Dikenss Čarlzs

Dombijs un dēls 1,2. grāmata

Čarlzs Dikenss

Dombijs un dēls

I grāmata

..

1.NODAĻA DOMBIJS UN DĒLS

Dombijs sēdēja apkrēšļotas istabas kaktā lielā atzveltnes krēslā pie gultas, bet Dēls, silti ietīņāts, gulēja mazā, uz zemas kušetes rūpīgi novietotā aiju grozā tieši pretī kamīnam un pavisam klāt pie tā, it kā viņš būtu gatavs rausītis un nu tikai atliktu apgrauzdēt viņu brūnu, kamēr vēl gluži svaigs.

Dombijs varēja būt gadus četrdesmit astoņus vecs. Dēls — minūtes četrdesmit astoņas. Dombijs bija papliku galvvidu, iesarkanu seju un, kaut gan brašs stalta auguma vīrs, taču pārlieku bargs un lielkundzisks pēc izskata, lai būtu pievilcīgs. Dēls bija gluži pliku paurīti, gluži sarkans un, kaut gan (nav šaubām vietas) nenoliedzami jauks bērniņš, taču visā visumā tāds sačervelējies un plankumains pagaidām. Dombija vaigā Laiks un tā māsa Rūpe bija ievilkuši jau dažu labu rievu kā kokā, kam jākrīt, kad laiks pienācis, — žēlastības nepazīst šie dvīņi: apgaitodami savus cilvēku mežus, tie ik uz soļa iecērt pa robam, — kamēr Dēla sejiņa bija krustu šķērsu savilkta tūkstoš sīkās krunciņās, kuras tas pats mānīgais Laiks sava prieka dēļ ņemsies gludināt un izlīdzināt ar izkapts neaso malu, tā sagatavodams virsmu savām dziļākajām operācijām.

Dombijs, nezinādams, kā prieku valdīt par sengaidīto, nu beidzot sagaidīto notikumu, zvadzināja un zvadzināja

smago zelta pulksteņa važu, kas nokarājās zem smalkajiem, zilajiem svārkiem, uz kuriem mirgoja pogas attālās uguns blāvajā atblāzmā. Dēls paceltām, samiegtām dūrītēm likās piedraudam dzīvei ar saviem vājajiem spēciņiem par to, ka tā tik negaidīti viņu pārsteigusi.

—   Firma, misis Dombij, — misters Dombijs ierunājās, — nu atkal reiz ne vien sauksies, bet īstenībā arī būs Dombijs un Dēls; Dom-bijs un Dēls!

No šiem vārdiem strāvoja tāds maigums, ka tas ietekmēja viņu piemetināt misis Dombijas vārdam mīlināmo epitetu (gan ne gluži bez stomīšanās, jo šis bija no tiem vīriem, kas nemēdz sievas tādā veidā uzrunāt), un viņš nu teica: — Misis Dombij, mana . . . mana mīļā.

Tikko jaušams viegla izbrīna sārtums pārlija slimās lēdijas vaigiem, kad viņa pacēla acis uz vīru.

—   Viņu, protams, kristīsim par Polu, mana .. . misis Dombij.

Viņa gurdi atsaucās: — Protams, — vai drīzāk gan pateica to tikai ar lūpu kustību un atkal aizvēra acis.

—   Viņa tēva vārdā, misis Dombij, un viņa vectēva! Vēlētos, kaut vectēvs šo dienu piedzīvojis!

Un atkal viņš atkārtoja: — Dom-bijs un Dēls! — gluži tai pašā balss noskaņā kā pirmāk.

Šie trīs vārdi izteica visu mistera Dombija dzīves jēgu. Zeme bija radīta Dombijam un Dēlam, kur viņiem izvērst savu tirdzniecība; saule un mēness bija likti pie debesīm) lai dotu viņiem gaismu. Upēm un jūrām bija ierādītas gultnes, lai būtu viņu kuģiem kur peldēt; varavīksnes vēstīja viņiem labu laiku; vēji pūta vai nu veicinādami, vai kavēdami viņu pasākumus; zvaigznes un planētas riņķoja pa savām orbītām, lai nesatricināmu saglabātu sistēmu, kuras centrs bija viņi. Parastie saīsinājumi mistera Dombija acīs ieguva jaunu nozīmi un attiecās vienīgi uz viņiem. A. D. nekādā ziņā neaizstāja Anno Domini, bet gan Anno Dombijs — un Dēls.

Viņš dzīvības un nāves mijās bija pacēlies — tāpat kā tēvs pirms viņa — no Dēla līdz Dombijam un tepat vai gadus divdesmit sabijis par firmas vienīgo pārstāvi. No šī gadu skaita desmit viņš nodzīvojis laulībā — laulībā, kā viens otrs pačaloja, ar lēdiju, kas savu sirdi viņam nebija atdevusi, kas laimes dienas atstājusi pagātnē un, savā garā salauzta, apņēmusies pacietīgi un lēnprātīgi panest, ko tagadne dos. Grūti ticams, ka šādas nevalodas varēja aizsniegt mistera Dombija ausis, kaut viņu tās arīdzan skāra, un iespējams, ka neviens tajās nebūtu noklausījies ar lielāku neticību kā viņš pats, ja arī tās būtu līdz viņam aizskanējušas. Dombijam un Dēlam gan bieži iznāca darīšanas ar ādām, bet nekad ar sirdīm. Šo fantāzijas preci viņi atstāja zēniem un meitenēm, pansijām un grāmatām. Misters Dombijs būtu spriedis: ka laulībā ar viņu pēc pašas dabas nolikuma ir jābūt aplaimotai un pagodinātai jebkurai sievietei ar gaišu saprātu; ka cerība dot dzīvību šādas firmas jaunam līdzdalībniekam nemaz nevar nemodināt žilbinošu un pacilājošu godkāri vēl pat mazāk godkāru viņas dzimuma pārstāvju krūtīs; ka misis Dombija ir noslēgusi šo sociālo līgumu, — gandrīz neizbēgams solis smalkās un bagātās ģimenēs, pat ja nedomā par ģimenes vārda nodrošināšanu firmām, — vaļā acīm, skaidri apzinādamās šīs priekšrocības; ka misis Dombija diendienā ir vērojusi un redzējusi, kādu stāvokli viņš ieņem sabiedrībā; ka misis Dombija vienmēr ir sēdējusi goda galā pie viņa galda un godam arī pildījusi savus namamātes pienākumus; ka misis Dombija ir bijusi laimīga; ka viņai nav bijis pamata būt nelaimīgai.

Vai vismaz ar vienu iebildi. Jā. To viņš varētu atļauties. Tikai ar vienu; bet tā pati viena izteica ļoti daudz. Viņi jau desmit gadu kā bija precējušies, bet līdz pat šai dienai, kur misters Dombijs sēdēja dziļajā atzveltnī pie gultas, nemitēdamies zvadzināt pulksteņa smago zelta važu, viņiem nebija neviena pēcnācēja. Tā sakot, neviena, ko būtu vērts pieminēt. Piedzimusi jau bija gan pirms gadiem sešiem meitene, un šī pati meitene, kas nemanot klusām bija ienākusi istabā, stāvēja tagad, bikli ierāvusies kaktā, no kurienes tā varēja redzēt savas māmuļas seju. Bet kas gan bija meitene Dombijam un Dēlam! Kapitālam, kas ceļ firmas vārdu un slavu, šāds bērns nozīmēja tikpat daudz kā sīknaudas ripiņa, kas nekur nav ieguldāma, — penijs, nekas vairāk.

Mistera Dombija prieka kauss patlaban tomēr bija tik pilns, ka sirds viņam atļāva pāra pilītes no tā nopilināt pat uz mazās meitiņas putekļiem klātā sānceliņa.

—   Florens, — viņš tad nu teica, — manis dēļ, ja gribi, vari pieiet un paraudzīties uz savu jauko brālīti. Tikai neaiztiec viņu!

Meitenīte pameta ašu skatienu uz zilajiem svārkiem un stīvo, balto kravati, kas kopā ar čīkstošo zābaku pāri un skaļi tikšķošo pulksteni deva viņai priekšstatu par tēvu; bet tūdaļ viņas acis atkal aizvērsās pie mātes sejas, un viņa ne pakustējās, ne arī atbildēja ko.

Mirkli vēlāk lēdija bija pavērusi acis un ieraudzījusi bērnu; un meitiņa jau bija pieskrējusi pie viņas un, pacēlusies pirkstgalos, lai vieglāk varētu paslēpt seju māmuļas skavās, pieplakusi viņai ar izmisīgu mīlas degsmi, tik neiedomājamu viņas vecumā.

—   Nu tu die's! — misters Dombijs izsaucās, īgni pieceldamies. — Tā nu ir neapdomīga nesavaldība, patiešām. Labāk būs, ja palūgšu doktoru Pepsu, lai ir tik laipns un varbūt uznāk vēlreiz augšā. Iešu lejā. Iešu lejā. Un nevajadzēs taču man vēl lūgt, — viņš piebilda, apstājies uz brīdi pie kušetes kamīna priekšā, — lai jūs ar sevišķu rūpību uzraudzītu šo jauno džentlmeni, misis . . .

—   Blokita, ser? — pateica priekšā aukle, novītis labāko aprindu muļķīgi smaidīgs ziediņš, kas kautrējās skaidri un noteikti pateikt savu vārdu, bet izmeta to tikai kā mulsu minējumu.

—   Šo jauno džentlmeni, misis Blokita.

—   Ko nu, ser, tak jau. Atceros vēl, kad mis Florense piedzima…

—   Jā, jā, jā, — attrauca misters Dombijs, noliekdamies pār aiju grozu un tai pašā laikā maķenīt saraukdams uzacis. Ar mis Florensi viss bija ļoti labi, bet šoreiz ir pavisam kas cits. Šim jaunajam džentlmenim ir pildāma dzīvē misija. Misija, mazo ķipar!

Bērnu šādi uzbildis, viņš pacēla tā rociņu pie lūpām un noskūpstīja; tad it kā satrūcies, ka ar šādu izdarību ir zināmā mērā kompromitējis savu cieņu, viņš tīri apmulsis izgāja ārā.

Doktors Pārķers Pepss, viens no galma ārstiem, par slavenību kļuvis, palīdzot kuplināt dižciltīgo ģimeņu pieaugumu, šai brīdī, rokas uz muguras salicis, viesistabā pastaigājās uz priekšu un atpakaļ, iedvesdams neizsakāmu apbrīnu mājas ārstam, kas pēdējās sešas nedēļas neapnikdams bija bazūnējis visiem saviem pacientiem, draugiem un paziņām par šīm gaidībām, uz kurām viņš ik mīļu stundu dienu un nakti gaidot uzaicinājumu ierasties kopā ar doktoru Pārķeru Pepsu.

—   Nu, ser, — doktors apvaicājās mīkstā, dziļā, sonorā balsī, pašreizējo apstākļu dēļ gan pieklusinātā, tāpat kā durvju klabeklis, — kā šķiet, vai jūsu apmeklējums mazliet uzmundrināja jūsu dārgo kundzi?

—   Deva impulsu, tā sacīt? — mājas ārsts tikko dzirdami piebilda, tai pašā reizē palocīdamies pret doktoru, ar to tikpat kā teikdams: «Piedodiet, ka iemetu vārdu starpā, bet tas bija vārds vietā.»

Misters Dombijs no šāda jautājuma pilnīgi sadulba. Tik maz viņš bija domājis par slimnieci, ka nespēja nemaz atgūties atbildēt. Viņš tikai pateica, ka justos mierīgāks, ja doktors Pārķers Pepss uzietu vēlreiz augšā.

—   Čabi! Mēs nedrīkstam jums noklusēt, ser, — doktors Pārķers Pepss sacīja, — ka viņas gaišībai hercogienei . . . piedodiet, lūdzu, es samainu vārdus. .. gribēju teikt — jūsu mīļajai kundzei spēki sāk apsīkt. Ka zināmā mērā iestājies pagurums un vispār elastīguma trūkums, kaut mums labāk būtu paticis, ja tāds . . . nebūtu …

—   Novērojams, — mājas ārsts iemetās starpā un atkal palocīja galvu.

—   Gluži pareizi, — doktors Pārķers Pepss runāja tālāk, — kaut mums labāk būtu paticis, ja tāds nebūtu novērojams. Tā rādās, ka lēdijas Kenkebijas… atvainojiet mani, gribēju teikt — misis Dombijas, es sajaucu pacientu vārdus …

—        Kuri nav saskaitāmi, — nomurmināja mājas ārsts,

—   nevar taču sagaidīt, tiešām … būtu jau tīrais brīnums, ja bijis otrādi… doktora Pārķēra prakse Vestendā …

—   Pateicos, — doktors sacīja, — gluži pareizi. Tā rādās, kā jau ieminējos, mūsu pacientes organisms ir pārcietis satricinājumu, no kura var cerēt atlabt tikai ar lielu un stipru …

—   Un spriegu, — nomurdēja mājas ārsts.

—   Gluži pareizi, — doktors atzinīgi atsaucās, — un spriegu piepūli. Lūk, misters Pilkinss, būdams šās ģimenes ārsts konsultants — neviens gan nebūtu spējīgs labāk pildīt šo pienākumu, tā mana pārliecība .. .

—  O, — mājas ārsts nodūca. — Sera Hjūberta Stenlija uzslava! *

—   Tādi vārdi, — doktors Pārķers Pepss atsaucās, ir liela laipnība no jūsu puses. Misters Pilkinss kā

jūsu ģimenes ārsts labi pazīst pacientes organismu ta normālajā stāvoklī (tas ļoti svarīgi, lai mēs varētu savas domas saskaņot pašreizējos apstākļos) un ir vienis prātis ar mani, ka šinī gadījumā tikai no Dabas varam gaidīt, ka tā dos spēku saņemties. Un, ja mūsu valdzinošā draudzene grāfiene Dombija … lūdzami neņemiet ļaunā! — misis Dombija nebūs . ..

—   Spējīga, — mājas ārsts atkal pameta vārdu.

—   Spējīga piespiest sevi kaut cik saņemties, — doktors Pārķers Pepss turpināja, — tad var iestāties krīze, kas mūs abus dziļi apbēdinātu.

Kādu mirkli viņi stāvēja, acis zemē nodūruši; tad, paklausot aicinājumam — doktora Pārķēra Pepsa klusam mājienam, devās augšā, pie tam mājas ārsts pasteidzās atvērt durvis šī slavenā speciālista priekšā, bet pats, izrādīdams pārlieku pazemīgu goddevību, sekoja tam nopakaļis.

Ja apgalvotu, ka misters Dombijs dzirdēto sev īpatnējā veidā nepārdzīvoja, tad nodarītu viņam netaisnību. Viņš gan nebija tas vīrs, atklāti runājot, kas lēti satraucams vai satriecams, tomēr ar kādu jutekli viņš jauta, ka gadījumā, ja sieva pagalam savārgtu un nomirtu, viņam būtu tās ļoti žēl un tā vien liktos, ka pazudis kāds priekšmets no galda sudraba, mēbelēm vai citiem mājsaimniecības piederumiem, kuru iegūt bijis vērts un kura zaudējumu nevarētu pieciest bez nozēlām. Lai gan, bez šaubām, tās būtu vēsas, veikaliskas, vīrišķīgi apvaldītas nožēlas.

Viņa aizdomāšanos šinī virzienā drīz vien iztraucēja vispirms drēbju čaukstoņa kāpnēs un tūliņ pēc tam kā ar vēju istabā iebrāzusies lēdija — gados drīzāk pāri pusmūžam nekā otrādi, tomēr pēc ģērba, it sevišķi pēc cieši savilktā ņiebura, gluži kā meitene; aiz apvaldītu jūtu sastrēguma saspringtu seju tā melās viņam klāt kā bulta, apsvieda rokas viņam ap kaklu un aizelsusies izsaucās:

—   Manu mīļo Pol! Viņš taču ir īsts Dombijs!

—   Jā gan, jā! — brālis atteica (misters Dombijs tiešām bija tās brālis), — nenoliedzami, viņš ir atsities ģimenē. Rāmāk, rāmāk, Luiza.

—   Es jau uzvedos gan kā neprāte, — Luiza sacīja, nosēzdamās un izņemdama kabatas lakatiņu, — bet. viņš ir… viņš taču ir .. , nu mats matā Dombijs kas Dombijs! Man vēl neko līdzīgu nav gadījies pieredzēt!

—   Bet kā tad ar Fanniju pašu? — misters Dombijs vaicāja. — Kā jūtas Fannija?

—   Mīļo Pol, — Luiza attrauca. — Tas nu nav itin nekas. Tici man, itin nekas. Spēku apsīkums, protams, bet ne tuvu tas, ko es pati pārcietu kā ar Džordžu, tā Frederiku. Vajag tikai saņemties. Tas ir viss. Bijusi mīļā Fannija no Dombijiem! . . . Bet gan jau viņa sasparosies; nemaz’nešaubos, viņa pacentīsies. Zinādama, ka šo piepūli no viņas prasa kā pienākumu, protams, viņa saņemsies. Mīļo Pol, ir jau gļēvi un muļķīgi no manas puses, es zinu, tā trīcēt un drebēt no galvas līdz papēžiem, bet jūtos tik nelāgi, ka gribot negribot jālūdz glāze vīna un gabaliņš no šīs tortes. Domāju jau, ka izgāzīšos kāpnēs pa logu laukā, kad nācu lejā, apraudzījusi Fanniju un mīļmīļo kunkulīti. — Šie pēdējie vārdi norita pār lūpām, pēkšņi it dzīvi atceroties mazulīti.

Tūlīt pēc tiem atskanēja viegls klauvējiens pie durvīm.

—   Misis Čika, — jau ārpusē ierunājās salda sievietes balss, — nu, kā jūs tagad jūtaties, mana dārgā draudzene?

— Mīļo Pol, — Luiza paklusām teica, pieceldamās no krēsla, — tā ir mis Toksa. Brīnum jauks radījums! Bez viņas es nemaz nebūtu spējusi šeit nokļūt. Mis Toksa — mans brālis misters Dombijs. Pol, manu mīļo, — miss Toksa, mana vissirsnīgākā draudzene.

Šī tik sevišķā kārtā priekšā stādītā lēdija bija kalsna, garumā izstīdzējusi sieviete un pēc ārējā izskata tik izbalējusi, it kā, domāt, daba jau pašā sākumā, viņu veidodama, nebūtu lietojusi to, ko baltpreču tirgotāji sauc par «izturīgām krāsām», un viņa pamazām noplukusi. Ja tas nedūries acīs, viņu varētu uzskatīt par pieklājības un laipnības visspilgtāko paraugu.

No ilga pieraduma alkani ieklausīties visā, kas, viņai dzirdot, tika runāts, un ielūkoties pašos runātājos, it kā domās nopūloties katra tēlu ieslēgt savā sirdī, lai no tā nešķirtos līdz nāves stundai, galva viņai bija pilnīgi nošķiebusies uz vienu pusi. Rokas bija iedabājušās bez kāda pamudinoša cēloņa drudžaini pasviesties augšup it kā nevilšā sajūsmas uzplūdā. Acīm piemita tāda pati jūtu izpausmes spēja. Viņai bija maigākā balss, kāda jebkad dzirdēta, un deguns, varenākais no ērgļa deguniem, pašā vidū bija uzmetis nelielu kumpumiņu kā centrālo akmeni tilta velvē, no kurienes tas sliecās lejup uz sejas pamatni, it kā stingri apņēmies nekad un nekādā gadījumā uz augšu neslieties.

