sirdsapziņas pārmetumiem pieļauju viņai savu dzīvi saistīt ar manējo, nedrošu un allaž briesmu apdraudētu, to neteikšu. Jūs zināt, kāpēc, un jūs esat viņas tēvs.

Nenosodiet viņu, viņa nekad nav nosodījusi jūs.

Es nedomāju un neceru, ka jūs kādreiz man piedosit. Lai ko, bet to es vismazāk sagaidu. Bet, ja nu pienāktu brīdis, kur jums sirdi atvieglotu pārliecība, ka Florensei allaž ir tuvumā kāds, kam nav lielākā uzdevuma dzīvē kā izdzēst no viņas atmiņām skumjo pagātni,

tad — ticiet manam svētam vārdam — tai bridī jūs mierīgu sirdi varat palikt šajā pārliecībā.»

*       Solomons rūpīgi ieliek vēstuli atpakaļ grāmatiņā, bet grāmatiņu ieliek atpakaļ kabatā.

—      Šodien mēs vēl pēdējo madeiras pudeli nedzersim, Ned, —.vecais vīrs domīgi nosaka. — Vēl ne.

—     Vēl ne, — kapteinis viņam pievienojas. — Nē, vēl ne.

Sjūzena un misters Tūtss ir vienis prātis ar viņu. īss klusuma brīdis, tad visi sēstas pie vakariņām un uzdzer laimes jaunajam vīram un sievai ar citu vīnu, bet vecā madeiras pudele joprojām gul putekļos neaizskarta.

Ir pagājušas dažas dienas, un stalts kuģis šūpojas jūrā, pretī labam ceļa vējam izpletis baltus spārnus.

Uz klāja kā piemīlības, skaistuma un nevainības iemiesojums — pat pašu rupjāko kuģa ļaužu uztverē kā kaut kas tik jauks, ko patīkami redzēt savā vidū un kas sola tiem veiksmīgu ceļojumu, — sēž Florense.

Ir nakls; viņa ar Volteru pašlaik divi vien uz klāja un noraugās vizmojošā takā, kas no kuģa aizstīdz pa jūru pretī mēnesim.

Pēdīgi viņa nevar to skaidri vairs saredzēt, jo acis aizmiglo asaras, tad viņa pieglauž galvu Voltera krūtīm, apliek tam rokas ap kaklu un saka:

—     Ak, Voller, mans mīļais, mans dārgais, esmu tik bezgala laimīga!

Viņas vīrs spiež viņu pie^sirds, tie abi sēž klusi, un staltais kuģis peld mierīgi tālāk.

—      Kad es klausos jūrā, — Florense saka, — un sēdu, raudzīdamās uz to, tā uzvanda atmiņā tik daudzas dienas. Tā liek man arvien domāt. ..

—     Par Polu, mīlulīt. Es saprotu to.

Par Polu un Volteru. Un viļņu balsu nerimstošā čala vienmēr stāsta Florensei par mīlu — par mūžīgu un nebeidzamu mīlu, kas turpinās vēl aiz šīs zemes un laika robežām, kas sniedzas vēl aiz jūrām, aiz debesīm — tur tālajā, neredzamajā pasaulē!

LVIII NODAĻA PĒC KĀDA LAIKA

Jūrā bēgums ar paisumu bija mijies jau veselu gadu. Veselu gadu vēji un mākoņi bija nākuši un gājuši. Laika darbs nav mitējies ne saulē, ne negaisā. Veselu gadu ļaužu dzīvē bija mijušās veiksmes ar neveiksmēm — kā paisums un bēgums, pēc nemainīgas likumības. Veselu gadu slavenā firma Dombijs un Dēls bija cīnījusies uz dzīvību un nāvi ar bīstamām nejaušībām, šaudīgām baumām, neveiksmīgiem pasākumiem, nelabvēlīgiem apstākļiem, bet visniknāk ar aklību, ar ko sirga pats firmas galva, kas ne par mata tiesu negribēja sašaurināt firmas operācijas un nelikās dzirdis brīdinājuma balsis, ka kuģis, ko tas par vari triec pretim aukainai vētrai, nav tik stiprs, lai to izturētu.

Gads bija apritējis, un varenā firma nogāja dibenā.

Kādā vasaras novakarē — turpat gandrīz gadu pēc laulībām Sitijas baznīcā — biržā dzirdēja čukstam un dudinām par milzīgu krahu. Zināmais, biržā labi pazīstamais, augstprātīgais kungs nebija todien tur ieradies, nebija arī viņa pārstāvja. Otrā dienā jau bazūnēja visās malās, ka Dombijs un Dēls pārtraucis maksājumus, bet vakarā bija publicēts bankrotētāju saraksts ar šo vārdu pirmajā vietā.

Sabiedrība nu patiešām bija sacelta spārnos, un tai

bija arī sava tiesa, ko teikt. Tā bija naivi lētticīga sabiedrība, ar kuru pārāk ļauni apgājušies. Tā bija pa‘saule, kurā vēl nekādi bankroti nebija pieredzēti. Tajā nebija izcili redzamu vīru, kas pa kreisi, pa labi būtu tirgojušies ar reliģijas, patriotisma, tikumības un goda satrunējušām akcijām. Tajā netika apgrozīti kaut cik jūtamā daudzumā vērtspapīri bez seguma, no kuriem viens otrs dzīvoja itin augsti, solīdamies nomaksāt lielas summas no laipnības — arī bez seguma. Ja tajā vispār pazina kādu trūkumu, tad tas bija naudas trūkums. Sabiedrība no tiesas bija ļoti saniknota. Sevišķu sašutumu izrādīja taisni tie vīri, kuri ar savu izlikšanās mākslu slēpa savu stāvokli aiz ārēja spožuma, bet kuri, ja dzīvojuši sliktākā sabiedrībā, varēja paši būt bankrotieri.

Nu bija radies jauns stimuls mesties uzdzīvē šai apstākļu rotaļlietai — misteram Pērčam, kurjeram! Kā redzams, pats liktenis bija lēmis misteram Pērčam aizvien atmosties un pārliecināties, ka atkal kļuvis slavens.* Vēl tikai vakar, tā sakot, tas bija sācis nodoties savai privātajai dzīvei pēc tiem godības laikiem, ko tam sagādāja zināmā bēgšana un tai sekojošie notikumi, un šodien jau, skat, bankrots padarīja to slavenāku nekā jebkad. Tiklīdz viņš, noslīdējis no sava ķebļa kantora priekštelpā, kur tagad sēdēja, vērodams rēķinvežu un citu kantoristu svešās sejas (kuri ātri bija nomainījuši gandrīz vi=ius agrākos darbiniekus), parādījās ārā pagalmā vai, pats tālākais, «Karaļa ģerboņa» bufetē, kad viņu bērtin apbēra jautājumiem, starp kuriem, gandrīz droši var galvot, netrūka arī tik visai interesantā jautājuma: ko viņš vēlētos iedzert? Tad misters Pērčs sāk pūst par trauksmainajām, nemiera pilnajām stundām, kādas viņš ar misis Pērču pārlaiduši Bolspondā, kad viņiem pirmo reizi uzradušās aizdomas, ka «tā būda sāk šķobīties». Tālāk misters Pērčs ziņkārē degošajiem klausītājiem apspiestā balsī — domāt, blakus istabā atrastos neapbedīts sabrukušās firmas līķis — stāstīja, kā misis Pērča, izdzirdusi viņu pa miegam kunkstam un buldurējam «Divpadsmit šiliņu deviņi peniji mārciņā, divpadsmit šiliņu deviņi peniji mārciņā», pirmo reizi atjautusi, ka tā būda sāk

šķobīties. Šai somnambulisma stāvoklī viņš domājās nonācis aiz satricinājuma, kādu pārdzīvojis, ieraudzīdams mistera Dombija pārvērtušos seju. Tad viņš pastāsta, kā šis reiz uzbildis misteru Dombiju: «Piedodiet, ka ņemos pārdrošību jums vaicāt, ser, vai kāda nelaime jums nospiež prātu?» — un kā misters Dombijs atbildējis: «Manu uzticamo Pērč… nē taču, tas nevar notikt!» — un, kā to pateicis, iesitis ar roku sev pa pieri, vēl piebilzdams: «Atstājiet nu, Pērč, mani vienu!» Un tad, īsumā saņemot, misters Pērčs, sava stāvokļa upuris, melsa tālāk ziņā neziņā, nobirdinādams asaras aizgrābjošās vietās un pats no tiesas ticēdams, ka vakar sacerētās pasakas, atkārtotas šodien, kaut cik jau līdzinās patiesībai.

Šīs pārrunas misters Pērčs katru reizi noslēdza ar lēnprātīgu piezīmi, ka, vienalga, lai kādas arī viņam radušās aizdomas (it kā tās būtu kādreiz radušās!), viņam taču nenācies kļūt par nodevēju, vai nav tiesa? Klausītāji (starp kuriem nekad nebija neviena kreditora) atzina, ka tik cēlas jūtas darot viņam tikai godu.

Un tā, parasti paņemdams līdzi nomierinātu sirdsapziņu un atstādams vietā labu iespaidu par sevi, viņš devās atpakaļ uz kantori, kur vai nu atkal sēdēja uz sava ķebļa, vērodams nepazīstamās rēķinvežu un citu kantora darbinieku sejas, kuri atļāvās tik nevērīgi rīkoties ar lielo noslēpumu glabātājām — firmas grāmatām; vai pa reizei uz pirkstgaliem ietipināja mistera Dombija tukšajā kabinetā paurķēt kamīnā ogles; vai izgāja ārā aiz durvīm paelpot svaigu gaisu un vēl mazliet raudulīgi patērzēt ar vienu otru nejauši atklīdušu paziņu; vai pacentās ar šādiem tādiem sīkiem pakalpojumiem pielabināties galvenajam grāmatvedim, ar kura palīdzību cerēja iekļūt ugunsapdrošināšanas pārvaldē par kurjeru, kad firmas lietas būs galīgi likvidētas.

Majoram Begstokam šis bankrots uzklupa kā dzīva nelaime. Majors pēc dabas nebūt nebija no līdzjūtīgajiem — viņa rūpju un uzmanības centrā bija un palika Dž. B., — nebija arī cilvēks, kas smagi pārdzīvotu dažādas likstas, neattiecinot, protams, sacīto uz fiziskas dabas likstām — īso elpu un aizdusas lēkmēm. Bet viņš, luk, bija klubā tā dižojies ar savu draugu misteru

Dombiju, tā cildinājis viņu iespaidīgāko kluba biedru priekšā, tā noniecinājis tos, nemitīgi plātīdamies ar ‘Dombija pasakaino bagātību, ka klubieši, cilvēki vien būdami, priecājās tagad, varēdami majoram atspēlēties, apvaicājoties tam valšķīgi notēlotā dziļā līdzjūtībā, vai šis šausmīgais spēriens nācis gluži negaidīts un kā viņa draugs Dombijs to pārdzīvojot. Uz šādiem jautājumiem majors, kļūdams sarkani violets, mēdza atbildēt, ka šī te caurcaurēm esot viena nejauka pasaule, ser; ka Džo vienu otru lietiņu zinājis gan, bet ticis piemānīts, ser, piemānīts kā mazs bērns; ka, teikuši jūs to agrāk Dž. Begstokam, ser, kad viņš devās Dombijam līdzi uz ārzemēm un dzina pēdas tam vagabundam Kārkeram pa visu Franciju, Dž. Begstoks būtu nospļāvies par jums, die's sodi, ser, goda vārds, būtu nospļāvies! Ka Džo ticis maldināts, ser, apvests ap stūri, piemuļķots, apstulbināts, bet tagad viņš ir atkal pilnīgi atžilbis un atdarījis acis; tā ka, ser, ja rīt pieceltos Džo tēvs no miroņiem, viņš, Džo, vecajam zellim neuzticētu ne plika penija uz atdošanu, bet pateiktu tam, ka tā dēls Džošs par daudz ilgi ir pulveri ostījis, lai vēlreiz uzķertos uz āķa, ser. Ka viņš ir kļuvis aizdomu pilns, īdzīgs, untumains, nekur liekams Dž. B. neticīgais, ser; un, ja tas butu savienojams ar viena parupja kramagalvas, nosirmojuša vecās skolas majora cieņu, kuram bijis gods būt personiski pazīstamam ar mūžībā aizgājušām karaliskāki augstībām — Kentas un Jorkas hercogiem un izpelnīties to uzticību, — jā, ja tas būtu savienojams ar viņa cieņu — paslēpties mucā un dzīvot tajā, goda vārds, ser, jau rītu viņš Pelmelā ievilktos mucā *, lai parādītu cilvēcei, cik ļoti viņš to nicina!

Visu to un vēl nez cik variantu par šo pašu tēmu majors cēla priekšā ar skaidri jaušamiem apopleksijas simptomiem, galvu kā vilciņu virpinādams, tik plosīgi šņākdams par negodīgo izturēšanos, par aizvainojumu, tā ka jaunākie kluba locekļi nodomāja, ka viņš ieguldījis naudu sava drauga Dombija firmā un to zaudējis, taču gudrākie veterāni, viltīgākie zeļļi, kas Džo labāk pazina, tādos niekos nemaz neklausījās. Nelaimes putns iezemietis, kas neizteica nekādas domas, dabūja ciest šausmīgi; cieta ne tikvien viņa dvēseliskā būte, ko majors regulāri apšaudīja ik dienas, izcaurumodams to kā sietu, bet arī ķermenis, kas ar grūdieniem un belzieniem tika turēts pastāvīgā saspringumā. Veselas sešas nedēļas vēl pēc bankrota šis nelaimīgais svešzemnieks dzīvoja drēbju suku un zābakkalpiņu krusas negaisā.

Misis Cikai bija trejādas domas par šīs briesmīgās nelaimes piemeklējumu. Pirmā — ka viņa nevar to saprast. Otrā — ka brālis nav gribējis īsti saņemties. Trešā — ka, būtu viņa aicināta uz tām pirmajām pusdienām, nekad tas nebūtu noticis, un to viņa jau toreiz teikusi.

Taču, lai ko šajā sakarībā būtu teicis viens vai otrs, vai trešs, nelaimi nevarēja aizkavēt, ne arī vērst to lielāku vai mazāku. Dzirdēja runājam, ka firmas pasākumi tikšot likvidēti, maksimāli apmierinot visus, ka misters Dombijs labprātīgi atdodot visu, kas viņam pieder, un ne no viena nelūdzot atbalsta; ka par firmas darījumu atjaunošanu neesot nemaz ko domāt, jo viņš izvairoties no jebkādām draudzīgām sarunām, kuru nolūks panākt šādu kompromisu; ka viņš atsakoties no visiem atbildīgiem goda posteņiem, ko līdz šim ieņēmis kā veikalnieku pasaulē cienījama persona; vieni zināja stāstīt, ka viņš guļot uz nāves gultas, citi — ka kritis melanholijā un tuvojoties ārprātam; bet visi bija vienis prātis, ka viņš ir beigts cilvēks.

Noturējuši paši vien tādas mazas sēru godības, kas tika atdzīvinātas ar komiskām dziesmiņām un noritēja brīnišķīgi, klerki izklīda savmalu kurš. Daži dabūja vietas ārzemēs, daži iekārtojās cilās firmās tepat dzimtenē, viens otrs uzmeklēja radus uz laukiem, pēkšņi atcerēdamies, cik šie radi tam mīļi; un viens otrs meklēja darbu ar sludinājumiem avīzēs. Misters Pērčs viens vienīgais no agrākā kalpotāju štata palika vēl un, sēdēdams uz sava augstā ķebļa, noraudzījās rēķinvežos vai, notrausies no tā, gāja iežēlināt galveno grāmatvedi, kas varēja izgādāt viņam vietu ugunsapdrošināšanas pārvaldē. Kantoris netika vairs uzkopts, un to drīz vien piebradaja, piedrazāja netīru. Galvenais rītakurpju un suņu kaklasiksnu pārdevējs, kas tirgojās vienā sētas stūrī, būtu sācis šaubīties, vai vairs piedienētos piemest rādāmo pirkstu pie cepures, ja tagad te parādītos misters Dombijs, un ekspresis, salicis rokas zem baltā priekšauta, gudri moralizēja par augsti kāpšanu, piebilzdams, ka, pēc vina domām, «kāpšana» ne jau gluži velti atskaņu atrodot vārdā «krišana».

Misters Morfins, vecpuisis ar gaiši brūnajām acīm, jau sirmu pavedienu piestīgotiem matiem un vaigubārdu, bija varbūt vienīgais šai saspīlētajā firmas atmosfērā, protams, nerunājot jau par pašu šefu, kam patiešām smagi sāpēja sirds par firmas bēdīgo likteni. Viņš bija izturējies pret misteru Dombiju ar pienācīgu cieņu un godbijību visus šos ilgos gadus, bet nekad nebija tēlojis divkosi vai zemiski luncinājies viņa priekšā, vai izdabājis viņa valdīšanas kārei, lai pats izvirzītos uz augšu. Tāpēc viņam nebija jāatriebj sevis pazemošana, viņā nebija stingri savilktas atsperes, kas, pēkšņu triecienu dabūjusi, varētu atritināties. Viņš strādāja no agra rīta līdz vēlam vakaram, rakdamies un skaidrību meklēdams firmas operāciju neskaidrajos, grūti saprotamajos pārskatos; vienmēr pieejams, ja no viņa vajadzīgi kādi paskaidrojumi; dažu labu reizi nosēdēja līdz vēlai naktij savā bijušajā darba istabā, ar lietpratīgu aci izpētīdams katru punktu, lai aiztaupītu misteram Dombijam rūgto pienākumu pašam dot dažādus paskaidrojumus; tad devās mājup uz Islingtonu, kur vēl pirms gulētiešanas nomierināja prātus, izvilinādams no sava čella visdrūmākās, bezcerīgākās skaņas. *

Kādu vakaru, kad viņš pašlaik priecināja sevi ar šo melodisko gaudu dziesmu un, būdams pēc smagas darba dienas gaužām saplakušā omā, čīgāja pašas zemākās notis, viņa dzīvokļa saimniece (kas, par laimi, bija kurla un šos priekšnesumus sajuta tikai kā tādu trīcoņu kaulos) pieteica kādu lēdiju.

—     Sērās, — viņa teica.

Violončells mirklī apklusa, un muzicētājs, nolikdams to ar lielu maigumu un rūpību uz sofas, deva zīmi, lai lēdiju aicina nākt iekšā. Pats viņš tūliņ sekoja saimniecei un satika kāpnēs Herietu Kārkeru.

—     Viena pati? — viņš brīnījās. — Un Džons tak šorīt jau bija te! Vai kas nelāgs atgadījies, dārgā? Nebūs

vis, — viņš piebilda, — jūsu seja pauž pavisam cilādu stāstu.

—            Baidos, ka tādā gadījumā jūs tajā redzat patmīlības atklāsmi, — Herieta atbildēja.

—             Katrā ziņā patīkamu, — viņš teica, — un, ja patmīlības, tas arī ir jaunums, ko vērts jūsos novērot. Taču neticu tam.

Runājoties viņš bija pasniedzis viešņai krēslu un pats nosēdās tai iepretī, bet čells gulēja mierīgi starp viņiem uz sofas.

—            Jūs nebrīnīsities, ka esmu atnākusi viena vai ka Džons nav brīdinājis jūs par manu nākšanu, — Herieta teica. — Jūs sapratīsit to, kad es jums pastāstīšu sava nāciena iemeslu. Vai varu sākt tūlīt?

—     Tas būtu visprātīgākais.

—     Vai jūs nupat nestrādājāt?

Viņš pameta ar roku uz čellu, kas gulēja uz sofas, un sacīja:

—            Es strādāju visu dienu. Lūk, tas var apliecināt. Tam es uzticēju visas savas rūpes. Es gribētu, kaut man nebijis cita kā tikai savas rūpes, ko uzticēt.

—            Vai firmai draud sabrukums? — Herieta nopietni ievaicājās.

—     Pilnīgs.

—     Vai nebūs iespējams vairs to atjaunot?

—     Nekad.

Viņas saulainā seja neapmācās, kad lūpas atkārtoja šo vārdu. Viņš, to vērodams, kā likās, jutās negribot pārsteigts un vēlreiz atkārtoja:

—             Nekad. Atcerieties, ko es jums teicu. Visu šo laiku nav bijis iespējas viņu pārliecināt, nav bijis iespējas ar viņu prātīgi parunāt, dažbrīd pat ne tuvoties viņam. Ļaunākais ir noticis: firma sabrukusi un nav vairs uzceļama no jauna.

—      Un misters Dombijs, vai viņš pats arī izpostīts?

—      Izpostīts.

—            Vai viņam nekāda mantība nepaliek? Pavisam nekas?

Viņas it kā alkainas vēlēšanās piešalkotā balss un gandrīz vai līksmais skatiens izraisīja misterā Morfinā arvien lielāku izbrīnu, radīja vilšanās sajūtu, kas asi

disharmonēja ar viņa paša noskaņojumu. Viņš bungāja ar pirkstiem pa galdu, domīgi uzlūkoja viņu un, galvu šūpodams, pēc brīža sacīja:

—     Cik plaši ir mistera Dombija līdzekļi, man nav skaidri zināms; kaut arī viņa kapitāli, neapšaubāmi, ir ļoti lieli, taču saistību pārmērīgi daudz. Viņš ir cilvēks, kas par godu un taisnību stāvēs un kritīs. Cits viņa vietā varētu sevi glābt — un daudzi šādā situācijā to arī darītu —, noslēdzot līgumus ar tādiem noteikumiem, kas mazliet, gandrīz nejūtami, palielinātu zaudējumus tiem, kam bijusi saistība ar viņu, un pašam vēl paliktu iztikas minimums. Taču viņš ir nolēmis atdot līdz pēdējam fārtingam visu savu kapitālu! Tas, pēc viņa paša vārdiem, segtu visus vai gandrīz visus firmas parādus, un neviens nekā daudz nezaudētu. Ak, mis Heriet, nenāktu par Jaunu, ja mēs biežāk, nekā to darām, atcerētos, ka dažu labu reizi līdz galējībai izturēts netikums pāraug tikumā! Šajā lēmumā labi izpaužas viņa lepnums.

Kamēr viņš runāja, Herietas sejas izteiksme gandrīz nemaz vai nemaz nepārmainījās, un klausījās viņa tikai ar vienu ausi, acīmredzot risinādama pali kādu savu domu. Kad misters Morfins apklusa, viņa spēji ievaicājās:

—     Vai jūs viņu pēdējā laikā esat redzējis?

—     Neviens viņu nedabū redzēt. Ja iegadās, ka viņam šīs uznākušās krīzes dēļ nepieciešams iziet no mājas, viņš iziet, drīz ir atpakaļ, ieslēdzas un nevienu negrib redzēt. Es saņēmu no viņa vēstuli, kurā viņš izteic atzinību par mūsu agrāko saskanīgo sadarbību cildenākos vārdos, nekā pelnīts, un atvadās no manis. Es kautrējos viņam tagad uzmākties, jau tāpēc vien, ka arī labajos laikos mēs reti tikām domām apmainījušies, tomēr esmu mēģinājis to darīt. Esmu rakstījis, gājis pie viņa, lūdzis mani pieņemt. Veltas pūles.

Viņš vēroja Herielu, it kā gaidīdams, ka viņa izrādīs kaut cik lielāku interesi nekā līdz šim; runāja nopietni, iejūtīgi, kā ietekmēt gribēdams, — taču nekādas pārmaiņas viņā.

—     Tā ja, mis Heriet, — viņš noteica ar vilšanās pieskaņu balsī, — bet ko līdz tāda runāšana! Ne jau to klausīties jūs šurp nākusi. Jums cita — patīkamāka doma prātā. Iepazīstiniet mani ar to, un mums tad labāk vedīsies kopīgas valodas. Sāciet!

—      Nē, tas ir par to pašu, — Herieta, gluži iztrūkusies, attrauca. — Vai tas neliekas ticami? Vai tad nav dabiski, ka mēs ar Džonu pēdējā laikā esam daudz domājuši un runājuši par šīm lielajām pārvērtībām? Misters Dombijs, kam viņš tik ilgus gadus kalpojis — jūs zināt, ar kādiem noteikumiem —, ir, kā jūs notēlojāt, izputināts; bet mēs — tepat vai bagātnieki!

Viņas jaukā, godīgā seja, kas misteram Morfinam, šim brūnacainajam vecpuisim, bija iepatikusies jau kopš pašas pirmās reizes, kad viņš to ieraudzīja, šinī mirklī, prieka stara apmirdzēta, viņam patika mazāk nekā jebkad.

—      Lieki būs jums atgādināt, — Herieta teica, uzmezdama acis savam melnajam tērpam, — kādā ceļā radusies šī pārmaiņa mūsu materiālajos apstākļos. Jūs nebūsit aizmirsis, ka mūsu brālis Džeimss, tās drausmās dienas upuris, neatstāja ne testamenta, ne citu radu bez mums.

Kaut bālā un noskumusi, viņas seja misteram Morfinam tagad šķita tīkamāka nekā mirkli iepriekš. Viņš likās uzelpojam vieglāk.

—            Jūs zināt mūsu dzīves gājumu, — viņa turpināja,

—     manu abu brāļu dzīves ievirzi sakarā ar likteņa piemeklēto nelaimīgo džentlmeni, par kuru jūs tik godprātīgi izteicāties. Jūs zināt, cik nelielas mūsu prasības — manas un Džona — un cik maza vajadzība mums pēc naudas, kur tik ilgus gadus esam dzīvojuši šaurībā un kur tagad viņš, pateicoties jūsu laipnībai, nopelna pieliekami daudz, lai izdzīvotu mēs abi. Jūs, jādomā, būsit uzminējuši, kādu pakalpojumu no jums esmu nākusi lūgt?

—     Nezin vis. Vēl tikai pirms minūtes es domājos atminējis. Pašlaik liekas, ka ne.

—      Par mirušo brāli es neteikšu neko. Ja mirušie zinātu, ko mēs darām … Jūs taču mani saprotat. Par dzīvo es varētu daudz ko teikt, bet kāda nozīme sacīt vairāk par to, ka viņš apzinās pienākumu un grib to pildīt, bet te nu nepieciešama jūsu laipna palīdzība, ko izlūgties esmu nākusi, jo viņam nebūs miera, iekām tas nebūs izpildīts!

Viņa atkal pacēla skatienu, un prieka uguntiņa viņas sejā sāka jau likties skaista acīm, kuras to vēroja.

—      Dārgo ser, — viņa vēl turpināja runāt, — tas jādara apdomīgi un slepeni. Jūs ar savu pieredzi un zināšanām gan pratīsit atrast ceļu, kā to izdarīt. Misteru Dombiju varbūt iespējams pārliecināt, ka šo summu gluži necerēti izdevies izglābt firmas katastrofā vai ka to iemaksājuši daži no tiem, ar kuriem viņam bijuši lieli tirdznieciski darījumi, kā labprātīgus meslus viņa godprātīgajam, taisnajam raksturam, vai ka ar to ir dzēsts kāds vecs, aizmirsts parāds. Vajag tak būt dažādām iespējām to izdarīt. Es zinu, jūs atradīsit to labāko. Tāpēc esmu atnākusi, lai lūgtu izdarīt mums šo pakalpojumu ar jums piemītošo atsaucību, augstsirdību un piesardzību. Es vēlētos, lai jūs nekad par to neieminētos Džonam, kam lielākais prieks būtu izdarīt šo restitūciju slepeni, neatklājot sevi, nesaņemot nekādu atzinību; lai mums tiktu atstāta tikai maza daļiņa no šī mantojuma, bet visa pārējā kapitāla procentus lai saņem misters Dombijs līdz sava mūža galam; lai jūs uzticīgi glabātu šo noslēpumu — ne mirkli gan nešaubos par to —, un lai no šī brīža reti to pieminētu pat mēs, es un jūs, savā starpā, lai tas dzīvotu manās domās kā jauns iemesls būt pateicīgai debesīm un kā kluss prieks un lepnums par manu brāli.