Mis Toksas tērps, neko teikt, diezgan jau smalks un pieklājīgs, kaut kā tomēr izskatījās tāds papluncīgs un palēts. Savas cepures un aubes viņa bija paradusi izgreznot dīvainiem, sīkiem it kā nezāļu ziediņiem. Arī matos pa reizei parādījās neredzēti augu valsts rotājumi, un ziņkāri ļaudis bija novērojuši, ka visām viņas apkaklītēm, aprocītēm, aplocītēm, kruzulītēm un citiem gaisīgiem tērpa rotājumiem — vārdu sakot, visiem tiem tualetes piederumiem, kuru diviem galiem pienāktos saiet kopā, — šie abi gali nekad labi nesatiek un ir nedomā viens otram tuvoties bez cīņas. Pie ziemas ģērbiem viņa valkāja kažokādas izstrādājumus — plecu apmetņus, šalles un uzročus ar tādu vien spurainu, sabozušos un pavisam nespožu spalvu. īpaša patika viņai bija uz mazām rokassomiņām ar slēdžiem, kas aizspiežot noskanēja kā mazu pistoļu šāvieni; un, kad uz viesībām bija uzcirtusies, tad kaklu vēl rotāja medaljons, lētākais no lētākajiem, ar blāvas, galīgi neizteiksmīgas acs attēlu uz tā. Šīs un citas līdzīga rakstura ārējās pazīmes radīja ļaudīs pārliecību, ka mis Toksa ir, kā mēdz teikt, lēdija ar šauru rocību, bet prot ar to izrīkoties

itin plaši. Iespējams, ka viņas sīksolīšu gaita vēl pastiprināja šāda sprieduma ticamību un lika secināt, ka parastā soļa sadalīšana divos trijos izskaidrojama ar viņas iemaņu no visa kā izdabūt, cik daudz vien iespējams.

—   Es saprotu, — mis Toksa sacīja, brīnum eleganti pakniksēdama, — ka tāds pagodinājums — tikt priekšā stādītai misteram Dombijam — ir sevišķas cieņas apliecinājums, pēc kā jau sen esmu ilgojusies, bet šobrīd gan vismazāk to gaidījusi. Mana dārgā misis Čika … vai drīkstu teikt — Luiza?

Misis Cika saņēma mis Toksas roku savējā, nostatīja uz tās vīna glāzi, izspieda asaru un atteica vārgā balsī:

—   Lai dievs jūs svētī!

—       Mana dārgā Luiza, tātad, — mis Toksa vaicāja,

-     mīļā draudzene, nu kā pašlaik jūtaties?

—   Labāk, — misis Čika atbildēja. — Iebaudiet mazliet vīna. Jūs jau bijāt gandrīz tikpat sabudusi kā es, arī jums tas noderēs, ticiet man.

Misters Dombijs, protams, uzņēmās namatēva pienākumus.

Mis Toksa, Pol, — turpināja misis Čika, joprojām turēdama tās roku, — mis Toksa, zinādama, ar kādu prieku un sirdsdrebām es gaidīju šodienējo notikumu, pagatavojusi Fannijai mazu dāvanu, kuru es apsolījos nodot. Tas ir tikai kniepadatu spilventiņš tualetes galdiņam *, Pol, bet zini, es gribu to pateikt un man tas jāpasaka — mis Toksa izdomājusi gadījumam tik ļoti piedienīgu un skaistu izteicienu. «Līksmi sveicam mazo Dombiju!» — es saku, tā ir poēzija!

—   Vai tā skan devīze? — brālis noprasīja.

—   Jā, tāda ir devīze, — Luiza atteica.

Bet saudziet mani un neaizmirstiet, dārgā Luiza, — mis Toksa ierunājās lēnā, lūdzošā balsī, — ka tikai. . . neprotu visai veikli izteikties… ka tikai šaubās par rezultātu uzdrīkstējos atļauties sev tādu vaļību. «Līksmi sveicam māsteru Dombiju!» — kā labi zināt, gan daudz vairāk būtu atbildis manām izjūtām. Tomēr neziņa, ar kādu sagaidām šos eņģeļiem līdzīgos pasaulē nācējus, ceru, attaisnos manu rīcību, ko citādi varētu izlulkot par nepieļaujamu familiaritāti.

Mis Toksa pie beidzamajiem vārdiem graciozi palocījās pret misteru Dombiju, un šis džentlmenis visžēlīgi atbildēja ar to pašu. Pat tāda veida cieņas parādīšana Dombijam un Dēlam, kāda izskanēja iepriekšējā sarunā, viņam bija tik tīkama, ka māsa misis Čika, lai gan viņš savā prātā turēja to par vāja rakstura labsirdīgu sievišķi, spēja viņu ietekmēt dziļāk nekā jebkurš cits.

—   Jā, — noteica misis Čika ar saldu smaidu uz lūpām, — tagad, kur tas nolicis, es Fannijai piedodu visu.

Šie vārdi jau skanēja īsti kristīgā garā, un misis Čika, tos pateikusi, tūdaļ juta, ka sirds kļūst vieglāka. Ne jau tāpēc, ka viņai būtu bijis kas sevišķs svainei piedodams vai, patiesību sakot, vispār jebkas, ja neskaita to, ka tā apprecējusies ar viņas brāli, — ko, viens kas tiesa, varēja uzskatīt savā ziņā par nekaunību, — un kopdzīves laikā devusi dzīvību meitenei, nevis zēnam, kas, kā misis Čika jau nezin cikkārt teikusi, nebija gluži tas, ko viņa sagaidījusi, un nepavisam ne laipna pateicība par uzmanību un godu, ko svaine saņēmusi.

Tā kā misteru Dombiju šai brīdī steidzīgi izsauca ārā no istabas, abas lēdijas tur palika vienas pašas. Mis Toksa tūdaļ sāka krampjaini žestikulēt.

—   Es zināj-u, ka jūs apbrīnosit manu brāli. Es jau to teicu tūlīt, mana dārgā, — Luiza sacīja.

Mis Toksas rokas un acis izteica, cik ļoti viņa apbrīno.

—   Un kur tad vēl viņa bagātība, mana mīļā!

—   Ak! — mis Toksa izdvesa, dziļi aizgrābta.

—   Ne-ap-tve-ra-ma!

—   Bet. viņa iznesība, mana dārgā Luiza! — mis Toksa jūsminājās. — Viņa stāja! Viņa cēlsirdība! Nav gadījies vēl redzēt portretu, kas jel pusi šo cēlo īpašību būtu ietvēris sevī. Kaut kas tik dižens, zināt, tik nesatricināms! Tik varenām, platām krūtīm, tik staltu stāvu! Jorkas hercogs komercpasaulē, mīļā, ne ko pielikt, ne ko atņemt! — noteica mis Toksa. — Tā, lūk, es viņu titulētu.

—   Kas tad nu, mīļo Pol! — iesaucās māsa, viņam atpakaļ ienākot. — Tu jau gluži bāls! Nekas tak nebūs noticis?

—   Bēdīgi, Luiza, viņi domā, ka Fannija …

—   Nu jau, nu, mīļo Pol, — māsa pieceldamās attrauca, — netici tam. Ja tu kaut cik paļaujies uz manu pieredzi, Pol, vari būt pilnīgi mierīgs — Fannijai tikai jāsasparojas no savas puses, neko vairāk. Un,-lai viņa uzņemtos šo piepūli, — Luiza turpināja, noņemdama cepuri, tad izlīdzinādama savu aubi un cimdus — kā cilvēks, kas visur ievēro kārtību, — viņa jāuzmundrina un, nudien, ja vajadzīgs, jāpiespiež saņemties. Bet nu, mīļo Pol, iesim abi augšā.

Misters Dombijs, kas ne vien kā pakļāvās māsas ietekmei aiz jau zināmajiem iemesliem, bet patiesi arī uzticējās viņai kā daždien pieredzējušai un izmanīgai sievai, nomierinājās un gāja tūlīt līdzi uz slimnieces istabu.

Sieva gulēja, kā viņš to bija atstājis, — piespiedusi mazo meitiņu pie krūtīm. Meitenīte bija piekļāvusies viņai cieši jo cieši, ar tādu pašu kaismi kā pirmāk, un kaut jel reizi būtu pacēlusi galviņu vai atvilkusi maigo vaidziņu no mātes vaiga, vai palūkojusies uz tiem, kas stāvēja apkārt, vai vārdiņu pateikusi, vai pakustējusies, vai asariņu nometusi!

—   Nemierīga bez meitenītes, — doktors čukstēja misteram Dombijam. — Mēs atzinām, ka labāk to atkal ielaist pie viņas.

Tāds svinīgs klusums iestājās pie gultas, un abi mediķi šķita noraugāmies uz nekustīgo ķermeni ar tik lielu līdzjūtību un bezcerību, ka misis Čika vienu mirkli jau atmeta savu nodomu, bet, pēkšņi atkal saņēmusi dūšu jeb, kā pati teica, visus prātus kopā, viņa nosēdās gultas malā un sacīja klusā, brīdinošā balsī, kādā mēdz runāt, modinot aizmigušu:

—   Fannij! Fannij!

Ne skaņas par atbildi, tikai mistera Dombija un doktora Pārķēra Pepsa pulksteņi tikšķēja tik skaļi, it kā tie šajā klusumā sacenstos skriešanā.

—   Fannij, mīļā, — misis Čika runāja māksloti jautrā balsī, — misters Dombijs ir ienācis tevi apraudzīt. Vai negribi parunāt ar viņu? Mazo puisīti — tavu bērniņu, Fannij, grib nolikt pie tevis — tu jau viņu tā īsti vēl neesi nemaz redzējusi —, bet to jau nevar, iekām tu neesi mazliet možāka kļuvusi. Kā domā, vai nebūtu laiks maķenīt sevi uzmundrināt? Ko?

Viņa nolieca ausi pie gultas; tai pašā laikā, uzlūkodama blakusstāvētājus, pacēla pirkstu.

—  Ko? — viņa atkārtoja. — Ko tu teici, Fannij? Es nesadzirdēju.

Ne vārda, ne skaņas, nekādas atbildes. Mistera Dombija un doktora Pārķēra Pepsa pulksteņi šķita skrējām vēl raitāk.

—   Nudien, Fannij, mīļā, — svaine sacīja, mainīdama pozu un runādama, pati to negribot, jau ar mazāku paļāvību un lielāku nopietnību, — es sākšu vēl nopietni dusmoties uz tevi, ja tu nesaņemsies. Tev vajag uzņemties šo piepūli, varbūt pat grūtu un mokpilnu piepūli, ko tu labu prātu vis negribi darīt, bet, kā zini, Fannij, šai pasaulē nu reiz viss prasa smagu piepūli, un mēs nedrīkstam pagurt, kad uz mums gulst tik liela atbildība. Nu! Lūko taču saņemties! Patiešām, jāsāk būs bārties, ja neklausīsi!

Klusuma brīdī, kas atkal sekoja, skriešanās gaita kļuva karsta un mežonīga. Šķita, ka pulksteņi grūstos viens otram virsū, cenzdamies viens otram aiztiki priekšā.

—   Fannij! — Luiza atsāka, pamezdama jau baiļu pilnus mirkļus apkārt. .— Tikai paskaties uz mani! Paver tikai acis, lai es zirni, ka tu mani dzirdi un saproti — jā? Dievs augstais, džentlmeņi, ko nu lai dara!

Abi mediķi pārmija skatienus pāri gultai, un mājas ārsls pieliecies iečukstēja meitenei kaut ko ausī. Nesapratusi čuksta, mazā pavērsa pret viņu nobālušo sejiņu un dziļās, tumšās acis, bet rociņas no māmuļas neatlaidās.

Čukstu atkārtoja.

—   Mammiņ! — bērns teica.

Sīkā balstiņa — tik pazīstama, tik karsti mīļota — vēl iekvēlināja tepat jau apdzisušās apziņas dzirksti. Aizvērtie plaksti mirkli ietrīcējās, nāsis nodrebēja, un sejai pārslīdēja viegla smaida ēna.

—  Mammiņ! — bērns, balsī raudādams, sauca. — Ai, mīļo mammiņ! Mīļo, mīļo mammiņ!

Doktors maigi atglauda izklīdušās matu cirtas no mātes vaigiem un lūpām. Ak vai, cik mierīgi tās sakļāvušās, cik vārga elpa — tām nepavērties vairs!

Tā, turēdamās cieši pie trauslās niedrītes, kas bija viņai piekļāvusies, māte aizpeldēja tumšā, nezināmā jūrā, kas savus viļņus veļ ap visu pasauli.

2.NODAĻA, KURĀ JAU LAIKUS SPERTI PIESARDZĪBAS SOĻI ĀRKĀRTĒJAM GADĪJUMAM, KADS DAŽKĀRT PĀRSTEIDZ ARI ĢIMENES AR VISSTINGRĀKO DZĪVES KĀRTĪBU

Nekad es nemitēšos pati sevi apsveikt, — misis Cika sacīja, — par manu iedomu pateikt toreiz, kad vel ne domiņas nebija par to, kāds pārbaudījums mums tiek gatavots, — nudien, it kā pār mani kāda iedvesma būtu nākusi, — ka es nabaga mīļotajai Fannijai visu piedodu. Lai kas notiek, tas vienmēr būs manai sirdij veldzējums!

Misis Čika šos iespaidīgos vārdus izteica salonā, pēc tam kad augšā bija pārlūkojusi, kā strādā modistes, kas gatavoja ģimenei setu tērpus. Viņa lika tos dzirdēt un iegaumēt misteram Čikam, drukna auguma džentlmenim ar pliku galvvidu un ļoti platu seju, kurš vienmēr rokas turēja kabatās sabāztas un bija ieņēmies pastāvīgi svilpot vai trallināt kādu motīvu, ko aizliegt sev, apzinoties šādu skaņu nepiedienību sēru namā, viņam pašlaik nācās diezgan grūti.

—   Tu nenoņemies pārlieku, Lu, — misters Čiks brī-a dināja, — citādi krampju lēkme tevi noliks gultā, to jau manu. Tirlim tam tam, tirlim… Ka tevi, aizmirsu! Šodien mēs šai saulē, rītu jau aizsaulē.

Misis Čika apmierinājās šoreiz tikai ar pārmetuma pilnu skatienu un tad šķetināja tālāk aizsākto runas pavedienu.

—       Jā, — viņa teica, — šis sirdi satricinošais gadī

jums būs mums visiem par brīdinājumu — prasties allaž turēt možu garu un uzņemties visas pūles, kad tās no mums liek prasītas. No visa var smelties mācību, ja vien mēs to vēlētos. Būs mūsu pašu vaina, ja arī šoreiz to neliksim vērā.

Misters Čiks pārtrauca svinīgo klusumu, kas sekoja šai piezīmei, uzdungodams galīgi nepiedienīgo «Reiz kurpniekmeistars dzīvoja», un, apjukumā apraudamies, piebalsoja, ka tā, bez šaubām, būšot pašu vaina, ja nekā nemācīšoties no šādiem bēdīgiem notikumiem kā pašreiz.

—   Vairāk gan, mister Č., es domāju, mācītos, — viņa laulene pēc maza brīža asi atcirta, — ja nedungotu tādas skolnieku blēņu dziesmas vai netrallinātu šos tikpat bezjēdzīgos un neizteiksmīgos «raidai ridi ridi» (ko misters Čiks patiešām bija atļāvies klusībā un ko misis Čika nu atkārtoja ar nievājošu izsmieklu).

—   Ieradums, mīļā, nekas vairāk, — misters Čiks aizbildinājās.

—   Blēņas! Ieradums! — sieva atcirta. — Ja tev kaut cik saprāta, nesāc ar tādu smieklīgu taisnošanos. Ieradums! ļa es ieņemtos ieradumu (kā tu to sauc) staigāt kā muša pa griestiem, tad nu gan man būtu nenoklausīties, es domāju.

Šķita gaužām iespējami, ka šāds ieradums varētu gan izpelnīties zināmu ievērību, kāpēc misters Čiks neriskēja apstrīdēt sievas viedokli.

—   Kā klājas mazulim, Lu? — misters Čiks ievaicājās, lai izbeigtu šo sarunu.

—       Kādu mazuli tu domā? — atvaicāja misis Čika.

—  Ak, kas man tas par rītu bija šodien tur lejā ēdamistabā ar šo bērneļu spietu, neviens prātīgs cilvēks tam neticētu.

—   Bērneļu spietu! — misters Čiks atkārtoja, gluži iztrūcinātu seju raudzīdamies apkārt.

—   Tas nu vai ikvienam būtu ienācis prātā, ka tagad, kur mums vairs nav mīļās Fannijas, jāpadomā par zīdītāju.

—   Hm! Jā! — misters Čiks novilka. — Rai rā .. . tāda ir dzīve, gribēju teikt. Cerams taču, tu sameklēji sev pa prātam, mana dārgā.

—       Nekādu es nesameklēju, — misis Čika atsvieda,

—   un diēzi vai maz kādu atradīšu, kā tagad noredzu. Bet bērns, protams, pa to laiku var …

—   Aiziet pie visiem velniem, — misters Čiks dziļdomīgi nobeidza frāzi. — Skaidrs.

Taču, atskārzdams, ka izgāzies, jo redzēja misis Cikas seju savelkamies dusmās par tādu iedomu, ka no Dombijiem kāds varētu tur nokļūt, un gribēdams notušēt savu aplamo izrunāšanos ar spožu ierosinājumu, viņš piebilda:

—   Vai pagaidām nevarētu kaut kā izlīdzēties ar tējkannu?

Ja viņam bija prātā sarunu ātrāk pārtraukt, tad smalkāk viņš to nebūtu varējis izdarīt.

Uzmetusi viņam vēl pāris bezcerīgu mirkļu, misis Cika, ratu rīboņas iztraucēta, cēlā gaitā aizsoļoja pie loga un caur aizkaru paraudzījās ārā. Misters Ciks, nomanīdams, ka liktenis šimbrīžam pret viņu saspītējies, neteica vairāk neko un izgāja no istabas. Bet ne jau vienmēr misters Ciks tā paļāvās. Bieži vien virsroku dabūja viņš un tajās reizēs tad izdrebināja misis Ciku ne pa jokam. Vispār savos ģimenes ķīviņos viņi bija īsti saderīgs pāris, brīnum līdzsvarots sitienos un pretsitienos. Patiesibā diezgan riskanti būtu bijis slēgt derības par uzvarētāju. Cik bieži, kad misters Ciks šķita jau sakauts, tas pēkšņi metās pretuzbrukumā, laida cīniņā tos pašus pretinieka ieročus, zvadzināja tos misis Cikai gar ausīm un guva pilnīgu uzvaru. Tā kā viņam pašam varēja draudēt tikpat neparedzēti pretsitieni no misis Cikas puses, viņu mazo sadursmju gala iznākumu nekad nevarēja skaidri paredzēt, un tas bija ļoti uzjautrinoši. Ar nupat pieminētajiem ratiem bija atbraukusi mis Toksa un iedrāzās istabā gluži bez elpas.

—   Dārgā Luiza, vai vieta vēl ir brīva? — mis Toksā vaicāja.

—  Ak, mīļā sirds, jā, — misis Cika atbildēja.

—   Nu tad, Luiza, mana dārgā, — mis Toksa trauca tālāk, — es ceru un esmu pārliecināta… bet vienu mirklīti, mana mīļā, es tūdaļ stādīšu priekšā ieinteresēto pusi.

Noskrējusi lejā ar tādu pašu steigu, kā bija uzšāvusies augšā, viņa izsēdināja ieinteresēto pusi no ormaņa i.iliem un tās pavadībā viens divi bija atkal atpakaļ.

Tagad nu izrādījās, ka viņa nebija šo vārdu «puse» lietojusi kā juridisku vai darījumu terminu, kad tas apzīmē tikai vienu indivīdu, bet gan kā kopības lietvārdu ar daudzuma nozīmi, jo mis Toksas pavadonība bija jauna sieva ar zīdaini klēpī — kupla, veselīga, no vaiga ražena un sārta kā rožābols; vēl otra sieviete, jaunāka par viņu, ne gluži tik kupla, bet arī rožābolu vaigiem, ar bērnu, tuklu ābolvaidzi, pie katras rokas, tad vēl viens tukls puišelis rožābolu vaigiem, kurš kātoja pats uz savu roku, un pēdīgi drukns vīrs ar rožābolu vaigiem, nesdams klēpī vēl vienu resnuli rožābolu vaigiem, kuru viņš nolika zemē un krekstošā čukstā pamācīja piekabināties pie brālīša Džonnija.

—   Mana dārgā Luiza, — mis Toksa sacīja, — zinādama par jūsu lielajām rūpēm un gribēdama tās atvieglot, es devos uz karalienes Šarlotes dibināto Karalisko patversmi precētām sievām, kas jums nebija ienācis prātā, un apvaicājos, vai tur būtu kāda, kura, pēc viņu domām, varētu noderēt. Nē, man atteica, neesot. Pēc tādas atbildes, ticiet, mana mīļā, es gandrīz kritu izmisumā jūsu dēļ. Bet izgadījās tā, ka viena no Karaliskās patversmes sievām, izdzirdējusi manu vajadzību, atgādināja pārzinei par kādu citu, kura pārgājusi dzīvot savās mājās un kura, viņa teica, droši vien būšot īsti piemērota. Tiklīdz to dzirdēju un vēl arī apstiprinājumu no pārzines — cildenas atsauksmes, nevainojams raksturs —, es paņēmu adresi, dārgā, un devos atkal ceļā.

—  To var tikai tāda mīļa, laba Toksa kā jūs, — nopriecājās Luiza.

—   Nemaz ari ne, — mis Toksa atteica. — Nesakiet tā. Iegājusi dzīvoklī (pārsteidzoša tīrība, mana mīļā! varat pusdienas ieturēt zemē uz grīdas), es sastapu visu ģimeni sēžam ap galdu, un, jūtot, ka apstāstīdama vien nespēšu jūs un misteru Dombiju ne tuvu tā apmierināt kā parādīdama visu ģimeni kopā, es atvedu to šurp. Šis džentlmenis, — mis Toksa teica, norādīdama uz vīru ar rožābolu vaigiem, — ir tēvs. Varbūt būsit tik laipni panākties mazliet vairāk uz priekšu, ser?

Abolvaidzis virs, mulsi paklausot aicinājumam, krekstēdams un irgodams nostājās pirmajā rindā.

—       Š7, protams, ir viņa sieva, — mis Toksa sacīja, norādīdama uz sievieti ar bērnu. — Kā jūtaties, Pollij?

—   Ļoti labi, paldies, kundze, — Pollija atteica.

Lai jo spilgtāk viņa izceltos starp pārējiem, mis Toksa tīši to uzrunāja kā vecu paziņu, ar kuru tikai pāris nedēļas nav redzējusies.

—        Prieks to dzirdēt, — sacīja mis Toksa. — Olra jaunā sieviete ir viņas neprecētā māsa, kas dzīvo pie viņiem un varētu parūpēties par māsas bērniem. Viņu sauc Džemaima. Kā jūtaties, Džemaima?

—   Ļoti labi, paldies, kundze, — atbildēja Džemaima.

—        Liels prieks to dzirdēt, patiešām, — mis Toksa turpināja sarunu. — Ceru, arī turpmāk jūs turēsities braši. Pieci bērni. Jaunākajam sešas nedēļas. Šis jaukais zēns ar čulgu uz deguna ir vecākais. Čulga, es domāju, — mis Toksa piebilda, pārlaizdama skatienu ģimenei,

—   nav taču viņam no dzimšanas, bet uzmetusies nejauši?

Abolvaidzis vīrs, kā likās, noņurdēja: — Gludeklis.

—       Piedodiet, ser, — mis Toksa sacīja, — jūs teicāt? . ..

—   Gludeklis, — viņš atkārtoja.

—       Ak jā, — mis Toksa attapās. — Kā tad, jā. Man aizmirsās. Puišelis, mammai prom esot, bija paošņājis karstu gludekli. Jums taisnība, ser. Kad piebraucām pie namdurvīm, jūs bijāt tik laipns un dzīrāties man pateikt, ka pēc nodarbošanās esat …

—   Katla kūrējs, — virs pateica.

—       Kakla dūrējs! — mis Toksa iesaucās gluži pārbijusies.

—   Katla kūrējs, — vīrs atkārtoja. — Tvaikmašīnā.

—       A-ā! Jā! — mis Toksa noteica, domīgi viņu uzlū-, kodama un acīmredzot vēl joprojām ne visai skaidii saprazdama, ko šie vārdi nozīmē.

—   Bet kā jums tas patīk, ser?

—   Kas, cienīgā? — vīrs atjautāja.

—   Tas pats, — mis Toksa atteica. — Jūsu darbs.

— Ojā! Tīri labi, cienīgā. Pelni reizēm gan salien šiten te, — viņš teica, pieskardamies krūtīm, — un no

t&amp;gt;i tev, cilvēkam, balss sāk čērkstēt — kā nupatās. Tur ir pelni vainīgi, ne jau mans skarbums.

Mis Toksa acīmredzot tik maz jēgas bija izlobījusi no šīs atbildes, ka nesamanīja vairs, kā šo jautājumu tālāk risināt. Bet misis Cika viņu paglāba, uzsākdama sīki izprašņāt Polliju par viņu pašu, par bērniem, laulības apliecību, rekomendācijām un tā tālāk. Ta kā Pol1 ija bija neskarta izgājusi caur šo uguns un ūdens pārbaudi, misis Cika devās ar ziņojumu uz brāļa istabu un par gaišu pierādījumu un apstiprinājumu paķēra divus pašus rožainākos Tādlēnus līdzi — ābolvaidžu ģimenes uzvārds bija Tūdls.

Kopš sievas nāves misters Dombijs visu laiku bija uzturējies savā istabā, gremdēdamies sapņos par sava mazā dēla jaunību, audzināšanu un dzīves sātību. Kaut kas nospieda viņa ledaino sirdi, kaut kas aukstāks un smagāks nekā diendienas nasta, taču drīzāk tā bija apziņa par zaudējumu, kas jācieš bērnam, ne viņam pašam, un tas viņa skumjas vērsa dusmās. Ka dzīvību un attīstību, uz ko viņš bija licis tādas cerības, jau pašā sākumā var apdraudēt tāds nieka trūkums, — ka Dombijs un Dēls var sagrīļoties zīdītājas dēļ, tas bija neciešams pazemojums. Un tomēr, savā augstprātībā un greizsirdībā iedomādamies, ka tieši pie pirmajiem soļiem pretī sava lolota sapņa piepildījumam jābūt atkarīgam no algota sievišķa, kas uz laiku bērnam dos visu to, ko būtu devusi viņa precētā sieva, viņš jutās tik bezgala sarūgtināts, ka, noraidot ik jaunu kandidāti, izbaudīja slepenu prieku. Taču beidzot nu bija pienācis laiks, kur viņš vairs ilgāk nevarēja svārstīties starp šīm divām jutoņām. Kaut vai tāpēc, ka Pollija Tūdla šķita esam persona bez vainas, pēc tam kad māsa bija viņu tā saslavējusi, nevarēdama vien diezgan nocildināt mis Toksas nepagurstošo draudzību.

—   Šie bērni izskatās veselīgi, — teica misters Dombijs. — Bet iedomāties, ka tie kādā jaukā dienā varētu pretendēt uz kaut kādu radniecību ar Polu! Ved tos projām, Luiza! Gribu redzēt to sievu un viņas vīru.

Misis Čika aiznesa mīksto, tuklo Tūdlu pārīti un tūliņ bija atpakaļ ar otru pāri, stingrāku miesās, kurus brālis bija licis pasaukt.

— Krietnā sieva, — misters Dombijs teica, pagriezdamies apkārt savā atzveltņa krēslā kā tāds viengabala stumbēns, nevis kā cilvēks ar locekļiem un locītavām,

—   kā dzirdu, jūs spiežot trūkums un jūs gribētu nopelnīt naudu, uzņemoties zīdīt mazo puisēnu, manu dēlu, kuram tik agri laupīts tas, kas nekad vairs atpakaļ nav iegūstams. Man nav iebildumu, ka jūs tādā veidā uzlabojat savas ģimenes labklājību. Pēc manām domām, jūs esat cilvēks, kas pelna visu atzinību. Tikai, pirms jūs ieņemat šo vietu manā namā, man jāuzstāda jums vēl pāris noteikumu. Kamēr jūs dzīvojat šeit, mana prasība ir, lai visi jūs sauktu par … nu, teiksim, par Ričardsi. . . parasts vārds un arī piemērots. Vai jums būtu kādi iebildumi, ja jūs dēvētu par Ričardsi? Aprunājieties labāk vēl ar vīru.

Tā kā vīrs neko vairāk nepratās kā ķiķināt un irgot, un labo roku nemitīgi bružāt gar lūpām, noslienājot delnu, misis Tūdla, veltīgi pabukņījusi viņu reizes divi trīs, pakniksēja un atbildēja, ka varbūt, ja jau šai liekot pamest pašas vārdu, to atcerēšoties pie algas izmaksas.

—   O, saprotams, — misters Dombijs atteica, — es likšu, lai katrā ziņā to ievēro algas aprēķinā. Un tad, Ričardse, ja nu jūs auklējat manu bez mātes palikušo bērnu, es vēlos, lai jūs paturētu prātā, lūk, ko: jūs saņemsit pieklājīgu atalgojumu par tiem zināmajiem pienākumiem, ko uzņematies, bet, kamēr jūs tos pildāt, es vēlos, lai ar savu 'ģimeni jūs satiktos, cik iespējams, reti. Bet, kad jūsu pakalpojumi būs kļuvuši lieki, kad to no jums vairs neprasīs un pārstās maksāt algu, tad ziniet, ka ar to mūsu pazīšanās arī izbeigsies. Jūs saprotat mani?

Misis Tūdla, kā likās, šaubījās par to, bet Tūdlam pašam acīmredzot nebija ne mazāko šaubu, ka viņš ar savu saprašanu to nevar aptvert.

—   Jums ir pašai savi bērni, — misters Dombijs sacīja. — Mūsu nolīgumā nebūt netiek paredzēts, lai jus pieķertos manam bērnam vai mans bērns jums. Neko tamlīdzīgu es ne gaidu, ne prasu. Gluži pretējo. Kad jūs no šejienes aiziesit, jūs būsit tikusi galā ar darījumu, kas nav nekas vairāk kā pirkšana un pārdošana, nomāšana un uzteikšana, un dzīvosit savu dzīvi. Bērns ar

laiku aizmirsis jus, un jūs būsit tik laipna aizmirst bērnu.

Misis Tūdla mazliet vēl vairāk piesārtušiem vaigiem nekā pirmāk atteica, ka šī gan domājoties zinot savu vietu.

—       Cerams, ka zināt, — misters Dombijs sacīja.

—   Nemaz nešaubos, ka jūs to ļoti labi apzināties. Patiešām, tas taču ir tik skaidri un saprotami, ka citādi gandrīz nevar iedomāties. Luiza, mīļā, nokārto ar Ričardsi naudas lietas un izmaksā viņai algu, kad un kā viņa vēlas. Mister, kā jūs tur sauc, vienu vārdu ar jums, lūdzu!

Tādā veidā aizturēts uz sliekšņa, ejot sievai pa pēdām ārā no istabas, Tūdls atgriezās atpakaļ un palika divatā ar misteru Dombiju. Viņš bija spēcīgs, plecos sakumpis, ļengans, lācīgs, lempīgs tūļa, apģērbā nolaidīgs un nevīžīgs, ar diezgan kuplu vaigubārdu un bagātu matu audzi, kuras dabiskā krāsa bija iemelnējusi, jādomā, no dūmiem un ogļu putekļiem; ar cietām, mezglotām rokām un četrstūrainu pieri, tik grubuļainu kā ozola miza. Visā un visā pilnīgs pretstats misteram Dombijam, kas bija viens no tiem gludi skūtiem, smalki frizētiem, naudīgiem džentlmeņiem, kuri spīd un gurkst kā jaunas banknotes un kurus, tā vien šķiet, mākslīgi atsvaidzina un atjauno zelta dušas kairinošā iedarbe.

—  Jums, man liekas, ir dēls, — misters Dombijs sacīja.

—  Veseli četri, ser. Četras vira galvas, viens skuķis. Visi dzīvi.

—   0, tas jau tāds skaits, ka jums, jādomā, grūti nākas tos uzturēt?

—  Ir pasaulē viena lietiņa, kas man būtu vēl grūtāka, ser.

—   Kas tad?

—  Tos zaudēt, ser.

—  Vai lasīt jūs protat? — misters Dombijs jautāja.

—  Ne visai tekoši, ser.

—  Rakstīt?

—  Vai ar krītu, ser?

—  Vienalga, ar ko.

—   Ar kritu kaut kā varbūt drusciņ varētu, ja nu taisni vajadzība spiestu, — mazliet padomājis, Tūdls atbildēja.

—       Un jums, es domāju, — teica misters Dombijs,

—  nav vairāk gadu kā trīsdesmit divi vai trīs?

—   Apmēram tā būs, ser, — atkal labi pārdomājis, atbildēja Tūdls.

—   Kāpēc tad jūs nemācāties? — misters Dombijs vaicāja.

—   Es jau taisos gan, ser. Viens no maniem zeņķiem paskolos mani, kad nāks tais gados, kur pats sāks skola iet.

—   Hm, jā! — misters Dombijs noteica, vērīgi un ne visai labvēlīgi noraudzīdamies Tūdlā, kamēr tas stāvēja, blisinādams acis apkārt '(galvenokārt ap griestiem) un joprojām bružādams lūpas ar plaukstu. — Jūs dzirdējāt, ko es nupat sacīju jūsu sievai?

—   Pollija dzirdēja, — Tudls atteica, pavēcinot cepuri pār plecu durvju virzienā, ar to it kā teikdams, ka pilnīgi paļaujas uz savu stiprāko pusi. — Viss kārtībā.

—   Tā kā acīmredzot jūs visu atstājat sievas ziņā, — misters Dombijs sacīja, atmezdams vēlēšanos apgaismot vīram kā stingrāka rakstura cilvēkam savu viedokli vēl iespaidīgāk, — tad, man šķiet, nav nozīmes ar jums vispār ko pārrunāt.

—  Nav gan, — Tīidls atbildēja. — Pollija dzirdēja. Viņa neguļ uz ausīm, ser.

—   Tādā gadījumā es jūs ilgāk negribu aizkavēt, — misters Dombijs vīlies atteica. — Kur jūs strādājat visu laiku?

—   Lielākoties pa zemes apakšu, ser, kamēr nebiju apsievojies. Bet tad izrausos virspusē. Un nu, kopš tas suta kumeļš sācis skriet, es braukāju pa vienu no šiem dzelzceļiem.

Kā dažkārt pēdējais salmiņš salauž apkrauta kamieļa muguru, tā zemes apakšas pieminēšana šai ziņojumā galīgi satrieca mistera Dombija jau tā nomākto prātu. Viņš pamāja sava bērna zīdītājas vīram uz durvīm, pa kurām tas izgāja katrā ziņā ne jau nelabprāt; tad, apgriezis atslēgu, soļoja pa istabu uz priekšu atpakaļ — viens savā nelaimē. Ar visu savu sastīvināto un nepiei'j.imo lielkundzību un aukstasinību viņš pie tam slau&amp;lt; ija asarām aizmiglotās acis un bieži vien jūtu saviļņojumā izdvesa: «Nabaga mazais puisis,» — ko viņš nemūžam nebūtu atļāvies parādīt svešām acīm.

Varbūt tas raksturo mistera Dombija augstprātību, ka viņš sevi nožēloja caur bērnu. Nevis: nabaga Dombijs. Nevis: nabaga atraitnis, kas spiests uzticēties kaut kādai tur sievai, kuras virs strādājis «lielāko tiesu pa zemes apakšu», un tomēr pie tā durvīm Nāve ne reizi nav pieklauvējusi un pie tā galda katru dienu sēž četri dēli; bet: nabaga mazais puisis!

Vēl šie vārdi bija uz lūpām, kad viņam iešāvās prātā — kas pierāda, cik liels pievilkšanas spēks šim vienīgajam centram, jo visas viņa cerības, bailes, visas viņa domas tiecās uz to, — ka šai sievietei stāv priekšā liels kārdinājums. Viņas mazulis arī bija zēns. Vai būtu iespējams, ka viņa tos apmainītu?

Kaut gan viņš drīz vien nomierinājās, atmezdams šādu domu kā romantisku un neticamu — tomēr iespējamu, ķas nav noliedzams, — taču viņš negribot risināja to tālāk un mēģināja iztēloties, kāds gan būtu viņa stāvoklis, ja viņš šādu krāpšanu atklātu sirmā vecumā. Vai cilvēks, nonācis šādā situācijā, būtu spējīgs atraut viltvārdim visu to, ko tik daudzu gadu ieradums audzējis, — mīlestību un uzticību — un atdot to svešam?

Kad viņa cietajā sirdī neparastais saviļņojums norima, arī šīs bažas pamazām pārgāja, bet tik daudz ēnas vēl pameta, ka viņš stingri sevī noņēmās pats Ričardsi uzmanīt, neatklājot citiem, ka dara to. Atguvis tagad jau mierīgāku prātu, viņš atzina sievietes sabiedrisko stāvokli drīzāk par labvēlīgu apstākli nekā otrādi, jo tas pats par sevi jau noteic lielo atstatumu starp viņu un bērnu un padarīs šķiršanos vieglu un dabisku.

Pa to laiku misis Čika, arī mis Toksai piedaloties ar savu padomu, vienojusies ar Ričardsi, apstiprināja darba līgumu; un Ričardse, apbalvota ar mazo Dombiju kā ar kādu ordeni, pati savu maziņo ar daudziem skūpstiem un asarām nodeva Džemaimai. Tad tika pildītas vīna glāzes, lai pacilātu Tūdlu sērīgo omu.

—   Jūs taču ari izdzersit glāzi vīna, ser, vai ne? — mis Toksa sacīja Tūdlam, kad tas ienāca.

—   Pateikšanu, cienītā, — Tūdls atteica, — kad jau nu jums patikšana piedāvāt.

—   Jums gan laikam liels prieks, ka varat savu krietno sievu atstāt tik jaukā mājā, vai ne, ser? — mis Toksa sacīja, mezdama paslepus viņam ar galvu un acu mirkšiem.