Tik starojoša varētu būt eņģeļiem seja, kad starp deviņdesmit deviņiem taisnajiem paradīzē ienāk viens atgriezies grēcinieks. Tā no prieka asarām neapmācās un nesadrūma, bet staroja vēl gaišāk.

—     Dārgā Heriet, — misters Morfins sacīja, brīdi pārdomājis, — to es nebiju sagaidījis. Vai man jāsaprot, ka jūs tiklab savu, kā Džona mantojumu novēlat šim cēlajam mērķim?

—     Jā, protams, — viņa attrauca. — Kur mēs tik ilgu laiku visā esam dalījušies, kur mums bijušas abiem vienas rūpes, vienas cerības un nodomi, vai es varētu pieļaut, ka manu līdzdalību tagad noraida? Vai man nebūtu tiesību palikt par brāļa draugu un biedru līdz beigām?

—     Pasarg die's, ka es ņemtos to apstrīdēt! — viņš atteica.

—     Tātad mēs varam paļauties uz jūsu draudzīgu palīdzību? Es zinu, ka varam!

—     Es būtu sliktāks cilvēks, nekā … nekā es, manuprāt, esmu vai nekā man gribētos sevi turēt, ja es no visas sirds un dvēseles nevarētu apsolīties ievērot jūsu lūgumu. Jūs varat pilnīgi paļauties uz mani. Dodu goda vārdu, ka glabāšu jūsu noslēpumu. Un, ja izrādīsies, ka misters Dombijs paliek tukšā, kas, es baidos, notiks, jo viņš, šķiet, turēsies pie sava lēmuma un nebūs ietekmējams to grozīt, tad palīdzēšu izpildīt plānu, ko jūs ar Džonu kopīgi esat pieņēmuši.

Viņa aplaimotu seju pasniedza tam roku un sirsnīgi pateicās.

—      Heriet, — misters Morfins sacīja, turēdams viņas roku savējā, — teikt jums, cik lielu upuri jūs uzņematies nest, sevišķi vēl, ja tas ir naudas upuris, būtu veltīgi un nesmalkjūtīgi. Mēģināt lūgt jūs vēl pārdomāt savu lēmumu vai sašaurināt ziedojuma apjomu, būtu, es jūtu, tikpat nekautri. Man nav nekādu tiesību sabojāt kāda liela dzīves posma cēlu noslēgumu ar savas niecīgās personas uzbāzību. Taču man ir pilnas tiesības noliekt galvu tā priekšā, ko jūs man uzticējāt, pārliecībā, ka tas izplūst no cēlāka iedvesmas avota nekā mana nožēlojamā dzīves gudrība. Gribu pateikt vēl tikai to: esmu jūsu uzticīgais pilnvarotais un, ja turklāt vēl jūs izvēlaties mani par draugu, nav tad pasaulē neviena, ar kuru es gribētu mainīties, izņemot — jūs pašu.

Viņa vēlreiz tam pateicās un novēlēja arlabunakti.

—            Vai jūs ejat uz mājām? — viņš apvaicājās.

—     Es pavadīšu jūs.

—     Šovakar ne. Es tūlīt vēl neeju uz mājām; man vēl kāds jāapmeklē — vienai pašai. Vai rīt jūs atnāksit?

—     Labs ir, — viņš atteica, — es rit aiziešu. Līdz tam es vēl padomāšu, kā mums labāk rīkoties. Un varbūt arī jūs padomāsit, dārgā Heriet, un pie viena padomāsit … padomāsit mazdrusciņ arī par mani.

Viņš novadīja Herietu lejā, kur ormanis to gaidīja, un, ja dzīvokļa saimniece nebijusi kurla, tā būtu dzirdējusi, kā viņš, kad ormanis bija aizbraucis, kāpdams augšā, murmulēja, ka mēs, lūk, esam ieraduma vergi un ka tas ir viens sasodīts ieradums — dzīvot vecpuisī.

Čells gulēja uz sofas starp diviem krēsliem; viņš paņēma to, brīvo krēslu atstādams turpat, un sēdēja, dūcinādams savu instrumentu un viegli mādams ar galvu pret brīvo krēslu, ilgu, ilgu laiku.

No sākuma instruments, kaut skanēja brīnum patētiski un liegi, ne tuvu neizteica to, ko izteica viņa seja, raugoties uz tukšo krēslu; tajā atspoguļojās tik siltas, patiesas jūtas, ka viņam ne vienreiz vien nācās ķerties pie kapteiņa Katla remdināšanās līdzekļa — noberzēt seju ar piedurkni. Taču pamazām violončells unisonā ar viņa paša noskaņojumu ieslīdēja «Dziesmotā kalēja» melodijā, ko viņš spēlēja atkal un atkal no jauna, līdz viņa sārtā, mierīgā seja sāka spoži dzirkstīt kā īsts metāls uz īsta kalēja laktas. Vārdu sakot, violončells un tukšais krēsls īsināja viņa vecpuiša vientulību gandrīz līdz pusnaktij, bet, kamēr viņš ieturēja vakariņas, violončells, novietojies sofas stūrītī, glabādams sevī «Dziesmotā kalēja» melodiju, šķita brīnum saprotoši un koķeti šķielējam ar savām greizajām acīm uz tukšo krēslu.

Kad Herieta bija iesēdusies ratos, važonis, kam acīmredzot šī apkārtne nebija sveša, izvēlējās īsāko ceļu pa šīs priekšpilsētas klusajām ieliņām, līdz izbrauca klajākā vietā, kur redzēja Vairs tikai pa retai, vecai mājelei dārziņu vidū. Pie vienas šādas būdeles dārza vārtiem važonis pieturēja, un Herieta izkāpa no ratiem.

Uz viņas pakluso zvanu, piešķiebusi galvu, iznāca pie vārtiem skumīga izskata sieviete baltūksnēju seju, uzrauktām uzacīm, pakniksēja, ieraudzījusi Herietu, un aizvadīja to caur dārzu uz mājeli.

—     Kā jūtas šovakar jūsu slimniece, kopēj? — Herieta apvaicājās.

—      Bēdīgi, kā rādās, mis. Ak, tētīt, kā viņa man dažbrīd atgādina mana tēvoča Betsiju Džeinu! — atteica bālgansejīgā sieviete tādā kā skumīgā pacilātībā.

—     Kādā ziņā? — Herieta jautāja.

— Visādīgā ziņā, — otrā atteica, — tik vis tās starpas, ka šī te ir pieaudzis cilvēks, bet Betsija Džeina bija vēl bērns, kad atradās uz nāves sliekšņa.

—     Bet jūs tak man stāstījāt, ka viņa izveseļojusies, — Herieta rāmi atgādināja, — šinī gadījumā tāpēc jo vairāk cerību uz atlabšanu, misis Vikem.

—      Ak, mis, cerība ir viena jauka lieta tādam, — misis Vikema teica, galvu šūpodama, — kas vēl saglabājis tik daudz dzīves spara, ka spēj cerēt! Manī pašā nav vairs šī spara, bet es par to nekurnu. Apskaužu tos, kam bijusi tāda laime!

—    Jums vajadzētu tomēr mēģināt noskaņot sevi priecīgāk, — Herieta iebilda.

—            Paldies, mis, kā tad! — misis Vikema īgni atcirta.

—      Ja es ar gribētu tā noskaņoties, tad šitai vientulībā, kādā apstākļi mani tagad iespieduši — neņemiet ļaunā manu atklātu valodu —, divdesmit četrās stundās šī griba pārietu, bet es nepavisam negribu. Un paldies dievam. Cik manī vispār bija tā dzīvesprieka, to pašu paņēma Braitona dažus gadus atpakaļ, un, manuprāt, tas nācis man tikai par labu.

Patiesi, šī bija tā pati misis Vikema, kas atlaistās misis *Ričardses vietā tika pieņemta par aukli mazajam Polam un kas savu nupat minēto zaudējumu zem apburošās misis Pipčinas jumta atzina par ieguvumu.

Pateicoties lieliskajai, gudri iecerētajai sistēmai, kas saņēmusi sensenu nerakstītu likumu svētību, pēc kuriem parasti par jaunatnes audzinātājiem, tikumu sargātājiem, pansiju turētājām, mājskolotājiem, slimo kopējiem izraudzījās garlaicīgākos, neinteresantākos cilvēkus, kādi vien sameklējami, — misis Vikema bija iekārtota ļoti labā darbā — par slimnieka kopēju, un viņas neskaitāmie paziņas nespēja vien apbrīnot un tāli izslavēt viņas labās īpašības.

Tāpat sarauktām uzacīm, piešķiebtu galvu misis Vikema, apgaismodama ceļu, uzveda viešņu augšā tīrā, glītā kambarītī ar vaļā pavērtām durvīm uz otru kambari, blāvi apgaismotu, kurā bija redzama gulta. Pirmajā istabā pie atvērta loga sēdēja kāda vecenīte un sadrūmusi raudzījās tumsā. Otrā istabā gultā gulēja ēna no tās sievietes, kas kādā ziemas naktī traucās uz priekšu, spītēdama lietum un vējam; grūti nāktos tagad pazīt viņu, ja nebijis garo, melno matu, kas izskatījās melnum melni pret bālo seju un baltajiem priekšmetiem

• visapkārt.

Ai, šīs dzīvīgās acis un izģindušais ķermenis! Sīs acis, kas tik alkanā priekā pavērsās uz durvīm, kad Herieta ienāca, un nespēcīgā galva, kas nespēja pacelties, tikai gurdi pagriezās uz spilvena!

—     Alise! — noskanēja apmeklētājas maigā balss, — vai esmu novēlojusies šovakar?

—     Man liekas, jūs vienmēr nokavējaties, kaut vienmēr atnākat agri.

Herieta nosēdās pie gultas un saņēma izdilušo roku savējā.

—     Vai jums šodien labāk?

Misis Vikema, stāvēdama gultas kājgalī kā tāds nenomierināms rēgs, enerģiski purināja galvu, noliegdama tādu iespējamību.

—     Tam gaužam maza nozīmē, — atbildēja Alise, vārgi pasmaidīdama. — Labāk man šodien vai ļaunāk, taču dienu jautājums vien tas ir — kas zina, varbūt pat ne dienu.

Misis Vikema, kā jau daždien nopietna rakstura cilvēks, apstiprināja viņas domas ar smagu nopūtu; tad, pāris reižu vienaldzīgi papliķējusi pa segu gultas kājgalī, domāt, slimnieces kājas taustīdama un sagaidīdama, ka tās jau būs sastingušas, viņa sāka šķindināties ar zāļu pudelītēm, itin kā gribētu teikt: «Kamēr jau nu vēl esam šeitan, ieņemsim to mikstūru tāpat kā līdz šim.»

—             Nē, — Alise, vārgi čukstēdama, sacīja viešņai,

—     nelaba dzīve un sirdsapziņas pārmetumi, klejošana, trūkums, lietus un negaisi, vētras brāzmas manī un ap mani — tas viss sabeidzis manu dzīvi. Līdz beigām nav vairs tālu.

Runādama viņa pavilka Herietas roku uz augšu un pieglauda tai savu vaigu.

—     Dažreiz es guļu te un domāju, ka patīkami būtu padzīvot vēl kādu laiciņu, lai paspētu parādīt jums, cik pateicīga es varu būt! Tie ir vājuma brīži un drīz pāriet. Jums labak, ka ir tā, kā ir. Labāk arī man!

Kur citādi viņa turēja šo roku tagad nekā tajā aukslajā ziemas vakarā pie kamīna! Nicinājums, niknums, izaicinājums, neprāts, — tur bija viss! Un, lūk, tādas ir beigas.

Misis Vikema, izskandinājusies tiku tikām ar zāju pudelītēm, tagad pasniedza mikstūru. Misis Vikema cieši raudzījās uz slimnieci, kamēr tā dzēra; saknieba lūpas, savilka uzacis un grozīja galvu, it kā ar to sacīdama, ka spīdzināt viņu varētu, ir tad mute nevērtos pateikt, cik bezcerīgs ir šis gadījums. Pēc tam misis Vikema izsmidzināja istabā kādu atsvaidzinošu šķidrumu, ar savu izrīkošanos atgādinādama sieviešu kārtas kapraci, kas kaisa pelnus pie pelniem un pīšļus pie pīšļiem, — jo viņa bija nopietns cilvēks, — un tad gāja lejā pamieloties ar cepeti — bēru mielastu.

—      Cik sen tas jau ir, — Alise vaicāja, — kad es pie jums aizgāju un izstāstīju, ko biju izdarījusi, un jums tika iegalvots, ka nevar vairs laikā viņu panākt un brīdināt?

—     Būs jau vairāk nekā gads apkārt, — Herieta atteica.

—      Vairāk nekā gads, — Alise atkārtoja, skumjām, vērīgām acīm uzlūkodama to. — Mēneši aiztecējuši, kopš jūs mani atvedāt šurp!

—     Jā, — Herieta noteica.

—     Atvedāt, savas siltās, žēlīgās sirds skubināta! Mani! — Alise sarāvās un paslēpa seju zem Herietas rokas. — Un ar saviem acu glāstiem un vārdiem, un eņģeļa darbiem atmodinājāt manī cilvēku!

Herieta, noliekusies pār slimo, glāstīja to un mierināja. Pēc brītiņa, juzdamās labāk, bet joprojām paturēdama Herietas roku pie vaiga, Alise lūdza, lai paaicinot viņas māti.

Herieta sauca to vairāk reižu, bet večuka bija tā aizdomājusies ar kaut ko, raudzīdamās tumsā pa atvērto logu, ka nedzirdēja. Vajadzēja Herietai pašai iet un papurināt to, tikai tad tā pietrūkās un sekoja aicinājumam.

—      Māt, — Alise sacīja, saņemdama atkal Herietas roku un mīlestibā starojošām acīm cieši uzlūkodama viešņu, kamēr, veco māti uzbilzdama, tik tikko pakustināja pirkstus, — izstāsti viņai visu, kas tev zināms.

—     Vai šovakar, mīlulīt?

—      Jā, māt, — Alise atbildēja vārgā, bet svinīgā . balsī, — šovakar!

Vecā sieva, kam no satraukumiem, sirdsapziņas ēdam, varbūt arī no bēdām prātiņš šķita iedragāts, klusītēm piešļūca pie gultas un, pietupusies otrā malā iepretī Herietai, lai grumbainā seja būtu vienā līmenī ar segu, un izstiepusi roku, lai varētu saņemt meitas elkoni, iesāka:

—     Mana skaistā meitene …

Ak, mūžs, kā viņa iebrēcās un palika pusteicienā, kad paskatījās uz nožēlojamo augumu gultā!

—     Sen pārziedējusi, māt! Sen, sen jau novītusi, — Alise noteica, nepaskatījusies uz māti. — Negaudies vairs par to tagad.

—     Mana meitiņa, — vecā šļupstēja, — mana meitenīte, kas drīzi atlabs un atstās kaunā visus ar savu skaistumu.

Alise skumji uzsmaidīja Herietai, ciešāk pieglaudās viņas rokai, bet neteica ne vārda.

—     Kas drīzi, drīzi atlabs, es saku, — vecā atkārtoja, draudēdama tukšam gaisam ar savu červeļaino dūri,

—     un atstās kaunā visus ar savu skaistumu — tā būs… Tā būs, es saku, tā tam jābūt! — vecā runāja tā, it kā tur stāvējis kāds neredzams oponents, kas apstrīdētu viņas vārdus, — manu meitiņu atstūma, padzina, bet viņa, ja vien gribējuse, varēja padižoties, ka ir rada šiem lepnajiem ļaužieiVi. Ak! Siem lepnajiem ļaužiem! Šais rados iekļuvuse bez jūsu mācītājiem, bez laulības riņķiem — tie gan var ievest rados, bet nevar izslēgt, — bet manai meitai ir īsta asins radniecība. Parādiet man misis Dombiju, un es jums parādīšu savu Alisi — viņas māsīcu.

Herieta pārlaida skatienu no vecās mātes uz starojošām acīm, kas arvien vēl raudzījās viņā, un saņēma no tām apstiprinājumu.

—     Tā redz! — vecā izsaucās un baismīgā iedomībā pasvieda savu ļengano galvu augšup. — Kauču es veca un neglīta tagad — ne tik veca vēl gados, cik dzīves un raižu saēsta, bet kādreiz, kā visi, arī es biju jauna. Ai, un glītumā arī turējos citām līdzi! Es savās dienās,

mīlīt, biju sprigana lauku meiča, — viņa teica, pastiepdama roku pāri gultai un pieskardamās Herietas rokai, — un izskatīga ar. Tanī pusē, kur es dzīvoju, misis Dombijas tēvs un viņa brālis bija tie jautrākie un visvairāk mīļotie džentlmeņi, kad no Londonas bija atbraukuši sērst uz laukiem, — abi jau sen kā noguluši! Dieviņ, tētīt! Kur tas laiks jau! Brālis, Alises tēvs, aizgāja pirmais.

Viņa pacēla mazliet galvu un pavērās meitas sejā, it kā līdz ar pašas jauno dienu atmiņām būtu atausušas atmiņas arī par sava bērna jaunību. Tad pēkšņi nolaida galvu uz gultas malas un paslēpa to abās rokās.

—     Viņi bija tik vienādi no paskata, cik nu vienādi var izskatīties divi brāļi tepat vai vienā vecumā — starpa neko lielāka par gadiņu nebija, cik atgādāju. Un, ja jums gadījies redzēt manu meitēnu, kā es reiz to redzēju blakām tā otra meitai, jūs būtu ievērojuse, cik viņas abas līdzīgas, — lai cik liela atšķirība apģērbā un dzīves kārtā. Ak manu! Līdzība ir zudusi, un tā ir mana meita — vienīgi mana meita, kura tā pārvērtusies!

—     Visi mēs pārvērtīsimies, māt, kad pienāks mūsu kārta, — Alise noteica.

—      Kārta! — vecā uzbudinājās, — bet kāpēc tad tā kārta nevarēja pienākt tikpat labi viņai kā manai meitenei! Māte jau gan pārvērtusēs — tā izskatījās tikpat veca kā es, tikpat krunkaina, lai ar smiņķa kārta virsū, bet viņa bija skaista. Ko es tādu esmu nodarījuse; es, ko es ļaunaku esmu nodarījuse nekā tā otra, ka tikai manai meitai tā jāguļ un jādziest laukā?

Atkal tāpat mežonīgi iebrēkusies, viņa pusteciņus aiztenterēja uz otru istabu, no kurienes bija ienākusi, bet tūdaļ atgriezās un pazagšus, kā allažiņ bija iedabājusies iet, piešļūca pie Herietas un teica:

—     Tas bija Las, ko Alise lūdza, lai pastāstu jums, mīlīt. Tāds viss tas stāsts. Es pie tās skaidrības tiku, kad sāku prašņāt, kas viņa tāda ir, un visu ko par viņu — tur Vorikšīrā vienu vasaru. Tāda radu būšana nesolīja man nekā laba toreiz. Tie jau nebūtu mani atzinuši un nebūtu man arī nekā atmetuši. Vēlāk gan būtu palūgusi kādu mazumiņu naudas, ja mana Alise nespurojusēs pretī; jān'die, viņa varēja mani nogalēt, ja es to izdarījuse. Viņa savā ziņā bija tikpat lepna kā tā otra,—vecā teica, pieskardamās bailīgi meitas sejai un tūlīt atvilkdama roku atpakaļ, — kauču viņa guļ tagad tik mierīga; un tomēr viņa vēl pametīs tos kaunā ar savu daiļumu. He, he! Viņa pametīs tos kaunā, mana daiļaviņa, mana skaistīte!

Viņas smiekli, izejot no istabas, bija vēl baismīgāki nekā tie brēcieni; vēl baismīgāki nekā idiotiskā vaimanāšana, ar ko tie beidzās; vēl baismīgāki par prāta apmiglošanos, kas atkal viedās viņas vaibstos, kad viņa nosēdās vecajā vietā un blenza tumsā.

Alise visu šo laiku nebija novērsusi acu no Herietas, ne palaidusi vaļā viņas roku. Tagad viņa sacīja:

—     Šeit guļot, man radās tāda sajūta, ka tas atvieglotu manu sirdi, ja jūs to dabūtu zināt. Jūs, es domāju, varbūt tad saprastu, kāpēc es varēju kļūt tik nežēlīgi cietsirdīga. Toreiz, kad man kāja bija paslīdējusi, es diezgan dabūju atklausīties, ka esmu aizmirsusi savu pienākumu, līdz beidzot atskārtu, ka pienākums pret mani ticis aizmirsts, un tātad, kāda sēkla bija sēta, tāda druva zēla. Kaut kā es nācu pie atjausmas, ka arī lēdijas, ja tām sliktas mātes un izdzisis ģimenes pavards, dažkārt nomaldās neceļos, bet viņu neceļi nav tik staigni, kāds bija manējais, un par to lai viņas pateicas dievam. Tas bijis un pagājis. Tagad tas šķiet sapnis bijis, ko nevaru labi atcerēties, ne saprast. Jo dienas jo vairāk tas man atgādināja sapni, kopš jūs sakāt nākt pie manis pasēdēt un palasīt man priekšā. Pastāstu jums tā, kā tas palicis man prātā. Vai jūs man palasīsit vēl?

Herieta jau pavilka roku atpakaļ, lai atvērtu grāmatu, bet Alise vēl uz brīdi to atturēja.

—     Vai jūs manu māti neaizmirsīsit? Es piedodu viņai, ja ir kas piedodams. Es zinu, viņa piedod man, un sirdī viņai ir manis žēl. Neaizmirsīsit viņu?

—     Nekad, Alis!

—     Vēl mirklīti. Nolieciet manu galvu tā, lai es, kad jūs lasīsit, varu redzēt vārdus jūsu jaukajā sejā.

Herieta izpildīja viņas vēlēšanos un sāka lasīt — lasīja grāmatu, kura mūžam dod veldzi visiem noguru

šajiem un rūpju nomāktajiem, visiem nelaimīgajiem, pagrimušajiem, visiem dzīves grūtdieņiem, lasīja stāstu no svētajiem rakstiem, kurā aklie, tizlie, melmeņsērdzīgie, noziedznieki, kaunā kritušas sievietes, visi nicinātie un atstumtie katrs saņem savu daļu, ko tiem neatņems un ne par tūkstošdaļatoma nesamazinās ne cilvēku augstprālība, ne vienaldzība, ne sofistika, kamēr vien šī pasaule pastāvēs; lasīja par tā sūtību, kurš, visu sāpju un cerību pilno cilvēka dzīves ceļu nostaigādams no šūpuļa līdz kapam, no bērnu dienām līdz brieduma posmam ar dziļu līdzjūtību ir iedziļinājies ikkatrā dzīves norisē un izpausmes veidā, tās ciešanās un bēdās.

—     Rit es atnākšu no paša rīta, — Herieta sacīja, aizvērdama grāmatu.

Starojošas acis, kas vēl joprojām cieši lūkojās viņas sejā, uz mirkli aizvērās, tad atkal atvērās. Alise noskūpstīja viņu, novēlēdama dieva svētību.

Šīs acis pavadīja Herietu līdz durvīm; kad tās aizvērās, gaišajā skatienā un rāmajā sejā paplaiksnīja smaids. Acis vairs nenovērsās no durvīm. Viņa uzlika roku uz sirds, klusi piesaukdama tā vārdu, kas tika pieminēts lasījumā, un dzīvība nodzisa viņas sejā, kā nodziest svece izdegdama.

Tur gulēja vairs tikai mirstīga čaula, ko kādreiz kapāja lietus, un melnie mati, kas kādreiz plivinājās ziemas vējā.

LIX NODAĻA ATMAKSA

Atkal jaunas vētras brāzušās pāri diženajam namam garajā, vienmujajā ielā, kur aizritējusi Florenses vientulīgā bērnība. Nams joprojām vēl dižens, drošs pret lietu un negaisiem: jumts nav caurs, logi nav izbiruši, sienas nav saplaisājušas, un tomēr tas ir vraks, no kura žurkas mūk projām.

Misters Taulinsons ar savu kompāniju no sākuma neticīgi ausās paklīdušajās valodās. Virtuvene saka: «Mūsu kunga kredīts, paldies dievam, nav tik lēti satricināms, lai noietu tiktāl,» — bet misters Taulinsons tagad vairs nebrīnītos, ja dzirdētu, ka Anglijas bankai draud krahs vai ka Tauera dārgumi tiks pārdoti ūtrupē. Tad atnāk «Valdības Vēstis» un ierodas misters Pērčs; misters Pērčs paķēris līdzi arī misis Pērču, lai šo traci pārrunātu virtuvē un pavadītu patīkamu vakaru.

Kad nu vairs nav nekādu šaubu, mistera Taulinsona galvenā rūpe — lai bankrots iznāktu pamatīgs, tā uz savām simttūkstoš mārciņām. Misters Pērčs gan šaubās, vai ar simttūkstoš mārciņām segšot vēl visus parādus. Sievieši ar virtuveni un misis Pērču priekšgalā ar tik bijīgu tīksmi bez mitas atkārto: «Simt-tūk-sloš mārciņas!» — it kā skandināt vārdus jau būtu tas pats, kas skandināt naudu rokā, bet istabene, kas aci metusi uz misteru Taulinsonu, izsaka vēlēšanos, kaut viņai

bijusi tikai simtā daļiņa no tā, lai varētu aplaimot savu izredzēto. Misters Taulinsons, arvien vēl atcerēdamies veco aizvainojumu, izmet, ka dažs labs ārzemnieks diezin vai jel maz saprastu, ko ar tik daudz naudas iesākt, ja nu varbūt iztērētu to savas vaigubārdas kopšanai; no tik dzēlīgam zobgalībām istabenei jāaizmūk asarās.

Ilgi tomēr projām tā nepaliek, jo virtuvene, kas iemantojusi bezgala labsirdīgas sievietes slavu, ieminas, sak, lai nu kas un kā, bet tagad gan, Taulinson, šiem pienāktos citam citu atbalstīt, jo ej tu sazini, vai drīz nebūšot jāšķiras. Tak jau šitai mājā, virtuvene saka, kopā esot pārlaistas ij bēres, ij kāzas, ij bēgšana, lai tad nu nebūtu jāklausās, ka šie it kā nevarētu godam sadzīvot tādā brīdī kā pašlaik. Misis Pērču līdz sirds dziļumiem aizkustina šie vārdi, un viņa pasaka, lai visi dzird, ka virtuvene esot tīrais eņģelis. Misters Taulinsons atbild virtuvenei, ka šim prātā nenākot sacelties pret tik cēlām jūtām, par kurām šis varot tikai priecāLies; tad dodas uzmeklēt istabeni un, tūdaļ atgriezies ar jauno lēdiju zem rokas, paziņo visai virtuvei, ka ar tiem ārzemniekiem palaidis tikai joku un ka šie ar'Anni izlēmuši turēties kopā dienās baltās un nebaltās, turpmāk iekārtoties Oksfordas tirgū un mesties galvenokārt uz tirdzniecību ar dārzeņiem, ārstniecības augiem un dēlēm un lūdzot klātesošos neatteikties būt par pircējiem. Šo paziņojumu uzņem ar skaļu prieku, un misis Pērča, savā sirdī jau matīdama nākotni, svinīgi iečukst virtuvenei ausī: «Meitenes!»