—   Nava vis, cienītā, — Tūdls atbildēja. — Lai tad iet priekā uz viņas drīzu atpakaļnākšanu!

Pollija nu sāka vēl gaužāk raudāt. Misis Čika, kā jau ģimenes māte, baidījās, ka tikai šī pārliecīgā sažēlošanās nekaitētu mazajam Dombijam («Tik tiešām, sagandēs pienu,» viņa čukstēja mis Toksai), un steidzās glābt stāvokli.

—   Jūsu mazais, Ričardse, augs un pieņemsies, ka prieks redzēt, pie jūsu māsas Džemaimas, — misis Cika teica, — un pašai jums tikai jāpapūlas saņemties, — šai pasaulē, Ričardse, kā zināt, nekas nav panākams bez smagām pūlēm, — lai justos patiesi laimīga. Jums taču mēru jau noņēma sēru tērpam, Ričardse, jā?

—   Jā-ā, kundzīt, — Pollija elsodama atteica.

—   Un piestāvēs tas jums skaisti, es zinu, — misis Čika priecināja, — jo tā pati jaunā meiča arī man ir šuvusi daudz kleitu. Un būs no vislabākās drānas turklāt! 'J

—   Nudien, jūs būsit tik grezna, — mis Toksa papildināja, — ka vīrs jus vairs nepazīs; kā domājat, vai pazīsit, ser?

—   Es viņu pazīšu, lai vai kāda un lai vai kur, — Tūdls skarbi attrauca.

Tūdls acīmredzot nebija uzpērkams.

—   Un, ja par uzturu runājam, tad ziniet, Ričardse,— misis Čika turpināja, — kas vien tas labākais, viss jūsu rīcībā. Pusdienu maltīti sev katru dienu pasūtīsit pati, un, lai ko jūs iekārosit, tas tūdaļ tiks pagatavots, es galvoju, gluži kā lēdijai kādai.

—   Jā, bez šaubām, — uztvērusi, uz kuru pusi vējš pūš, izdabādama iekrita valodā mis Toksa. — Un kur tad porters! Cik sirds ņem pretī, vai ne, Luiza?

—       Nu, protams! — tai pašā toni atteica misis Cika.

—  Tikai no dārzeņiem, mana dārgā, vajadzēs mazliet atturēties.

—  No marinējumiem ari varbūt, — mis Toksa vēl aizrādīja.

—  Vienīgi šie izņēmumi, — Luiza turpināja, — visā pārējā viņai pilnīga izvēles brīvība, bez jebkādiem ierobežojumiem, mana mīļā.

—   Un tad — jūs, bez šaubām, zināt, cik loti viņa mīl savu pašas lolojumu, — es domāju, Luiza, jūs taču ļaunā neņemat, ka viņa to mīl?

—   O, nē! — augstsirdīgi izsaucās misis Cika.

—   Protams, — mis Toksa risināja tālāk aizsākto domu, — gluži dabiski, ka viņai ar paliku jāuzņemas rūpes par savu jauno auklējamo un jājūtas pagodinātai, ja savām acīm var skatīt, kā tāds mazs ķerubs no pašām augstākajām aprindām pakāpeniski attīstās, diendienā uzsūkdams sevī spēku no visai cilvēcei kopēja avota. Vai nav tā, Luiza?

—   Neapstrīdami! — misis Cika atteica. — Redziet, mīļā, viņa jau ir pilnīgi apmierinājusies un jūtas labi; viņa grasās pašlaik vieglu sirdi un ar smaidu teikt sveikas māsai Džemaimai, saviem mazajiem mīluļiem un labajam, krietnajam vīram, vai ne tā, mana dārgā?

—  O, jā! — mis Toksa atbalstīja Luizu. — Protams, protams.

Nelīdzēja tomēr šie uzmundrinājumi; nabaga Poliija, dziļi satriekta, spieda visus pa kārtai pie sirds un pēdīgi aizskrēja, lai izvairītos no tālākas atvadīšanās ar bērniem. Bet šai viltībai nebija vēlamo panākumu, jo viens no mazākajiem zēniem, nojauzdams viņas nodomu, metas uz visām četrām un rāpačoja — ja atļauts lietot šo apšaubāmās etimoloģijas vārdu — pa kāpnēm augšā mātei pakaļ, kamēr vecākais (mājās iesaukāts par Baileru [1] par godu tvaika mašīnai) ņēmās neganti bungāt ar zābakiem pa grīdu, tā izteikdams savas bēdas, kurās ar viņu dalījās visi pārējie ģimenes locekļi.

Daudzie apelsīni un puspensi, kas bira pār mazajiem Tūdlēniem un aplaimoja visus bez izņēmuma, apslāpēja pirmos žēlabu uzplūdus, un ģimene steigšus tika nogādāta atpakaļ mājās ar ormaņa ratiem, kas tam nolūkam bija aizturēti. Bērni Džemaimas uzraudzībā spiedās pie loga un visu ceļu bārstīja apelsīnu mizas un puspensus. Misteram Tūdlam pašam labāk patika sēdēt aizmugurē starp dzelzs stieņiem, jo tāda veida braukšana viņam bija pati ierastākā.

3.NODAĻA, KURĀ MISTERS DOMBIJS IR PARĀDĪTS KĀ CILVĒKS UN TĒVS SAVA MĀJAS DEPARTAMENTA PRIEKŠGALĀ

Kad mirušās lēdijas apbedīšana bija «nodarīta», pilnīgi apmierinot tiklab apbedīšanas biroja turētāju, kā daudzos tuvākās apkaimes pavadītājus, kas šādos gadījumos parasti mēdz būt sīkumaini un izrāda sašutumu par niecīgāko misēkli vai paviršību ceremonijā, mistera Dombija kuplās mājkalpotāju saimes locekļi atkal ieņēma katrs savu attiecīgo vietu mājas dzīves sistēmā.

Šī mazā pasaulīte, līdzīgi tai lielajai ārpus namdurvīm, bija apveltīta ar spējām ātri aizmirst savus mirušos, un, kad virēja bija noteikusi «lēdija bija klusas, lēnas dabas cilvēks» un saimniecības pārzine noteikusi «tāds visu liktenis», un nama pārzinis noteicis «kas to gan būtu domājis», un istabene noteikusi «es tam gandrīz ticēt nevaru», un sulainis noteicis «tas liekas gluži kā sapnis», — tad šis temats šķita jau galīgi nodeldēts, un visiem likās, ka arī viņu sēru tērpi jau apdiluši.

Ričardsei, uzturoties augšstāvā ierādītājā istabā kā tādā goda gūstā, viņas jaunās dzīves ausma šķita auksta un pelēka. Misteram Dombijam bija liels nams, kas atradās starp Portlandpleisu un Braienstonas skvēru * tumšas, garas, briesmīgi lepnas ielas ēnas pusē. Tas bija stūra nams ar lielu un plašu padziļinātu laukumu apkārt pamatam, no kura restotie pagrabu logi sabozušies

vērās pasaulē un greizacainās durvis šķielēja uz atkritumu kastēm. Tas bija impozants, bet drūms nams ar pusapa)u izbūvi sētas pusē, un no tās vesela rinda istabu raudzījās uz grantēto pagalmu, kur divi panīkuši koki nomelnējušiem stumbriem un zariem drīzāk grabēja nekā šalkoja, — tik sažuvušas dūmos bija to lapas. Vasarā saule šai ielā tikpat kā neiespīdēja, vienīgi no rītiem ap brokasta laiku tā parādījās reizē ar ūdens vedējiem, vecu lietu tirgotājiem, ģerāniju pārdevējiem, reizē ar lietussargu labotāju un vīru, kas iedams skandināja holandiešu pulksteņa zvaniņu. Drīz tā atkal nozuda, lai tanī dienā vairs neparādītos, un tūlīt pēc tam nozuda ari ielas muzikanti un klejojošais Pančs *, atstājot ielu visgaudulīgākajām leijerkastēm un baltajām pelēm, vienu otru reizi arī dzeloņcūkai, kas dažādoja priekšnesumu programmu; bet beidzot mijkrēslī namu pārziņi, kuru kungi ēda pusdienas ārpus mājas, iznāca pastāvēt pie savu namu durvīm un parādījās laternu iededzinātājs, kas ik vakarus cieta neveiksmi mēģinājumā ar gāzes palīdzību vērst ielu gaišāku un līksmāku.

Cik drūms šis nams bija no ārpuses, tikpat drūms tas bija arī iekšpusē. Pēc bērēm misters Dombija lika mēbeles pārklāt, — varbūt lai saglabātu tās dēlam, ar kuru tagad asociējās visi viņa plāni, — un piekopt visu istabu garnitūru, aļstājot neskartas tās, kuras viņš apakšslavā paturēja sev. Tad nu istabu vidū no galdiem un krēsliem, sastumjot tos kopā un sakraujot citu citam virsū, tika izveidoti brīnumaini kalni, kurus beidzot vēl pārsedza lieliem, baltiem palagiem. Zvanu turekļi, žalūzijas un spoguļi, apvīstīti ar dienas laikrakstu un nedēļas žurnālu lapām, uzbāzīgi meta acīs fragmentārus ziņojumus par nāves gadījumiem un drausmīgām slepkavībām. Lustras un kandelabri nebalināta audekla pārvalkos izskatījās pēc milzīgām asarām, kas vēl turas griestu acu skropstās. No kamīniem plūda dvaka kā no kapeņu velvēm un drēgniem pagrabiem. Mirušās un apbedītās lēdijas portrets sēru lentēm apvītajā rāmī izskatījās baismīgs. Katrs vēja grūdiens, cirzdamies ap stūri, atsvieda no tuvējiem zirgu staļļiem pa kumšķim salmu, ar kuriem pa viņas slimības laiku bija noklāts

bruģis mājas priekšā * un kuru sapelējušās atliekas apkaimē vēl šur tur mētājās, un tās, kā neredzama spēka pievilktas, vienmēr atmetās otrpus ielas pie netīra, steidzami izīrējama nama sliekšņa un ar nepārspējamu daiļrunību brēca pret mistera Dombija logiem.

Dzīvokļa daļā, ko misters Dombijs bija rezervējis savam mājoklim, varēja iekļūt no priekšnama, un tajā ietilpa viesistaba, bibliotēka, kas īstenībā bija garderobes istaba, tā ka spodrpapīra, pergamenta, safjāna un juhtādas izgarojumi te sacentās ar dažādo apavu smaku, — un maza oranžērija jeb stiklota brokastistaba, no kuras skatienam pavērās jau minētie koki un parasti vēl kāds pāris klaiņojošu kaķu. Sīs tris istabas bija caurstaigājamas. No rītiem, kad misters Dombijs ieturēja brokastu vienā vai otrā no pirmajām divām, tāpat pievakarē, kad viņš pārnāca mājās uz pusdienām, misis Ričardse tika brīdināta ar zvanu nākt lejā uz šo stikloto istabu un tur panēsāt mazo auklējamo. Pēc tā, cik viņa šajās reizēs, ātrus mirkļus uzmezdama, paguva novērot misteru Dombiju, kas, pa gabalu sēdēdams tumsā aiz tumšajām, masīvajām mēbelēm, — māju senāk bija apdzīvojis viņa tēvs, un tās iekārtā vēl daudz kas bija saglabajies vecmodīgs un nospiedošs, — noraudzījās uz bērnu, viņas iztēlē tas savā savrupībā atgādināja cietumnieku vieninieka kamerā vai dīvainu rēgu, kas nav ne uzrunājams, ne izprotams.

Mazā Pola Dombija zīdītāja arī pati jau vairākas nedēļas bija aizvadījusi tādā pašā savrupībā un izvadījusi tai cauri arī mazo Polu, bet tad kādu dienu, kad viņa no vienmuļās pastaigas pa drūmajām goda istabām bija uznākusi atkal augšā (nekad viņa neizgāja no mājas bez misis Cikas, kas jaukos rītos — parasti kopā ar mis Toksu — ieradās, lai izvestu viņu un maziņo paelpot svaigu gaisu jeb, citiem vārdiem sakot, lai svinīgi tos pavadātu pa ielu kā bēru procesijā), lēni un klusi atvērās durvis un tajās parādījās tumšacaina meitene.

«Droši vien tā ir mis Florense, pārradusies mājās no savas tantes,» nodomāja Ričardse, kas meiteni vēl nebija redzējusi. — Ceru, ka redzu jūs pie labas veselības, mis.

—       Vai tas mans brālītis? — meitene vaicāja, radīdama uz mazulīti.

—       Jā, manu drostaliņ, — Ričardse atbildēja. — Nāciet vie' un iedodiet viņam mutes.

Meitene palika uz vietas un, nopietni uzlūkodama Ričardsi, noprasīja:

—   Ko jūs izdarījāt ar manu mammu?

—       Die's tu pas' šo mazo dzīvībiņu! — Ričardse izsaucās. — Kas par bēdīgu prasīšanu! Es — ko izdarījusi? Neko, mis.

—       Ko viņi izdarīja ar manu mammu? — meitene pārvaicāja.

—       Savu mūžu neesmu redzējusi tik sirdi aizgrābjošu bērnu! — noteica Ričardse, saprotams, tūliņ šī bērna vietā iedomādamās kādu no savējiem noprasām tā par viņu pašu līdzīgos apstākļos. — Nāciet vie‘ tuvāk, mīļa mis! Nebaidieties no manis.

—       Es nebaidos no jums, — meitene atteica, pieiedama tuvāk. — Bet es gribu zināt, ko viņi izdarījuši ar manu mammu.

—       Mīlulīt, — Ričardse teica, — jūs valkājat šo skaisto, melno, kleitiņu savai mammiņai par piemiņām.

—       Savu mammiņu es pieminēšu, — meitene atteica, asarām saskrienot acīs, — kaut kurā kleitā.

—       Bet ļaudis valkā melnas drēbes, pieminot tos, kas aizgājuši.

—   Kur aizgājuši? — bērns jautāja.

—       Panāciet šu’ un nosēdieties man līdzās, — Ričardse teica, — un es jums paslāstīšu vienu stāstu.

Nojautusi uzreiz, ka stāstam bus kāds sakars ar viņas jautājumu, mazā Florense nolika cepuri, ko visu laiku bija turējusi rokā, nosēdās uz soliņa auklei pie kājām un, pacēlusi galvu, raudzījās tai acīs.

—       Dzīvoja reiz kāda lēdija, — Ričardse iesāka,

—  ļoti laba lēdija, un viņas mazā meitiņa to gauži mīlēja.

—       Ļoti laba lēdija, un viņas mazā meitiņa to gauži mīlēja, — bērns atkārtoja.

—       Un, kad pēc dieva padoma vajdzēja tam notikt, viņai uznāca slimība un viņa nomira.

Bērns nodrebēja.

—   Nomira, — šai saulē viņu nekad nevienam vairs neredzēt, — un viņu guldīja zemē, kuru pušķo koki.

—  Aukstā zemē? — meitene vaicāja un alkal notrīsēja.

—   Nī jau! Zeme silta, — Pollija, uztvērusi izdevību nomierināt, teica, — tur neskaistās, sīkās sēkliņas pārvēršas par skaistām puķēm, par zāli, par labību un ej sazini par ko visu vēl ne. Tur labie cilvēki pārvēršas par baltiem eņģeļiem un tad aizlido uz debesīm.

Meitene, kas bija noliekusi galvu, tagad alkal lo pacēla un jaulājoši uzlūkoja aukli.

—   Tā; klausieties nu tālāk, — atsāka Pollija, kuru viss kopā — šis pētījošais skatiens, vēlēšanās nomierināt bērnu, necerētie panākumi, pašas nevarības apziņa — bija ne mazumu satraucis. — Un tad, kad šī lēdija bija nomirusi, lai viņu aizveda kurp aizvezdami, lai lika kur likdami, viņa tomēr nokļuva pie dieva! Un lūdza, lēdija lūdza dievu, — Pollija bija bezgala saviļņota, jo pati to ņēma tuvu pie sirds, — lai tas iedēsta viņas meitiņas sirdī ticību un pārliecību, ka mammiņa ir tur [aimīga un mīl savu meitiņu kā mīlējusi, lai dod viņas meitiņai lādu prātu, ka tā dzīvotu visu savu mūžu ar ticību un cerību reiz satikties ar savu mammiņu tur, lai nekad, nekad vairs nešķirtos.

—  Tā mana mamma! — Florense izsaucās, pietrūkdamās kājās un krizdama auklei ap kaklu.

—   Un meitenīte, — Pollija sacīja, spiezdama to pie krūtīm, — viņas mazā meitiņa tam ticēja no visas sirds, tik stipri ticēja, ka pat tas, ko viņa dzirdēja no svešas aukles, kas ne pastāstīt labi neprata un kas pati ir tikai nabaga māte, nekas vairāk, pat tas jau bija viņai mierinājums… vairs viņa nejutās tik vientuļa… raudāja, gauži raudāja pie svešās aukles krūts .. . apmīļoja mazulīti, kas gulēja aukles klēpī . .. nu, nu … nu neraudi, neraudi nu tik stipri! — Pollija klusināja, glaudīdama meitenes cirtas un nomezdama pa asarai uz tām. — Rimsties nu, bēdulīt, rimsties!

—   Ak vai, mis Floja! Kā tur nu paps lai nedusmojas! — no durvīm atskanēja skadra balss, kuras īpašniece bija neliela auguma melnīgsnēja, gadus četrpadsmit veca meitene ar mazu, strupu degunteli un acīm

melnām kā ahāta zīlītes, kura atgādināja jau pieaugušu . sievieti. — Jums tak uz to stingrāko bija piekodināts, ka nedrīkstat iet pie zīdītājas un viņu apgrūtināt.

—   Viņa mani neapgrūtina,.— sekoja izbrīna pilna Pollijas atbilde. — Man ļoti patīk bērni.

—   Ak, piedošanu, par lugšanu, misis Ričardse, tas, ziniet, neko vēl nenozīmē, — atcirta melnace meiča, kas bija tik nežēlīgi asa un dzēlīga, ka, likās, tā varēja cilvēkam valgumu sadzīt acīs. — Man varbūt ļoti patīk ēdamie gliemeži, misis Ričardse, bet vai man tādēļ tos tūlīt cels galdā?

—   Ko tur nu niekus runāt! — Pollija noteica.

—   O, pateikšan', misis Ričardse! Ak niekus! — atcirta atskabargainā skuķe. — Tomēr to gan jūs varētu aizlikt aiz auss — būtu tik laipnīga, ka mis Floja ir manā zināšanā, bet māsters Pols — jūsējā.

—  Bet tādēļ tak mums nav jānaidojas, — Pollija teica.

—        O, nē, misis Ričardse, — Atskabarga atbildēja.

—  Nepavisam, prātā nenāk, mums nav ko karus celt, jo pie mis Flojas vieta ir pastāvīga, bet pie māstera Pola — tikai pagaidu.

Atskabarga runāja bez pauzēm, labi ja kādam komatam atlika vietas, un izverda visu sakāmo vienā teikumā un vienā elpas vilcienā, ja varēja.

—   Mis Florense laikam nupat vie’ kā pārradusies mājās? — Pollija apvaicājās. &amp;lt;

—   Jā, misis Ričardse, nupat tik atbrauca, un paskat, mis Floja, vēl jūs neesat mājās pabijusi ne ceturtdaļstundas, kad jau trinaties ar savu slapjo vaigu gar misis Ričardses dārgo sēru tērpu, ko viņa valkā jusu mammas piemiņai!

Pēc šī brīdinošā rājiena jauniņā Atskabarga, īstā vārdā Sjūzena Nipere, raušus izrāva meiteni no jauniegūtās draudzenes skavām — kā zobu no mutes. Bet šķita, ka viņa to darīja vairāk aiz pārmērīgas cenšanās turēties sava pienākuma augstumos nekā aiz tīšas nelaipnības.

—   Nu jau, kad atkal savās mājās, viņai sirsniņa drīzi vie' nomierināsies, — Pollija teica, apveltīdama meiteni ar uzmundrinošu smaidu, kas laistījās pār visu viņas

labsirdīgo seju, — un kas tie būs par priekiem, kad vakarā satiksies ar savu mīļo papiņu!

—   Ak tētīt, misis Ričardse! — mis Nipere izsaucās, uz rāviena uztvērusi tās vārdus. — Velti prieki! Satiksies ar mīļo papiņu! Gribētu redzēt, kā šī satiksies!

—   Kā, va' ta ne? — Pollija jautāja.

—   Apžēliņ, misis Ričardse, nē, viņas papus pārlieku pieķēries kādam citam, bet arī tad, kad vēl nebija šā cita, viņa nekad nav bijusi mīlmeitiņa, meitenes šai mājā bijušas nebijušas, misis Ričardse, man jūs varat ticēt.

Meitene aši pavērsa acis no vienas aukles uz otru, it kā sapratusi, par ko tika runāts.

—   Brīnumus gan dzirdu! — Pollija izsaucās. — Vait' misters Dombijs nebūtu viņu redzējis kopš …

—   Nav, — Sjūzena Nipere pārtrauca, — ne reizi pēc tam, un arī pirms tam mēneši pagāja, kur viņš tai par lāgu acu neuzmeta, un es neticu, ka viņš to būtu par savu bērnu pazinis, ja saticis uz ielas, un diez vai pazītu vēl rīt, ja satiktu, un, par mani runājot, misis Ričardse, —«Atskabarga irgoja, — neticu, vai viņš maz ģiež, ka tāds cilvēks ir pasaulē.

—   Mīlā drostaliņa! — Ričardse nopūtās, domādama nevis mis Niperi, bet mazo Florensi.

—   O, es jums saku, necilvēks nav par pasauli no šenes, kur mēs pašlaik runājam, misis Ričardse, klātesošie vienmēr izņēmums, — sacīja Sjūzena Nipere,

—  nu tad ar labu rītu, misis Ričardse, un jūs, mis Floja, nāciet tūlītās man līdzi un nedomājiet rauties atpaķaļ kā tāds negants bērns, kas neko labu negrib ieņemties no nelabiem piemēriem.

Nelīdzēja ne šī nobrīdināšana, ne Sjūzenas Niperes vilkšana, kas draudēja meitenei izmežģīt labo plecu, Florense tomēr izrāvās un sirsnīgi vēl noskūpstīja savu jauno draudzeni.

—   Ardievu! — bērns teica. — Die's lai jūs svētī! Es drīz atkal atnākšu, un jūs taču atnāksit ari pie manis. Sjūzena jau jums atjaus. Vai ne, Sjūzen?

Atskabarga acīmredzot būtībā bija tīri lāga meitēns, lai gan bija mācekle no tās skolas, kas cīnījās par jaunu ideju ieviešanu audzināšanā, pēc kurām bērni, tāpat kā nauda, ir krietni kratāmi, bīdāmi un grūstami, lai tie spīdētu. Jo, kad bērns, tik mīļi, glāsīgi smaidīdams, viņu lūdza, viņa sakrustoja savas mazās rokas, pašūpoja galvu, un melnās, plati ieplestās acis raudzījās jau siltāk.

—   Nav labi, mis Floja, ka jūs man to lūdzat, jo zināt taču, ka es nespēju jums neko atteikt, bet mēs ar misis Ričardsi padomāsim, kas te būtu līdzams, ja misis Ričardse gribēs, man, redziet misis Ričardse, var gan uznākt palikšana aizlaist līdz Ķīnai, bet man var pietrūkt saprašanas, kā tikt ārā no Londonas dokiem.

Ričardsei te nebija ko iebilst.

—   Šī māja jau nu nava tik visai skanošas jautrības pilna, — sacīja mis Nipere, — lai kāds vēl gribētu meklēties lielāku vientulību par to, kurā tam jau gribot negribot jādzīvo. Jusu Toksas un jūsu Čikas, misis Ričardse, var izraut man divus priekšzobus, bet tas vēl nedod iemeslu man piedāvāt tām visu žokli.

Arī pret šo acīm redzamo patiesību misis Ričardsei nebija ko iebilst.

—   Tātad esmu ar mieru, ticiet man, — Sjūzena Nipere teica, — sadzīvot draudzīgi, misis Ričardse, kamēr jūs paliekat pie māstera Pola, ja vien mums izdodas izdomāt tādus ceļus, kā satikties, kas tieši nav ar pavēli aizliegti lietot, bet vai manu dieniņ, mis Floj, jūs tak neesat vēl novilkusi savas, virsdrēbes, neklausīgā meitene, ejam!

Reizē ar šo uzaicinājumu Sjūzena Nipere, netaupot spaidu līdzekļus, taisīja uzbrukumu mazajai audzēknei un iztramdīja to no istabas ārā.

Meitenīte savās bēdās un pamestībā bija tik lēnīga, tik klusa un pacietīga, tik daudz viņā bija siltas sirsnības, kurā neviens, šķita, nevēlējās sildīties; tik daudz vāras smalkjūtības, ko neviens ne likās redzam, ne arī vairījās aizvainot, ka Pollijai sāpēja sirds, domājot par viņu, kad bija palikusi atkal viena. Vienkāršā saruna ar meitenīti bārīti bija aizkustinājusi viņas pašas mātes sirdi ne mazāk kā meitenes sirdi, un viņa tāpat kā šis bērns sajuta, ka viņu starpā kopš šī brīža radusies zināma tuvība un uzticība.

Lai arī misters Tūdls visās lietās pilnīgi paļāvās uz

Polliju, diezin vai mācīšanās ceļā iegūtās zināšanās Pollija bija jelmaz parāka par viņu. Viņa gan bija spilgts paraugs tāda rakstura sievietei, kas visumā spēj dziļāk, patiesāk, augstsirdīgāk, cildenāk visu izjust un savās jūtas — sirsnībā, līdzjūtībā, pašaizliedzībā un padevībā — būt pastāvīgāka nekā vīrieši. Un varbūt neizglītota, kāda viņa bija, Pollija jau šinīs dienās būtu varējusi dot misteram Dombijam kādu mazumiņu zināšanu, kas tādā gadījumā to vēlāk nebūtu satriekušas kā zibens.

Bet mēs esam novirzījušies no galvenā ceļa. Šobrīd Pollijai bija tikai viena doma prātā: kā uzturēt iegūto mis Niperes vēlību un kā panākt, lai mazā Florense varētu nākt pie viņas brīvi un atklāti. Izredzes uz laimīgu atrisinājumu pavērās jau to pašu vakaru.

Ar zvanu, kā parasti, nosaukta lejā, viņa jau krietnu brīdi ar mazuli klēpī bija izstaigājusies pa stikloto istabu, kad pēkšņi par lielu izbrīnu un izbīli viņai tur ienāca misters Dombijs un apstājās viņas priekšā.

—   Labvakar, Ričardse!

Tas pats nīgrais, nepieejamais džentlmenis, kāds viņš Pollijai. bija licies jau pirmajā dienā. Tik ciets bija džentlmeņa skatiens, ka viņa neviļus nodūra acis, to pašu brīdi pakniksēdama.

—   Kā klājas māsleram Polam, Ričardse?

—   Pieņemas brangi, ser, un vesels ar.

—  Tāds viņš arī izskatās, — misters Dombijs teica, ar dzīvu interesi ielūkodamies tā sejiņā, ko Ričardse atsedza, lai labāk var redzēt, un tomēr cenzdamies izlikties puslīdz vienaldzīgs.

—   Jums taču, es ceru, tiek dots viss, ko jūs vēlaties?

—   Vai nu ne, paldies, ser.

Viņas atbildē tomēr tik nepārprotami izskanēja kaut kas neizteikts, ka misters Dombijs, kas bija pagriezies uz aiziešanu, apstājās un jautājoši paskatījās atpakaļ.

—   Man rādās, ka nekas nevar bērnus labāk uzmundrināt un ielīksmot, ser, kā noskatīšanās citu bērnu parotāšanā, — Pollija piebilda, saņēmusi dūšu.

—  Es domājos jums aizrādījis, Ričardse, toreiz, kad pieņēmu jūs, — misters Dombijs sacīja, saraukdams pieri, — ka vēlos, lai jūs pēc iespējas retāk redzētos ar savu ģimeni. Lūdzu, varat turpināt savu pastaigu!

Šos vārdus izmetis, viņš nozuda dibenistabā, un Pollija nu atskārta, ka noticis liels pārpratums un viņa kritusi nežēlastībā, ne par soli tuvāk nelikusi savam mērķim.

Nākamajā vakarā, nonākusi lejā, viņa ieraudzīja misteru Dombiju jau soļojam pa oranžēriju. Šī neparastā skata pārsteigta, Pollija apstājās pie durvīm un nesamanīja, ko darīt, — iet uz priekšu vai atkāpties; viņš aicināja to iekšā.

—   Ja jūs nopietni domājat, ka bērnam tāda sabiedrība būtu vēlama, — viņš sacīja strupi, it kā nemaz starplaika nebūtu bijis, kad viņa to ierosināja, — kur tad paliek mis Florense?

—   Ko vēl labaku par mis Florensi varētu gribēt, ser, — Pollija dzīvi attrauca, — bet es no mazās kalponītes nopratu, ka viņām nav …

Misters Dombijs parāva zvanu un soļoja, kamēr ieradās sulainis.

—   Pasakiet, lai mis Florensei vienmēr ļauj nākt pie Ričardses, kad viņa aicina, lai iet kopā pastaigāties un tā tālāk. Pasakiet, lai ļauj bērniem būt kopā, kad vien Ričardse to vēlas.

Dzelzs pašlaik bija karsta, un Ričardse, kā sākusi drošu sirdi to kalt, — tas bija svētīgs darbs, un drosmes viņai pielika, kaut instinktīvi baiļojās no mistera Dombija, — tā kala tālāk, palūgdama, lai mis Florensi jau šo pašu brīdi sūta lejā sadraudzēties ar brālīti.

Sulainim aizejot nodot rīkojumu, viņa izlikās noņemamies ar bērna ucināšanu, bet tai pašā laikā domājās redzējusi, ka misters Dombijs nobāl, pilnīgi pārvēršas sejā, ka viņš pagriežas, it kā gribēdams savus vārdus vai viņas vārdus, vai kā vienus, tā otrus ņemt atpakaļ un ka viņu no tā attur vienīgi kauns.

Un viņa nebija maldījusies. Pēdējo reizi savu novārtā pamesto bērnu viņš bija redzējis pie mirstošās mātes krūtīm, un tas bija vienlaikus ir atklājums, ir pārmetums viņam. Kaut arī gandrīz visas viņa domas un prātus bija aizņēmis dēls, uz kuru viņš lika tik lielas cerības, tomēr viņš nevarēja aizmirst šo beigu ainu. Viņš nevarēja aizmirst, ka nebija tajā piedalījies, ka mai

guma un patiesības dzidrajās dzīlēs dusēja apskāvušās tās divi būtnes, kamēr viņš stāvēja krastā, noraudzīdamies uz tām kā vienkāršs skalltajs, — ne līdzdalībnieks, bet izstumtais.

Tā kā viņa spēkos nebija to visu izdzēst no atmiņas, nedz pavēlēt prātam nepiešķirt nozīmi šādām neskaidrām vīzijām, — kas tomēr bijušas nozīmīgas, ja kļuvušas redzamas cauri viņa augstprātības miglai, — viņa līdzšinējā vienaldzība pret Florensi izvērtās neizprotamā neveiklības sajūtā. Viņam tā vien likās, it kā meitene izvairīgi viņu novērotu un neuzticētos viņam; it kā tā būtu atminējusi kādu noslēpumu, kas noglabāts viņa krūtīs un kas pašam vēl atrisinama mīkla; it kā tā jau pasaulē būtu nākusi ar jausmu, ka tēvā ir kāda šķindoša, nenoskaņota stīga, kura no tās dvašas vien jau sāktu skanēt.

Viņa attieksme pret meiteni bija noraidoša jau kopš tās dzimšanas. Riebumu tieši viņš nejuta pret meitu — neatļāva ne laiks, ne viņa raksturs. Galīgi nepaciešama tā nebija bijusi. Bet pašlaik tā viņu mulsināja. Tā traucēja viņa mieru. Vislabprātāk viņš būtu meiteni pavisam izmetis no savām domām, ja zinājis, kā tas izdarāms. Varbūt — kas lai izdibina tādus noslēpumus! — viņš baidījās, ka sāks to ienīst.

Kad mazā Florense ieradās bikla un nedroša, viņš mitējās soļot un raudzījās tai pretī. Būtu viņš raudzījies ar dziļāku interesi, ar tēva acīm, viņš būtu izlasījis tās vērīgajā skatienā saviļņojumu un baiļošanos, kas lika viņai svārstīties; karstu vēlēšanos pieskriet klāt un mesties viņam ap kaklu un, paslēpjot vaigu pie viņa, izsaukties: «Ai, papa, esi labs un mīļo mani! Man nav neviena vairāk!»; bailes Likt atgrūstai; bailes kļūt pārāk uzbāzīgai un sadusmot viņu; alkas pēc iedrošinājuma un uzmudrinājuma un to, kā bērna nomāktā sirsniņa meklēja dabisku patvērumu ir savām skumjām, ir mīlai.

Bet nekā viņš no tā neredzēja. Viņš redzēja tikai to, ka meitene kā vilcinādamās stāvēja pie durvīm un raudzījās uz viņu. Vairāk nekā viņš neredzēja.

—  Nāc iekšā, — viņš teica, — nāc iekšā! Ko tas bērns baidās?

Viņa ienāca un nedroši pavērās apkārt, tad, rociņas cieši sažņaugusi, palika stāvam turpat pie durvīm.

—       Panāc šurp, Florens, — tēvs vēsi viņu aicināja.

—   Vai tu zini, kas es esmu?

—   Jā, papu.

—   Vai tad tu neko negribi man pateikt?

Asaras, kas sariesās viņai acīs, paceļot tās uz tēvu, sasala no viņa ledainā skatiena. Viņa atkal nodūra acis un pastiepa trīcošo rociņu.

Misters Dombijs to gļēvi saņēma savējā un stāvēja brīdi, nolūkodamies meitenē, it kā neko daudz vairāk nesaprazdams kā šis bērns, kas tagad būtu sakāms vai darāms.

—   Tā! Esi nu laba meitene, — viņš teica, paglaudīdams tai galvu un pazagšus vērodams to mulsām, nemierīgām acīm. — Ej nu pie Ričardses.

Viņa mazā meita kādu mirkli vilcinājās, it kā tomēr vēl gribēdama viņam pieglausties vai vēl kādu nieku cerēdama, ka viņš to pacels savās rokās un noskūpstīs. Vēlreiz viņa pacēla acis un uzlūkoja tēvu. Viņam atausa atmiņā, ka gluži ar tādu pašu izteiksmi tā bija uzlūkojusi doktoru — tanī vakarā, — un instinktīvi viņš palaida vaļā tās roku un novērsās.

To nebija grūti noredzēt, ka Florense daudz zaudēja tēva klātbūtnē. Tā stindzināja ne tikvien bērna domas, bet arī visu viņas dabisko grāciju un kustību brīvību. Tomēr Pollija, to redzēdama, ar jo lielāku sirsnību turējās pie saviem nodomiem un, spriezdama par misteru Dombiju pēc sevis, lika lielas cerības uz mēmo līdzjūtības lūdzēju — nabaga mazās Florenses sēru kleitiņu. «Jāndie', tā ir apgrēcība,» Pollija domāja, «ja viņš mīļo tikai vienu bārainīti, kad viņa acu priekšā ir arī otrs, turklāt vēl meitenīte.»

Tad nu Pollija arī lūkoja meitenīti noturēt, cik ilgi vien iespējams, viņa acu priekšā un ar tādu gudru izmaņu ucināja mazo Polu, lai taču cilvēks skaidri redz, kā tas atdzīvojas māsiņas sabiedrībā. Kad pienāca laiks doties atkal augšā, viņa raidīja Florensi dibenistabā novēlēt tēvam labu nakti, bet meitene apmulsa un kāpās atpakaļ, un, kad Pollija no jauna skubināja iet, meitene, aizsegusi ar plaukstām seju, kā pati savas mazvērtības kautrēdamās, izsaucās:

—   Ai nē, nē! Viņš mani negrib! Viņš mani negrib!

Šis mazais strīds saistīja arī mistera Dombija uzmanību, un viņš no savas istabas, kur sēdēja pie vīna glāzes, apvaicājās, kas tad noticis.

—   Mis Florense baidās, ka traucēšot jūs, ser, ja iešot labu nakti pateikt, — Ričardse atbildēja.

—  Tas nav svarīgi, — misters Dombijs teica. — Ļaujiet viņai nākt un iet, mani neņemot vērā.

Meitene sarāvas, to dzirdēdama, un aizskrēja, iekām vēlīgā draudzene bija paguvusi atskatīties atpakaļ.

Pollija tomēr nopriecāties vien nevarēja par savu gudri izdomāto plānu un atjautību, ar kādu to izdevās realizēt, par ko nodeva sīku jo sīku pārskatu Atskabargai, kad atkal atradās savā augšistabas drošā patvērumā. Mis Nipere šo viņas uzticības pierādījumu, kā arī izredzes turpmāk brīvi satikties uzņēma diezgan pavēsi, un viņas prieka apliecinājumā nebija ne vēsts no prieka.

—  Es ’domāju, ka jūs tas arī iepriecinās, — Pollija teica.

—   O, jā, misis Ričardse, es ļoti priecājos, pateicos, — Sjūzena atteica, pēkšņi sasliedamās tik taisna, ka, domāt, būtu iespraudusi savā korsetē kādu papildu ribiņu.

—  Tas gan nav redzams, — Pollija teica.

—   O, kur es te esmu tikai pastavīgā, nevar taču sagaidīt, lai es izrādu tikpat lielu prieku kā pagaidām pieņemtā, — Sjūzena Nipere atteica. — Pagaidām pieņemtie te, kā redzu, ņem virsroku, un, kaut arī starp šo un blakus namu ir lieliska siena, man tomēr varbūt nav sevišķas patikas tikt piespiestai pie tās, misis Ričardse!