Šeit apakšstāva apartamentos ģimenes likstas bez svinībām nevar tikt pārlaistas. Tāpēc virtuvene aši, aši sasteidz pāris siltu ēdienu vakariņām un misters Taulinsons sagatavo omāru salātus tam pašam mielastam. Pat misis Pipčina, notikumu satraukta, zvana un nosūta lejā rīkojumu, lai uzsilda viņai vakariņām to palieciņu cepeša no pusdienām un uznes uz paplātes līdz ar glāzi karsta heresa, jo viņa gaužām slikti jūtoties.

Valodās aizņem arī misteru Dombiju, bet neko daudz. Galvenokārt spriedelē, vai sen, kamēr viņš jau zinājis, kas draud notikt. Virtuvene viszinīgi apgalvo: «O, sendieniņas gan, ticiet droši. Varat kauč apzvērēt.» Kad par to apjautājas misteram Pērčam, tas pievienojas virtuvenes domām. Kāds ieminas, ko misters Dombijs tagad iesākšot un vai varēšot kaut kā izkulties vēl. Misters Taulinsons tam netic un izmet, ka, domāt, kungs atradīšot patvērumu kādā no labākajām dižciltīgo patversmēm. «Ai, tur viņam būs savs dārziņš, ziniet,» virtuvene žēlabaini gūgo, «kur pavasarī varēs audzēt saldos zirnīšus.» — «Tieši tā,» misters Taulinsons saka, «un iestāties vienā vai otrā brālībā.» — «Visi mēs esam brāļi,» misis Pērča atteic brīdī, kad glāze nestāv pie mutes. «Izņemot māsas,» misters Pērčs saka. «Kā godība beidzas!» virtuvene nogaužas. «Lepnībai jakrīt, tā vienmēr bijis un būs!» istabene piemetina.

Var pabrīnīties, cik krietni tie paši sev šķietas, mētādamies ar šīm nievām, un par kādu kristīgu vienprātību tie uzskata savu rezignēto izturēšanos pret ļaužu postu. Tikai viens mazs starpgadījums sabojā tiem šo lielisko labsajūtu, un vainīga te zemāka ranga kalpone — jauniņā trauku mazgātāja melnās zeķēs, kura, jau labu laiku kā sēdējusi ieplestu muti, negaidot izmet no tās tik ietekmīgus vārdus: «Bet ja nu algas vairs neizmaksā!» Visi uzreiz sēž kā uz mutes sisti. Virtuvene, attapdamās pirmā, ņem priekšā skuķi, — sak, kā šī tā uzdrošinoties, gribētos zināt, tik nekrietnām aizdomām apvainot kungus, kuru maizi šī ēdot, un vai šī tiešām ticot, ka jele viens, kam vēl kaut kripatiņa goda palikusi, ņemšoties/atraut saviem dienestniekiem viņu nožēlojamo aldziņu? «Ja tu kā ticīgs cilvēks vari tā domāt, Mērij Dausa,» virtuvene saērcināta piebilst, «nezi, nezi, kur tas tevi galā novedīs.»

Misters Taulinsons ari to nezina, neviens nezina, un jauniņā trauku mazgātāja, kas, rādās, arī pati skaidri nezina, visu nicinoši aprāta, jūtas kā ar kauna segu apsegusies.

Pēc dažām dienām namā sāk uzrasties sveši ļaudis un norunāt cits ar citu satikšanos ēdamistabā, it kā, domāt, tie būtu šās mājas iemītnieki. Sevišķi duras acīs kāds džentlmenis, pēc izskata no jūdu-arābu cilts, ar masīvu pulksteņa važu, kurš viesistabā svilpo un, gaidīdams atnākam otru džentlmeni, kam vienmēr kabatā ir tinte un spalva līdzi, apvaicājas misteram Taulin

sonam (uzrunādams to vienkārši par Veco Gaili), vai šim neesot gadījies dzirdēt, cik maksājušas tās tumšsarkanzeltainās portjeras jaunas. Ar katru dienu uz noliktajām apspriedēm ēdamistabā apmeklētāju skaits pieaug, un liekas, ka visiem tiem kabatā ir tinte un spalva un ka pa reizei rodas arī vajadzība ko pierakstīt. Pēdīgi dzird runājam, ka šeit rīkojas drīzumā noturēt ūtrupi; un tad sarodas vēl vairāk svešo ar tinti un spalvu kabatā un izrīko grupu strādnieku ar tepiķdrānas benītēm, kuri tūdaļ ķeras saritināt paklājus, pārnēsāt mēbeles, atstājot priekšnamā un uz kāpnēm tūkstošiem pēdu nospiedumu.

Apakšstāva padomes Locekļi visu šo laiku sarodas pilnā skaitā uz savām sapulcēm un, tā ka tiem nav nekā ko darīt, tad rīko īstas sacensības ēšanā. Pēdīgi kādu dienu tie pilnā sastāvā tiek sapulcināti misis Pipčinas istabā, kur daiļā peruāniete tos uzrunā šādi:

—     Jūsu kungs ir nonācis grūtībās, — misis Pipčina saka dzedri. — Man liekas, jūs zināt to.

Misters Taulinsons, izbīdīts par runātāju, atbild, ka tas šiem esot gan zināms.

—      Un "jūs visi, es nešaubos, meklējaties jau pēc jaunas vietiņas, — misis Pipčina turpina, kratīdama galvu pret tiem.

Spiedzīga balss atskan no aizmugures:

—     Ne vairāk kā jūs pati!

—      Ak tā jūs domājat, misis Nekauņa, ko? — dusmās kūsādama, misis Pipčina met vārdus un ugunīgus zibšņus uz aizmuguri.

—      Jā, misis Pipčina, tā gan, — virtuvene atcērt, iznākdama priekšā. — Un kas nāks tālāk, lūgtu?

—      Tālāk nāks tas, ka jūs varat lasīties projām kaut kuru brīdi, — misis Pipčina saka. — Jo ātrāk, jo labāk. Ceru, ka man vairs jūsu ciparnīcā nebūs jāskatās.

Tad varonīgā misis Pipčina izvelk audekla maku un noskaita tai algu līdz šai dienai un par mēnesi uz priekšu, bet patur naudu samiegtu saujā un tikai tad, kad kvīts par saņemšanu līdz pēdējam burtam kārtīgi izrakstīta, īdzīgi ver sauju vaļā. So izdarību misis Pipčina atkārto pie katra kalpojošā gara, līdz visiem izmaksāts.

—      Un tagad, kas grib, var iet, — misis Pipčina noteic, — kas grib, var palikt vēl nedēļu vai divas un darīt parasto darbu, saņemot par to parasto algu. Tikai tā virtuves draza, — strauji sabudināmā Pipčina piemetina, — tā lai pazūd uz pēdām!

—            To viņa tik tiešām arī darīs! — virtuvene atbild.

—      Palieciet tad nu vesela, misis Pipčina, un, jān'die, no sirds būtu vēlējusies, kaut būtu varējusi paslavēt jūsu saldo ģīmīti!

—     Prom no manām acīm! — misis Pipčina uzbļauj, piecirzdama kāju.

Virtuvene paceltu galvu cienīgi izstūrē no istabas, jo trakāk vēl sakaitinādama misis Pipčinu, un drīz vien lejā tai pievienojas pārējie konfederācijas locekļi.

Misters Taulinsons tad saka, ka vispirms šis lūgtu likt galdā kaut ko uzkodām un ka pie uzkodu galda šis vēlētos izteikt kādu priekšlikumu, kas, šis domājot, būtu atbilstošs pašreizējam stāvoklim. Mielasts tiek sarūpēts, un, visiem to sirsnīgi iebaudot, misters Taulinsons nāk klajā ar savu ierosinājumu — proti, ka virtuvene nu aiziet un ka mēs nevaram gaidīt, lai mums kāds ir uzticīgs, ja paši mēs neesam uzticīgi cits citam. Sie, proti, esot nodzīvojuši šai mājā ilgu laiku un centušies cik varēdami uzturēt draudzīgas attiecības. (Te virtuvene saviļņota izsaucas: «Paklau, paklau!» — un misis Pērča, kas atkal ieradusies un saēdusies līdz acīm, nobirdina asaru.) IJn šis domājot, ka pašlaik būtu jāvienojas par to: «Iet viens, iet visi!» Istabeni ļoti aizgrābj tik augstsirdīgs nodoms, un viņa silti atbalsta to. Arī virtuvene atzīst šādu nostāju par pareizu, vienīgi ar piebildi: viņa cerot, ka tas netiekot darīts tikai viņai par prieku, bet aiz pienākuma apziņas. Misters Taulinsons atbild, ka aiz pienākuma apziņas gan; un, ja tagad tieši prasot pēc viņa domām, tad viņš arī klaji pateikšot: būtu augstākā mērā nepieklājīgi palikt tādā mājā, kur sagaidāmas ūtrupes un tamlīdzīgas nebūšanas. Istabene ir tādās pašās domās un, tās apstiprinādama, pastāsta, ka šo pašu ritu kāds svešs puisis ar to muļķīgo benīti gribējis viņu nobučot kāpņu telpā. To padzirdis, misters Taulinsons trūkstas augšā no krēsla un skries tūlīt uzmeklēt bezgodi, lai «samaltu to miltos», bet dāmas viņu attur, lūdz nomierināties un apsvērt, ka daudz vienkāršāk un gudrāk taču esot uz vietas aiziet no mājas, kur notiek tādas piedauzības. Misis Pērča pat aizrāda, nostādīdama šo jautājumu pavisam jaunā apgaismojumā, ka jau smalkjūtība vien pret misteru Dombiju, kas ieslēdzies savās istabās, prasot uz ātrāko taisīties projām. «Jo kā gan,» šī labsirdīgā sieva saka, «lai viņš jūtas, ja gadās saskrieties krūtīs ar kādu no nabaga kalpotājiem, kurus tas kādreiz aplam maldinājis, ļaudams tiem ticēt viņa neizsmeļamai bagātībai!» Virtuveni šāds morālisks apsvērums ārkārtīgi pārsteidz, tāpēc misis Pērča vēl papildina savu domu dažādām reliģiskām aksiomām, gan oriģinālām, gan aizgūtām. Beidzot nav vairs divu domu — jāaiziet ir visiem. Mantas liek sasaiņotas, vedēji sarunāti, un to pašu vakaru ap krēslas stundu šeit nav vairs neviena šās sabiedrības locekļa.

Nams, liels un varens, kas vētru nebaidās, staltojas garajā, vienmuļajā ielā, un tomēr tas ir vraks, no kura žurkas mūk projām.

Strādnieki ar tām drānas benītēm vēl arvien nebeidz pārnēsāt mēbeles, un džentlmeņi, kas nodrošinājušies ar spalvu un tinti, sastāda inventāra sarakstus un sēž uz tādiem priekšmetiem, kas nekad sēdēšanai nav domāti, un no restorāna sanestās uzkodas saliek uz tādām istablietām, kas nekad tādam nolūkam nav gatavotas, un liekas, tie izjūt sevišķu prieku, šīs dārgās mēbeles lietodami tik neparastām vajadzībām. Arī par priekšmetu haotisko novietojumu ir ko pabrīnīties. Matrači un pēļi parādās ēdamistabā; stikla un porcelāna trauki parādās puķu istabā; lepnā pusdienu servīze saridāta kaudzēs uz garā dīvāna lielajā viesistabā; kāpņu metāla stienīši, sasieti kūlīšos, dekorē kamīnu marmora dzegas. Vispēdīgi paklājs, kam piestiprināts drukāts sludinājums, tiek izkārts pār balkona margām, un tādi paši karekļi rotā arī parādes durvis abās pusēs.

Tad augu dienu rindām vien pa ielu plūst vecmodīgi divriči un vienkāršas kalešas; visādi nopluskājušies vampīri — ebreji un kristīgie — pārplūdina namu, slāj apkārt, ar pirkstu kauliņiem pabungādami pa spoguļu stiklu, uzsizdami pa disharmoniskai oktāvai uz flīģeļa taustiņiem, pārvilkdami aplaizītus rādāmos pirkstus pār gleznām, pūzdami elpu uz smalko galda nažu asmeņiem, netīrām dūrēm dunkādami krēslu un dīvānu mīkstās atzveltnes, tuncīdami dūnu pēļus, vilkdami vaļā un stumdami ciet visas atvilktnes, svārstīdami uz delnas sudraba karotes un dakšiņas, appētīdami vai katru pavedienu drapērijās un linu galdautos un visu no vietas nopeldami. Visā namā nav viņiem nepieejama stūrīša. Iemetušies, noziedušies tipi ar vienādu ziņkāri bāž degunus ka virtuves pavarda, tā augšas istabu sienas skapjos. Sprauni puiši apdilušām cepurēm galvā raugās lejup pa guļamistabās logiem un triec jokus ar draugiem uz ielas. Lēnākie un apdomīgākie vīri uzkavējas savrup viesistabās un ar zīmuļu strupņiem šo to atzīmē uz katalogu malām. Divi mākleri pat izmanījušies uzkļūt uz jumta pa ugunsdzēsēju kāpnēm un no turienes apskata apkārtējo panorāmu. Drūzmēšanās un murdoņa, mantu stiepšana augšup, lejup nenorimst vairākas dienas. Lepnās, modernās mēbeles un visa mājas iekārta tiek izstādīta apskatei.

Tad greznakaja viesistabā ar galdiem nožogo telpas daļu un uz paša greznākā — Spānijas sarkankoka pulētā ēdamgalda ar izliektajām kājām uzstāda ūtrupnieka pulti; un atkal bariem saplūst istabā nopluskājušies vampīri — ebreji, kristīgie, iemetušies un noziedušies tipi, spraunie puiši apdilušās cepurēs; tie piemetas, kur kurais patop, pat uz kamīnu dzegām, un uzsāk solīšanu. Karstumi, burzgoņa, putekļi no rīta līdz vakaram visās istabās, bet visā tai karstumā, burzgoņā un putekļos ūtrupnieka galva, pleci, balss un āmurs neapstāj darboties. Vīri ar tepiķdrānas benītēm galva uzbudinās, kļūst gluži nikni, valstīdami, stiepdami ārā to milzumu mantu, bet tās var nest, nest un nest, taču gala tām kā nav, tā nav. Reizēm tiek izteikts kāds joks, kam atbild ar vispārēju rēkoņu. Tā tas iet visu dienu un vēl trīs nākamas. Lepnās, modernās mēbeles un visa mājas iekārta tiek izūtrupēta.

Atkal parādās vecmodīgie divriči un kalešas; sarodas furgoni uz atsperu asīm, segtie kravas rati un vesela armija nesēju ar plecu polsteriem un siksnām. Augu dienu nesēji vīri benītēs te darbojas ar skrūvgriežiera vai skrūvatslēgām, te pa desmitiem bariņā, ceļos ļodzīdamies, stiepj smagos nesamos pa kāpnēm lejā, te no Spānijas sarkankoka, vissmalkākā palisandra koka un grezniem spoguļiem saceļ īstus klinšu kalnus visos divričos, furgonos un kravas ratos. Izmantoti tiek visi transporta līdzekļi, kādi vien iedomājami, sākot ar segtajiem furgoniem, beidzot ar ķerrām. Nabaga mazā Pola gultiņu aizved ēzelīšu divjūgs. Tepat vai veselu nedēļu lepnās, modernās mēbeles un visa mājas iekārta tiek vesta projām.

Pēdīgi viss ir projām. Nekas nav pamests, ja neskaita izsvaidītas katalogu lapas, salmu un siena pabiras un veselu bateriju alvas krūzīšu priekšnama aizdurvē. Tad vīri benītēs — nesēji savāc savus skrūvgriežus un skrūvatslēgas, sabāž maišeļos un, pārmetuši tos pār plecu, aiziet. Viens no džentlmeņiem ar tinti un spalvu kabatā pārstaigā un apstaigā vēl kā pēdējām atvadām namu, izlipina papīra strēmeles uz logiem par zīmi, ka šī lepnā kungu savrupmāja izīrējama, un aizver aizvirtņus. Pēdīgi arī viņš aiziet nopakaļis vīriem tepiķdrānas benītēs. Visi iebrucēji aizvākušies. Nams ir vraks, no kura žurkas mūk projām.

Misis Pipčinas apartamentus, kā arī tās noslēgtās apakšstāva istabas ar nolaistajām žalūzijām šis postīgais negaiss nav skāris. Kamēr tas plosījās, misis Pipčina, dzedra un nepieejama, uzturējās savās istabās vai retu reizi parādījās ūtrupes telpā dzirdēt, par kādām cenām aiziet mantas, un nosolīt atpūtas krēslu, kas viņai sevišķi iepaticies. Misis Pipčinai nav radies pārsolītājs šim krēslam, un viņa sēž uz sava īpašuma, kad ienāk misis Čika viņu apmeklēt.

—     Nu, kā jūtas mans brālis, misis Pipčina? — misis Čika apvaicājās.

—            Velns varbūt zina, es ne, — misis Pipčina atcērt.

—      Viņš neparāda man tadu godu kā runāt ar mani. Ēdiens un dzēriens viņam tiek nolikts blakus istabā, un, ko viņš paņem, to paņem, kad tur neviena nav iekšā. Tā ka man par viņu prasījuši vai neprasījuši. Es nezinu par viņu vairāk kā tas vīrs karstajās zemēs, kas apdedzinājis muti, ēzdams aukstu biezputru ar rozīnēm.

Dzēlīgā Pipčina lo visu nober vienā steigā.

—     Ak dies, ak dies! — misis Čika žēlīgi nogaužas.

—     Cik ilgi tas tā vilksies! Ja mans brālis nesaņemsies, misis Pipčina, kas ar viņu notiks? Varētu domāt, ir taču diezgan pieredzējis, kurp noved tas, ja nepūlas saņemties, diezgan pieredzējis, lai izvairītos no šās liktenīgās kļūdas.

—      Ak, pasaulīt! — misis Pipčina saka, nervozi berzēdama degunu. — Pēc manas saprašanas, brēka tiek sacelta lielāka nekā visa tā nelaime. Nav jau noticis nekas tik ārkārtīgs. Ir jau pirms viņa ļaudīm uzbrukusi nestunda, kad nācies šķirties no savām mēbelēm. Nav piemērs tālu jāmeklē — man nācās.

—      Mans brālis, — misis Cika, savas domas pārņemta, turpina, — ir tik īpatnējs… tik savāds cilvēks. Es otra tāda īpatņa neesmu redzējusi. Vai jel viens tam ticēs, ka viņš, saņēmis vēsti par tā dīvainā bērna apprecēšanos un aizceļošanu — ar gandarījumu tagad atceros vienmēr teikusi, ka tas meitēns ir un ir savāds, neparasts bērns, bet vai manī kāds klausījas — jā, vai jel viens tam ticēs, es saku, ka viņš uzklupa man un teica — šis tak pēc manas izturēšanās sapratis, ka Florense dzīvojusi pie manis? Ak, kungs! Un kas tam ticēs, ka pēc tam, kad viņam tik vien pateicu kā: «Pol, var jau būt, ka esmu liela muļķe, bez šaubām, esmu, bet lo es nevaru saprast, kā tavas lietas varēja nonākt tiktāl,» — viņš no tiesas fnetās man virsū un uzkliedza, lai nenākot vairs pie viņa, kamēr mani nesaukšot! Tīrie debess brīnumi!

—      Ak! — misis Pipčina novaid. — Zēl, ka viņam nav iznācis pabūt raktuvēs. Tur to būtu iemācījuši savaldīt lielās dusmas.

—      Un ar ko tas viss beigsies? — misis Cika turpina, nevērīgi palaizdama gar ausīm misis Pipčinas piebildi.

—    To, lūk, es gribētu zināt. Ko mans brālis domā darīt? Kaut kas taču viņam ir jādara. Nekā laba nesasēdēs, ieslēdzies istabā. Veikala lietas nenāks kārtoties pie viņa. Nē. Viņam jāiet pie tām. Tad kāpēc viņš neiet! Zina taču, kur jāiet, es domāju, ja jau visu mūžu noņēmies ar veikaliem. Labi. Tad kāpēc gan neiet turp?

Misis Čika, izkalusi šo spēcīgo argumentu ķēdi, uz brīdi apklust, lai apbrīnotu to.

—      Bez tam, — atsāk atkal šī prātīgā lēdija, iekaisdama strīdēšanās priekā, — vai jel kads ir dzirdējis par tādu sturgalvību kā šo ieslēgšanos pa visu šā briesmīgā jucekļa laiku? Nav taču tā, ka viņam nebūtu neviena, pie kā piemesties. Varēja tak droši nākt uz mūsu māju. Zina taču, es domāju, ka pie mums viņš var justies kā daždien pie savējiem? Misters Ciks man taisni sāk krist uz nerviem, to mūžīgi atgādinādams, un pali es brālim teicu: «Pol, tu taču nesāksi domāt, ka tagad, kad tava firma nonākusi šādā stāvoklī, tu būsi mazāk gaidīts pie tik tuviem radiem kā mēs? Tu taču nesāksi domāt, ka mēs esam tādi paši kā pārējā sabiedrība?» Velti. Viņš tev paliek te, un te viņš ir. Bet pasarg die's, māju taču var izīrēt! Ko tad viņš darīs? Tad jau viņš te paliki nevarēs. Ja arī uzdomātu palikt, sāktos prāvošanās par izlikšanu un tamlīdzīgas būšanas, un galā piespiestu viņu aiziet. Vai tad nav labāk aiziet tūlīt nekā pēc tam? Un tā es nonāku pie tā paša jautājuma, ko jau nupat teicu, un atkal jautāju: ar ko tas viss beigsies?

—     Es zinu, ar ko tas beigsies, ciktāl tas uz mani atliecas, — misis Pipčina atteic, — un man ar to pietiek. Es taisos pazust no šenes uz ātrāko.

—     Uz ko, misis Pipčina? — misis Cika pārvaicā.

—     Uz ātrāko, — misis Pipčina strupi atcērt.

—     Kā zināt, tā dariet. Nevaru jums neko pārmest, misis Pipčina, — misis Čika atklāti pasaka.

—      Man tas puslīdz viens pīpis, ja jūs ar varēlu pārmest, — attrauc indīgā Pipčina. — Viens ir skaidrs — es aizeju. Te palikšanas nav. Nedēļas laikā ar mani būtu beigas. Vakar pat man pašai bija jācep sev sivēna kotlete, bet es tak neesmu to radusi. Tā mana veselība aizietu galīgi postā. Bez tam Braitonā man bija nodibinājušies labi sakari, kad braucu uz šeni, — no mazās Penkijas vecākiem vien man sanāktu savas drošas astoņdesmit mārciņas gadā — un tiem taču es nevaru tā vienkārši pamest ar roku. Es aizrakstīju savai māsasmeitai, un viņa jau mani gaida ap šo laiku.

—      Vai ar manu brāli esat runājusi? — misis Cika . ievaicājas.

—     Kā tad, runājusi, viegli to pasacīt, — misis Pipčina atcērt. — Kā tas izdarāms? Vakar es viņam saucu pa gabalu, ka es te neesmu vajadzīga, lai ļauj man labāk aizsūtīt pēc misis Ričardses. Kaut ko viņš noburkšēja, tā kā piekrizdams, un es aizsūtīju. — Patiešām — noburkšēja! Bijis viņš misters Pipčins, tad vēl, teikt, viņam būtu bijis savs iemesls burkšēt. Eh! Manai pacietībai ar ir savs mērs!

Te nu šī paraugsieviete, kas tik daudz gara stipruma, tik daudz labu tikumu izsūknējusi no Pctu raktuvju dzīlēm, pieceļas no sava spilveniem apkrautā īpašuma, lai pavadītu misis Čiku līdz durvīm. Misis Cika, līdz pēdējam brīdim nosūrojusies par brāļa neparasto raksturu, klusītēm aiziet, nopriecādamās sevī par savu saprātu un gaišo galvu.

Vakara nokrēslī misters Tūdls, kam beigušās darba stundas, ierodas ar Polliju un koferi un tos ar skaļu skūpstu atstāj tukšā nama priekštelpā, kura pamestību redzot misteram Tūdlam pavisam saplok dūša.

—      Pollij, dzi, ko es tev teikšu, mīlīt, — misters Tūdls saka, — tagad, kur esmu ieticis mašiņistos un tīri brangi nopelnu, es neparko neļautu tev nākt uz šo postažu, kur cilvēkam dulnam jāpaliek, ja vien tas nenotiktu par senu labdarību. Bet labi darbi, Pollij, nekad nav aizmirstami. Un turklāVās tiem, kas posta piemeklēti, tavs vaidziņš būs par iepriecēšanu. Še vēl otra buča uz tā, mīlīt manu. Tu jau ar vairāk nekā negribi, es zinu, kā izdarīt vienu svētīgu darbu; un es varu tikai teikt — tā ir labi, un tā pienākas. Arlabvakar, Pollij!

Misis Pipčina pa šo laiku plandās apkārt kā tumšs rēgs savos melnajos bombazīna brunčos, melnajā cepurē un melnu šalli ap kaklu; viņa ir sasaiņojusi savu mantību; krēslu (ko misters Dombijs nesen vēl augstu vērtēja, bet ko ūtrupē aizlaida par pusvelti) jau nogādājusi lejā pie ārdurvīm; un nu tikai gaida vedēju ar vienjūga kravas ratiem, kurš šovakar pats uz savu roku brauc uz Brailonu un tāpat uz savu roku apņēmies viņu aizvest uz mājām.

Drīz ari vedējs ir klāt. Misis Pipčinas drēbju saiņus

iekrauj pirmos un noliek pie vietas, pēc tam ieceļ misis Pipčinas krēslu, novieto ērtā stūrītī un apbāza ar siena kušķiem, jo šī pievilcīgā dāma nodomājusi braucot tanī sēdēt. Misis Pipčina pati iekāpj pēdējā un grīni ieņem savu vietu. Viņas tēraudpelēkās acis spīguļo Jauni un viltīgi, domāt, viņa jau priekšlaikus ar kāri nobauda sviestā grauzdētu maizes šķēli vai karstu kotleti, izbauda prieku tramdīt un apsaukt bērnus vai uzbļaut nabaga Berijai, kā arī citus Cilvēkēdājas pils jaukumus. Kad vedējs sāk braukt, misis Pipčina gandrīz jau smaida, sakārto melnos bombazīna brunčus un ērti atlaižas atpūtas krēsla spilvenos.

Nams pārvērties tādā vrakā, ka žurkām nav vairs kur tverties. Līdz pēdējai visas ir aizmukušas.

Bet Pollija, kas nu palikusi viena pati šai pamestajā kungu mājā — jo nav taču sagaidāms neviens sarunu biedrs no tām noslēgtajām istabām, kurās slēpjas bijušais saimnieks —, ilgi tomēr nepaliek viena. Jau vakars. Viņa sēž saimniecības vadītājas istabā ar savu rokdarbu, cenzdamās aizvairīt domas par šo vientuļo namu „un tā bēdīgo likteni, kad pie āra durvīm dzird klauvējam ar tādu troksni, kādu klauvējiens var sacelt vienīgi tad, ja atbalsojas tik tukšā telpā kā šī. Atvērusi durvis, Pollija nāk atpakaļ pa dimdošo gaiteni līdz ar kādu sievišķi melnā, cieši uzmauktā micītē. Tā ir mis Toksa, un acis mis Toksai ir sarkanas.

—    Ak, Pollij, — mis Toksa stāsta, — nupat, kad iegriezos pie jums mājās kādu brīdi pamācīties ar bērniem, saņēmu zīmīti, ko bijāt man atstājusi, un, tiklīdz cik necik apvaldījos, skrēju šurp pie jums. Vai te neviena vairak nav kā jūs?

—   Nevienas dzīvas dvēseles, — Pollija atteic.

—   Vai esat viņu redzējusi? — mis Toksa čukst.

—    Kur nu, — Pollija nočukst, — nē. Viņš nav redzēts diez cik dienu. Stāsta jau, ka nemaz ārā nenākot no savām istabām.

—   Ko tad runā, vai viņš slims? — mis Toksa pētī.

—    Nē, kundzenīt, par slimību tā kā nebūtu dzirdējusi, — Pollija atbild, — tikai, dzird, prāts gaužām nospiests esot. Nevar viņam viegli būt ap sirdi, nabaga džentlmenim!

Mis Toksai tik žēl viņa, ka ne parunāt gandrīz. Nav viņa vairs pirmā jaunībā, bet gadi un bezlaulība nav

*   nocietinājuši viņu. Viņas sirds karsta un atsaucīga, viņas līdzjūtība dziļi patiesa, viņas cieņas izrādīšana nemākslota. Zem medaljona ar blāvo aci mis Toksa glabā cildenākas īpašības nekā daža laba ar mazak ekscentrisku ārieni, — tādas īpašības, kas, kamēr vien saule lēks un rietēs, pārdzīvos visspožāko ārējo čaulu, kura krīt, kad ražu ievāc lielais pļāvējs.

Labs laiks ir aiztecējis, kad beidzot mis Toksa dodas mājup un Pollija, pametusi sveci plīvojam uz kailajām kāpnēm, iziet aiz durvīm un acīm pavada aizejošo viešņu; viņa sajūt netīksmi nākt atpakaļ drūmajā namā, piešķendināt tā tukšumu ar durvju smagajiem aizbīdņiem un lēnām taustīties uz gultu. Taču Pollija to visu izdara un no rīta ēdienu un citu vajadzīgo, ko sagatavojusi pēc norādījuma, ienes vienā no tām aptumšotajām istabām, noliek un aiziet, lai atgrieztos tur tikai nakamo rītu šai pašā stundā. Mājā ir arī zvani, bet tie. nekad netiek zvanīti, un, lai gan Pollija brīžam padzird soļus dipinām uz priekšu atpakaļ, taču pāri slieksnim soļotājs nekad nepārkāpj.

Mis Toksa nu ierodas jau laikus dienā. Viņa uzdomājusi sev nodarbošanos, proti, pagatavot kadu sevišķu gardumiņu — vai, teiksim, kas liekas sevišķi gards viņai, — ko tad otrā rītā nogādāt tanīs istabās. Sai nodarbībā mis Toksa rpd tādu apmierinājumu, ka no šīs pašas reizes sāk tai nodoties regulāri un katru dienu atnes groziņā dažādas izmeklētas garšvielas no niecīgajiem krājumiem, ko atstājis bižainās, pūderētās parūkas nelaiķis īpašnieks. Tāpat pati savām pusdienām viņa atnes, ievīstījusi malu uztīšanai paredzētajos papīriņos, pa šķēlītei aukstas gaļas, jēra mēles, pa puscālītim un, pacienādama arī Polliju, lielāko daļu sava laika pavada šai izpostītajā namā, no kura žurkas ir aizbēgušas, — slēpdamās bailēs no katra troksnīša, kā noziedznieks pazagšus ienākdama, pazagšus aiziedama, ar vienīgu vēlēšanos — palikt uzticīgai savam kritušajam dieveklim, lai to neuzzinātu ne viņš, ne pasaule, lai tas paliktu zināms tikai vienai nabaga vientiesīgai sievai.

Zina gan arī majors, un, kaut arī nevienam nebūs

ne miņas, taču majoram smieklu bez ziņas. Majors, degdams ziņkārē, ir uzdevis savam iezemietim pa laikam novērot namu un izdibināt, kas noticis ar Dombiju. Kad iezemietis pastāstīja par mis Toksas kārtējiem uzticības pierādījumiem, majors bezmaz nobeidzās aiz smiekliem. Kopš tās stundas majors ir vēl zilāks no vaiga un, valbīdams savas vēža ačeles, pastāvīgi gārgdams, burkšķ savā nodabā: «Velns un elle, ser, šis meitietis būs jau pa dzimšanai jucis!»

Bet pazudinātais cilvēks? Kā tas aizvada savas stundas vientulībā?

«Viņam nāksies to atcerēties šai pašā istabā dienās nākamajās!» Viņš atcerējās. Tas smagi nospieda viņa prātu, smagāk nekā viss pārējais.

«Viņam nāksies to atcerēties šai pašā istabā dienās nākamajās! Lielus, kas čabina uz jumta, vējš, kas elso ārā aiz durvīm, varbūl jau vēstī to ar savām grūtsirdīgajām pūtām. Viņam nāksies to atcerēties šai pašā istabā dienās nākamajās!»

Viņš atcerējās. Viņš domāja par to smagajās bezmiega »naktīs, drūmajas dienās, biedu pilnajā rītausmā un spokainajā mijkrēslī, kad vajā atmiņu rēgi. Viņš atcerējās. Mokās, sāpēs, nožēlā, izmisumā! «Papa! Papa! Parunājies ar mani, mīļais papa!» Viņš dzirdēja šos vārdus atkal un redzēja viņas vaidziņu. Viņš redzēja, kā tas noslīga uz trīcošajām plaukstiņām, dzirdēja izgaistam klusu iekliegšanos.

Viņš bija kritis, lai nekad vairs neceltos. Jo pēc tik melnas posta nakts rītdiena vairs nenāks ar sauli, jo tik melnu ģimenes kaunu vairs nenomazgās; nekas, paldies dievam, vairs nevarēja atsaukt viņa mirušo dēlu atpakaļ dzīvē. Bet tas, ko viņš pagātnē būtu varējis vērst pavisam citādu — kas pašu pagātni būtu izvērtis pavisam citādu, lai gan šobrīd viņam tas prātā nenāca, — tas, kas bija viņa paša roku darbs, ko viņš tik viegli būtu varējis izvērst dzīves svētībā, bet ko ar lādu iecirtību ilgus gadus bija vērlis dzīves lāstā, — tas tagad visniknāk plosīja viņa dvēseli.

O, viņš atcerējās to! Lietus, kas čabināja uz jumta, vējš, kas elsoja tonakt aiz durvīm, bija vēstījis to ar savām grūtsirdīgajām pūtām. Viņš zināja tagad, ko bija

izdarījis. Viņš zināja tagad, ko pats uzvēlis sev uz gal. vas un kas lieca to zemāk nekā visbargākie likteņa sitieni. Viņš zināja tagad, ko nozīmē būt atstumtam un pamestam, tagad, kad ikviens mīlā uzplaucis zieds, kam viņš bija ļāvis nokalst savas meitas nevainīgajā bērna sirdī, kā pelnu plēnes kaisījās pār viņa galvu.

Viņš atminējās, kāda viņa bija tajā vakarā, kad viņš pārbrauca mājās ar savu jauno sievu. Viņš atminējās, kā viņa pārdzīvoja visus notikumus šīs pamestās mājas ģimenes dzīvē. Viņš atskārta, ka no visiem, ar ko tam bijusi tuvāka saskare, viņa vienīgā nebija pārmainījusies. Viņa zēns aizgāja nebūtībā, viņa lepnā, augstprātīgā sieva samina savu godu dubjos, viņa lišķīgais draugs izvērtās par beidzamo neģēli, viņa bagātība izkūpēja, pat šīs sienas, kas deva vēl patvēru, raudzījās uz viņu kā uz svešinieku; viņa vienīgā bija uzlūkojusi tēvu vienmēr ar to pašu maigo, biklo skatienu. Jā, līdz pašam pēdējam, pašam beidzamam brīdim. Tā nebija citāda kļuvusi pret viņu — nebija arī viņš citāds kļuvis pret to —, bet viņš bija to zaudējis.

Kad citpakaļcitam zudībā bija aizgājis viss: mazais lolojums, viņa cerība un prieks, sieva, draugs, bagātība — ai, kā tad izklīdinājās migla, caur kuru viņš bija skatījies uz savu meitu, un parādīja tās īsto seju! Ai, daudz labāk būtu bijis, ka viņš meiteni būtu mīlējis tāpat kā savu zēnu, zaudējis tāpat kā savu zēnu un apracis tos abus bez laika vvenā kapā!

Savā augstprātībā — augstprātīgs viņš bija vēl arvien — viņš mierīgi uzņēma sabiedrības novēršanos. Kad tā grieza viņam muguru, viņš atgrūda to. Vai nu viņš iedomājās redzam tās sejā līdzjūtību vai vienaldzību, vienalga viņš vairījās no tās. Tiklab no viena, ka otra viedokļa tā bija atvairāma. Viņš nevarēja iedomāties nevienu, ko bulu vēlējies redzēt savā tuvumā šinī smagajā brīdī, kā vien to vienīgo, ko bija izdzinis no mājām. Ko viņš tai būtu teicis vai kādu atvieglojumu tā būtu viņam atnesusi, to viņš nekad neiztēlojās. Bet viņš saprata, ka viņa gan arvien būlu palikusi uzticīga, ja vien viņš tai to atļāvis. Un vēl viņš zināja: tā mīlētu viņu šobrīd stiprāk, nekā jebkad mīlējusi. Viņš droši zināja, ka tāda ir Florenses daba, tikpat

droši kā to, ka virs galvas plešas debess jums. Un tā viņš sēdēja un domāja savā vientulībā, aizritot stundai pēc stundas. Ik jauna diena teica viņam to pašu; ik jauna nakts atklāja viņam šo patiesību.

Tas bija sācies neapšaubāmi (lai cik arī nenojaušami no sākuma) jau ar to brīdi, kad viņš saņēma vēstuli no Florenses jaunā vīra, kad atskārta, ka meitas viņam vairs nav. Un tomēr — tik augstprātīgs viņš vēl bija savā sabrukumā, vai arī Florense tam bija vairs tikai atmiņu tēls, kaut kas, kas būtu varējis tam pilnīgi piederēt, ja nebūtu neglābjami pazaudēts, — ka viņš, ja šai brīdī atskanējusi tās balss blakus istabā, nebūtu gājis pie tās; ja ieraudzījis uz ielas to pretī nākam un uzlūkojam viņu, kā tā arvien mēdza uzlūkot, viņš būtu pagājis tai garām tikpat aukstu, noraidošu seju kā senāk, viņš nebūtu to uzrunājis, nebūtu ļāvis atmaigt saviem sejas pantiem, kaut vai sirds būtu stājusi pukstēt pēc tam. Lai cik sabangoti bija viņa prāti, lai cik spīvas dusmas viņu smacēja pirmajā laikā, domājot par tās precībām un tās izraudzīto vīru, — tas viss jau piederēja pagātnei. Tagad viņa domas vērpās galvenokārt ap to, kas bija varējis būt un kā nebija. Bet viss, kas īstenībā bija, saplūda kopā vienā atziņā: Florense zaudēta, un viņš guma zem sāpju un nožēlu smagmes.

Tikai tagad viņš apjauda, ka šinī namā viņam dzimuši divi bērni, ka viņu ar šīm tukšajām, plašajām telpām un kailajām sienām vieno saite, kaut sāpīga, bet grūti saraujama, — divu bērnu bērnība un divu bērnu zaudējums. Viņš bija domājis atstāt namu — zinādams, ka nāksies aiziet, nezinādams tikai, kur, — jau tās dienas vakarā, kad pirmoreiz šī sajūta bija dzimusi viņa krūtīs, bet nolēma palikt vēl līdz rītam un naktī izmaldīties pēdējoreiz pa visam istabām.

Viņš iznāca no savas slēptuves, kad bija jau dziļa nakts, un ar sveci rokā klusītēm devās pa kāpnēm augšup. Uz kāpnēm, nomītām kā ielu ietves, nebija neviena pēdu nospieduma, viņš domāja, kas, šķiet, nebūtu iespiedies arī viņa smadzenēs, kamēr viņš ieslēdzies klausījās soļu dimā. Viņš vēroja šo pēdu bezgalīgo jūkli, steigu un sacensību, kādā tās traukušās augšup lejup cita aiz citas, cita citu izdzēsdama, un ar šausmām un izbrīnu domāja, cik daudz gan ir nācies viņam pārciest šai pārbaudījuma laikā un kā tas pārvērtis viņu citā cilvēkā. Un vēl viņš domāja, — ak vai, kaut kur tālu pasaulē tek tās vieglās kājiņas, kas vienā mirkli izdzēstu pusi no šiem nospiedumiem! — un nolieca galvu, un raudāja, kāpdams augstāk.

Viņš gandrīz šķitās redzam to ejam pa priekšu. Viņš apstājās un pacēla acis uz augšu. Ja, tur pavīdēja augumiņš, meitenīte — pati vēl sīciņa maziņa, bet ar bērnu uz rokām, un dziedāja iedama. Drīz atkal parādījās tā pati meitenīte bez bērna; uz brīdi apstājās, elpu aizturējusi, un atskatījās atpakaļ uz viņu; spožie mati izrisuši krita vaļējās cirtās pār saraudāto seju.

Viņš klīda no istabas istabā, kas nesen vēl bija tik pārbagāti greznas, bet tagad tik kailas un baras, tik pārvērtušās, pat pēc veida un lieluma šķita citādas. Arī te grīdas bija nopēdotas no vienas vietas, un atkal viņu sagrāba tas pašas domas par pārciestām mocībām, tās mulsināja un šausmināja viņu. Viņš sāka baiļoties, ka viss šis mudžeklis viņa smadzenēs novedīs līdz ārprātam; viņš juta, ka domas jau zaudējušas skaidrību un noteiktību, tāpat kā šie pēdu nospiedumi; ka saraustītas, taku nozaudējušas, cita citu dzenādamas, tās saplūst tādā pašā nejēdzīgā, bezveidīgā juceklī kā tie.

Viņš nezināja pat to, kurā no šīm istabām viņa dzīvojusi, palikdama vienatnē. Ar prieku viņš atstāja tās un kāpa stāvu augstāk. Šinīs^ telpās viņam negribot uzmācās domas par neuzticīgo sievu, neuzticīgo draugu un kalpu, par savas godības nedrošajiem pamatiem, bet tās viņš tagad atgaiņāja un nodevās tikai skumjām, bezcerīgām, bet mīļām atmiņām par saviem diviem bērniem.

Visur šie pēdu nospiedumi! Tie nebija saudzējuši pat veco istabiņu pašā augšā, kur stāvējusi mazā gultiņa; viņš ar pūlēm tik atrada tīru vietiņu, lai nokristu uz grīdas sienmali — nabaga satriektais vīrs! — un ļautu asarām brīvu vaļu. Tik daudz asaru viņš te bija lējis sen atpakaļ, ka šinī istabā mazāk kaunējās savas vājības, — varbūt ar to viņš arī attaisnoja savu nācienu šurp. Sagumis, galvu nokāris, tāds viņš še ienāca. Nokritis uz kailas grīdas, dziļā naktī viņš raudāja te vientulibā — viņš, lepnais, augstprātīgais vīrs, jā, joprojām vēl lepnu garu; ja pasniegusies tagad pretī mīļa roka, ja parādījusies viņa acu priekšā mīļa sejiņa, viņš būtu pietrūcies kājās, novērsies un devies lejup uz savu celli.

Kad ausa diena, viņš atkal ieslēdzās savās istabās. Viņš bija domājis aizbraukt šodien, bet tvērās pie šīs pēdējās un vienīgās saites, kas viņu vēl saistīja ar šo namu. Viņš dosies projām rīt. Atnāca rītdiena. Viņš aizies citu rīt. Katru nakti — ko nezināja neviena dzīva dvēsele — viņš iznāca no sava slēpņa un klīda kā rēgs pa izlaupīto namu. Tā daudzus rītus ausmas stundā viņš sēdēja, pārvērties sejā, pie sava loga, caur kura žalūzijām gaisma ap šo laiku ieplūda tikko viežama, un domāja par savu divu bērnu zaudējumu. Tagad tie bija sakusuši vienā. Domās viņš tos apvienoja un nekad vairs nešķīra vienu no otra. Ak, kaut spējis jel viņš savienot tos abus par vienu savā senajā mīlā un nāvē, un kaut jel viss šis nebijis vēl daudzkart ļaunāks par nāvi!

Stipri dvēseles saviļņojumi un nemiers nebija viņam nekas s*vešs arī tad, kad viņu vēl neplosīja šīs pēdējās ciešanas. Stūrgalvīgi, drūmi raksturi nevar lepoties ar dvēseles nesatricināmību, jo tie par vari grib nesatricināmi būt. Grunts, kuras pamatne izskalota, bieži iebrūk vienā mirklī; tas, kas še bija skalots un izskalots, mazpamazām ira un drupa stundu no stundas.

Pēdīgi viņš sāka prātot, ka nav nemaz nepieciešams iet projām. Viņš taču var atsacīties no tā, ko kreditori viņam visžēlīgi atlicinājuši (ja nebija atlicināts vairāk, tad gan tikai viņa paša gribu izpildot), un saraut saites ar izpostīto namu, pārraujot to otru pavedienu …

Todien tad arī bijušās ekonomes istabā bija dzirdama tā nerimtīgā soļošana uz priekšu un atpakaļ, bet nezināms palika tās patiesais cēlonis, citādi šī dipoņa būtu likusies šaušalīga.

Pasaule viņam apkārt bija gaužām rosīga un nemierīga. To viņš sāka atkal apjaust. Mūžīga sačukstēšanās, mēļošana. Ne brīdi tā neapklusa. Tas un vēl šo pēdu nospiedumu nejēdzīgais juceklis nomocīja viņu līdz nāvei. Visi priekšmeti viņam sāka rādīties miglainā, rūsganā krāsā. Dombija un Dēla nebija vairs . .. viņa bērnu nebija vairs. Tas viņam vēl krietni jāpārdomā rit.

Viņš domāja par lo, kad atnāca rītdiena; sēdēja savā krēslā un domāja, un laiku pa laikam spogulī redzēja šādu skatu.

Spokains, novājējis, novārdzis viņa līdzinieks tur, virs saltā kamīna, kaut ko perināja, perināja savā prātā. Rau, pašlaik tas pacēla galvu un pētīja rievas, iekritušās acis un vaigus savā sejā; te atkal to nokāra un no jauna iegrima domās. Nu tas piecēlās un sāka staigāt pa istabu; te atkal iegāja blakus istabā un atgriezās atpakaļ, pie krūtīm slēpdams kādu priekšmetu, ko bija paņēmis no tualetes galda. Un tagad tas raudzījās uz durvju apakšu un atkal domāja.

Klusu! Par ko?

Tas domāja: ja asiņu straumīte ņemtu virzienu uz to pusi, vajadzētu paiet diezgan ilgam laikam, kamēr tā izsūktos ārā priekšnamā. Tā tecētu tik lēnām, vietvietām apstādamas un izveidodama te vienu peļķīti, te otru, ka ievainoto pēc tās atrastu vai nu mirušu, vai tuvu nāvei. Kad līdzinieks par to bija izprātojies labu laiku, tas atkal piecēlās un staigāja uz priekšu atpakaļ, roku krūšu kabatā turēdams. Viņš uzmeta tam pa reizei acis, ar ziņkāri vērodams tā kustības, un viņam šī roka šķita ļauna un noziedzīga.,^

Pašlaik tas atkal domāja! Par ko tas domāja?

Par to, vai iemīs kads kāju asinīs, kad tās būs aiztecējušas tiktāl, un izraibinas ar tām neskaitāmos pēdu nospiedumus visā māja un varbūt pat ārā uz ielas?

Līdzinieks apsēdās, raudzīdamies tukšajā kamīnā, un, kad tas bija aizmirsies savās domās, istabā ieplūda gaismas šalts, iespīdēja saules stars. Līdzinieks neko neievēroja, sēdēja tik un domāja. Pēkšņi tas drausmās pārvērstu seju pietrūkās kājās, tvēra ar noziedzīgo roku pēc tā, kas bija paslēpts azotē. Bet aizkavēja to kliedziens — skaļš, spalgs, neprātīgs, kaisls, gaviļains kliedziens, — un viņš ieraudzīja tikai savu attēlu spogulī, bet pie kājām — savu meitu!

Jā. Savu meitu! Paskaties uz viņu! Paskaties! Tā no

kritusi ceļos, tā glaužas pie viņa, sauc viņu, rokas pacēlusi, lūdzas viņu.

—   Papa! Mīļais papa! Apžēlojies par mani! Piedod man! Es atnācu atpakaļ, lai uz ceļiem izlūgtos piedošanu. Nekad es nebūšu laimīga vairs, ja to nesaņemšu!

Viņa nebija pārmainījusies. Viena visā pasaulē nebija pārmainījusies. Tāpat raudzījās viņam acīs kā tajā baismīgajā naktī. Lūdzās viņam piedošanas!

—    Mīļais papa, ak, neuzlūko mani tik sveši! Es nekad neesmu gribējusi tevi atstāt. Nekad es to neesmu domājusi, ne agrāk, ne pēc tam. Es biju sabijusies, kad aizbēgu, es nespēju domāt. Papa mīļais, esmu pārmainījusies. Es nožēloju. Es apzinos savu vainu. Es apzinos savu pienākumu tagad labāk. Papa, neatstum mani, citādi man jāmirst!

Viņš aizstreipuļoja līdz savam krēslam. Viņš sajuta, ka Florense apvelk viņa rokas sev ap kaklu; viņš sajuta, ka pati tā savējās apvij viņam ap kaklu; viņš sajuta tās skūpstus uz sava vaiga; viņš sajuta tās miklo vaigu pieglaužamies savējam; viņš saprata — ai, ar kādu sirds smeldzi! — ko viņš ir nodarījis tai.

Tā spieda viņa seju, ko tagad bija aizsedzis ar plaukstām, pie savām krūtīm, pret kurām viņš bija triecis reiz dūri, pie savas sirds, kuru viņš bezmaz bija salauzis, un elsodama teica:

—    Papa, mīļais, es esmu māte. Man ir bērns, kas drīz Volteru sauks tai vārdā, kādā es saucu tevi. Kad viņš bija piedzimis, kad es sapratu, cik kaisli viņu mīlu, es atskārtu, ko esmu nodarījusi tev, tevi pamezdama. Piedod man, mīļo papiņ! Dod savu svētību man un manam bērniņam!

Viņš būtu to darījis, ja mute vērusies. Viņš cēla jau rokas, lai izlūgtos piedošanu sev, bet Florense tās satvēra un steigšus nolika viņam uz klēpja.

—    Mans bērniņš piedzima uz jūras, papa. Es lūdzu dievu (un Volters tāpat), lai taupa man dzīvību, ka varu atgriēzties dzimtenē. Tiklīdz pārradāmies, es steidzos atpakaļ pie tevis. Nekad mēs vairs nešķirsimies, papa!

Viņa galva, tagad jau sirma, bija atradusi balstu Florenses rokās, un smaga nopūta viņam izlauzās, iedomājoties, ka nekad, nekad vēl šī galva nebija atdusējusies uz tām.

—   Tu brauksi man līdzi, papa, un redzēsi manu mazulīti. Puisītis, papa. Vārdā Pols. Man liekas… es domāju … viņš ļoti līdzīgs …

Asarās aizžņaudzās balss.

—    Mīļais papa, manis dēļ, tā vārda dēļ, ko devām savam puisītim, piedod Volteram. Viņš ir tik labs un mīļš pret mani. Esmu tik laimīga ar viņu. Tā nebija viņa uzgriba, ka mēs apprecējāmies. Tur es biju vainīga. Es viņu tik ļoti, ļoti mīlēju.

Florense pieglaudās viņam vēl ciešāk, vēl mīļāk, vēl dedzīgāk.

—    Viņš ir mana sirds un dvēsele, papa. Es varētu dzīvību atdot par viņu. Viņš mīlēs un godās tevi tāpat kā es. Mēs mācīsim savu mazuli mīlēt un godāt tevi. Mēs pastāstīsim viņam, kad viņš spēs jau saprast, ka tev arī bija dēls tai pašā vārdā, ka tas nomira un tev tas gauži sāpēja; ka tagad Pols ir debesīs un mēs visi ceram ar viņu tur satikties, kad būs pienākusi mūsu atdusas stunda. Noskūpsti mani, papa, lai es zinu, ka tu samierināsies ar Volteru — manu dārgo vīru, mana bērna tēvu, jo šis bērns taču deva man prātu nakt atpakaļ pie tevis. Mācīja man atrast ceļu atpakaļ!

Kad jaunos asaru uzplūdos Florense pieglaudās vēl ciešāk viņam, viņš noskūpstīja to uz lūpām un, acis pacēlis augšup, sacīja: '*

—   Kungs, piedod man, jo man tik gauži vajag tavas piedošanas!

Tad viņa galva atkal noslīga pār Florensi, viņš raudāja un paijāja to, un ilgu, ilgu laiku visā namā nebija dzirdams ne mazākais troksnītis; viņi abi klusēja tagad viens otra skavās, un saule, kas bija iezagusies šeit reizē ar Florensi, lēja zelta mirdzu pār tiem.

Padevīgi paklausīdams Florenses dedzīgajam lūgumam, viņš apģērbās izejamās drēbēs; drebošu sirdi, pārlaizdams vēl skatienu istabai, kur tik ilgu laiku bija dzīvojis noslēgtībā, kur spogulī bija redzējis savu līdzinieku, viņš gurdeniem soļiem, aplicis roku meitai ap pleciem, izgāja priekštelpā. Florense, neko daudz apkārt neskatīdamās, lai tēvam no jauna neatgādinātu viņu pēdējo šķiršanos — jo pašlaik viņu kājas stāvēja uz tām pašām akmens plāksnēm, kur tas savā neprātā bija triecis dūri viņai krūtīs —, bet jo ciešāk tam piekļaudamās, visu laiku vērodama tā seju, izveda ārā, iesēdināja karietē, kas pie durvīm jau gaidīja, un aizveda to pie sevis.

Mis Toksa un Pollija tad i/.līda no savas paslēptuves un gavilēja caur asarām. Pēc tam viņas ar sevišķu rūpību ņēmās iesaiņot viņa drēbes, grāmatas un visu pārējo un noteiktā laikā atdeva saiņus vīriem, kurus vakarā Florense bija atsūtījusi mantām pakaļ. Un tad viņas pēdējo reizi nosēdās padzert tēju šai pamestajā namā.

—   Un tā Dombijs un Dēls, kā jau es pēc kāda zināma bēdīga notikuma izteicos, — mis Toksa sacīja, noslēgdama savu atmiņu virkni, — ir kļuvis galu galā par Dombiju un Meitu, Pollij!

—   Un krietnu meitu! — Pollija izsaucās.

—   Jums taisnība, — mis Toksa teica, — un tas pieskaitāms jūsu nopelniem, ka izturējāties draudzīgi pret meitiņu viņas bērnībā. Jūs likāt ar viņu draugos daudz agrāk nЈkā es, Pollij, — mis Toksa sacīja, — jūs esat viena laba dvēsele. Robiņ!

Mis Toksa uzrunāja jaunu cilvēku ar bumbveidīgu galvu, kurš acīmredzot nestāvēja uz zaļa zara un nospiestā garastāvoklī sēdēja nomaļu kaktiņā. Kad tas piecēlās, nebija vairs šaubu, ka tas ir Slīpētājs.

—   Robiņ, — mis Toksa sacīja, — es nupat teicu jūsu mātei, ko, jādomā, jūs arī dzirdējāt, ka viņa ir laba, jauka dvēsele.

—   Tāda viņa arī ir, mis, — Slīpētājs aizkustināts atteica.

—   Jauki, Robiņ, — mis Toksa turpināja, — patīkami to dzirdēt no jums. Bet nu, Robiņ, tā ka, paklausīdama jūsu neatlaidīgam lūgumam, esmu ar mieru izmēģinājuma dēļ pieņemt jūs par mājkalpotāju, dodot jums iespēju kļūt atkal par kārtīgu cilvēku, tad gribu vēl šai svarīgajā brīdī likt jums pie sirds: neaizmirstiet, ka jums ir un vienmēr ir bijusi laba un mīļa māte, centieties uzvesties un dzīvot tā, lai viņai būtu prieks par j ums.