4.NODAĻA, KURA UZ MŪSU SKATUVES, TĒLOJOT TĀLĀKOS NOTIKUMUS, PARĀDĀS DAŽAS JAUNAS PERSONAS

Lai gan Dombija un Dēla kantori atradās Londonas Sitijas privilēģiju robežās, kur bija sadzirdami Sentmerilebau baznīcas zvani *, ja vien ielu troksnis nenoslāpēja to dobjo dunu, tomēr turpat netālā apkaimē vēl varēja nomanīt senās, dēkainās un romantiskās dzīves pēdas. Gogs un Magogs * visā greznībā lepni staltojās tikai desmit minūšu gājienā; karaliska birža bija ar roku aizsniedzama; Anglijas banka ar savām apakšzemes zelta un sudraba glabātavām bija to varenā kaimiņiene. Turpa-t aiz stūra atradās arī bagātās Austrumindijas Kompānijas nams *, kas uzbūra iztēlē krāšņus audumus un dārgakmeņus, tīģerus, ziloņus ar baldahīniem uz muguras, ūdenspīpes, saulessargus, palmas, palankīnus un greznus prinčus melnīgsnējām sejām, kuri tupelītēs ar augsti uzliektiem purngaliem sēž zemē uz paklājiem. Tuvākajā apkārtnē vai ik uz soļa dūrās acīs reklāmu plakāti, kuros kuģi pilnās burās traucās uz visām pasaules malām; tirgotavas, kas jebkuru ceļotāju uz jebkuru zemi apņēmās sapost pusstundas laikā; tad vēl mazi koka mičmaņi, kas senaizmirstos jūrnieku formas tērpos diendienā stāvēja pie navigācijas instrumentu meistaru veikalu durvīm, acīm pavadīdami īrētās karietes.

Viens vienīgs veikalnieks, kuram piederēja viens no

šādiem koka tēliem, — tāds, ko bez kautrēšanās varēja saukt par viskokaināko, kas stāvēja izslējies uz ietves, labo kāju uz priekšu izspēris ar tik uzbāzīgu laipnību, kura pilnīgi neciešama; kam kurpes ar tādām sprādzēm, veste ar tādiem atlokiem, ka cilvēka saprātam to priekšā pilnīgi jāatkāpjas, un kas vēl turēja pie labās acs neiedomājami nesamērīgu instrumentu, — viens vienīgs šāda mičmaņa īpašnieks, kurš turklāt vēl lepojās ar to, — vecīgs džentlmenis ar adītu mici, ta saukto velsiešu parūku, galvā, — bija maksājis nomu, nodokļus un nodevas jau tik daudz gadu, cik dažs labs solīda vecuma mičmanis ar miesu un asinīm savā dzīvē nevarēja saskaitīt, bet mičmaņu, kas aizdzīvojuši līdz diezgan kuplam gadu skaitam, angļu flotē nebija trūkums.

Šī vecā džentlmeņa preču krājumā bija hronometri, barometri, teleskopi, kompasi, jūras kartes, ģeogrāfijas kartes, sekstanti, kvadranti un dažnedažādi instrumenti, kādus lieto kuģa kursa noteikšanai un dažādiem aprēķiniem vai kuģa ģeogrāfiskās atrašanās vietas noteikšanai U2T jūras. Misiņa un stikla priekšmeti viņam glabājās atvilktnēs un uz plauktiem, un neviens, izņemot īstu zinātāju un sapratēju, nebūtu varējis pateikt, kurš šiem daiktiem augšgals, kurš apakšgals, ne uzminēt, kā tie lietojami, ne arī pēc apskatīšanas pats ar savu saprašanu atlikt tos atpakaļ sarkankoka kārbās. Katra lietiņa bija iespiesta visstingrākajā futrālī, noguldīta visšaurakajā nodalījumā, apsegta ar vissmieklīgākajiem spilventiņiem, pieskrūvēta visšaurākajā leņķī, lai jūras šūpas netraucētu tās filozofisko mieru. Šada ārkārtēja piesardzība bija ievērota it visur, lai ietaupītu telpu un sakārtotu priekšmetus blīvāk; un tik daudz praktiskās navigācijas te bija pielāgots, aplikts ar spilventiņiem, sabāzts kastēs (vai nu parastajās dēļu kastēs, kādas bija viena otra, vai tādās, kas atgādināja kaut ko vidēju starp trīsstūreni un jūras zvaigzni, kādu arī netrūka, vai vēl tādas pavisam vienkāršās, pieticīgās salīdzinājumā ar citām), ka arī veikals pats, nevarēdams izsargāties no šīs sērgas, šķita pārvērties mājīgā, jūras ceļam pilnīgi sagatavotā kuģī, kuram gadījumā, ja to negaidot nolaiž ūdenī, vajadzīgi tikai juras plašumi, lai uzņemtu ceļu uz jebkuru vientuļu salu pasaules tālēs.

Vēl dažādi sīkumi navigācijas instrumentu meistara mājas dzīvē, kurš lepojās ar savu mazo Koka Mičmani, papildināja un uzturēja šo ilūziju. Tā kā pazīšanās viņam galvenokārt bija ar kuģu sagādniekiem un tamlīdzīgiem ļaudīm, tad uz viņa galda nekad netrūka īstu kuģa sausiņu, arī kaltētas gaļas un kaltētu mēļu, kas oda mazliet pēc kaņepajiem. Marinēti dārzeņi tika likti galdā liela apjoma vairumtirdzniecības kārbās, uz kuru etiķetēm bija rakstīts: «Visāda veida kuģu provianta piegādātājs»; degvīns — appītās blašķēs bez kakla. Vecas gravīras ar kuģu attēliem un alfabētiskiem rādītājiem, kas paskaidroja to noslēpumus, karājās ietvaros pie sienas; tatāru fregate ar uzvilktām burām staltojās uz šķīvjiem; svešzemju gliemežnīcas, jūras aļģes un sūnas rotāja kamīnu; mazajā, ar paneli apšūtajā viesistabā gaisma ieplūda no augšas, pa griestu logu — kā kajītē.

Te viņš arī dzīvoja kā tāds škiperis, viens ar savu māsasdēlu Volteru, četrpadsmit gadus vecu zēnu, kas pietiekami atgādināja mičmani, lai uzturētu kopiespaidu. Viņš ari bija pēdējais šī iespaida pastiprinātājs, jo pats Solomons Džilss (visbiežāk saukts — vecais Sols) nu nepavisam un ne ar ko neatgādināja jūrnieku. Nemaz jau nerunājot par velsiešu parūku, kas bija visneizskatīgākā un spītīgākā velsiešu parūka, kādas jelkad valkātas, un kurā viņš izskatījās lai nu pēc kā, tikai ne pēc pirāta, — mēs redzam lēnu, klusu, allaž domās nogrimušu večuku tik sarkanām acīm, ka, domāt, tās būtu divi saulītes, kas noraugās uz mums caur miglu, un ar tādu izteiksmi kā nule no miega pavērušās; šāda izteiksme būtu varējusi rasties, ja viņš trīs četras dienas nepārtraukti būtu raudzījies pa kārtai caur visiem saviem optiskajiem instrumentiem un tad pēkšņi atgriezies atpakaļ šajā pasaulē un atradis to zili zaļu. Vienīgā pārmaiņa, kādu varēja vērot viņa ārienē, bija tā, ka kafijas krāsas uzvalku, — ļoti ērta piegriezuma, ar spožām pogām, — reizēm nomainīja cita tāda pati kafijas krāsas kārta, tikai vārdā nesaucamais apģērba gabals tai bija no gaišbrūna nankina.

Kreklu viņš valkāja vienmēr ar ļoti kārtīgi sakruzuļotu priekšu, uz pieres nēsāja pirmklasīgas acenes, bet pulksteņa kabatiņā — hronometru, īstu milzeni, un drīzāk viņš būtu noticējis, ka visi Sitijas lielie un mazie pulksteņi un pat saule sazvērējušies pret to, nekā apšaubījis savu dārgo īpašumu. Kāds viņš bija tagad, tāds pats viņš bija nodzīvojis gadiem ilgi savā veikalā un viesistabā — mazā Mičmaņa aizmugurē; katru vakaru noteiktā stundā gāja gulēt augšā uz gaudojošo jumta pažobeli, kas bija nošķirta no pārējās pasaules un kur bieži auroja vētras brāzmas, kamēr angļu džentlmeņiem, kas omulīgi dzīvoja pa leju, nebija jausmas par to, kāds ārā laiks.

Ir rudens novakare, un pulkstenis pusseši, kad lasītājs iepazīstas ar Solomonu Džilsu. Solomons Džilss pašlaik skatās, cik rāda vipa nevainojamais hronometrs. Parastā diendienīgā steigšanās mājup — ārā no Sitijas — ilgusi jau kādu stundu vai vairāk, bet ļaužu straume joprojām vēl tek pret vakariem. «Ielas kļuvušas jau stipri vien retākas,» kā misters Džilss mēdz teikt. Šovakar saģaidāms slapjums no gaisa. Visiem barometriem veikalā nolaidusies dūša, un lietus piles jau mirgo uz Koka Mičmaņa trīssturenes.

—   Kur tas Volters paliek, nevaru saprast, — Solomons Džilss sacīja, rūpīgi noglabājis atkal savu hronometru. — Pusdienas pusstundu jau kā gatavas, bet Voltera ne jutin.

Pagriezies savā krēslā aiz letes, misters Džilss pa kādu spraugu starp sablīvētajiem instrumentiem pavērās logā, vai varbūt neieraudzīs krustdēlu nākam pāri ielai. Nekā. Neredzēja viņu lēkājošo lietussargu vidū un, protams, par viņu nevarēja noturēt arī to avīžu puiku vaska drānas kapucē, kurš, lēnā solī šļūkdams gar veikala durvīm, uz misiņa tāfelītes pāri mistera Džilsa vārdam vilka ar rādāmo pirkstu savējo.

—   Nezinājis es, ka viņš mani pārlieku stipri mīl, lai laistos lapās un uz savu roku pret manu gribu mēģinātu uztikt uz kāda kuģa, es sāktu jau bažīties, — misters Džilss runāja savā nodabā, paklabinādams ar pirkstu skrimšļiem pa divi trim barometriem. — No tiesas gan, es kļūtu nemierīgs. Visi nokritusies, ko? Būs branga rasa! Nu nekas, vajag jau ar.

—   Man liekas, — misters Džilss sacīja, nopūzdams putekļus no kompasa kārbiņas stikla vāka, — ka tev nav nemaz lielāka tieksme griezt rādītāju taisni un noteikti uz dibenistabu kā manam zēnam. Bet par šo kambari precīzāka debess puses norādītāja nav. Tas rāda tieši uz ziemeļiem. Ne par divdesmito daļu nenovirzās sānis ne uz vienu, ne otru pusi.

—   Hallo, tēvoci Sol!

—   Hallo, manu zēn! — instrumentu meistars atsaucās, spēji pagriezdamies atpakaļ. — Skat, mājā gan, ko!

Mundrs, jautrs zēns, svaigs un spirgts pēc ātrās skriešanas pa lietu, spulgām acīm, gaišu, atklātu seju, viļņainiem matiem.

—   Nu, tēvoci, kā tad labi klājās bez manis visu dienu? Vai pusdienas gatavas? Trakoti gribas ēst.

—   Par to klāšanos runājot, jāsaka, — Solomons labsirdīgi atjokoja, — būtu gan dīvaini, ja man bez tāda draišķa kā tu neklātos labāk nekā kopā ar tevi. Par pusdienām jāteic — tās jau pusstundu gaida uz tevi. Un par ēstgribu — man tās arī netrūkst.

—   Nu tad ejam, tēvoci! — zēns izsaucās. — Urā admirālim!

—   Pie joda admirāli! — attrauca Solomons Džilss.

—   Tev gan prātā lordmērs.

—   Nav vis! — zēns attrauca. — Urā admirālim! Urā admirālim! Uz priek-šu!

Pēc šīs komandas velsiešu parūka un tās valkātājs bez pretošanās tika aizvadīti uz blakus istabu — tādā solī, it kā jūras kaujā tiktu vadīta piecsimt vīru vienība; un tēvocis Sols ar savu krustdēlu sāka tiesāt ceptu buti, pēc kuras vēl bija paredzams vērša gaļas sitenis.

—   Lordmērs, Vollij, — Solomons teica, — uz laiku laikiem! Nekādu admirāļu vairs! Lordmērs ir tavs admirālis.

—   Nu-u, diezin vai? — zēns teica, kratīdams galvu.

—   Zin', pat zobena nesējs jau pārāks par lordmēru. Tas savu zobenu kādreiz arī izvelk.

—       Un izskatās pēc plātīga lielībnieka ar visu savu

centību, — tēvocis atsmēja. — Paklau, Vollij, paklau, ko es tev teikšu! Paveries uz kamīna plauktu.

—  E, kas tad manu sudraba krūzīti tur pakarinājis uz naglas? — zēns izsaucās.

—   Es pats, —tēvocis atbildēja. — Nekādu krūzīšu vairs! Ar šodienu mums jāsāk dzert no glāzēm, Volter. Mēs tagad esam biznesa vīri. Mēs piederam pie Sitijas. Šorīt mēs uzsākām jaunu dzīvi.

—   Zin', tēvoci, — zēns atteica, — es ar mieru dzert, no kāda trauka vien vēlaties, kamēr varu uzdzert jums. Uz jūsu veselību, tēvoci Sol, un urā …

—  Lordmēram, — vecais vīrs iekrita starpā.

—   Lordmēram, šerifiem, municipalitātei un livrejām * ilgus gadus! — zēns uzsauca.

Tēvocis Joti apmierināts palocīja galvu.

—   Bet tagad, — viņš teica, — paklausīsimies kaut ko par firmu.

—   E nu! Par firmu daudz nav ko stāstīt, tēvoci, — zēns atteica, rīkodamies ar nazi un dakšiņām. — Vesela rinda tumšu kantortelpu, un tajā istabā, kurā es sēžu, ir kamīns ar augstu aizsargrežģi, ugunsdrošs skapis, tlaži sludinājumi par kuģiem, kuriem jādodas jūrā, kalendārs, kantorgaldi un krēsli, tintes pudele, kāda grāmata, kāda kaste un lērums zirnekļa tīklu, un vienā no tiem, taisni man virs galvas, sačervelējusies gaļas muša, kas, liekas, tur karājas jau sendienām.

—   Un vairāk nekā? — tēvocis ieprasījās.

—   Nē, vairāk nekā, ja nepieskaita vecu putnu būri (nesaprotu, kā tas tur varēja nokļūt!) un ogļu kasti.

—   Nekādu bankas grāmatu vai čeku grāmatu, nekādu rēķinu vai citu kādu norādījumu uz bagātību, kas diendienā tur ieplūst? — vecais Sols vaicāja, ziņkārām acīm uzlūkodams krustdēlu caur miglu, kas vienmēr šķita dūmakojam ap viņu, un katru vārdu tā pieglaudīgi uzsvērdams.

—   O, jā, bezgala daudz, es domāju, — krustdēls bezrūpīgi atteica, — bet tādas lietas jau glabājas mistera Kārkera vai mistera Morfina istabās, vai pie paša mistera Dombija.

—  Vai misters Dombijs arī bija tur šodien? — tēvocis apvaicājās.

— Kā ne! Ienāk un aiziet — tā visu dienu.

—   Tevi jau laikam nemaz neievēroja, ko?

—   Ievēroja gan. Viņš pienāca pie mana galda — man būtu paticis, ja_viņš nebijis tik svinīgs un stīvs, tēvoci, — un teica: «A, jūs esat mistera Džilsa — navigācijas instrumentu meistara dēls.» — «Krustdēls, ser,» es atteicu. «Es sacīju krustdēls, jauno cilvēk,» — tā viņš. Bet es varu vai apzvērēt, tēvoci, ka viņš sacīja: dēls.

—  Tu būsi pārklausījies, man liekas. Bet tas jau nekas.

—   Tas jau nav nekas, bet viņam nevajadzēja būt tik asam, es nodomāju. Vai tur nu kāda nelaime, ja arī viņš sacīja: dēls. Tad viņš vēl man pateica, ka jūs viņam par mani esot aizrunājuši un tāpēc viņš man esot paraudzījis darbu savā firmā un sagaidot, ka es būšot vērīgs un akurāts. Man tā likās, es viņam ne visai labi patiku.

—   Manuprāt, tev likās un tu gribēji teikt, — instrumentu meistars piebilda, — ka viņš tev ne visai labi patika.

—       Vai zin', tēvoci, — zēns atteica smiedamies,

—   varbūt ar. Man tas neienāca prātā.

Uz maltītes beigām Solomons kļuva tāds svinīgi nopietns un laiku pa laikam cieši ielūkojās zēna gaišajā vaigā. Kad pusdienas bija paēstas un galds novākts (ēdieni bija atnesti no tuvējā restorāna), viņš aizdedzināja sveci un nokāpa lējā mazajā pagrabā, bet krustdēls, stāvēdams uz apsūbējušajām kāpnēm, cītīgi rādīja viņam gaismu. Mazu brīdi pačamdījies tur, viņš tūlīt nāca atpakaļ ar ilgi gulējušu, putekļiem un zemēm apķepušu pudeli rokā.

—   Vai, tēvoci Sol, — zēns izsaucās, — ko jūs ar to darīsit? Tas taču ir lieliskais madeira! Tur paliek vairs tikai viena pudele!

Tēvocis Sols palocīja galvu, likdams saprast, ka viņš tīri labi zina, ko ar to darīs; tad, svinīgā klusumā izvilcis korķi, piepildīja divi glāzes un nolika pudeli un vēl trešu glāzi tukšu uz galda.

—  Otru pudeli, Vollij, tu tukšosi, kad būsi ticis savai laimei uz pēdām, kad sāksi kāpt kalnup visu cienīts un

sirdī laimīgs, kad pirmie soli dzīvē, kurus tu šodien iemēģināji, būs izveduši tevi — ko es izlūdzos no visaugstākā — uz gluda ceļa, kas tev dzīves gaitā nostaigājams, mans bērns. Uz tavu laimi!

Šķita, ka vecais Sols būtu ierāvis kaklā strūkliņu miglas, kas mūžīgi plāvoja ap viņu, jo runājot viņam aizkrita balss. Roka arī trīcēja, saskandinot glāzes ar krustdēlu. Bet, kad nu reiz bija pacēlis savējo pie lūpām, tad izmeta to kā daždien vīrs un vēl nočāpstināja lūpas pēc tam.

—   Mīļo tēvoci, — zēns teica, cenzdamies piešķirt saviem vārdiem gaisīgu pieskaņu, kaut arī asaras sariesās acīs, — par godu, kādu jūs man parādāt, un tā tālāk un tā tālāk, es atļaujos uzsaukt trīsreiz trīs reizes un vēl vienreiz: «Lai dzīvo sveiks misters Solomons Džilss! Urrā!» Bet jūs pateiksities par tostu, kad tukšosim abi kopā pēdējo pudeli, — jā, tēvoci?

Vēlreiz viņi saskandināja, un Volters, iesūcis tikai malciņu no savas glāzes, kā nezin kāds lielais vīnu pazinējs pacēla to pret acīm.

Tēvocis sēdēja, kādu brīdi noraudzīdamies krustdēlā klusēdams. Kad pēdīgi viņu skatieni satikās, viņš risināja savu domu balsī, it kā nemaz nebūtu pārstājis runāt.