—   Goda vārds, es centīšos, mis, — Slīpētājs attrauca.

—   Esmu iznesis uz savas muguras tādu sutu, ka tagadīt mana apņemšanās ir tik stingra, cik vien stingra zellim …

—    Es gribētu, ka jūs atradinātos lietot šo vārdu, Robiņ, — mis Toksa laipnīgi pārtrauca.

—   Nu tad — puisim …

—    Nē, Robiņ, nē, — mis Toksa iebilda, — es jums tā vietā ieteiktu indivīdu.

—    Cik vien stingra indevīdam … — Slīpētājs pārlaboja.

—   Daudz labāk, — mis Toksa apmierināta piebilda,

—  vismaz izteiksmīgāk.

—    … var būt, — Robs turpināja. — Ja no manis nebūtu iztaisījuši slīpētāju, māt un mis Toksa, — un tas, izrādījās, atnesa tīro nelaimi zel. .. indevīdam . . .

—    Labi, labi, — mis Toksa piebilda atzinīgi.

—    … un, ja es nebūtu sācis ar tiem putniem malstīties, ja nebūtu vēl pēdīgi iekļuvis tai nelāgajā dienestā, — Slīpētājs teica, — es domāju, no manis vēl būtu iznācis lietaskoks. Bet nekad jau nav par vēlu vienam . . .

—   Indi… — mis Toksa nāca palīgos.

—    … vudam, — Slīpētājs turpināja, — vēl laboties; un es ceru, ka labošos ar jūsu laipnu palīdzību, mis; un tu, māt, nodod mīļus sveicienus tēvam, māsām un brāļiem un pasaki viņiem, kčfesmu nosolījies.

—    Jūs mani patiešām iepriecināt ar šiem vārdiem, — mis Toksa teica. — Vai nevēlaties apēst kadu sviestmaizīti un izdzert tasi tējas, Robiņ, pirms ejam pie manis?

—    Paldies, mis, — Slīpētājs atteica un tūlīt laida darbā savus noslīpētos zobratus ar tādu sirdību, ka, domāt, ilgu laiku būtu dzīvojis pusbadā.

Kad mis Toksa bija jau cepuri uzmaukusi uz acīm un aizplīvurojusies un kad ceļam bija saposusies arī Pollija, Robs apkampa māti un gāja līdz savai jaunajai kundzei un pavēlniecei, pieliedams Pollijas sirdi ar tik lielu, cerību pilnu prieku, ka Pollijas acīm kaut kas notika, jo ap visām gāzes lampiņām zaigoja spoži apļi, kad viņa noraudzījās pakaļ savam zēnam. Pēc tam Pollija nodzēsa sveci, noslēdza namdurvis, nodeva atslēgu kādam aģentam turpat kaimiņos un steidzās mājup ko kājas nesa, jau tagad jūsmodama par to prieka negaisu, ko sacels viņas negaidītā ierašanas. Staltais nams, klusēdams par visu, kas tajā ciests un pārdzīvots, par visām pārmaiņām, kuram par aculiecinieku tas bijis, drūms un sabozies stavēja ielas malā kā algots sērotājs bērēs un ar saviem pa gabalu jau saredzamajiem sludinājumiem, aiztaupot garāmgājējiem tuvāku apjautāšanos, vēstīja, ka šī lieliskā ģimenes savrupmāja izīrējama.

LX NODAĻA GALVENOKĀRT PAR KĀZĀM

Ap šo pašu laiku apmēram notika gadskārtējie mācību gada nobeiguma svinīgie svētki, ko rīkoja doktors un misis Blimbera, un lūdza šai gadījumā ikvienu jauno džentlmeni, kas savas zinības ieguvis šai cienījamā mācību iestādē, pagodināt tos ar savu klātbūtni, ierodoties uzsvētku mielastu pulksten pusastoņos ar sekojošu kadriļu; pēc tam jaunie džentlmeņi, nepavisam neizrādīdami nepiedienīgu prieku, devās katrs uz savām mājām, līdz acīm piesmēlušies augstu zinību. Misters Sketlss aizbrauca uz ārzemēm, lai būtu par pastāvīgu rotu sava tēva sera Bārneta Sketlsa namā, kurš, pateicoties savām izdaudzinātajām labajām manierēm, bija iekļuvis diplomātiskajā dienestā, kur viņš, kā arī lēdija Sketlsa godam veica savus pienākumus, apmierinādami pat savus tautiešus un tautietes, ko uzskatīja gandrīz par brīnumu. Misters Tozers, tagad stalti noaudzis jauneklis Velingtona zābakos, bija tik pilnum pilns ar klasiku, ka ar savām zināšanām angļu valodas nozarē varēja bezmaz blakus stāties īstam senajam romietim, — tā bija uzvara, kas viņa krietno vecāku sirdīs modināja vissiltākās jūtas, bet mistera Brigsa (tā zināšanas līdzīgi nemākulīgi sakrautai bagāžai bija tik cieši sablīvētas, ka nedomā dabūt ārā to, kas vajadzīgs) tēvam un mātei lika «paslēpt savas pa

zemotās galvas». Augli, ko nupat minētais džentlmenis ar pārmērīgām pūlēm savācis no gudrības koka, patiešām bija izcietuši tādu presēšanu, ka no tiem izvērties kaut kas līdzīgs Norfolkas bifinam [2] un tie galīgi pazaudējuši savu sākotnējo formu un aromātu. Māsters Baiterstons, kuru šī forsēšanas sistēma ietekmēja laimīgākā un diezgan parastā kārtā, citiem vārdiem, neietekmēja nemaz, tagad, kad forsēšanas aparāts bija beidzis darboties, savu stāvokli atzina par labāku; un jau uz kuģa, kas devās uz Bengāliju, viņam sāka visas gudrības izvējot tik pasakainā ātrumā, ka bija jāšaubās, vai lietvārdu locīšana vēl patversies galvā līdz ceļojuma beigām.

Kad doktoram Blimberam svinību dienas rītā, paliekot uzticīgam savam paradumam, būtu bijis jāsaka: «Džentlmeņi, mēs atjaunosim atkal mācības nākošā mēneša divdesmit piektajā datumā,» — viņš atmeta šo paradumu un teica: «Džentlmeņi, kad mūsu draugs Cincināts * devās atpakaļ uz savu lauku muižu, viņš senātam nestādīja priekšā nevienu romieti, ko būtu vēlējies redzēt par savu pēcteci. Bet, lūk, šeit ir romietis, — doktors Blimbers teica, uzlikdams roku uz humanitāro zinātņu bakalaura mistera Fīdera pleca,

—    adolescens imprimis grāvis et doctus*, džentlmenis, kuru es, atpūtā aizejošais Cincināts, vēlos stādīt priekšā manam mazajam senātam kā tā turpmāko diktatoru. Džentlmeņi, mēs atjaunosim savas mācības nākošā mēneša divdesmit piektajā datumā humanitāro zinātņu bakalaura mistera Fīdera vadībā.» — Tad (doktors Blimbers jau laikus smalkā kārtā bija informējis visus vecākus par šīm pārmaiņām) jaunie džentlmeņi priecīgi uzgavilēja un misters Tozers tai pašā brīdī visu audzēkņu vārdā pasniedza doktoram sudraba tintnīcu, uzstādamies ar runu, kurā maz vārdu dzirdēja mātes valodā, toties piecpadsmit citātus latīņu valodā un septiņus grieķu valodā, par ko paši jaunākie no jaunajiem džentlmeņiem to apskauda un sirdījās uz to, murdēdami: «Ko neteiksi! Tas jau vecajam Tozeram pa zobam, bet naudu taču tie nebija ziedojuši, lai vecais

Tozers varētu izplātīties, ko, vai ne? Vai vecajam To. zeram šai lietā lielāks svars nekā pārējiem? Tā tak nebija viņa tintnīca. Vai šis nevarēja likt mierā zēnu kopīgo īpašumu?» Tādiem un vēl citādiem izteicieniem mazie murmulēja savu sašutumu, un, likās, mierinošāk par visu iedarbojās Tozera godāšana par veco.

Ne vārds nebija teikts jaunajiem džentlmeņiem, ne mazākais mājiens izmests, ka drīzumā sagaidāmas humanitāro zinātņu bakalaura mistera Fīdera un daiļās Kornēlijas Blimberas kāzas. Doktors Blimbers jo sevišķi nopūlējās rādīt tādu seju, it kā nekāda vēsts viņam nevarētu sagādāt lielāku pārsteigumu; taču visiem jaunajiem džentlmeņiem tas tomēr bija smalki zināms, un šķirdamies, lai dotos pie radiem un draugiem, tie atvadījās no mistera Fīdera ar cieņu un bijību.

Mistera Fīdera visromantiskākie sapņi bija piepildījušies. Doktors bija nolēmis nokrāsot ēku no ārpuses, kārtīgi to izremontēt un tad šķirties no savas skolas un šķirties no Kornēlijas. Jau tai pašā dienā, kad aizbrauca jaunie džentlmeņi, uzsāka krāsošanas un remonta darbus, un — raugi! — kāzu diena ir klāt, un Kornēlija jaunās acenēs gaida, ka to vedīs pie Himeneja altāra.

Doktors un viņa mācītās kājas un misis Blimbera violetā aubē, un misters Fīders, humanitāro zinātņu bakalaurs, ar saviem garajiem pirkstiem un sarainajiem matiem, un mistera Fīdera brālis — viņa svētība Alfrēds Fīders, humanitāro zinātņu maģistrs, kas izpildīs laulību ceremoniju, — visi bija sapulcējušies viesistabā, un Kornēlija ar oranžziedu pušķi un līgavas māsām bija tikko nonākusi lejā — kā arvienu mazliet saņurcīta, bet burvīga, kad pēkšņi atvērās durvis un tuvredzīgais jaunais cilvēks skaļā balsī pieteica:

—   Misters un misis Tūlsi!

Tūlīt arī ienāca misters Tūtss, varen pieņēmies resnumā, un viņam pie rokas lēdija, gaumīgi ģērbusies, spridzīgām, melnām acīm.

—   Misis Blimbera, — misters Tūtss teica, — atļaujiet, ka stādu jums priekšā manu sievu.

Misis Blimbera saņēma viešņu priecīgi. Misis Blimbera bija gan mazliet iecildīga, tomēr ļoti, ļoti laipna.

—    Un tā kā, zināt, jūs mani tik sen kā jau pazīstat, — misters Tūlss sacīja, — atļausit jums teikt, ka viņa ir brīnišķīgākā sieviete pasaulē.

—   Mīļais draugs! — misis Tūtsa protestēja.

—   Tik tiešām, goda vārds, — misters Tūtss apgalvoja, — visapbrīnojamākā sieviete, misis Blimbera, ticiet man.

Misis Tūtsa jautri pasmējās, un misis Blimbera to aizveda pie Kornēlijas. Misters Tūtss, apliecinājis dziļu cieņu šai dāmai un sasveicinājies ar savu veco audzinātāju, — kas, netieši norādīdams uz Tūtsa apprecēšanos, sacīja: «Jauki, jauki, Tūts! Tātad ari jūs esat piebiedrojies mūsu pulkam,» — pagāja ar misteru Fīderu, humanitāro zinātņu bakalauru, nomaļus loga nišā.

Misters Fīders, humanitāro zinātņu bakalaurs, būdams labā garastāvoklī, taisīja vienu boksera izklupienu un deva veiklu triecienu Tutsam pa krūšu kaulu.

—       Tā, veco zēn! — misters Fīders teica smiedamies.

—   Nu mums āda pār kārti!

—   Fīder, — misters Tūtss atteica, — vēlu daudz laimes. Ja jūs laulības dzīvē būsit tikpat… tikpat bezgala lcfimīgs kā es, tad jums nav vairak ko vēlēties.

—   Es neaizmirstu savus vecos draugus, kā redzat, — misters Fīders teica. — Es tos ielūdzu uz savām kāzām.

—    Fīder, — misters Tūtss sadrūmis atteica, — patiesībā bija dažādi apstākļi, kas man liedza sazināties ar jums, pirms nebija nosvinētas manas kāzas. Pirmkārt, es taču parādījos jums ka pēdīgais nerrs, samuldēdamies par mis Dombiju, un, man likās, ja lūgšu jūs uz savām kāzām, jūs, protams, domāsit, ka svinu tās ar mis Dombiju; ņemties un paskaidrot visu, goda vārds, tas tanī kritiskajā laikā būtu mani galīgi izsitis no virām. Otrkārt, kazas tika nosvinētas gaužām klusi. Viesu tik vien bija kā viens — manējs un misis Tūlsas kopīgs draugs kapteinis, kāds. .. nudien, nezinu kāda dienesta kapteinis, bet tam nav nekādas nozīmes. Ceru, Fīder, ka, paziņodams par nolikušo, pirms ar misis Tūtsu devāmies kāzu ceļojumā uz ārzemēm, esmu izpildījis drauga pienākumu.

—   Tūts, manu zēn, — misters Fīders, saņemdams viņa rokas, teica, — es pajokoju.

—    Bet tagad, Fīder, — misters Tūtss turpināja,

—   man gribētos dzirdēt, ko jūs sakāt par manu izvēli.

—   Lieliska! — misters Fīders atteica.

—   Jūs domājat, lieliska, jā, Fider? — misters Tūtss svinīgā pacilātībā pārvaicāja. — Tad cik lieliska lai tā man pašam nešķietas? Jo jūs tak nemaz nevarat iedomāties, kas tā par neaptveramu sievieti.

Misters Fīders teicās to zinot bez iedomāšanās. Bet misters Tūtss kratīja galvu, neticēdams, ka tas kādam iespējams.

—   Redziet, — misters Tūtss risināja savu domu,

—   tas, ko man sievā vajadzēja atrast, bija … vārdu sakot, tas bija prāts. Nauda, Fīder, man bija. Prāta man . . . nu, nebija nekāda gaišā.

Misters Fīders nomurdēja: «Bija jau arī prāts, Tūts!»

Bet misters Tūtss nepiekrita:

—    Nē, Fīder, man nebija. Ko tur slēpt? Man nebija. Es zināju, ka prāta atliku likām ir tur, — misters Tūtss sacīja, pastiepdams roku uz sievas pusi, — veseliem kalniem. Radi nevarēja neko iebilst vai apvainoties sakarā ar stāvokļu nevienlīdzību, jo man radu nav. Nekad neviena nav bijis, izņemot aizbildni, bet to, Fīder, es vienmēr esmu turējis par pirātu. Tāpēc, zināt, pilnīgi neiedomājami, ka es būtu vērā ņēmis viņa domas.

—   Skaidrs, — misters Fīders noteica.

—    Un tātad, — misters Tūtss turpināja, — es rīkojos pēc savas patikas. Lai svētīt^ tā diena, kad es to izdarīju! Fīder! Tikai es, neviens cits nevar to pateikt, cik bagāti prāta apcirkņi pieder šai sievietei. Ja kādreiz tiks atzītas sieviešu tiesības un kādas tur tamlīdzīgas lietas, tad vienīgi pateicoties viņas prāta varenībai. Sjūzen, dārgā, — misters Tūtss, spēji pašķīris nišas aizkarus, ieteicās, — lūdzama, nenogurdini sevi!

—   Mīļais draugs, — misis Tūtsa atteica, — es jau tikai sarunājos.

—    Bet, sirsniņ, — misters Tūtss nerimās, — lūdzu, lūdzu, nenogurdini sevi. Tev patiešām jābūt visai uzmanīgai. Lūdzu, mīļo Sjūzen, nenogurdini sevi. Viņa tik viegli uzbudinās, — misters Tūtss teica misis Blimberai, — un tad viņai ārsti nemaz vairs nestāv prātā.

Misis Blimbera pašlaik brīdināja misis Tūtsu tomēr ievērot piesardzību, kad misters Flders, humanitāro zinātņu bakalaurs, sniedza viņai elkoni, lai pavadītu lejā līdz karietei, kas jau gaidīja uz baznīcā braucējiem. Doktors Blimbers pavadīja misis Tūtsu, misters Tūtss — daiļo līgavu, kurai gar spīguļojošām acenēm kā naktstauriņi plivinājās divi sīciņas līgavas māsas gaisīgos tērpos. Mistera Fīdera brālis misters Alfrēds Fīders, humanitāro zinātņu maģistrs, bija jau aizgājis, lai sagatavotos saviem oficiālajiem pienākumiem.

Ceremonija noritēja apbrīnojami spoži. Kornēlija sīkās sprodziņās sacirtotiem matiem «ieņēma pamatstāju», kā būtu izteicies Kaujas Gailis, pavisam mierīgi un aukstasinīgi. Vedējtēvs doktors Blimbers atdeva meitu kā vīrs, kas sen jau ar šķiršanās domām samierinājies. Mazās, gaisīgi tērptās līgavas māsas, kā likās, cieta vairāk par visiem. Misis Blimbera bija saviļņota, bet tā tīkami, maigi, un ceļā uz mājām teica viņa svētībai misteram Alfrēdam Fīderam, humanitāro zinātņu maģistram, ka, būtu viņa savām acīm skatījusi vaigā Ciceronu viņa vientulībā Tuskulā, tad viņas dzīvē nebūtu palļķusi neviena nepiepildījusies vēlēšanās.

Ieturot vēlāk kāzu brokastis, rīkotas tikai šai pašai mazajai sabiedrībai, mistera Fīdera — humanitāro zinātņu bakalaura garastāvoklis sakāpa tādos augstumos, aizraujot sev līdzi arī misis Tūtsu, ka nācās vairākkārt dzirdēt no pretējās galda malas mistera Tūtsa brīdinājumus: «Sjūzen, mana dārgā, nenogurdini sevi pārāk!» Tas labākais nāca vēl nule: misters Tūtss, sajuzdams, ka pienākums liek viņam teikt runu, kaut arī misis Tūtsa laida darbā visu telegrāfisko atrunāšanas kodu, pirmoreiz mūžā piecēlās, lai uzstātos oficiāli.

—   Šinī namā, — misters Tūtss iesāka, — vienalga, kas te arī dažkārt netika darīts, lai. . . lai radītu zināmu jucekli manā galvā… bet tam nav nekādas nozīmes, un es neviena nevainoju. .. pret mani vienmēr izturējās kā pret doktora Blimbera ģimenes locekli, un man te bija pašam sava īpaša pults … diezgan ievērojamu laika periodu … un es nevaru … nevaru pieļaut … manam draugam Fīderam uzsākt.. .

Misis Tūtsa pateica priekšā: «Laulības dzīvi.»

—   Varbūt šinī gadījumā būtu vietā un gluži intere

se i

santi piezīmēt, — misters Tūtss, starodams pār visu seju, teica, — ka mana sieva ir apbrīnojama sieviete un ar šo runu viņa tiktu daudz vieglāk galā nekā es. . . nevaru piejaul manam draugam Fīderam uzsākt laulības dzīvi… it sevišķi vēl ar . . .

Misis Tūtsa atkal izpalīdzēja: «Ar mis Blimberu.»

—    Ar misis Fīderu, mana mīļā, — misters Tūtss teica, balsi pieklusinādams, kā jau personiskā sarunā. — «Ko dievs ir savienojis», jūs zināt, «tos cilvēkam nebūs …» Zināt taču? Es nevaru pieļaut manam draugam Fīderam uzsākt laulības dzīvi… it sevišķi vēl ar misis Fīderu … neuzsaucis tiem . .. tiem augstas laimes, un lai, — misters Tūtss turpināja, urbdamies acīm savā sievā, it kā iedvesmu smeldamies jūsmīgam runas nobeigumam,

—   Flimeneja lāpa mirdz tiem kā prieka bāka, lai ziedi, ko šodien kaisījām viņu takā, atvaira … atgaiņā no tiem skumjas!

Doktors Blimbers, kas sevišķi cienīja metaforas, bija iepriecināts un teica: «Ļoti labi, Tūls! Skaisti pateikts, Tūts!» — tad atzinīgi palocīja galvu un paplaukšķināja plaukstas. Mistera Fīdera atbildes runā bija daudz komikas un sentimenta. Misters Alfrēds Fīders, humanitāro zinātņu maģistrs, pēc tam novēlēja kuplas laimes doktoram un misis Blimberai, bet misters Fīders, humanitāro zinātņu bakalaurs, ne mazāk kuplas mazajām, vieglajām spārītēm — līgavas māsām. Tad vēl doktors Blimbers sonorā balsī izteica dažas domas pastorālā stilā par niedrēm, kuru ai'žvējā viņi abi ar misis Blimberu nodomājuši apmesties, un bitēm, kas sanēs ap viņu būdiņu. Drīz pēc tam, tā kā doktoram acis sāka tā dīvaini mirguļot un viņa znots jau bija izmetis vārdus, ka laiks esot izdomāts vergiem, un apvaicājies, vai misis Tūtsa dziedot ari, aptvērīgā misis Blimbera sēdi slēdza, bet Kornēliju, aukstasinīgu un mierīgu, kopā ar viņas izredzēto iesēdināja pasta karietē.

Misters un misis Tūtsi devās uz Bcdforda viesnīcu (misis Tūtsa tur bija bijusi jau kādreiz agrāk, kad vēl valkāja meitas vārdu — Nipere), kur tie atrada jau priekšā vēstuli, un misters Tūtss to tik pārliecīgi ilgi lasīja, ka misis Tūtsa sāka jau uztraukties.

—   Manu dārgo Sjūzen, — misters Tūtss teica, — uz

traukums ir vēl ļaunāks nekā pārpūlēšanās. Esi, ludzu, mierīga.

—   Kas to raksta? — misis Tūtsa jautāja.

—   Ak jā, mīlulīt, — misters Tūtss atbildēja, — tā ir no kapteiņa Džilsa. Neuzbudinies. Volteru un mis Dombiju sagaida pārbraucam.

—   Mīļais draugs, — misis Tūtsa sacīja, gluži bāla pietrūkdamās kājas no sofas, — nemaz necenties mani apmānīt, jo tās ir veltīgas pūles; viņi ir jau atbraukuši, to tak skaidri var redzēt no tavas sejas!

—   īr gan viena neaptverama sieviete! — misters Tūtss, līdz sirds dziļumiem aizgrābts, iesaucās. — Tev, mīļa, nemaldīga taisnība. Mis Dombija ir tikusies ar tēvu, un viņi ir salabuši.

—   Salabuši! — misis Tūtsa izsaucās, sasizdama plaukstas.

—   Dārgumiņ, — misters Tūtss brīdināja, — nenodari sev pāri, lūdzu! Atceries ārsta padomus! Kapteinis Džilss saka, — tieši tā gan nesaka, bet vismaz to var izlobīt no viņa vēstules, — ka mis Dombija ir aizvedusi nelaimīgo tēvu no viņa bijušās mājas turp, kur viņa ar Volteru dzīvo; misters Dombijs guļot pavisam slims — iespējams, miršot — un ka viņa dienu un nakti sēdot pie slimnieka gultas.

Misis Tūtsa sāka rūgti raudāt.

—        Manu vismīļo Sjūzen, — misters Tūtss atgādināja,

—   esi nu tik labiņa, ja vien vari, atceries, ko tev ārsts teica! Ja nu nevari… tam nav nekādas nozīmes . .. tad tomēr pacenties!

Viņa sieva pēkšņi, kā sendienām iedabājusies, nomierinājās un tik aizgrābtīgi lūdzās, lai viņu aizved pie viņas mīlulītes, pie viņas mazās kundzenītes, pie zelta drostaliņas un tā tālāk tādā pašā garā, ka misters Tūtss, kura līdzjūtībai un apbrīnai nebija robežu, ar sirdi un dvēseli bija ar mieru paklausīt; un tie nolēma braukt tūlīt un atbildes vietā uz kapteiņa vēstuli ierasties paši.

Vai tā bija instinktīva tieksme pēc līdzīgiem pārdzīvojumiem vai nejauša sagadīšanās, bet arī kapteinis (misters un misis Tūtsi drīz vien jau atradās ceļa pie viņa) šai pašā dienā piedalījās raibā kāzu procesijā, ne nu kā galvenā persona, bet kā gadījuma kāzinieks. Tas iznāca pavisam negaidot un, proti, šādā kārtā.

Kad kapteinis, priekā kūsādams, bija mirklīti pakavējies pie Florenses un viņas bērniņa un gargaro laiku izrunājies ar Volteru, viņš izgāja pastaigāties, sajuzdams vajadzību pabūt vienatnē, lai pārdomātu par cilvēka dzīves untumainiem pavērsieniem, lai domīgi pavēcinātu spīdīgo cepuri par mistera Dombija sabrukumu, kas viņa cēlajā, vientiesīgajā sirdī pamodināja patiesu līdzjūtību. Domādams par šo nelaimīgo džentlmeni, kapteinis patiešām varēja ieslīgt grūtsirdībā, ja neienācis prātā mazulītis, kas, lai kura brīdī uzpeldēdams atmiņā, radīja tik lielu prieku, ka viņš gāja pa ielu, balsī smiedamies, un ne vienu lāgu vien pēkšņā jūsmas uzplūdumā svaidīja spīdīgo cepuri pa gaisu, ikreiz to atkal satverdams, — garāmgājējiem nenobrīnīties. Ēnas un gaismas spējās mijas, ko radīja šo divu tik pretrunīgo jūtu reflekss, pārlieku satrauca kapteiņa sirdi un prātus, un viņš juta, ka nepieciešama labi tāla pastaiga, lai atgūtu atkal dvēseles līdzsvaru, un, tā ka šai ziņā liela nozīme bija harmoniskas apkārtnes ainām, tad viņš par šīs pastaigas lauku izvēlējās savas agrākās dzīves vietas apkaimi, kur dabūs redzēt mastu, airu un bloku meistarus, kuģa sausiņu cepējus, ogļu krāvējus, darvas katlus, matrožus, kanālus, dokus, izgriežamos tiltus un cilus tādus pašus nomierinošus objektus.

Šī klusā peizāža, sevišķj Laiinhauzholas apkārtne, tik nomierinoši ietekmēja kapteini, ka viņš pilnīgi atguva dvēseles mieru un tālāk soļoja, jau ar tīksmi dungodams balādi par daiļo Pegu, kad pēkšņi, nogriezies kādā šķērsielā, viņš kļuva stīvs un mēms, ieraugot pretī virzāmies svinīgu procesiju.

Šī satriecošā gājiena priekšgalā soļoja tas trakoti apņēmīgais sievišķis — misis Makstindžere, vēl tāda pati nepielūdzami nesaliecama pēc izskata, izpušķojusi — tā, lai redz un apbrīno, — savas nelokāmās sirds apvidu ar dīvainu, visādiem karuļiem apkarinātu pulksteni, kuru kapteinis no pirmā acu uzmetiena sazīmēja par Bansbija īpašumu, — un soļoja zem rokas ne ar vienu citu kā ar šo pašu gudro, attapīgo jūrnieku; tas, apjukušu, grutsirdīgu vaigu rādīdams, kā vergs, ko piespiedu kārtā ved uz svešām zemēm, padevīgi paļāvās viņas gribai. Aiz viņiem gavilēdami nāca mazie Makstindžerēni, visi pilnā sastāvā. Aiz tiem divi lēdijas, pēc izskata briesmīgi bargas un nelokāmas, vidū ieņēmušas maza auguma džentlmeni ar gardibeni galvā, arī šie pacilātā omā. Gājienu noslēdza Bansbija junga, apkrāvies ar lietussargiem. Visi maršēja stingrā kārtībā, un bēdīgi drausmīgā līksmība, kas bija pārņēmusi šo sabiedrību, pat ja nebijis pārvarīgās apņēmības lēdiju sejās, runāja skaidru valodu, ka gājiens virzās uz ziedokli un ka upura jērs ir Bansbijs.