—   Redzi, Volter, — viņš teica, — šī veikala turēšana, patiesību sakot, ir man tikai tāds ieradums, un ar šo ieradumu esmu tiktāl apradinājies, ka, atmetis to, laikam nevarētu nemaz padzīvot; bet tā tak ir niekošanās, tīrā niekošanās. Kad vēl valkāja tādas uniformas, — viņš norādīja uz mazo Mičmani, — tad jā, tad patiešām varēja iedzīvoties par turīgu vīru, un iedzīvojās arī. Bet konkurence, konkurence. .. jauni izgudrojumi, jauni izgudrojumi.. . pārmaiņas .. . pārmaiņas … pasaule ir pagājusi man garām. Man gandrīz vairs nav aptveršanas, kur pats atrodos, vēl mazāk, — kur mani pircēji.

—   Neliecieties zinis par tiem, tēvoci!

—   Kopš tavas pārbraukšanas mājās no Pekemas internātskolas, piemēram, — un tas ir jau desmit dienas, — Solomons teica, — es neatminos vairāk kā vienu cilvēku, kas pavēris mana veikala durvis.

—  Divi, tēvoci, vai tad neatceraties? Viens vīrs, kas lūdza samainīt sovrinu …

—  Tas pats jau ir tas viens, — Solomons atteica.

—   Kā, tēvoci! Vai tad jūs to sievieti, kas prasīja ceļu uz Mailenda aizkārtni, neliekat cilvēku skaitā?

—  A! Pareizi, pareizi, — Solomons sacīja. — Biju to piemirsis. Divi personas.

—  Protams, pirkt tie nekā nenopirka, — zēns piebilda.

—   Nē. Tie neko nenopirka, — Solomons mierīgi noteica.

—  Tiem nekā arī nevajadzēja! — zēns izsaucās.

—  Nē. Ja arī būtu kā vajadzējis, būtu gājuši uz citu veikalu, — Solomons tikpat mierīgi atteica.

—   Un tomēr bija divi, tēvoci! — zēns pacēla balsi, it kā par nezin kādu uzvaru jūsmodams. — Jūs teicāt — viens tikai.

—       Saproti, Volter, — večuks pēc brītiņa turpināja,

—  tā kā mēs neesam nekādi mežoņi, kas apmetušies uz Robinsona Kruzo salas, mēs nevaram dzīvot no tā, ka viens prasa samainīt sovrinu, otrs — ceļu uz Mailenda aizkārtni. Kā jau nupat teicu, pasaule man pagājusi garām. Es nenosodu to, bet es to vairs nesaprotu. Tirgotāji nav vairs tie ļaudis, kādi tie bija senāk; pārdevēji nav tie, tirdzniecība nav tā, prece nav tā. Septiņas astotdaļas manu preču ir vecmodīgas. Esmu viens vecmodīgs vecis vecmodīgā veikalā; un pat šī iela nav vairs tāda pati, kādu to atceros. Esmu palicis laika garam iepakaļ un esmu par vecu, lai to vēl panāktu. Tā saceltais troksnis vien jau, ko iztālēm dzirdu, mani mulsina.

Volters gribēja ko iebilst, bet tēvocis pacēla roku.

—   Lūk, tāpēc, Vollij, tāpēc es tik karsti vēlos, lai tu jo laikus iepazītos ar šo tirgotāju pasauli un izkultos uz dižceļa. Es esmu tikai rēgs šai tirdzniecības uzņēmumā, būtiskas nozīmes tam sen vairs nav. Un, kad es nomiršu, tad arī šis rēgs būs pazudis uz mūžiem. Tā kā ir skaidrs, ka mantojumā tev no tā nekas nekritīs, tad es atzinu par labāku izmantot tavās interesēs bezmaz vai vienīgo seno pazīšanos, kas saglabājusies vēl aiz ilga ieraduma. Ir ļaudis, kas tur mani par bagātu vīru.

Tevis dēļ vēlētos, kaut viņiem bijusi taisnība. Bet, lai kas arī paliktu pāri pēc manis, lai ko es arī atstātu, Dombija firma ir tā, kur tev var pavērties izdevība laist to apgrozībā un pavairot. Esi centīgs, manu mīļo zēn, lūko iemīļot savu darbu, lai varētu reiz stingri nostāties uz savām kājām, un esi laimīgs!

—   Es darīšu, cik vien spēšu, tēvoci, lai būtu jūsu mīlestības un gādības cienīgs. Es centīšos, — zēns apņēmīgi atteica.

—   Es zinu, — Soloinons sacīja. — Es par to nešaubos. — Un otro vecās madeiras glāzi viņš cēla pie lūpām ar sevišķu baudu. — Un jūra, — viņš vēl turpināja,

—   tā ir gan jauka iedomās, Vollij, bet īstenībā tāda nav, nē, nemaz tāda nav. Nav nekāds brīnums, ka viss, ko te redzi apkārt, tavas domas aizvilināja pie tās. Bet šīs domas atmetamas, atmetamas.

Un tomēr, runājot par jūru, Solomons Džilss berzēja rokas, it kā tās kņudētu slepenā priekā, un noraudzījās savā navigācijas instrumentu klāstā bezgala apmierinātu seju.

—   Padomā, piemēra pēc, par šo pašu vīnu, — vecais Sols teica, — kas ceļojis uz Austrumindiju un atpakaļ, — kas to lai vairs pasaka, cik reizes, — un vienu reizi visai zemeslodei apceļojis apkārt! Padomā par piķa melnajām naktīm, par vētras auriem un rēcošām bangām .. .

—   Pērkonu, zibeni, lietu, krusu un visādiem viesuļu negaisiem, — zēns metās starpā.

—   Jā, jā, jā, — Solomons teica, — ko visu šis vīns ir taisījis cauri. Padomā vien, kā lokās un krakst brangas un masti, kā kauc un gaudo vētra, brāzdamās caur takelāžu . . .

—   Kā vīri saklūp vantīs, cils par citu traukdamies, kurš pirmais uzrāpsies rājās un satīs apledojušās buras, bet kuģis pa to laiku zvalstās un šūpojas kā prātu zaudējis! — krustdēls ņēmās iztēloties.

—   Uz mata to visu, — Solomons teica, — ir nācies pieredzēt vecajai vātij, kas bija pildīta ar šo vīnu. Ak, kad «Burvīgā Sellija» nogāja dibenā …

—   Baltijas jūrā, dziļā naktī; divdesmit piecas minūtes pēc divpadsmitiem bija apstājies pulkstenis kapteiņa kabatā; pats gulēja bez dzīvības pie grotmasta, — tūkstoš septiņi simti četrdesmit devītā gada četrpadsmitajā februārī! — Volters trieca lielā aizrautībā.

—   Jā, uz mata tā! — Sols izsaucās. — Pilnīgi pareizi! Toreiz uz kuģa bija pieci simti vāšu šāda vīna, un visi kuģa ļaudis (izņemot pirmo stūrmani, vecāko palīgu, divi matrožus un kādu lēdiju, kas sēdēja caurā glābšanas laivā) metās pie tām: sita tām dibenus laukā, piedzērās un aizgāja nāvē piedzērušies, dziedādami, kuģim grimstot: «Valdi, Britānija!» — kas pēdīgi izskanēja mežonīgā, daudzbalsīgā brēkoņā.

—   Bet, kad «Džordžs Otrais» uzskrēja sēklī, tēvoci, Kornvolas piekrastē briesmīgā vētrā, divi stundas pirms rītausmas, septiņdesmit pirmā gada ceturtajā martā, — uz tā atradās ap divi simti zirgu, un līdz ar pirmajiem vētras brāzieniem zirgi krāvās telpās bija norāvušies un nu, triekdamies uz priekšu atpaka|, trakā jūklī cits citam virsū brāzdamies, cits citu samīdami, sacēla tik šausmīgu troksni, cilvēku izmisuma vaimanām līdzīgu zviegoņu, ka komanda iedomājās kuģi velnu apsēstu, pat paši drosmīgākie zaudēja dūšu un galvu un, šausmu pārņemti, metās pāri bortam; un tikai divi bija palikuši dzīvi, kas tad arī šo notikumu atstāstīja.

—   Un, kad, — vecais Sols atkal iesāka, — kad «Polifems» …

—   Privāts Rietumindijas tirdzniecības kuģis, kravnesība — trīssimt piecdesmit tonnu, kapteinis — Džons Brauns no Detfordas. īpašnieki — Vigs un biedri, — Volters rāva vaļā kā no grāmatas.

—   Tas pats, — turpināja Sols. — Kad tas nakts vidū aizdegās, jau četras dienas labā ceļa vējā braucis pēc iziešanas no Jamaikas ostas …

—   Uz klāja bija divi brāļi, — krustdēls pārtrauca, skaļā balsī bērdams vārdus kā pupas, — un, tā kā abiem neiznāca vietas vienīgajā laivā, kurā nesūcās ūdens iekšā, ne viens, ne otrs neparko labprātīgi tajā nesēdās, līdz pēdīgi vecākais brālis sagrāba jaunāko ap vidukli un sviešus iesvieda laivā. Bet tad jaunākais, pietrausies kājās, sauca brālim: «Mīļo Edvard, padomā par savu saderēto līgavu, kas palika mājās! Es esmu tikai zēns.

Mani mājās negaida neviens. Lec šurp manā vietā! — un pats iemetās jūrā.

Zēna liesmainās acis un sasarkušie vaigi, kad sava drūmā stāsta saviļņots, viņš bija pielēcis kājās, šķita atgādinām vecajam Solam kaut ko aizmirstu vai līdz šim caur mūžīgās miglas dūmaku nesaredzētu. Kur bija sagaidāms, ka turpinās pārcilāt vēl citus šādus pārsteidzošus notikumus, kas vēl pirms mirkļa viņam nenoliedzami bija padomā, viņš tagad sausi nokrekstējās un ieteicās: «Vai zin', uzņemsim labāk citas valodas.»

Visa nelaime bija tā, ka vientiesīgais, lādzīgais tēvocis, pats klusībā aizraudamies ar visu brīnumaino un dēkaino, — uz to viņu savā ziņā pavedināja arī paša veikals, — bija ar savu aizrautību saindējis ari krustdēlu; un visam, kas šad vai tad tika stāstīts zēnam nolūkā atbaidīt to no dēkainas dzīves, bija parastās, neizskaidrojamās sekas: šī dzīve zēnu vilināja vēl vairāk. Tas ir nenovēršami. Laikam gan nav vēl uzrakstīta neviena grāmata, nav izstāstīts neviens dēkains notikums, kura nolūks bijis noturēt zēnus uz sauszemes, bet kurš patiesībā tos nesavaldzinājis un nevilinājis uz jūru.

Bet »ai brīdī mazajai sabiedrībai ieradās papildinājums, proti, džentlmenis platā, zilā uzvalkā un ar kuplām, melnām uzacīm, kuram pie labās rokas dilba plaukstas vietā bija piestiprināts kāsītis; kreisajā rokā viņš turēja nūju, visgarām pumpainu (tāpat kā deguns). Ap kaklu džentlmenis valkāja vaļīgi apmestu melnu zīda lakatu un tik milzīgi augstu rupja auduma krekla apkakli, ka tā izskatījās pēc nelielas zēģeles. Šis džentlmenis acīmredzot bija tā persona, kurai domāta liekā glāze, un acīmredzot viņš to arī zināja, jo, novilcis rupjā auduma mēteli un uz īpaša vadža aizdurvē pakāris savu cepuri, tik ārkārtīgi cietu, spīdīgu, ka līdzjūtīgam cilvēkam, to uzskatot vien, jau varēja galva apsāpēt, un kas viņam pašam uz pieres bija atstājusi sarkanu svītru, it kā galvā būtu valkājis pārāk cieši uzspīlētu kastroli, — viņš piestūma krēslu un nosēdās iepretī tukšajai glāzei. Viņu parasti visi godāja par kapteini, šo viesi; esot bijis locis vai škiperis, vai kaperkuģa matrozis, vai ir viens, ir otrs, ir trešs, bet pēc īsta jūras vilka viņš patiešām arī izskatījās.

Viņa seja, īpatna, ar brūnu iedegumu un stingru izteiksmi, atmaiga, kad viņš sarokojās ar tēvoci un tā krustdēlu, bet viņš šķita esam vārdos skops un pateica tikai:

—  Nu, kā?

—  Viss kārtībā, — atteica Džilss, piebīdīdams viņam pudeli.

Viņš pacēla to un izgrozījis, apskatījis un paostījis ar sevišķu uzsvaru ievaicājās:

—   Tā pati?

—   Tā pati, — instrumentu meistars atbildēja.

Pēc tam, pildīdams savu glāzi, viesis iesvilpās, nodomādams laikam, ka notiks īsta svētku svinēšana.

—   Volr, — viņš teica, sakārtodams matus (kas bija loti plāni) ar kāsīti un tad ar to norādīdams uz instrumentu meistaru: — Raugies uz viņu: Mīli! Turi godā! Un paklausi! * Pāršķirsti savu katķismu, līdz atrodi šo vietu, un, kad esi atradis, ieloki lappusi. Uz panākumiem, manu zēn!

Viņš bija tik bezgala apmierināts kā ar savu citātu, tā ar norādījumu uz tā avotu, ka nevarēja nociesties, neatkārtojis vēl šos vārdus pats sev klusā balsī, un piebilda, ka būšot savi četrdesmit gadi, kopš tie neesot šim ienākuši prātā.

—   Nav vēl tā gadījies manā dzīvē, ka vajadzīgajā brīdī man nebūtu pāra vārdu pa tvērienam, Džils, — viņš sacīja. — Tas nāk no tam, ka es vārdus nešķiežu velti, kā dažs labs to dara.

Šis apsvērums varbūt atgādināja viņam, ka prātīgākais ir «vairot savus krājumus», kā jaunā Norvela * tēvs darījis. Lai nu bija tā vai citādi, bet apklust viņš apklusa un klusēja, līdz kamēr vecais Sols nebija izgājis uzdegt gaismu veikalā, pēc tam viņš tūdaļ pievērsās Volteram un teica bez kāda paskaidrojoša ievada:

—   Man liekas, viņš varētu uztaisīt sienas pulksteni, ja tikai papūlētos.

—   Es par to nebrīnītos, kapteini Kati, — zēns atteica.

—   Un tas ietu! — kapteinis Katls sacīja, vilkdams ar savu kāsīti čūskveidīgus līkločus gaisā. — Ak debestiņ, kā tas pulkstenis ietu!

Pāris mirkļus viņš šķita pilnīgi nogremdējies šī ideālā

Idikrāža gaitas pētīšanā un sēdēja, noraudzīdamies zēnā, it kā tā seja bijusi ciparnīca.

—   Viņš jau ir bāztin piebāzts ar zinātnēm, — kapteinis piebilda, apvilkdams ar kāsīti loku, norādot uz veikala krājumiem. — Paveries šeku! Te jau to vesela kolekcija. Zeme, gaiss, ūdens. Ko vien gribi. Pasaki tik, kur un kas tev vajadzīgs. Augšā, gaisa balonā? Lūgtu! Ūdenslīdēju zvanā? Lūgtu! Varbūt vēlies Ziemeļzvaigzni uz svariem nosvērt? Lūgtu, viņš tev to izdarīs.

No šim piezīmēm varēja secināt, ka kapteinis Katls sajuta dziju godbijību pret instrumentu krājumiem un ka viņš ar savu saprātu tikpat kā neredzēja vai pat nemaz neredzēja starpības starp tirgošanos ar instrumentiem un to izgudrošanu.

—   Eh! — viņš nopūtās. — Tā ir viena smalka padarīšana tos saprast, bet tikpat smalka padarīšana ir arī nekā no tiem nesajēgt. Nudie, nemaz nezinu, kas labāk. Ir tik jauki te pasēdēt ar tādu sajušanu, ka tevi var nosvērt, izmērīt, palielināt, elektrizēt, polarizēt un velns zin ko ar tevi izdarīt, ne vilka nesaprotot, kā tas notiek.

Nekas gan cits kā brīnišķīgais madeira, turklāt vēl šādā gadījumā (kas mudināt mudina padziļināt Voltera prātu un piešķirt tam vērienu), nebūtu varējis atraisīt viņa mēli un padarīt tik lokanu, ka var teikt tik pārsteidzošu runu. Likās, ari pats viņš bija gaužām izbrīnījies, kā tas gadījies, ka tā atvērusi tos klusuma baudas avotus, no kuriem viņš tepat jau desmit gadus veldzējies ik svētdienas pie pusdienu galda šai viesistabā. Tad, «kļuvis prātīgāks un gudrāks vīrs» *, viņš aizsapņojās un klusēja.

—   Paklau! — iesaucās viņa apbrīnas objekts, ienākdams atpakaļ. — Pirms tu dabū savu groka glāzi, Ned, mums jāiztukšo šī pudele.

—  Saturies tik! — Neds atteica, pieliedams savu glāzi. — Iešļāc zēnam arī vēl.

—   Paldies, vairāk ne, tēvoci!

—   Var, var, — Sols teica, — mazdrusciņ vēl var. Pēdējo glāzi uzdzersim firmai, Ned, — Voltera firmai. Jā, jā, var pienākt diena, kad viņš būs tās īpašnieks, vismaz līdzīpašnieks. Ko var zināt? Sers Ričards Vitingtons taču apprecēja sava principāla meitu.*

—   «Griezies atpakaļ, Vitington, Londonas lordmēr, un, kad tu kļūsi vecs, tu vairs nešķirsies no tās,» — kapteinis piebalsoja. — Volr! Pāršķirsti grāmatu, manu zēn.

—   Un, lai arī misteram Dombijam nav meitas, — Sols iesāka.

—   Ir, ir, viņam ir meita, tēvoci, — zēns sarkdams un smiedamies tēvoci pārtrauca.

—   Meita, viņam? — vecais vīrs brīnījās. — Jā, jā, man ar tā kā sāk ataust, ka ir gan laikam.

—   Es zinu, ka ir, — zēns sacīja. — Tur kantorī dzirdēju šodien par to runājam. Un vēl, tēvoci un kapteini Kati, es dzirdēju, — zēns turpināja klusākā balsī,

—   viņš to labi neieredzot, neliekoties par to nemaz zinis, un meitene uzturoties pie kalpotājiem, un viņš esot tā aizņemts ar domām par dēlu, savu nākamo firmas līdzīpašnieku, lai gan zēns vēl tikai zīdainis, ka prasot noslēgt bilances biežāk nekā agrāk un gramatas vest akurātāk nekā līdz šim; esot pat redzēts (kad domājis, ka netiek novērots) staigājam gar dokiem, noraugāmies uz saviem kuģiem, noliktavām — uz visu savu bagātību, it kā jau līksmodams, ka pār visu to reiz valdīs abi ar dēlu. Tā tur runāja. Es pats, protams, nekā nezinu.

—   Skaties, zēns jau visu par viņu izdibinājis, — sacīja instrumentu meistars.

—   Blēņas, tēvoci! — zēns izsaucās smiedamies un vēl stiprāk pietvīkdami — Kā tad lai es nedzirdu, ko man stāsta?

—   Bīstos, Ned, ka dēls mazliet stājas ceļā mūsu nodomiem, — vecais vīrs jokodams piemetināja.

—   Pat ļoti, — atteica kapteinis.

—   Lai nu būtu kā būdams, uzdzersim tomēr uz viņa veselību, — Sols ierosināja. — Tātad — lai dzīvo Dombijs un Dēls!

—   O, pagaidiet, tēvoci! — zēns jautri attrauca. — Ja jau jūs viņu pieminējāt, vēl mani piepīdams klāt un teikdams, ka es par viņu visu zinot, tad arī es ņemšos pārdrošību grozīt tostu. Tātad — lai dzīvo Dombijs — un Dēls — un Meita!