Pirmā vēlēšanās kapteinim bija laisties lapās. Tāda pati, jādomā, bija arī Bansbija pirmā vēlēšanās, lai cik arī bezcerīga rādījās tās piepildīšana. Bet gājiena dalībnieki kapteinim jau veltīja apsveikuma saucienus, un Aleksandrs Makstindžers jau skrēja pretī ieplestām rokām — nekur viņš netika.

—        Nu, kapten Kati! — misis Makstindžere iesaucās.

—   Jān'die, tā tik ir sazatikšanās! Neturu jau, neturu vairs ļaunu prātu uz jums, kapten Kati, nemaz nebīstieties, ka klupšu atkal virsū ar pārmetumiem. Gribu pie altārafc stāties citādā prātā. — Te misis Makstindžere apstājās, tad, izslējusies taisni un pievilkusi pilnu krūti gaisa, teica, pamādama uz upura jēru: «Mans līgavainis, kapten Kati!»

Nožēlojamais Bansbijs neraudzījās ne pa labi, ne pa kreisi, ne uz līgavu, ne uz savu draugu, bet blenza taisni uz priekšu tukšumā. Kad kapteinis sniedza viņam roku, viņš sniedza pretī savējo, bet uz kapteiņa apsveikumu neatbildēja ne vārda.

—   Kapten Kati, — misis Makstindžere sacīja, — ja jums būtu patikšana aizmirst vecu naidu un redzēt pēdējoreiz savu draugu, manu līgavaini, puiša kārtā, mēs priecātos, ka jūs nāktu ar mums pulciņā uz baznīcu. Rau, šī te lēdija, — misis Makstindžere teica, pagriezdamās pret neiebiedējamāko no divām līgavas māsām, — būs laimīga, ja jūs to ņemsit savā aizsardzībā, kapten Kati.

Mazā auguma džentlmenis gardibenē, kurš, kā likās, bija otras lēdijas vīrs un acīmredzot priecājās par sava tuvākā pazemināšanu līdz viņa stāvoklim, atkāpās un uzticēja lēdiju kapteinim Katlam. Lēdija tūlīt satvēra tā elkoni un, aizrādījusi, ka laiku nav ko kavēt, stingrā balsī pavēlēja virzīties uz priekšu.

Kapteinis uztraukumā par savu draugu, sākumā mazliet ari par sevi pašu, — proti, viņam uzmācās nenoteiktas bailes, ka, ej tu sazini, ņemsies vēl un viņu ari salaulās ar varu, taču šīs bailes aizdzina dievkalpojuma satura zināšana, un, atcerēdamies, kāds likumīgs spēks ir atbildei «Jā», viņš par sevi vairs neuztraucās, apņēmies, ja viņam ko jautās, skaidri un gaiši atbildēt «Nē», — mirka vienos sviedros un labu laiku nemaz nejauda, kā virzījās uz priekšu procesija, kurā pašam tagad piekrita tik ievērojama loma, nedz arī dzirdēja, ko stāsta viņa daiļā ceļa biedre.

Bet, kad viņa prāts bija kaut cik norimis, viņš uzzināja no šīs lēdijas, ka tā ir atraitne, kuras vīrs, kāds misters Bokams, strādājis muitnīcā; ka viņas ir sirdsdraudzenes ar misis Makstindžeri, kuru šī uzskatot par paraugu visām sievietēm; ka šī esot daudz dzirdējusi par kapteini un domājot, ka viņš tagad būšot nožēlojis savu pagātni; ka šī cerot, misters Bansbijs zinot, kādu laimi tas ieguvis, bet šī baidoties, ka vīrieši reti aptverot, ko tāds dārgums ir vērts, iekām neesot to zaudējuši, — un tā vēl daudz ko citu tādā pašā garā.

Pa visu šo laiku kapteinis nevarēja nenomanīt, ka misis Bokama neizlaiž no acīm līgavaini un katrreiz, kad gadījās iet garām kādai sētas spraugai vai šaurai šķērsieliņai, kas varēja -.^pamudināt uz bēgšanu, viņa kļuva modrāka, lai nogrieztu ceļu, ja tas iedomātos mukt. Tāpat otra lēdija, kā arī tās vīrs, mazais džentlmenis gardibenē, acīmredzot pēc iepriekš izstrādāta plāna turēja to stingrā uzraudzībā, bet pati misis Makstindžere tā apsargāja nelaimes putnu, ka mēģinājumam glābties bēgot jau iepriekš bija lemts neizdoties. Protams, šī apsardzība neapšaubāmi dūrās acīs pat garāmgājējiem, un tie smēja un mētājās trāpīgām, dzēlīgām zobgalībām, pret kurām briesmīgā Makslindžere izturējās pilnīgi vienaldzīgi, kurpretī Bansbijs šķita esam tuvu nemaņai.

Kapteinis daudzkārt izmēģinājās kā nekā sazināties ar filozofu, kaut vai ar vienzilbes vārdu tikai vai ar

kādu mājienu, bet katrreiz bez panākumiem, jo traucēja sardzes modrība un paša Bansbija raksturīga īpašība nekad nepievērst uzmanību nekādiem dzirdamiem un redzamiem signāliem. Tā viņi nonāca beidzot pie baznīciņas, glītas, nobalsinātas celtnes, kurā nesen sācis darboties viņa svētība Melhizedeks Haulers, kas pēc neatlaidīgiem lūgumiem bijis ar mieru Jaut pasaulei pastāvēt vēl divi gadus, bet brīdinājis savas mācības piekritējus, ka tad gan tā no tiesas iešot bojā.

Kamēr viņa svētība Melhizedeks skaitīja kādas nekādas improvizētas lūgšanas, kapteinis notvēra izdevību ierēkt līgavainim ausī:

—   Kā ap dūšu, draugs, kā ap dūšu?

Uz to Bansbijs atbildēja, pilnīgi aizmirsis par viņa svētības Melhizedeka klātbūtni, ko varēja attaisnot vienīgi ar viņa izmisīgo stāvokli:

—   Dra-aņķīgi.

—        Džek Bansbij, — kapteinis čukstēja, — vai tu ielaidies uz šito numuru no sava brīva prāta?

Misters Bansbijs atbildēja: «Nē.»

—        Kāpēc ta, draudziņ, to dari? — kapteinis jautāja, kā būtu jautājis katrs.

Bansbijs, arvien vēl nekustīgu seju lūkodamies neredzamā tālē, neatbildēja nekā.

—   Kāpēc tad neattauvoties? — kapteinis teica.

—        Ko? — Bansbijs nočukstēja, uz mirkli it kā cerības staram pazibot.

—   Attauvojies! — kapteinis skubināja.

—    Kāda tur jēga? — atteica bezcerīgais prātnieks.

—  Viņa mani sagūstīs tikpat.

—        Pamēģini! — kapteinis neatlaidās. — Attauvojies! Dzirdi! Ir pats īstais brīdis. Attauvojies, Džek Bansbij!

Džeks Bansbijs, kur bija paklausīt, tikai sērīgi nomurmināja:

—        Tas viss sākās ar to tavu pūra lādi. Kāda vilka pēc man bija to meitieti tovakar buksēt uz viņas ostu?

—   Draudziņ, — kapteinis stostījās drebulīgā balsī,

—   es domāju, ka tu būsi viņu pievārējis, nevis viņa tevi. Tāds prātagalva kā tu! — Misters Bansbijs tikai norūcās.

—   Nu, — kapteinis teica, pabuknījis viņu ar elkoni, — pēdējais laiks! Attauvojies! Es segšu tavu atkāpšanos. Laiks joņo. Bansbij! Saproti — brīvība! Vai ta modīsi reiz! Viens!

Bansbijs stāvēja kā miets.

—   Bansbij!—kapteinis čukstēja.

—   Vai tu modīsi! Divi!

Bansbijs arī otrreiz nemodās.

—   Bansbij! — kapteinis uzstāja. — Brīvībā! Mosties! Trīs! Tagad vai nekad!

Bansbijs neizdarīja to tagad, neizdarīja nekad, jo turpat uz pēdām misis Makstindžere tika viņam pielaulāta.

Visvairāk kapteini šīs ceremonijas norisē šausmināja tā ārkārtīgā interese, tā fatālā saspringtība, ar kādu Džuliāna Makstindžere, šis daudzsološais bērns, jau tagad savas mātes atveids, sekoja visam notiekošajam. Te kapteinis saskatīja jau iedzimtu vīriešu gūstīšanas tieksmi, kas pāriet mantojumā un vēl garus gadu simteņus turēs savā postošajā varā jūrasbraucēju ģintis. Šīs meitenes skatiens bija vēl neaizmirstamāks nekā misis Bokamas un tās otras lēdijas nenogurstošā modrība, nekā gavilīgā jūsmība, kādu izrādīja strupais džentlmenis ar gardibeni galvā, nekā pašas misis Makstindžeres varmācīgā nelokāmība. Vīriešu kārtas jaunie Makstindžeri neko daudz vēl nesajēdza, kas te notiek, un neko daudz arī nelikās zinis par to, jo ceremonijas laikā tie tik vien zināja kā mīņāties un kāpt cits citam uz puszābaciņiem, bet j*retslats, ko radīja šie mazie nejēgas ar savu neuzvedību, jo spilgtāk parādīja pāragri attīstījušos sievieti Džuliānā. Vēl gadiņš, divi, kapteinis domāja, un pagadies tad dzīvot ar šo bērnu zem viena jumta, — pagalam būsi.

Pēc ceremonijas ģimenes atvases saspurdza ap misteru Bansbiju, apsveica to, godādamas par mīļo tētiņu, un lūgtin lūdzās, lai iedod puspeniju. Kad šie karsto jūtu uzplūdi atplaka, procesija atkal rosījās uz iešanu, bet Aleksandra Makstindžera dēļ, ko pēkšņi bija sagrābušas šausmīgas bailes, nācās vēl laiciņu uzkavēties. Šī mīļā bērna iztēlē acīmredzot priekšstats par kapelu saistījās ar kapakmeņiem — neatkarīgi no tā, uz kādu reliģisku aktu tur ieradās; un viņš nu bija iedomājies, ka mammu tūlīt apglabās un viņš to zaudēs uz visiem laikiem. Briesmīgo iedomu satriekts, viņš brēca, zili melns kļūdams vaigā. Lai cik arī aizkustinoša bija šāda sirsnīga pieķērība mātei, nebija šīs varenīgās sievas dabā pieļaut savai atzinībai izpausties mīkstčaulībā. Tāpēc, veltīgi nopūlējusies vest puiku pie prāta ar sapurināšanu, sadunkāšanu, uzblaušanu un citiem tādiem galvu spirdzinošiem līdzekļiem, viņa izveda to svaigā gaisā un izmēģināja jaunu metodi, ar kuru iepazinas arī kāzinieki, dzirdot skalus pliukšķus, kas, citpakaļ citam atskanēdami, atgādināja aplausus, un pēc tam redzēdami visā galvā vaimanājošo Aleksandru, kas kvēloja vienās ugunīs, notupušu uz aukstā bruģakmens sētā.

Procesija, kas nu varēja sakārtoties par jaunu, lai steigtos uz Brigpleisu, kur tos jau gaidīja klāls dzīru galds, gāja atpakaļ tāda pašā kārlībā, kā bija šurp nākusi, un Bansbijam nācās vien atkal saņemt no garāmgājējiem ne mazumu zobgalīgu apsveikumu sakarā ar viņa jauniegūto laimi. Kapteinis, nejuzdamies vairs īsti drošs no misis Bokamas, kas tagad, tik stingri vairs nepildīdama savu interesanto sardzes dienestu (lēdiju modrība un sasprindzinātā uzmanība jūtami atslāba, kad līgavainis bija laimīgi pielaulāts), vairāk laipnas uzmanības veltīja viņam, — pavadīja kāziniekus līdz namdurvīm, bet tur šķīrās no tiem un pameta gūstekni, kautri aizbildinādamies ar norunātu satikšanos un solīdamies drīz atgriezties. Kapteiņa nemieram bija arī vēl cits cēlonis, viņu sāka sirdsapziņa skrubināt: viņš taču bija iegrūdis Bansbiju šai cilpā, kaut, protams, ne domiņas nedomādams, ka tas varētu notikt, jo nešaubīgi ticēja šī filozofa neizsmeļamai gudrībai.

Doties tūlīt atpakaļ uz Koka Mičmani pie vecā Sola Džilsa, pirms nav pametis līkumu un apvaicājies, kā misteram Dombijam pašlaik ar veselību, — kaut gan namiņš, kurā tas tagad gulēja, atradās aiz pilsētas robežām, tur, kur sākas jau plašie tīreļi, — lādu kursu ieturēt kapteinim ir prātā nenāca. Un tā, pa gabalam pavizinādamies ar kādu braucēju, kad jutās piekusis, viņš veica šo ceļojumu priecīgā garā.

Logu aizkari bija nolaisti un māja tik klusa, ka kap

teinis neuzdrošinājās nemaz pieklauvēt, bet, paklausījies pie durvīm, viņš sadzirdēja klusas balsis turpat kaut kur tuvumā; tad lēnām pagrabinājās, un viņu ielaida misters Tutss. Misters Tutss ar sievu patiesībā bija nupat vien kā ieradušies, iepriekš nomeklējuši kapteini pie Mičmaņa, kur tad arī dabūjuši šo adresi.

Lai arī pāris mirkļu tik pabijusi te, misis Tūtsa jau bija paspējusi iztvert kādam bērnu no rokām un pašlaik sēdēja uz kāpnēm, apmīļodama un paijādama to. Florense pieliekusies stāvēja blakus viņai, un kas to lai pasaka, kuru misis Tūtsa apmīļoja un paijāja vairāk — māti vai bērnu, kas lai pasaka, kura bija sirsnīgāka — vai Florense pret misis Tūtsu vai misis Tūtsa pret Florensi, vai viņas abas pret mazulīti — tāda satraukta prieka un mīlas apgarota grupiņa tā bija.

—   Un vai jūsu papa ir ļoti slims, mīlulīt mana dārgā mis Floja? — Sjūzena ievaicājās.

—        Viņš ir ļoti, ļoti slims, — Florense atbildēja.

—    Bet, Sjūzen mīļā, jums nevajag mani tā saukt, kā bijāt paradusi. Un kas tad tas? — Florense iesaucās, pieskardamās Sjūzenas tērpam. — Jūsu agrāko laiku kleita, mīļā? Cepure, matu sacirtojums un viss kā toreiz?

Sjūzena izplūda asarās un apbēra skūpstiem mazo rociņu, kas tādā neizpratnē bija pieskārusies viņai.

—    Dārgā mis Dombija, — misters Tūtss teica, pieiedams viņām tuvāk, — es paskaidrošu. Viņa ir visapbrīnojamākā sieviete. Daudz tādu nebūs, kas viņai var blakus stāties! Viņa to vienmēr ir teikusi, — teica jau, kad vēl nebijām apprecējušies, un tie bijuši viņas vārdi līdz šai pašai dienai, — ka, vienalga, lai kad jūs arī pārrastos mājās, viņa nevilks mugurā citu kā tikai to kleitu, kuru valkājusi, kad dzīvojusi pie jums, jo citādi varbūt viņa likšoties jums sveša un jūs vairs nebūšot tik mīļa pret viņu. Es pats jūsmoju par šo kleitiņu, — misters Tūtss sacīja. — Es dievinu Sjūzenu tajā! Dārgā mis Dombija, viņa būs atkal jūsu kalpone, jusu aukle, viņa darīs visu, ko agrāk darījusi un vēl vairāk. Viņa nav citāda kļuvusi. Bet, Sjūzen, mana mīļā, — sacīja misters Tūtss, kas bija runājis ar kvēlām jūtām un lielu aizrautību, — neko citu es tev nelūdzu, kā tikai lai tu atceries ārstu un nenogurdini sevi par daudz!

LXI NODAĻA PIEKĀPŠANĀS

Florensei palīdzība bija vajadzīga. Viņas tēvam tā bija sevišķi nepieciešama, un senās draudzenes pakalpojumi izrādījās nenovērtējami. Nāve jau stāvēja pie viņa gultas. Ena tikai Īrija palikusi no tā vīra, kas viņš reiz bijis. Satricināts garā, novārdzis, slims viņš atlaida gurdo galvu uz spilvena gultā, ko bija klājušas viņa meitas rokas, un kopš tā brīža ne reizi nebija pacēlis to.

Florense vienmēr uzturējās pie viņa. Parasti viņš pazina to, kaut gan bieži karsoņa murgos, runādams ar meitu, sajauca pašreizējo ar pagājušo. Dažkārt, gadījās, viņš to uzrunāja tā, it kā dēls tikai nesen būtu miris, un teicās redzējis gan, kā viņa pastāvīgi tekājusi ap mazo gultiņu, kaut gan ne vārda par to neesot bildis, — redzējis gan; tad paslēpa seju un elsoja, pastiepis izdēdējušo roku. Dažreiz viņš tai apvaicājās pēc viņas pašas: «Kur Florense?» — «Es tepat esmu, papa, es tepat esmu.» — «Es nepazīstu viņu!» viņš izdvesa. «Mēs tik ilgi esam bijuši šķirti, ka es nepazīstu vairs viņu!» — un tad viņu pārņēma stindzinošas bailes, līdz Florense glāstīdama nomierināja viņa apmulsušo prātu un noveda viņu līdz asarām, kur citkārt pielika tik daudz pūļu, lai tās nožāvētu.

Reizēm viņš nesakarīgi mēdza pārcilāt dažnedažādas

epizodes no savas agrākās komersanta dzīves — stundām ilgi, tā ka Florense klausīdamās nespēja visam izsekot. Viņš atkārtoja no bērna mutes dzirdēto jautājumu: «Kas ir nauda?» — un prātoja par to, un pats ar sevi apspriedās vairāk vai mazāk sakarīgi, kā vislabāk uz to atbildēt, it kā līdz šim brīdim šis jautājums viņam nekad vēl nebūtu ticis uzstādīts. Tūkstošiem reižu viņš domīgi atkārtoja savas firmas nosaukumu un katru reizi pie tam pūlējās pacelt galvu no spilvena. Viņš skaitīja savus bērnus: viens … divi… apstājās un sāka atkal tāpat no gala.

Bet tā viņš murgoja tikai pusnesamaņā, kad viņa galvā bija vislielākais sajukums. Pārējos slimības periodos, kad uznāca ilgāki apskaidrības brīži, viņa domas allaž pievērsās Florensei. Ko viņš visbiežāk mēdza darīt, bija sekojošais: viņš atsauca atmiņā to nakti, kuru tik nesen vēl bija atcerējies, — to nakti, kad mazā Florense nonāca lejā pie viņa; viņš murgoja, ka mokās ar sirdsapziņas ēdām, ka tūliņ pēc Florenses iziet no savas istabas, kāpj augšā pa kāpnēm, lai panaktu to. Tad, sajaukdams to laiku ar nesenajām dienām, kad visās malās acīs dūrās pēdu nospiedumi, viņš brīnās, cik to bezgala daudz, un, sekodams meitenei, sāk tos skaitīt. Te pēkšņi parādās asiņainas pēdas citām pa vidu un pēc tam ik pa brīžam — vaļā pamestas durvis, aiz kurām redz spoguļos baismīgus attēlus — neprātīgus, mežonīgus vīrus, kas kaut ko slēpj azotē. Visu laiku tomēr starp neskaitāmajiem pēdu nospiedumiem un asiņainajiem plankumiem šur tur pamana arī Florenses pēdas. Visu laiku vēl tā iet viņam pa priekšu. Visu laiku, nemierīgu domu gumdīts, viņš seko tai, skaitīdams pēdas, arvien tālāk, arvien augstāk, it kā traukdamies sasniegt augsta torņa smaili, līdz kurai gadiem ilgi jārāpjas.

Kādu dienu viņš ievaicājās, vai tā bijusi Sjūzena, kas te pirms krietna brīža runājusi.

Florense atbildēja: «Jā, mīļais papa,» — un jautāja, vai viņš varbūt vēloties to redzēt.

Viņš atteica: «Ļoti vēlos.» Un Sjūzena ne gluži rāmu sirdi piegāja pie viņa gultas.

Šķila, viņš sajuta to kā lielu atvieglojumu. Viņš lūdza Sjūzenu neiet projām; sacījās tai piedevis visu, ko tā kādreiz viņam sarunājusi, tā varot mierīgi palikt te. Florenses un viņa attiecības tagad esot pavisam citādas, viņš teica, un viņi esot ļoti laimīgi. Lai paskatoties pali! To teicis, viņš novilka mīļo galviņu uz spilvena un noguldīja blakus savējai.

Tādā stāvoklī viņš palika dienām un nedēļām. Beidzot taču kļuva mierīgāks, gulēja gultā — nožēlojama līdzība ar cilvēku — un runāja tik klusā balsī, ka sadzirdēt varēja, tikai pieliekot ausi pavisam tuvu viņa lupām. Bija tīri jauki viņam tagad te pagulēt pie vaļēja loga, raudzīties vasaras debesīs un kokos, un vakaros — saulrietā. Vērot mākoņu un koku lapotnes ēnas un just it kā līdzjūtību pret tām. Tas bija gluži dabiski. Dzīve un pasaule viņam bija vairs tikai ēnas.

Nu jau viņš sāka domāt un bažīties, ka Florense ir pārgurusi un bieži, pārvarēdams savu vārgumu, čukstēja tai: «Izej nu pastaigājies svaigā gaisā, manu dārgumiņ. Ej pie sava mīļā vīra!» Kādreiz, kad Volters bija ienācis viņa istabā, viņš pamaja tam, lai pienāk tuvāk un pieliecas zemāk; tad, spiezdams tam roku, čukstējfe: nu šis esot pārliecinājies un zinot, ka, aiziedams no šīs saules, savu bērnu uzticot drošām rokām.

Vienu vakaru pirms saulrieta, kad Florense ar Volteru sēdēja viņa istabā — viņam patika tos abus redzēt kopā —, Florense, kam puisītis bija klēpī, sāka klusi dungot, mazo aijādama, līdz uzņēma to dziesmu, kuru tik bieži bija dziedājusi mirušajam brālītim. Slimais vīrs to nevarēja izturēt; viņš pacēla trīsošo roku, lūgdams apklust, bet jau otrā dienā lūdza Florensi, lai atkal dzied to pašu dziesmu, un pēc tam vakaros bieži atkārtoja šo lūgumu, un Florense dziedāja. Viņš, novērsis vaigu, klausījās.

Reiz Florense ar savu bijušo apteksni, kas vēl joprojām bija viņai uzticīga, sēdēja tēva istabā pie loga un strādāja kādu rokdarbu. Viņš bija iesnaudies. Bija skaista novakare, vēl paris stundu līdz dziesnai; un miers un klusums aizmaldīja Florenses domas uz pagājušām dienām. Uz brīdi viņa pilnīgi aizmirsa savu apkārtni, atcerēdamās to dienu, kad šis pats vīrs, kas tagad, līdz nepazīšanai pārvērties, guļ gultā, pirmoreiz viņu iepazīstināja ar skaisto, jauno mammu. Viņa satrūkās, kad Volters, pārliecies pār krēsla atzveltni, pieskārās viņas plecam.

—   Mana mīļā, — Volters teica, — lejā gaida kāds, kas vēlas ar tevi parunāt.

Viņai likās, ka Volters izskatās sadrūmis un ievaicājās, vai kas ļauns atgadījies. )

—   Nē, nē, mīļā, — Volters atteica. — Es pats satikos ar to džentlmeni un runāju ar viņu. Nekas nav noticis. Vai tu nāksi?

Florense ielika savu roku viņa elkonī un, uzticējusi tēva uzraudzību melnacei misis Tūtsai, kas tik ņipri un veikli ņirbināja pirkstus pie sava rokdarba, cik vien tāda melnacaina sieviete spēj, gāja vīram līdzi lejā. Jaukajā, mazajā viesistabā ar logiem uz dārzu sēdēja džentlmenis, kas, viņai ienākot, piecēlās, lai ietu pretī, bet, tā kā viņa kājām piemita kāda dīvainība, nostūrēja sānis un uzgrūdās galdam.

Te Florense atcerējās brālēnu Fīniksu, kuru uzreiz nebija pazinusi, jo koku lapotne meta ēnu istabā. Brālēns Fīnikss paspieda viņai roku un novēlēja laimes jaunajā dzīves kārtā.

—    No sirds nožēloju, — brālēns Fīnikss sacīja, apsēzdamies, kad Florense bija atsēdusies, — ka neesmu radis izdevību apsveikt jūs jau agrāk, bet patiesībā tik daudz nepatīkamu notikumu redzēts un pieredzēts, tie, kā sacīt, minuši cits citam uz papēžiem, tā ka visu šo laiku biju ellīgi sliktā oma un pilnīgi nespējīgs rādīties jebkādā sabiedrībā. Vienīgais cilvēks, ar ko es uzturēju satiksmi, biju es pats; un tik tiešām, tas nemaz neglaimo cilvēkam, kas bijis augstās domās par saviem resursiem, atzīt, ka viņš patiesībā spējīgs apnikt pats sev, tā teikt, līdz atraugām.

Florense, vērodama šī džentlmeņa nebrīvo izturēšanos un tādu kā satrauktību, — džentlmenis viņš bija un palika ar visām savām nevainīgajām mazām dīvainībām, — tāpat arī Voltera izturēšanos, nojauda, ka tūliņ nāks kaut kas vairāk un atklāsies viņa ierašanās īstais nolūks.

—   Es jau ieminējos savam draugam misteram Gejam, ja man atļauts gods saukt viņu tā, — brālēns

Fīnikss teica, — cik loti es priecājos, dzirdēdams, ka mana drauga Dombija veselības stāvoklis stipri uzlabojas. Ceru, ka mans draugs Dombijs neļausies izmisumam zaudētās bagātības dēļ. Nevaru teikt, ka man pašam būtu nācies zaudēt lielu bagātību, nav man, patiesību sakot, lielas bagātības nekad bijis ko zaudēt. Bet, cik jau nu varēju zaudēt, to esmu zaudējis, un man neliekas, ka es par to būtu sevišķi noraizējies. Es zinu, mans draugs Dombijs ir ellīgi godīgs cilvēks, un, domāt, tas viņam var būt liels mierinājums zināt, ka tās ir vispārības domas. Pat Tommijs Skrjūzers, cilvēks, kas nu vienreiz ir pilns žults, — varbūt mans draugs Gejs arī viņu pazīst, — nevar ne ar pusvārdu apstrīdēt šo faktu.

Florense jauta — tagad vēl vairāk —, ka kaut kam vēl ir jānāk, un dega nepacietībā to dzirdēt. Tik ziņkārs bija viņas skatiens, ka brālēns Fīnikss atbildēja, it kā viņa būtu jautājusi.

—    Lieta tāda, — brālēns Fīnikss sacīja, — es ar savu draugu Geju apspriedos, vai drīkstētu jūs traucēt un izlūgties laipnu pakalpojumu no jums, un tā nu man ir atļai*ja no mana drauga Geja — viņš man parādīja bezgala lielu laipnību un atsaucību, par ko es viņam esmu daudz pateicības parādā, — jūs apgrūtināt ar šo lūgumu. Es nešaubos, ka tik mīļa lēdija kā mana drauga Dombija burvīgā, cēlā meita nebūs sevišķi lūdzama un pierunājama, bet es jūtos laimīgs, ka mans draugs Gejs man piekrīt un atbalsta mani. Tā tos laikus, kad es vēl piedalījos parlamenta sēdēs, ja kāds iedomājās nākt klajā ar kādu nekādu ierosinājumu, — tas gan atgadījās reti, jo abu pušu līderi, būdami īsti pedanti, mūs turēja stingri rokās, un tas bija ellīgi labi, ka mums, vienkāršajiem ierindniekiem kā es pats, piemēram, neļāva plātīties un dižoties, uz ko dažam labam no mums degtin dega prāts, — jā, es gribēju teikt, ja kādam bija dota atļauja pašaudīt savu rotaļu šautenīti, tad par lielu trumpi šī vīra rokā tika uzskatīts tas, ja viņš varēja pasacīt, sak, esmu priecīgs, ka manas jūtas dažkārt guvušas atbalstu mistera Pita sirdī, šī, tā sacīt, vētru pārcietušā stūrmaņa sirdī. Pēc tam acumirklī atskanēja ellīga ovāciju brāzma, kas runātāju lieliski

iedvesmoja. Kaut gan patiesība ir tāda, ka šie jūsmotāji, kam bija dota pavēle urjavot, cik jaudas, tiklīdz . padzirda mistera Pita vārdu, bija tā iedzīvojušies savā lomā, ka šis vārds tos vienmēr uzmodināja. Taču par to, kas tika runāts, tiem bija tik maz ģismes, ka Balamute Brauns, — vīrs no finansu ministrijas, četru pudeļu izmetējs vienā piesēdienā, — mana drauga Geja tēvs to varbūt pazina, jo runa ir par tiem laikiem, kad mana drauga Geja vēl pasaulē nebija, — jā, šis Brauns allažiņ smēja, ka droši vien, ja kāds pieceltos no savas vietas un ar grūtu sirdi palātai paziņotu, ka kuluāros raustās pēdējās konvulsijās augsti godājams loceklis un ka šī augsti godājamā locekļa vārds ir Pits, aplausi būtu vētraini.

Sī vilcināšanās pateikt to, kas sakāms, Florensi uztrauca, un, nemieram pieaugot, viņa, novērsusi acis no brālēna Fīniksa, uzlūkoja Volteru.

—   Mīļā, — Volters teica, — nekas ļauns nav noticis.

—    Goda vārds, nekas ļauns nav noticis, — apstiprināja brālēns Fīnikss, — un man ļoti žēl, ka esmu pamodinājis kaut mirklīgu nemieru jūsos. Ticiet, nekas ļauns nav noticis. Pakalpojums, ko gribu no jums izlūgties, ir vienkārši… bet, nudien, tas šķiet tik ārkārtīgi dīvains lūgums, ka es būtu bezgala pateicīgs savam draugam Gejam, ja viņš būtu tik laipns… un salauztu … vārdu sakot, ja viņš salauztu ledu.

Izdzirdis šādu lūgumu uiVne mazāku lūgumu saskatījis Florenses acīs, Volters teica:

—    Mana visumīļā, nav nekā sevišķa. Tev vienkārši būtu jāaizbrauc uz Londonu kopā ar šo džentlmeni, kuru tu pazīsti.

—   Piedodiet, lūdzu, kopā arī ar manu draugu Geju, — brālēns Fīnikss pārtrauca.

—    Kopā ar mani — un jāaiziet vizītē kaut kur.

—   Pie kā? — Florense jautāja, uzlūkodama te vienu, te otru.

—        Ja es varētu izlūgties, — brālēns Fīnikss teica,

—   lai man neprasītu atbildi uz šo jautājumu, es atļautos griezties pie jums ar šādu lūgumu.

—   Vai tu, Voller, zini?

—   Jā.

—   Un tu domā — vajag braukt?

—   Jā. Jo esmu pārliecināts, tu tāpat domātu. Bet aiz dažiem iemesliem, manuprāt, būtu labāk iepriekš neko nepētīt.

—    Ja papa vēl guļ vai pamodies var bez manis iztikt, es tūlīt braukšu, — Florense teica. Un, mierīgi piecēlusies, uzmezdama tiem mazliet mulsu, bet paļāvīgu skatienu, izgāja no istabas.

Kad viņa ienāca atpakaļ, sagatavojusies brauki līdzi, tie abi pie loga aizrautīgi sarunājās, un Florense nevarēja vien nobrīnīties, kas tas varētu būt, kas viņus tik īsā laikā tā satuvinājis. Bet par vīra lepnuma un mīlas pilno skatienu, ar kādu, sarunu pārtraukdams, tas viņu apveltīja, viņa nebrīnījās, jo Volters nekad nebija viņu citādi uzlūkojis.

—        Es atstāšu savu vizītkarti, — brālēns Fīnikss teica,

—   savam draugam Dombijam, palikdams svēta pārliecībā, ka ar katru stundu viņš atgūs spēkus un veselību. Un ceru, mans draugs Dombijs parādīs man godu un uzskatīs mani par cilvēku, kas sajūt ellīgu cieņu pret viņa reputāciju, ko viņš, tā sacīt, ieguvis kā Britānijas tirgonis un ellīgi taisnīgs džentlmenis. Mana lauku muižele ir gaužam nolaistā stāvoklī, bet, ja manam draugam Dombijam būtu vajadzīga gaisa pārmaiņa un viņš sadomātu tur apmesties, viņš pārliecinātos, kas par lielisku vielu tā veselības uzlabošanai, — kā tam arī jābūt, jo tur valda nejēdzīga garlaicība. Ja mans draugs Dombijs ir fiziski pārlieku saguris un ja viņam nebūtu iebildumu pret manis rekomendētu līdzekli, kas man pašam bieži varen līdzējis, — man arī nācies reizreizēm pieredzēt negantus vājuma brīžus, jo esmu savā laikā padzīvojis diezgan zaļi, tais dienās, kad jau vīriem patika zaļa dzīve, — es, tā sacīt, ieteiktu olas dzeltenumu, sakultu ar cukuru un muskatriekstu iemaisīt glāzē heresa un iedzert to no rītiem, piekožot šķēlīti grauzdētas baltmaizes. Džeksons, kurš Bondstrīlā turēja boksa zāli, — vīrs ar lielu pieredzi, par kuru droši vien mans draugs Gejs arī ir dzirdējis, — izteicās, ka viņi, trenēdamies pirms uzstāšanās ringā, heresa vietā ņēmuši rumu. Šinī gadījumā es gan ieteiktu heresu, ievērojot mana drauga Dombija vārgo stāvokli; rums, kas zina, varētu iesist viņam … vārdu sakot, iesist galvā

•  un padarīt stāvokli ellīgi smagu.

Visu laiku, kamēr runāja, brālēns Fīnikss acīmredzot bija uzbudināts un par kaut ko noraizējies. Pēc tam, piedāvājis elkoni Florensei un nostādījis kaut cik klausīgā stāvoklī savas kaprīzās kājas, kurām, šķita, bija stingrs nodoms doties ārā dārzā, viņš pavadīja to līdz durvīm un iesēdināja karietē, kas gaidīja uz viņiem.

Volters iekāpa pēdējais, un viņi aizbrauca.

Viņiem nācās nobraukt sešas vai astoņas jūdzes. Braucot pa drūmajām, lepnajām ielām Londonas rietumu daļā, sāka jau krēšļoties. Florense pa šo laiku bija pieķērusies Volteram pie rokas un ļoti acīgi un ar pieaugošu ziņkāri vēroja katru jaunu ielu, kurā viņi iegriezās. Kad kariete beidzot apstājās Brūkstrīlā tās mājas priekšā, kurā bija svinētas viņas tēva nelaimīgās kāzas, Florense ievaicājās:

—    Volter, ko tas nozīmē? Pie kā es eju? — Voltera uzmundrināta, kaut ari atbildi nesaņēmusi, viņa pameta acis uz mājas fasādi un redzēja, ka visi logi bija aizvirtņoti, it kā nams nebutu apdzīvots. Brālēns Fīnikss jau bija paspējis, izkāpt un piedāvāja Florensei savu elkoni.

—   Vai tu nenāksi, Volter?

—   Nē, es palikšu šepat. Netrīci! Nav taču par ko uztraukties, mīļo Florens.

—   Es jau saprotu, Vollēt, kur vēl tu esi manā tuvumā. Es nešaubos par to, bet…

Durvis klusi atvērās, lai gan pie tām netika klauvēts, un brālēns Fīnikss ieveda Florensi no vasaras vakara āra gaisa smacīgā, pustumšā namā. Vēl drūmāks un pelēkāks nekā senāk tas šķita stāvējis noslēgts kopš kāzu dienas un pa šo laiku glabājis sevī tumsu un skumjas.

Florense drebošu sirdi kāpa augšup pa krēslainajām kāpnēm un apstājās ar savu pavadoni pie viesistabas durvīm. Brālēns Fīnikss, neteikdams ne vārda, atvēra tās un ar rokas mājienu lūdza viņu iet dziļāk nākamajā istabā, bet viņš palikšot šepat. Florense vēl bridi vilcinājās, pēdīgi paklausīja.

Pie rakstāmgalda iepretī logam sēdēja kāda lēdija, kas laikam bija rakstījusi vai zīmējusi kaut ko, bet pašlaik, pagriezusi uz rokas atbalstīto galvu pret logu, raudzījās dziestošajā dienas gaismā. Florense, nedroši tuvodamās tai, pēkšņi sastinga uz vietas, it kā būtu zaudējusi spēju kustēties. Lēdija atskatījās.

—   Debess augstā! — tā iesaucās. — Kas tad tas?

—   Nē, nē! — Florense iekliedzās, kāpdamās atpakaļ, lai pieceļoties, un izstiepa rokas, lai to atturētu.

—   Mamma!

Viņas stāvēja un uzlūkoja viena otru. Asie kaislības pārdzīvojumi un neprātīgais lepnums bija iededzinājuši pēdas Edītes sejā, un tomēr tā bija vēl skaista un majestātiska. Bet Florenses seja, kaut izmisīgi atvairīga, pauda žēlas un skumjas un maigas, pateicības pilnas atmiņas. Abu sejās bija skaidri samanāms izbrīns un bailes. Abas viņas klusas un mēmas raudzījās viena otrā pāri neatsaucamās pagātnes melnajam bezdibenim.

Florense pirmā atguvās. Izplūzdama asarās, viņa izsaucās līdz sirdsdziļumiem satricināta:

—   Ai, mamma, mamma! Kāpēc mums jāsatiekas tā kā pattaban? Kādēļ jūs bijāt tik laba pret mani, kad

man cita neviena nebija, ja bija neizbēgama šāda sav tikšanās?

Edīte stāvēja viņas priekšā mēma un sastingusi, neatlaidīgi raudzīdamās viņas sejā.

—   Es nedrīkstu par to domāt, — Florense sacīja.

—   Es nāku no papas slimības gultas. Mēs vienmēr esam kopā tagad. Mēs nekad vairs nešķirsimies. Ja jūs gribat, lai es palūdzu viņu jums piedot, es darīšu to, mamma.

Es gandrīz esmu pārliecināta, ka tagad viņš piedos, ja es lūgšu viņu. Lai arī dievs jums piedod un suta jums mieru!

Edīte neatbildēja ne vārda.

—   Volters ir tepat lejā, — es apprecējos ar viņu, un mums ir dēls, — Florense bikli piemetināja, — viņš mani atveda šurp. Es teikšu viņam, ka jūs esat nožēlojusi, ka esat pārmainījusies, — Florense sacīja, skumji uzlūkodama Edīti, — un viņš arī runās ar papu, es zinu. Vai es vēl ko varu darīt jūsu labā?

Edīte, pārtraukdama klusēšanu, bet palikdama tikpat stinga un nekustīga, rāmi atbildēja:

—   Aptraipīts ir tavs, tava vīra un tava bērna vārds. Vai tas jel kādreiz var tikt piedots, Florens?

—   Vai var tikt piedots, mamma? Ir piedots! No visas sirds kā es, tā Volters esam piedevuši. Tam jūs varat svēti ticēt, ja tas dod jums apmierinājumu. Jūs nekā … ne vārda… — Florense sastomījās, — nesakāt par papu, bet esmu pārliecināta, jūs gribat, lai izlūdzos no viņa piedošanu. Es zinu, ka gribat.

Edīte neatbildēja ne vārda.

—   Es to izdarīšu, — Florense teica. — Es atnesīšu jums viņa piedošanas vārdu, ja jūs man atļausit, un tad varbūt mēs varēsim šķirties citādāk, juzdamās viena otrai tuvākas, — kādas bijām kādreiz. Es neatrāvos, — sirsnīgi un mīļi sacīja Florense, pieiedama viņai tuvāk,

—    es neatrāvos no jums, mamma, tāpēc, ka baidītos no jums vai domātu, ka jūs varat mani apkaunot. Es tikai gribu izpildīt savu pienākumu pret papu. Viņš mani ļoti mīļo, un arī es viņu ļoti mīļoju. Un nekad es neaizmirsīšu, cik jūs bijāt laba pret mani. Lūdziet dievu, — Florense izsaucās, krizdama viņai pie krūtīm,

—   lūdziet dievu, mamma, lai piedod jums šo grēku un kaunu un lai piedod man, ka nevaru atturēties jūs neapmīļojusi (ja tas ir grēks), atcerēdamās, kas jūs kādreiz man bijāt!

It kā šīs pieskaršanās ievainota, Edīte noslīga ceļos un apvija rokas Florensei ap kaklu.

—   Florens! — viņa izsaucās. — Manu balto dūjiņ! Kamēr vēl neprāts no jauna nav mani pārņēmis, kamēr vēl nav uznākusi spīts un padarījusi mani mēmu, tici, dieva dēļ, esmu nevainīga!

—    Mamma!

—   Daudz kur vainīga! Esmu vainīga, ka mūsu starpā radusies nepārkāpjama plaisa. Esmu vainīga, ka visu manu dzīvi, cik tās vēl atlicies, man jāpaliek nošķirtai no šķīstības un nevainības un — vairāk par visu pasaulē — no tevis. Esmu vainīga, ka ļāvos aklām, nevaldāmām aizvainojuma dusmām, ko nenožēloju, nevaru un negribu nožēlot pat tagad vēl, bet es neesmu grēkojusi ar to — mirušo. Die's mans liecinieks!

Vēl tāpat ceļos uz grīdas, viņa pacēla rokas un apzvērēja to.

—    Florens! — viņa izsaucās, — pati skaidrākā, baltākā dvēsele, kādu vien pazīstu, tu, ko es mīlu, kas pirms daudziem gadiem būtu varējusi padarīt mani par citu cilvēku, kas uz brīdi lika pārvērsties pat tādas sievietes dvēselei kā es, — tici man — tā grēka man nav; un ļauj man pēdējoreiz vēl pieglaust šo mīļo galviņu pie manas salauztās sirds!

Viņa bija saviļņota un raudāja. Gadījies biežāk tas ar viņu senajās dienās, viņa būtu jutusies laimīgāka tagad.

—    Nekas, nekas, — viņa sacīja, — nebūtu varējis izspiest no manis šo atzīšanos nedarītajā grēkā. Ne mīlestība, ne naids, ne cerības, ne draudi. Es sacīju, ka nomiršu, bet nelikšu to jaust. Es varēju un es būtu turējusi sev doto vārdu, ja mums negadījies satikties, Florens.

—    Es ceru, — brālēns Fīnikss sacīja, mīņādamies durvīs un runādams pa pusei šinī, pa pusei otrā istabā,

—   mana jaukā un nesalīdzināmā radiniece neļaunosies, ka es, t/i sacīt, ar mazu kara viltības palīdzību esmu sarīkojis šo satikšanos. Es atzīšos, pašā sākumā es pilnīgi nenoraidīju domu, ka mana jaukā un nesalīdzināmā radiniece ir nelaimīgā kārtā sakompromitējusi sevi ar šo baltzobaino personu, kas tagad jau zem zemes, jo vai tad, ja runājam atklāti, mazums šādu pavisam neiedomājamu saišu ir novērots šinī pasaulē, kas ir taisni kliedzoša ar savu ellīgi dīvaino kārtību, kura patiešām neaptverama cilvēka prātam. Bet, kā jau ieminējos savam draugam Dombijam, es nevarēju atzīt manu jauko un nesalīdzināmo radinieci par vainīgu, kamēr viņas noziedzība nav neapšaubāmi pierādīta. Un, kad šī persona, kas tagad jau zem zemes, bija dabūjusi, tā sacīt, ellīgi briesmīgā kārtā galu, tad, saprazdams, ka viņas stāvoklis ir ļoti kļūmīgs, — un, apzinādamies, ka arī mūsu ģimene nav gluži bez vainas, jo nebija veltījusi viņai pelnīto uzmanību (mēs esam viena bezrūpīga ģimene), — kā arī to, ka mana tante, kaut bezgala dzīvespriecīga sieviete, varbūt tomēr nepiederēja pie labākajām mātēm, — es uzdrošinājos uzmeklēt viņu Francijā un piedāvāt viņai atbalstu, kādu jau nu var piedāvāt cilvēks, kas pats sitas ar grūtībām. Šinī gadījumā mana jaukā un nesalīdzināmā radiniece pagodināja mani ar atbildi, ka es savā ziņā esot ellīgi lādzīgs puisis un ka tāpēc šī nenoraidīšot vis manu palīdzību. Patiesību sakot, tas jāuzskata par tīro laipnību no viņas puses, jo, tā kā es kļūstu ar katru dienu ļenganāks, tad viņas rūpība man liels atbalsts.

Edīte, nosēdinājusi Florensi uz sofas, pameta ar roku, it kā lūgdama brālēnu vairāk nerunāt.

—    Mana burvīgā un nesalīdzināmā radiniece, — brālēns Fīnikss turpināja, joprojām vēl mīņādamies turpat pie durvīm, — mani atvainos, ja es viņas labad, manis paša labad un mana drauga Dombija labad, par kura burvīgo un nesalīdzināmo meitu mēs tik ļoti jūsmojam, izklāstīšu savus vērojumus līdz galam. Viņa vēl atcerēsies, ka no sākuma mēs ne viens, ne otrs savās sarunās nepieminējām viņas bēgšanu. Man, protams, vienmēr bija tāda jausma, ka ar šo dēku sakarā tiek glabāts kāds noslēpums un ka šo noslēpumu viņa gan būtu varējusi atklāt, ja gribējusi. Bet, tā kā mana burvīgā un nesalīdzināmā radiniece ir ellīgi stingra un noteikta sieviete, es sapratu, ka ar viņu, tā sacīt, nevar jokoties, un tāpēc arī vairījos ar viņu par to diskutēt. Tikai nesen vēl es uzdūros uz kāda vārīga punkta — uz viņas neaprakstāmo pieķērību mana drauga Dombija meitai, un tad man iešāvās prātā, sak, ja varētu viņas savest kopā, abām nezinot, varbūt tam būtu svētīgi panākumi. Tāpēc tagad, atrazdamies privātā kārtā Londonā, iekām aizceļojam uz Itālijas dienvidiem, lai tur, tā sacīt, nogruntētos uz dzīvi, līdz dosimies uz tālajam mājām — ellīga sajūta, ja par to jāsāk domāt, — es izpētīju, kur dzīvo mans draugs Gejs — brīnišķīgs un bezgala sirsnīgs, atklāts cilvēks, kuru droši vien pazīst arī mana burvīgā un nesalīdzināmā radiniece, — un man bija lemts prieks atvest šurp viņa mīļoto sievu. Bet tagad, — brālēns Fīnikss teica ar patiesu, neviltotu nopietnību, kas tomēr spīdēja cauri viņa vieglprātīgajam runas veidam, — es ļoti, ļoti lūdzu savu radinieci neapstāties pusceļā, bet izlīdzināt, cik tas viņas spēkos, pārestību, ko viņa nodarījusi, — ne savas ģimenes

godu, ne savu reputāciju glābjot, nei to apsvērumu dēļ, kurus nelaimīgie apstākli pamudinājuši viņu uzskatīt par nesvarīgiem, bet tādēļ, ka tā ir netaisnība un nav taisnība.

Beidzot brālēna Fīniksa kājas bija ar mieru viņu aizvest projām, un, atstājis Edīti ar Florensi vienatnē, viņš aizvēra durvis.

Brīdi abas sēdēja klusēdamas. Tad Edīte izvilka no ņiebura aizzīmogotu aploksni.

—        Es ilgi cīnījos ar sevi, — viņa ierunājās klusā balsī, — vai jel maz rakstīt šo gadījumam, ja pārsteidz pēkšņa nāve vai nejauša katastrofa, taču nevarēju atturēties neuzrakstījusi. Kopš tā brīža atkal prātoju, kad un kā to iznīcināt. Ņem to, Florens. Tur ir uzrakstīta patiesība.

—   Vai nodot to papam? — Florense jautāja.

—        Kam vien gribi, — viņa atbildēja. — Tas nodots tev, un tu to esi saņēmusi. No citām rokām viņš to nekad nebūtu saņēmis.

Atkal apklusušas, viņas sēdēja vakara krēslā.

—        Mamma, — Florense ierunājās, — viņš ir zaudējis visu savu mantu; viņš bija turpat jau uz nāves sliekšņa; vēl tagad viņš nav atlabis. Vai man pateikt kaut ko no jums viņam?

—        Tu laikam teici, — Edīte jautāja, — ka tagad viņš tevi ļoti mīļo?

—   Jā, — Florense atteica trīcošā balsī.

—        Pasaki viņam, ka es nožēloju to brīdi, kas mani ar viņu savedis kopā.

—   Vairāk neko? — Florense pēc brīža ievaicājās.

—        Pasaki viņam, ja viņš prasa, ka es nenožēloju to, ko esmu darījusi… vēl ne . . . jo, ja nāktos, es rītdien darītu to pašu. Bet, ja viņš ir kļuvis cits cilvēks . ..

Viņa aprāvās. Florenses rokas klusajā pieskārienā bija kaut kas, kas lika viņai aprauties.

—        … Bet, ja viņš ir kļuvis cits cilvēks, viņš saprot, ka tagad tas nevarētu notikt. Pasaki viņam, es vēlētos, kaut tas nekad nebūtu noticis.

—        Vai es varu viņam sacīt, — Florense jautāja,

—  ka jūs sāpināja vēsts par viņa pārciestām nedienam?

—   Nē, — Edīte attrauca, — ja tās ir mācījušas viņu

iemīļot savu meitu. Viņš pats tās svētīs kādu dienu, Florens, ja tās ir devušas tādu mācību.

—   Jūs vēlat viņam labu un gribat, lai viņš ir laimīgs. Es zinu to! — Florense izsaucās. — Ak, atļaujiet man kādreiz vēlāk, kad radīsies izdevīgs brīdis, pateikt viņam to!

Edīte sēdēja, ar savām tumšajām acīm stingi urbdamās tukšumā, un neatbildēja, iekams Florense nebija atkārtojusi lūgumu; tad viņa pavilka Florenses roku zem savējās un sacīja, joprojām domīgi raudzīdamās logā, aiz kura satumsa nakts.

—   Saki viņam, ja mana pagātne tagad spēj modināt viņā līdzjūtību, lai neliedz man to. Saki viņam — ja tagad viņš spēj domāt ar mazāku rūgtumu par mani, man būtu par to prieks. Saki viņam, ka, kaut gan mēs esam miruši viens otram, lai šaipus mūžības vārtiem nekad vairs nesatiktos, viņš zina, ka tagad mums abiem ir vienas kopīgas jūtas, kādu agrāk nebija.

Viņa savā nelokāmībā, šķita, sāka piekāpties, un viņas tumšajās acīs sariesās asaras.

—   Es ceru, — viņa teica, — kādreiz viņš būs labākās domās par mani un es par viņu. Jo vairāk mīlēs viņš savu Florensi, jo mazāk nīdīs mani. Jo lepnāks un laimīgāks viņš jutīsies viņas un viņas bērnu vidū, jo dziļāk viņš nožēlos savu lomu šai mūsu laulības baigajā murgā. Tad arī es nožēlošu — tad lai viņš arī dabū to zināt — un atzīšu, ka, domājot tik daudz par to, kas mani padarījis tādu, kāda es biju, man nācās vairāk padomāt arī par to, kas varējis viņu padarīt tādu, kāds viņš bija. Tad es raudzīšu piedot viņam viņa vainu un lai viņš piedod man manējo!

—   Ai, mamma! — Florense izsaucās. — Kā šie vārdi ielīksmo manu sirdi pat tik skumjas tikšanās un šķiršanās brīdī!

—        Man pašai tie savādi skan ausīs, — Edīte sacīja,

—    un šķiet svešādi manai balsij. Bet, ja pat es bijusi tas zemiskais, neķītrais radījums, par kādu mani noturēt biju devusi viņam iemeslu, man liekas, es tomēr būtu tos pateikusi, uzzinot, ka jās esat atraduši ceļu viens uz otra sirdi. Lai viņš, kad tu būsi viņam visdārgākais pasaulē, savās domās izturas saudzīgāk pret

mani, un es, kavēdamās atmiņās, būšu saudzīgāka pret viņu. Tie ir beidzamie vārdi viņam no manis. Un nu — ardievu, mana sirds!

Viņa apkampa Florensi tik kaisli, šķiet izliedama visu savas sievietes dvēseles mīlu un maigumu šais skavās.

—   Šis skūpsts tavam bērniņam! Šie skūpsti lai atnes tev svētību! Manu mīļo Florens, manu jauko meitenīt, dzīvo laimīga!

—   Vēl redzēsimies! — Florense izsaucās.

—   Nekad! Nekad vairs! Atstādama mani šai tumšajā istabā, domā, ka esi atstājusi mani kapā. Atceries tikai — es dzīvoju kādreiz un mīlēju tevi!

Florense atvadījās, viņas seju vairs nesaredzēdama, bet sajuzdama glāstus un skūpstus līdz pēdējam brīdim.

Brālēns Fīnikss sagaidīja viņu pie durvīm un pavadīja lejā, kur tumšajā viesistabā sēdēja Volters; raudādama viņa nolika galvu tam uz pleca.

—    Man briesmīgi žēl, — sacīja brālēns Fīnikss, gluži atklāti un bez mazākās kautrēšanās slaucīdams ar balto aproci acis, — ka mana drauga Dombija jaukās meitas un mana drauga Geja mīļotās sievas jūtīgo sirdi ir tik dziļi sāpinājusi un satriekusi nule notikusī tikšanās. Bet es ceru un ticu, ka esmu labu darbu izdarījis un ka mans godājamais draugs Dombijs jutīsies atvieglots, kad dabūs dzirdēt to, kas tagad atklājies. Mani tas bezgala sāpina, ka manam draugam Dombijam, tā sakot, nācies nokļūt ellīgi neapskaužamā stāvoklī, noslēdzot laulību ar mūsu ģimenes locekli, bet man ir nesatricināmā pārliecība, ja nebijis tā pekles gara nelieša Bārkera — tā baltzobaiņa, — viss vēl būtu nogājis samērā gludi. Ja runājam par manu radinieci, kas paradīja man godu, izteikdama sevišķi atzinīgas domas par mani, varu apgalvot mana drauga Geja mīļotai sievai, ka viņa var paļauties uz mani kā uz savu tēvu. Bet, ja runājam par dzīves likstām un par to, cik dīvaina un neizprotama dažkārt ir mūsu rīcība, tad pilnīgi pievienojos mana drauga Šekspīra vārdiem, — kurš nedzīvoja tikai savam gadsimtam, bet dzīvoja un dzīvos mūžīgi un kuru droši vien arī mans draugs Gejs pazīst, — ka dzīve ir tikai sapņu ēnas.

LXII NODAĻA NOSLĒGUMS

PUdele, ilgi gulējusi tumsā un nosirmojusi no putekļiem un zirnekļu tīkliem, ir izcelta saules gaismā, un vīns met zeltainu atspulgu uz galda.

Tā ir pēdējā vecā madeiras pudele.

—        Jums taisnība gan, mister Džils, — saka misters Dombijs. — Šis patiešām ir sevišķi smalks vīns.

Kapteinis, kas arī sēž pie galda, staro no prieka. Šķiet, īstens oreols apmirdz viņa kvēlojošo pieri.

—        Mēs jau sen norunājām, — piebilst misters Džilss,

—  mēs ar Nedu, es domāju …

Misters Dombijs pamā’/ ar galvu kapteinim, kas, gluži mēms aiz sajūsmas, staro arvien vairāk un vairāk.

—        … ka dzersim to tikai tad, vai nu vienu vai otru dienu, kad Volters būs laimīgi pārbraucis mājās, — kaut gan par šādu atgriešanos mēs nekad neiedomājāmies. Ja nu jums nav iebildumu pret šo mūsu seno, untumaino iedomu, ser, tad tukšosim šo pirmo glāzi uz Voltera un viņa sievas veselību.

—        Uz Voltera un viņa sievas veselību! — saka misters Dombijs. — Florens, bērniņ manu … — Viņš pagriežas pret meitu, lai to noskūpstītu.

—        Uz Voltera un viņa sievas veselību! — saka misters Tūtss.

—   Uz Volra un viņa sievas veselību! — uzsauc

kapteinis. — Urrā! — Unr tā kā kapteinis acīmredzot vēlas ar kādu saskandināt glāzes, misters Dombijs labprāt pasliepj pretī savējo. Pārējie seko viņa piemēram, un nu telpu pieskan jautra un priecīga zvanoņa, domāt, ka skan kāzu zvani.

Vīni, noglabāti pagrabos, kļūst veci, kā savā laika vecais «madeira», un pudeles noklājas putekļiem un zirnekļu tīkliem.

Misters Dombijs ir tagad džentlmenis baltiem matiem, kura vaigu vago rūpju un ciešanu rievas; tās ir pārbrāzmojušās un uz laikiem rimušas vētras pēdas, kuras skrejceļu tagad apmirdz dzidra vakara saule.

Godkārīgi plāni vairs nemulsina viņa prātu. Viņa vienīgais lepnums ir viņa meita un tās vīrs. Viņš ir kļuvis lēns, domīgs un kluss un dzīvo visu laiku pie meitas. Mis Toksa nav reta viešņa šai ģimenē, jo ir tai ļoti pieķērusies, un arī viņa ir visu mīļota un gaidīta. Viņas jūsmošana par kādreiz vareno, lepno patronu ir gluži platoniska un vienmēr tāda bijusi kopš tā rīta Princeses laukumā, kad viņa saņēma liktenīgo trie-( cienu, taču ne mazāk aizrautīga. 1

Pēc fitmas katastrofālā sabrukuma nekas no lielās bagātības nav palicis pāri, tikai nezin no kurienes katru gadu viņam pienāk kāda summa ar nopietnu lūgumu nepētīt pēc sūtītāja un ar apgalvojumu, ka tiek dzēsts vecs parāds un izpirkts sens pārkāpums. Viņš par to ir apspriedies ar savu bijušo grāmatvedi, kas ieteic paturēt šo naudu bez bažām un ir pārliecināts, ka ticis aizmirsts kāds firmas agrākos laikos noslēgts darījums.

Šis brūnacainais vecpuisis — ne vairs vecpuisis — ir tagad precējies un ir apprecējis sirmā «juniora» māsu. Viņš apmeklē pa reizei savu bijušo šefu, bet reti. Sirmā «juniora» dzīves stāsta lappusēs atrodams kāds iemesls, bet galvenais iemesls ir viņa uzvārds, kāpēc viņš vairās satikties ar savu bijušo darba devēju, un, tā kā viņš dzīvo pie māsas un tās vīra, tad arī tie atturas no apmeklējumiem. Volters vienu otru reizi aiziet pie viņiem — un Florense arī, — un jaukajā mājiņā tad skan dueti klavierēm un čellam, starp kuriem netrūkst arī «Dziesmotā kalēja» darba melodiju.

Un kā klājas Koka Mičmanim pēc visām šīm parmaiņām? Ko nu par to bēdāt! Tas stāv, kā stāvējis, labo kāju uz priekšu izmetis, un stingri tur rēķinu par ga-

•    rām ripojošām karietēm, un, no jauna pārkrāsots no pat trijstūrenes līdz kurpju sprādzēm, ir vēl modrāks nekā agrāk, bet augstu pār viņu spoži laistās zelta burtiem rakstīti vārdi: D2ILSS un KATLS.

Nekādā jaunā pasākumā Mičmanis nav meties, vēl tāpat pamazām tirgojas savā instrumentu veikaliņā. Bet pusjūdzes plašā apkārtnē no zilā lietussarga Līdenholas tirgū šaudās valodas, ka misteram Džilsam kādi senāki ieguldījumi nākšot atpakaļ ar gubu, un tātad šai ziņā viņš neesot vis palicis laikam iepakaļ, kā pats domājis, bet patiesībā maķenīt aizsteidzies tam priekšā, un nu viņš tikai varot gaidīt noteiktus termiņus. Čuksti pauž, ka mistera Džilsa nauda sākusi apgrozīties un apgrozoties ātri. Skaidri redzams ir tikai tas, ka, stāvēdams pie veikala durvīm savā kafijbrūnajā uzvalkā, ar hronometru kabatā un acenēm uz pieres, viņš neliekas krītam izmisumā par pircēju trūkumu, bet rāda itin jautru, apmierinātu vaigu, kaut gan mulsu un izklaidīgu tāpat kā senāk.

Kas attiecas uz viņa kompanjonu kapteini Katlu, tad tā fantāzijas uzburtais priekšstats par šo tirdzniecības uzņēmumu pārspēj jebkuru īstenību. Kapteinis piešķir tik lielu nozīmi Mičmanim valsts tirdzniecībā un navigācijā, ka lielāku nebūtu spējis piešķirt, ja neviens kuģis nevarētu atstāt Londonas ostu bez Mičmaņa palīdzības. Par savu vārdu vifs durvīm viņš nevar vien beigt priecāties. Reizes divdesmit dienā viņš šķērso ielu, lai no pretējās ietves pamielotu acis, un ne reizi neaizmirst sevi uzrunāt: «Ed'ard Kati, manu zēn, būt' nu tava māte to vēl dzirdējusi, ka tu reiz kļūsi par zinātnes kalpu, jāndie’, vecenīte būtu atsēdusies aiz brīnumiem!»

Bet, lūk, misters Tūtss kā vēja nests atdrāžas pie Mičmaņa un gluži sarkans sejā ieklūp mazajā viesistabā.

—   Kapteini Džils, — misters Tūtss saka, — un mister Sols, man prieks jums paziņot, ka misis Tūtsai ir radies pieaugums ģimenē.

—   Tas dara viņai godu! — kapteinis izsaucas.

—   Apsveicu jūs, mister Tūls! — saka vecais Sols.

—   Paldies, — misters Tūtss, laimīgi smaidīdams, atteic. — No sirds jums pateicos. Es zināju, ka jūs priecāsities par šo vēsti, un tādēļ atsteidzos pats pastāstīt. Mums patiešām laime uzsmaida. Mums jau ir Florense, Sjūzena un nu atkal viens mazs brēkulis.

—   Sieviešu gājuma, vai? — kapteinis ievaicājas.

—   Jā, kapteini Džils, — misters Tūtss saka, — bet es par to tikai priecājos. Jo vairākos variantos atkārtosies šī apbrīnojamā sieviete, jo labāk, pēc manām domām!

—   Ieturiet tik kursu! — kapteinis saka, pievērsdamies četrstūrainai pudelei bez kakla. (Ir vakars, un Mičmaņa pieticīgais pīpju un glāžu krājums jau galdā.)

—    Uz viņas veselību, un lai viņas klēpis izauklē vēl otrtik!

—   Pateicos, kapteini Džils, — saka ielīksmotais misters Tūtss. — Es pievienojos jūsu novēlējumam. Ar jūsu atļauju, — ievērojot manu pašreizējo stāvokli, cerams to neviens neņems ļaunā, — es domāju ķerties pie vienas pīpes.

Misters Tūtss iesmēķē un aiz sirds pārpilnības kļūst varen runīgs.

—   Var minēt neskaitāmus piemērus, kapteini Džils un mister Sols, — Tūtss saka, — kur šī burvīgā sieviete parādījusi savu gaišo saprātu, bet visā pilnībā to atklāj tas, cik labi viņa saprata manas pielūgsmes pilnās jūtas pret mis Dombiju.

Abi klausītāji viņam piekrīt.

—   Jo ziniet, — misters Tūtss saka, — manas jūtas pret mis Dombiju nav mainījušās. Tās ir tādas pašas, kā bijušas. Viņa man arī tagad ir tas pats gaišais sapņu tēls, kāds bija, kad vēl nepazinu Volteru. Kad mēs ar misis Tūtsu pirmoreiz ierunājāmies par.. . vārdu sakot, par maigo mīlu … jūs saprotat, kapteini Džils …

—   Jā, jā, draudziņ, — kapteinis atteic, — kas mums visiem sajauc prātu … pašķirstiet grāmatu un uzmeklējiet šito vietu.

—   Es katrā ziņā to izdarīšu, kapteini Džils, — misters Tūtss atbild pavisam nopietni. — Kad mēs pirmoreiz pieskārāmies šim tematam, es paskaidroju, ka es, tā sacīt, esmu tāds salnas nokosts zieds, ziniet.

Kapteinis atzīst šo metaforu par sevišķi izdevušos un nobubina, ka no visiem ziediem, kas pušķo pasauli, . neviens nevar līdzināties rozei.

—   Bet — lai slavēts die's! — misters Tūtss turpina,

—   viņa manu sirdi pazina tikpat labi kā es pats. Neko jaunu viņai es nevarēju pastāstīt. Viņa bija vienīgā, kas varēja nostāties starp mani un kluso kapu, un viņa to izdarīja — un tādā veidā, ka es mūžam nebeigšu viņu apbrīnot. Viņa zina, ka visā pasaulē nav neviena, ko es tā cienītu kā mis Dombiju. Viņa zina, ka nav pasaulē tādas lietas, ko es mis Dombijas labad neizdarītu. Viņa zina, ka manās acīs mis Dombija ir pati skaistākā, pati burvīgākā, pati dievišķīgākā sieviete zemes virsū. Un ko atbild viņa uz visu to? Jāapbrīno viņas līdz pilnībai attīstītais prāts! «Mīļais draugs, tev taisnība. Arī es tāpat domāju.»

—   Un es arīdzan tāpat! — kapteinis piebalso.

—   Arī es, — piebilst Sols Džilss.

—   Un tad, — brīdi domīgi sūcis pīpi, pie kam seja tam apmierinātībā laistīties laistās, misters Tūtss triec tālāk, — cik mana sieva lieliska novērotāja! Cik viņai praktisks prāts! Kādas piezīmes viņa izteic! Vēl nupat vakar vakarā, kad mēs sēdējām, baudīdami laulāto divvientulības svētlaimi; ticiet man, šie vārdi ne tuvu vēl neizteic jūtas, kas pārņem mani sievas sabiedrībā, — vēl vakarvakarā viņa teica, ka derētu padomāt par mūsu drauga Voltera pašreizējo stāvokli. «Nu jau,» mana sieva aizrādīja, «viņām nav jābrauc vairs jūrā,

—   pēc tā pirmā garā ceļojuma kopa ar jauno sievu,» kad — kā jūs zināt, — viņš nevarēja nebraukt.

—   Pilnīgi pareizi, — vecais instrumentu meistars atbild, berzēdams rokas.

—   «Tagad,» sacīja mana sieva, «Volteram nekur nav jābrauc, jo tas pats uzņēmums piedāvā viņam ļoti atbildīgu posteni tepat dzimtenē; viņš atkal var parādīt savas spējas; viņš kāpj kalnup neiedomājami ātriem soļiem, visi viņu iemīļojuši; tēvocis viņu vēl atbalsta šai viņa dzīves laimīgākajā posmā,» — kas droši vien atbilst patiesībai, mister Sols? Mana sieva nekad nemaldās.

—   Jā, jā gan … daži mūsu pazudušie kuģi pilni ar

zeltu patiešām atgriezušies uz dzimteni, — vecais Sols smiedamies atbild. — Kuģi mazi, mister Tūts, — bet manam zēnam derēs tīri labi.

—   Tieši tā, — misters Tūtss saka. — Manu sievu jūs nekad nepieķersit niekus runājam. «Redzi,» saka šī apbrīnojamā sieviete, «kāds viņa stāvoklis patlaban, — un kas būs tālāk? Kas nāks tālāk?» vaicā misis Tūtsa. Bet nu, kapteini Džils, un jūs, mister Sols, pievērsiet uzmanību manas sievas tālredzīgajam skatienam. «Pašlaik taču mistera Dombija acu priekšā tiek likti pamati, uz kuriem pamazām pacelsies jauns… e… e … uzņēmums …» — jā, uzņēmums, misis Tūtsa sacīja, — misters Tūtss stāsta, — «varbūt tāds pats, varbūt pārāks par to, kāds piederēja viņam, bet par kura necilo sākumu viņš aizmirsis» (ko daudzi aizmirst, bet slikti dara, pēc misis Tūtsas vārdiem). «Tas nozīmē,» saka mana sieva, «ar viņa meitas palīdzību pacelsies …» Nē — «atdzims» … tieši tā misis Tūtsa teica, «slavas spožumā jauns Dombijs un Dēls.»

Misters Tūtss ar savas pīpes palīdzību, kuru viņš ar lielu prieku lieto kā stimulējošu līdzekli daiļrunībā, jo no īsta dūma viņam kļūst nelabi, — tik lieliski un pareizi novērtē savas sievas pravietiskos vārdus, ka kapteinis, lielā uzbudinājumā pasviedis gaisā savu spīdīgo cepuri, izsaucas:

—    Sol Džils, tu zinātnes vīrs un mans vecais biedri, ko es ieteicu Volram izlasīt un iegaumēt tanī vakarā, kad viņš tikko bija iestājies darbā? Vai tie vārdi neskanēja uz šādu modi? — «Griezies atpakaļ, Vitington, Londonas lordmēr, un, kad tu kļūsi vecs, tu nekad vairs to nepametīsi.» Nu, bija tā vai nebija, Sol Džils?

—   Bija jau bija, Ned, — atteic vecais instrumentu meistars. — Atceros labi.

—   Nu tad es, lūk, ko jums teikšu, — kapteinis saka, atzveldamies krēslā un izriezdams krūti apdullinošai rēkoņai. — Es jums uzraušu «Daiļo Pegu» no viena gala līdz otram, bet jūs turieties braši un velciet līdzi!

Vīni, noglabāti pagrabos, kļūst veci kā savā laikā vecais «madeira», un pudeles noklājas putekļiem un zirnekļu tīkliem.

Ir saulainas rudens dienas, un pa liedagu bieži redz pastaigājamies jaunu lēdiju un sirmu džentlmeni. Turpat pie tiem vai netālu no tiem skraida divi bērni — zēns un meitene. Parasti viņiem līdzi tek arī vecs suns.

Vecais džentlmenis iet kopā ar mazo zēnu, sarunājas ar to, rotaļājas ar to un uzmana tā katru soli, it kā šis zēns būtu viss viņa dzīves saturs. Ja zēns rāda skumju vaidziņu, kļūst grūtsirdīgs arī vecais džentlmenis; bet dažreiz, kad zēns, sēdēdams viņam blakus, raugās viņam acīs un kaut ko jautā, viņš saņem mazo rociņu un, turēdams to, aizmirst atbildēt. Tad bērns saka:

—   Vectētiņ, paklau, vai es atkal esmu stipri līdzīgs savam nabaga mazajam tēvocim?

—   Jā, Pol. Bet viņš bija vārgs, un tu esi ļoti stiprs.

—   O jā, es esmu ļoti stiprs.

—   Viņš jūrmala gulēja ratiņos, bet tu vari skraidīt.

Viņi ceļas un klīst atkal tālāk, jo sirmajam džentlmenim vislabāk patīk redzēt zēnu brīvi kustamies un padraiskojamies. Ļaudis, redzēdami viņus vienmēr kopā, apbrīno viņu lielo draudzību, un valodas par saitēm, kas abus saista, iet viņiem līdzi.

Bet neviens, izņemot Florensi, nezina, cik ļoti sirmais džentlmenis pieķēries meitenītei. Par to neviens nerunā. Pats meitēns dažbrīd brīnās, kāpēc viņš grib to slēpt. Viņš lolo mazo Florensi savā sirdī. Viņš nevar izturēt, ja redz tās sejiņu apmākušos. Viņš nevar izturēt, ja redz to sēžam kaut kur maliņā. Viņš iztēlojas, ka tā jūtas atstumta, kaut nepa\jisam tā nav. Viņš klusiņām ieiet pie tās istabā naktī un vēro to aizmigušu. Viņam ļoti patīk, ka no rītiem tā nāk viņu modināt. Visvairāk viņš to glāsta un apmīļo, kad nav neviena, kas to redz. Bērns tad reizēm saka:

—   Vectētiņ, kāpēc tu raudi, kad mani skūpsti?

Viņš atbild tikai: — Mazo Florens! Mazo Florens! —

un atglauž tai matu cirtas, kas apēno nopietnās acis.

19. lpp. Cita vieta — pēc parlamenta paražām Anglijā Apakšnams un Lordu palāta viens otru dēvēja par «cilu vietu».

30. lpp. Lielais Šropšīrs Pirmais — tolaik populārs bokseris.

44. lpp. Doktors Vatss — teoloģijas doktors Aizeks Vatss (XVII gs.), psalmu un baznīcas himnu autors.

47. lpp. Potivāra sieva — pēc bībeles leģendas kāda Ēģiptes faraona sardzes virsnieka Potivāra (Potifera) sieva mēģinājusi pavedināt sava vira vergu Jāzepu, ko viņa brāļi no Jūdejas bija pārdevuši verdzibā uz Ēģipti.

93. lpp. Austrummagnātu saraksts — mistera Dombija viesu sarakstu pārstāvēja bagāti tirgotāji, kam bija sakari ar Austnimindijas Kompāniju, bet misis Dombijas viesi bija no pavisam citām aprindām.

96. lpp. Vecā lēdija no Trednīdlstrītas — Londonas bankas personificējums. Trednīdla ielā (tulkojumā ielas nosaukums nozīmē — diegs un adata), vietā, kur tagad uzcelta Anglijas T^anka, XIV gs. atradies Drēbnieku tirdzniecības kompānijas nams.

96. lpp. Toma Tīdlera rotaļlaukums — ar šiem vārdiem apzīmē nevienam nepiederošu zemes joslu, neitrālu zonu starp divām valstīm. Viss, ko var uziet šajā joslā, teorētiski jjāriet atradēja īpašumā. No šejienes ari cēlusies bērnu rota|a, kurā Toms Tidlers mēģina aizkavēt citus bērnus šķērsot viņa lauciņu un uzlasīt tur zeltu un sudrabu.

105. lpp. Otra burvīgā radījuma lāpa — misis Skjūtona domā laulības dievu Himeneju, ko parasti attēlo ar lāpu rokā.

107. lpp. Senās Nīlas čūska — ta Šekspīra traģēdijā «Antonijs un Kleopatra» Antonijs nosauc Ēģiptes valdnieci Kleopatru (I gs. p. m. ē.).

174. lpp. Montardžīsas suns — leģendārs suns, kas piederējis franču bruņiniekam Obrī de Mondidjē, kuru XIV gadsimtā nogalinājis Ričards de Makērs. Šis noziegums ilgu laiku palicis nenoskaidrots, un slepkava ticis atklāts tikai tāpēc, ka tam neatlaidīgi dzinis pēdas nogalinātā suns. Pēc karaļa Kārļa V pavēles tikusi sarikota dieva tiesa — cīņa starp suni un Makēru, un slepkava gājis bojā.

176. lpp. Tugi — Indijā kopš XII gadsimta pazīstamas, reliģiski noskaņotas «žņaudzēju» apvienības locekļi. Apvienība likvidēta apmēram 1835. gadā.

176. Ipp. Pārgājis Rubikonu — pāriedams pār Rubikonu, savu pro

vinču robežupi, Jūlijs Cēzars 49. gadā p. m. ē. izraisīja pilsoņkaru. Kopš tā laika izteiciens «pāriet Rubikonu» nozīmē izšķirties par rīcību, no kuras atpaka)ce|a vairs nav.

177. Ipp. Vecais Parrs — pēc nostāstiem XVII gs. kāds Tomass Parrs

esot sasniedzis 152 gadu vecumu.

219. !pp. Indiešu atraitne — pēc tagad atmesta seno hindu paraduma atraitni sadedzināja dzīvu līdz ar mirušo vīru viņa bēru sārtā.

220 Ipp. Bet acis ir man arī — atsaukšanās uz košajiem plankumiem — «acīm» pāva astē.

227. Ipp. Zilās blūzes skola — viena no vecākajām skolām Anglijā; tās audzēkņi valkāja garas, zilas blūzes.

258. Ipp. Klibais dēmons — franču pasakas tēls; rakstnieks Lcsāžs (XVIII—XIX gs.) par to sarakstījis satīrisku romānu. Klibais dēmons noceļ namiem jumtus, tā izrādīdams jaunam augstmanim visas dzīves ēnas puses.

287. Ipp. Svētā Pāvila katedrāle — Londonā, viena no lielākajām katedrālēm pasaulē.

454. Ipp. Pārliecināties, ka atkal k|uvis slavens — vārdus «Es kādu rītu uzmodos un pārliecinājos, ka esmu kļuvis slavens» esot teicis dzejnieks Bairons nākamajā rītā pēc viņa darba «Cailda Harolda ceļojums» publicēšanas.

456. Ipp. Pelmelā ievilktos mucā… — atsaukšanās uz grieķu filozofu Diogenu (V—IV gs. p. m. ē.), kas daļu mūža mitinājies liela mucā.

497. Ipp. Cincināts — V gs. p. m. ē. Romas valsts konsuls un karavadonis, kas .pēc uzvarām kaujas laukos arvien mēdzis uzturēties savu lauku māju klusumā.

497. Ipp. «Adolescens impriinis grāvis et doctus» (latīņu valodā) — cienījams un mācīts jauneklis.

XXXI    TOC \o "1-5" \h \z NODAĻA. Kāzas………………………………………………………. 5

XXXII    nodaļa. Koka Mičmanis sadrūp drumslās … 24

XXXIII    nodaļa. Kontrasti………………………………………………… 46

XXXIV     nodaļa. Vēl viena māte ar meitu…………………………….. 62

XXXV    nodaļa. Laimīgais pāris…………………………………………. 77

XXXVI nodaļa. Mājas iesvētīšana……………………………………….. 92

XXXVII     nodaļa. Vairāk nekā viens brīdinājums . . . 107

XXXVIII     nodaļa. Mis Toksa atjauno senu. pazīšanos . . 121 XXXIX nodaļa. Jūrasbraucēja Edvarda Kalla turpmākie

piedzīvojumi 132

XI. nodaļa. Ģimenes attiecības…………………………………….. 153

XLI nodaļa. Jaunas balsis viļņos………………………………….. 173

XL1I nodaļa. Slepenas sarunas un nelaimes gadījums 186

XLIII nodaļa. Nomoda nakts 205

XLIV nodaļa. Šķiršanās 216

XLV nodaļa. Uzticības persona 229

XLVI nodaļa. Identificēšana un pārdomas 239

XL\Hl NODAĻA. Pērkona spēriens…………………………………….. 255

XLVIII NODAĻA. Plorenses bēgšana…………………………………… 280

XLIX nodaļa. Mičmanis izdara atklājumu 294

L nodaļa. Mistera Tūtsa sirdssāpes…………………………. 315

LI nodaļa. Misters Dombijs un sabiedrība . . . 336

LII nodaļa. Slepenas ziņas………………………………………….. 347

LTII nodaļa. Vēl citas ziņas…………………………………………. 366

LIV nodaļa. Bēgļi………………………………………………………. 386

LV nodaļa. Robs Slīpētājs zaudē vietu ….. 400 LVI nodaļa. Dažam labam sirds prieka pilna, bet

Kaujas Gailim īgnuma pilna …. 415

LVII nodaļa. Vēl vienas kāzas 443

LVIII nodaļa. Pēc kāda laika 453

LIX nodaļa. Atmaksa………………………………………………….. 472

LX nodaļa. Galvenokārt par kāzām……………………………….. 496

LXI nodaļa. Piekāpšanās……………………………………………. 511

LXII nodaļa. Noslēgums 526

XXXI—XXXIX un LI—LXII nodaļas tulkojusi Marija Ezeriņa XL—L nodaļas tulkojis Mārtiņš Kalndruva

Dealings with the Firm of

DOMBEY AND SON Wholesale, Retail and for Exportation by

CHARLES DICKENS Volume II

Foreign Languages Publishing House Moscow 1955

ЧАРЛЬЗ ДИККЕНС ДОМБИ И СЫН Том II

Издательство Лиесма На латышском языке Художник Г, Пурвинь

Redaktore I. Kalnciema. Māksi, redaktors V. Selkovs. Tehn. redaktore F. Joffe. Korektore I. Gintere.

Nodota salikšanai 1968. g. 29. novembrī. Parakstīta iespiešanai 1969. g. 28. janvārī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 84X108/32. 16.75 fiz. iespiedi ; 28,14 uzsk. iespiedi.; 27,11 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 97 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 22395-J1011. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības parvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 679.

A(Angļu)

[1] Zīdvesters — jūrnieku cepure no eļļota audekla.

[2] sapresēti žāvēti āboli.

Content

Dikenss Čārlzs Dombijs un Dēls II grāmata

XXXI NODAĻA KĀZAS

XXXII NODAĻA KOKA MIČMANIS SADRŪP DRUMSLĀS

XXXIII NODAĻA KONTRASTI

XXXIV  NODAĻA VĒL VIENA MĀTE AR MEITU

XXXV NODAĻA LAIMĪGAIS pāris

XXXVI NODAĻA MĀJAS IESVĒTĪŠANA

XXXVII NODAĻA VAIRĀK NEKĀ VIENS BRĪDINĀJUMS

XXXVIII NODAĻA MIS TOKSA ATJAUNO SENU PAZĪŠANOS

XXXIX NODAĻA JŪRASBRAUCĒJA KAPTEIŅA EDVARDA KATLA TURPMĀKIE PIEDZĪVOJUMI

XL NODAĻA ĢIMENES ATTIECĪBAS

XLI NODAĻA JAUNAS BALSIS VIĻŅOS

XLII NODAĻA SLEPENAS SARUNAS UN NELAIMES GADĪJUMS

XLIII NODAĻA NOMODA NAKTS

XLTV NODAĻA ŠĶIRŠANĀS

XLV NODAĻA UZTICĪBAS PERSONA

XLVI NODAĻA IDENTIFICĒŠANA UN PĀRDOMAS

XLVII NODAĻA PĒRKONA SPĒRIENS

XLVIII NODAĻA FLORENSES BĒGŠANA

XLIX NODAĻA MIČMANIS IZDARA ATKLĀJUMU

L NODAĻA MISTERA TŪTSA SIRDSSĀPES

LI NODAĻA MISTERS DOMBIJS UN SABIEDRĪBA

LII NODAĻA SLEPENAS ZIŅAS

LIII NODAĻA VĒL CITAS ZIŅAS

LIV NODAĻA BĒGĻI

LV NODAĻA ROBS SLĪPĒTĀJS ZAUDĒ VIETU

LVI NODAĻA DAŽAM LABAM SIRDS PRIEKA PILNA, BET KAUJAS GAILIM ĪGNUMA PILNA

LVII NODAĻA VĒL VIENAS KĀZAS

LVIII NODAĻA PĒC KĀDA LAIKA

LIX NODAĻA ATMAKSA

LX NODAĻA GALVENOKĀRT PAR KĀZĀM

LXI NODAĻA PIEKĀPŠANĀS

LXII NODAĻA NOSLĒGUMS