5.NODAĻA POLA ATTĪSTĪBA UN VIŅA KRISTĪBAS

Mazais Pols, nebūt nesagandēdamies ar Tūdlu asinīm, jo dienas jo kļuva apaļāks un spēcīgāks. Un ar katru dienu vairāk un karstāk viņu iemīļoja un lutināja mis Toksa, kuras sirsnīgo pieķeršanos zēnam misters Dombijs bija tik augstu novērtējis, ka sāka jau viņu ieskatīt par sievieti ar gaišu prātu, kurai pienākas gods un atzinība par tādām jūtām. Viņš savā augstprātīgajā labvēlībā bija tik izšķērdīgs, ka ne tikvien kā vienu otru reizi sevišķi laipni viņai palocījās, bet dažkārt pat lūdza māsu izteikt viņai tik cēlus atzinības vārdus kā: «Pasaki, lūdzu, savai draudzenei, Luiza, ka viņa ir ļoti jauka,» — vai: «Ieminies mis Toksai, Luiza, ka esmu viņai ļoti pateicīgs,» — un lēdija, kas šādā kārtā tika pagodināta, jutās dziļi aizkustināta.

Mis Toksai bija iegājies paradumā bieži vien apgalvot misis Cikai, ka «nekam viņa tā nevarot nodoties ar sirdi un dvēseli kā rūpēm par šo mīļo, jauko bērnu»; un, ja kāds pavēroja mis Toksas izturēšanos no malas, tam tas bija skaidrs bez jebkādiem svinīgiem apliecinājumiem. Ar neizsakāmu patiku viņa varēja noraudzīties jaunā mantinieka nevainīgo maltīšu norisē, gandrīz vai sajuzdamās vienādās tiesībās ar misis Ričardsi šai pacienāšanā. Ar lielu jūsmu viņa piepalīdzēja sīkajās vannošanas un ģērbšanas ceremonijās. Zīdainim

nepieciešamo ārstniecisko līdzekļu pielietošana modināja viņas maigajā sievietes sirdī sāpīgu līdzjūtību; un reiz, paslēpusies skapī (kur bija ielīdusi aiz kautrības), kad misteru Dombiju māsa bija ievedusi bērnistabā paraudzīties, kā dēls īsā, vieglā linu krekliņā pirms gulētiešanas vēl izdara mazu pastaigu, ķepurodamies kalnup pa misis Ričardses kleitu, mis Toksa tā sajūsminājās, ka, pilnīgi aizmirsdama, kur atrodas, nespēja noturēties neizsaukusies: «Vai viņš nav skaists, mister Dombij? Vai viņš nav īsts Kupidons, ser?» — pēc tam aiz skapja durvīm vai zemē ielīzdama aiz kauna.

—   Luiza, — misters Dombijs kādu dienu uzbilda māsu, — es tā domāju, ka man nāktos kādu mazu dāvanu pasniegt tavai draudzenei uz mazā Pola kristībām. Viņa jau no pirmajām dienām izrādījusi tik laipnu gādību par bērnu un, šķiet, tik pilnīgi saprot savu īsto stāvokli (diemžēl tikai par reto to var teikt mūsu pasaulē), ka man labprāt gribētos parādīt viņai šo uzmanību.

Nenoliedzot mis Toksas nopelnus, jāpiebilst, ka mistera Dombija acīs, tāpat kā dažu citu acīs, kuri nejauši kļuvuši redzīgi, — tikai tie ir apguvuši šo augsto gudrību — saprast, savu stāvokli, kuri protas pienācīgu godu parādīt viņam. Ne tāpēc tie cildināmi, ka pazīst paši sevi, bet gan tāpēc, ka pazīst viņu un zemu lokās viņa priekšā.

—   Manu dārgo Pol, : — māsa atbildēja, — tu pienācīgi esi novērtējis mis Toksu, un es no cilvēka ar tavu aptvērīgo prātu nekā cita arī negaidīju. Man liekas, ja angļu valodā ir trīs vārdi, pret kuriem viņa sajūt cienību, gandrīz vai godbijību, šie vārdi ir: Dombijs un Dēls.

—  Jā gan, — misters Dombijs sacīja, — tam es ticu. Tas dara mis Toksai godu.

—   Un par to, ko varētu dāvināt, dārgo Pol, — māsa turpināja, varu teikt tikai vienu: vienalga ko tu mis Toksai pasniegsi, viņa to augsti vērtēs un glabās kā relikviju, to nu es zinu. Bet ir iespēja, dārgo Pol, arī citāda, vēl patīkamākā, glaimojošākā veidā parādīt mis Toksai uzmanību, ja tev tas būtu pa prātam.

—   Kādā tad veidā? — misters Dombijs vaicāja.

—   Par krusttēviem, protams, — misis Čika turpināja, — svarīgi ir izvēlēties personas ar autoritāti un plašiem sakariem.

—  Nezinu, kāpēc būtu svarīgi manam dēlam tādus izvēlēties, — misters Dombijs vēsi iebilda.

—   Patiesi gan, dārgo Pol, — misis Cika attrauca, izrādīdama neparasti dedzīgu iejūsmu, lai maskētu tik pēkšņu atteikšanos no saviem uzskatiem, — kāds vīrs, tāda valoda. Vai gan ko citu varēju no tevis sagaidīt! Man vajadzēja to zināt, ka tāds būs tavs spriedums. Varbūt, — te misis Čika atkal kļuva nedroša, it kā vēl nejuzdama stingru pamatu zem kājām, — varbūt tādā gadījumā tev nebūtu nekādu iebildumu, ja mis Toksu aicinātu par krustmāti mazajam dārgumiņam, kaut vai tikai kā citas personas aizstājēju? Ka to uzņemtu par sevišķi lielu pagodinājumu, tur nevar būt divu domu, Pol.

—  Luiza, — īsu brīdi klusējis, misters Dombijs teica,

— nevar pieļaut tādu domu …

—   Protams, nevar, — misis Čika iesaucās, aizsteigdamās noraidījumam priekšā, — es arī nedomāju, ka var. *

Misters Dombijs nepacietīgi paskatījās uz viņu.

—   Nesatrauc mani, dārgo Pol, — māsa teica, — jo es tad pavisam apjūku. Neesmu nekāda stiprā. Mani visu laiku vēl nospiež mūsu mīļās Fannijas zaudējums.

Misters Dombijs uzmeta skatienu mutautiņam, ko māsa turēja pie acīm, un atsāka:

—   Nevar pieļaut domu, es saku …

—   Un es saku, — misis Čika šņukstēdama pārtrauca,

—  ka neesmu arī domājusi, ka var.

—  Ak die's, Luiza! — misters Dombijs sāka skaisties.

—   Nē, dārgo Pol, — viņa raudulīgā cieņas apziņā centās pārliecināt brāli, — tev jāļauj man izteikties. Es neesmu ne tik gudra, ne tik saprātīga, ne tik daiļrunīga, ne citādi tik spējīga kā tu. To es itin labi zinu. Jo ļaunāk man. Un, ja tie arī būtu pēdējie vārdi, ko lemts man izrunāt, — bet pēdējiem vārdiem jābūt svētiem kā man, tā tev, Pol, pēc nabaga mīļās Fannijas nāves, — es tomēr teiktu: neesmu domājusi, ka tas iespējams. Teikšu vēl vairāk, — misis Čika piebilda ar vēl lielāku pašcieņu, it kā savu graujošo argumentu būtu pataupījusi beigām, — man nekad prātā nav ienākusi tāda doma.

Misters Dombijs piegāja pie loga un atnāca atkal atpakaļ.

—   Nevar pieļaut domu, Luiza, — viņš teica (misis Čika vēl mala savu «Es zinu, ka nevar», bet viņš nelikās vairs dzirdis), — ka nebūtu daudz tādu personu, kuras — pieņemot, ka man šinī gadījumā būtu kādas sevišķas prasības — ar lielākām tiesībām nekā mis Toksa varētu pretendēt uz šo godu. Bet man nav tādu prasību. Es neatzīstu tādas lietas. Pols un es, mēs pratīsim, kad pienāks laiks, noturēt, — ciliem vārdiem, — firma pratīs noturēt, saglabāt savus īpašumus un nodot tos tālāk pēcnācējiem bez kādas tur banālas palīdzības. Tāda veida palīdzību no malas, kādu ļaudis parasti meklē saviem bērniem, es varu atļauties nicināt, jo stāvu tam pāri, tā es domāju. Un tātad, kad Pols autiņiem un bērnībai būs laimīgi ticis cauri un kad es redzēšu, ka viņš, laiku veltīgi neizniekodams, gatavojas tai karjerai, kas viņam nolemta, es būšu apmierināts. Vēlākā dzīvē, kad, rosīgi darbodamies, uzturēs un palielinās, ja tas vēl iespējams, firmas godu un kredītu, lai tad draudzējas ar cik iespaidīgiem draugiem gribēdams. Līdz tam laikam viņam varbūt pieliks ar mani vienu pašu. Es nebūt nevēlos, ka starp mums nostātos vēl citi. Tad drīzāk jau es parādu laipnību un atzinību tādai cienījamai personai kā tava draudzene. Tāpēc lai tā arī notiek; tavs vīrs un es pats, manuprāt, gluži labi aizstāsim pārējos kūmas.

Ar šiem paskaidrojumiem, tik valdonīgi un augstprātīgi izteiktiem, misters Dombijs patiešām atklāja savas sirds apslēptākās jūtas. Neizsakāma neuzticība pret ikvienu, kas varētu iestāties starp viņu un dēlu, augstprātīgas bailes iegūt sāncensi vai partneru, kas atrautu viņam daļu dēla mīlestības un cienības; skaudras bažas, nesen tikai radušās, par to, ka viņa varenība nav tik visvarena, lai locītu un virzītu cilvēka gribu un prātu, kā patīk; ne mazak skaudras bailes no jaunām likstām un nelaimēm — lūk, tas viss šimbrīžam tirdīja viņa dvēseli. Visā savā dzīvē viņš nebija ne ar vienu

draudzējies. Viņa saltā, noslēgtā daba nebija drauga nedz meklējusi, nedz atradusi. Un tagad, kad šī daba visus savus spēkus koncentrēja uz vienu atsevišķu punktu tēvišķo rūpju un godkāres radītajos plānos, varēja domāt, ka tās apledojusī straume atbrīvosies no ledus vāka un plūdīs tālāk dzidra un brīva, bet patiesībā atkusa tikai uz mirkli, lai tad atkal uzņemtu savu slogu un sasaltu ar to vienā neizkausējamā ledus blāķī.

Šādā kārtā tieši sava nenozīmīguma dēļ paaugstināta mazā Pola krustmātes godā, mis Toksa ar šo brīdi bija izvēlēta un pieņemta šim pienākumam; un tālāk misters Dombijs izteica vēlēšanos, lai šī ceremonija, kas par ilgu jau novilcināta, tiktu jo drīzāk izpildīta. Viņa māsa, kas nepavisam nebija cerējusi uz tik spožiem panākumiem, steidzās, ko mācēja, par tiem paziņot savai labākajai draudzenei, un misters Dombijs palika viens savā bibliotēkā.

Bērnistabā dzīvības netrūka, jo misis Cika ar mis Toksu tur jautri pavadīja vakaru, tik ļoti aizkaitinādamas mis Sjūzenu Niperi, ka šī jaunā lēdija tvēra ik izdevīgu brīdi, lai visādi izvaibstītos aiz durvīm. Viņas jūtas bija tik ļoti sabangotas, ka gribot negribot bija tām jāļauj šāda remdināšanās, ja ievēro vēl to, ka viņai nebija neviena, no kā gaidīt mierinājumu vai līdzjūtību. Kā ceļojošie bruņinieki senus laikus remdēja sirdi, iegriezdami savu sirdsdamu vārdus kaut kur tuksnešos, mežu biezokņos un citās no pasaules nošķirtās vietās, kur diezin vai jelkad kāds iemaldījās, lai tos izlasītu, tāpat mis Sjūzena Nipere rauca savu strupo degunteli, pavērdama skapjus un atvilktnes, nicīgos mirkšus ieslēpdama bufetēs, greizos, zobgalīgos skatienus iemezdama māla krūzēs un strīdēdamās un šķendēdamās ārā koridorā.

Abas uzplijušās viešņas tomēr svētlaimīgā neziņā par jaunās lēdijas jutoņām noskatījās no sākuma līdz beigām, kā mazo Polu izģērbj, kā ar viņu jautri parotājas, kā paēdina un apgulda, pēc tam pašas nosēdās kamīna priekšā pie tējas galda. Abi bērni tagad ar Pollijas gudru gādību gulēja vienā istabā, un tikai tad, kad lēdijas, tēju dzerdamas, nejauši paskatījās uz gultiņām, tās atcerējās arī Florensi.

—     Cik viņa saldi guļ! — ieminējās mis Toksa.

—            Nu, vai zināt, mīļā, pa visu garo dienu viņa ir gana noskraidījusies, — misis Cika atteica, — spēlēdamās un noņemdamās tik daudz ar mazo Polu.

—     Dīvains bērns viņa ir, — mis Toksa sacīja.

—            Mīļā, — misis Cika attrauca klusākā balsī, — izlieta māte.

—     Tiešām? — mis Toksa brīnījās. — Ak die's!

Mis Toksa lika savai balsij paust bezgala sāpīgu nožēlu, pati nebūdama īstā skaidrībā, kāpēc to dara, zinādama vienīgi, ka no viņas to sagaida.

—            No Florenses nekad, nekad, nekad neiznāks Dombija, — teica misis Cika, — ja pat tūkstoš gadu viņa dzīvotu.

Mis Toksa uzrāva uzacis, un atkal viņu pārņēma līdzjūtība.

—            Esmu gluži izmisusi un noraizējusies par viņu, — misis Cika sacīja, cildenu jūtu uzplūdā kautri nopūzdamās. — Patiešām, neparedzu, kas no viņas izveidosies, kad paaugsies, un kādu stāvokli viņa dzīvē ieņems. Sava papas labvēlību iekarot viņa neprot nemaz. Kā lai viņa arī to varētu, ja viņā nekā nav no Dombijiem?

Mis Toksa rādīja tādu seju, it ka viņa nevarētu iedomāties, ka pret lik pārliecinošu argumentu vēl būtu kas iebilstams.

—            Un meitenei, redziet, — misis Cika sacīja, kā diezin kādu noslēpumu uzticēdama, — ir nabaga Fannijas daba. Uzdrošinos apgalvot, ka nekad viņai vēlākā dzīvē nebūs vajadzīgā spara. Nekad! Nekad viņas rokas neapskausies, neapvīsies papam ap kaklu kā …

—     Kā efejas stīgas? — mis Toksa ieteica.

—            Kā efejas stīgas. — Misis Cikai salīdzinājums patika. — Nekad! Nekad viņa nemeklēs siltuma un patvēruma pie papas krūtīm kā .. . kā …

—     Kā bikla stirniņa? — mis Toksa atkal izlīdzēja.

—            Kā bikla stirniņa, — misis Cika atkārtoja. — Nekad! Nabaga Fannija! Kā es viņu tomēr mīlēju!

—            Jums nevajag uztraukties, mana mīļa, — misis Toksa teica glāstošā balsī. — Patiešām ne. Jums pārlieku jūtīga sirds.

—     Visiem mums ir savi trūkumi, — raudādama un

galvu šūpodama sacīja misis Čika. — Katrā ziņā ir. 12s nebiju akla pret viņas trūkumiem. Nekad neesmu apgalvojusi pretējo. Prātā nav nācis. Un tomēr — kā es viņu mīlēju!

Kādu tīksmu apmierinājumu izjuta misis Čika, — parasts, diezgan aprobežots sievišķis, salīdzinājumā ar kuru viņas svaine bija bijusi gaiša prāta un maigas lēnības iemiesojums, — aizbildinādama svaini un pieminēdama šo lēdiju ar saudzīgu laipnību (gluži tāpat viņa izturējās, tai vēl dzīvai esot) un pie tam tik stipri ticēdama pati sev, pati sevi apmānīdama un no sirds priecādamās par savu iecietību! Cik bezgala pacilājošam gan jābūt iecietības tikumam, kad mums ir taisnība, ja tas tik ļoti pievilcīgs, kad mēs alojamies un nekādi nevaram pierādīt, kas mums piešķīris tiesības ar to dižoties!

Misis Čika vēl joprojām slaucīja asaras un šūpoja galvu, kad Ričardse, saņēmusies drosmi, brīdināja viņu, ka mis Florense pamodusies un sēž savā gultā. Viņa piecēlusies, kā aukle stāstīja, un skropstas bijušas pilnas asaru. Bet neviens neredzēja tās mirgojam kā vien Pollijčt. Neviens cits nenoliecās pār viņu un mīļiem vārdiem neremdināja viņas sāpes, neviens cits nebija tik tuvu, ka dzirdētu viņas satrauktās sirds pukstus.

—    Mīļo auklīt, — meitene sacīja, sirsnīgi raudzīdamās tai acīs, — atļaujiet man gulēt pie brālīša!

—      Kāpēc, manu dūdiņ? — Ričardse vaicāja.

—     Ak, man liekas, viņš mani mīļo! — meitene dedzīgi izsaucās. — Ļaujiet man gulēt pie viņa. Lūdzu, lūdzu!

Misis Cika iemeta starpā pāris mātišķīgu vārdu, — lai ejot vien gulēt, lai esot prātīga, laba meita, bet Florense iztrūcinātu skatienu, elsodama un asaras rīdama, nemitējās atkārtot savu lūgumu.

—     Es viņu neuzmodināšu, — meitene teica, aizklājusi seju un nokārusi galviņu. — Es tikai pieduršos viņam ar roku un aizmigšu. Ai, lūdzu, lūdzu, Jaujiet man šo nakti pārgulēt pie brālīša, jo es ticu, ka viņš mīļo mani!

Ričardse, nebildusi ne vārda, paņēma meiteni klēpī, aiznesa uz brāļa gultu un noguldīja tam blakus. Viņa pierausās, cik vien tuvu varēja, tam klāt, neiztraucēdama to no miega; tad, pastiepusi roku un bikli aplikusi to mazajam ap kaklu un aizklājusi sev seju ar otru, pār kuru izrisa viņas miklie mati, gulēja nepakustēdamās.

—     Nabaga meitenīte, — mis Toksa ierunājās, — sasapņojusies laikam.

Šis niecīgais starpgadījums bija apstādinājis sarunu plūsmu, un nu jau grūti nāktos to iekustināt no jauna; turklāt misis Čika, pati savu iecietīgo dabu apcerēdama, bija tā sabudinājusies, ka nejutās vairs labā omā. Abas draudzenes tāpēc ātri padzēra tēju, un sulainis tika aizsūtīts sameklēt mis Toksai kabrioletu. Mis Toksai bija bagāta pieredze ormaņu salīgšanā, un, līdz kamēr viņa varēja sēsties ratos, pagāja ne mazais laiks, jo allaž bija daudz kas iepriekš nokārtojams.

—     Esiet tik laipni, Taulinson, — mis Toksa sacīja,

—    vispirms, lūdzu, paņemiet tinti un spalvu un skaidri, salasāmi pierakstiet tā numuru.

—     Labi, mis, — Taulinsons atteica.

—     Un tad, lūdzu, Taulinson, — mis Toksa rīkoja tālāk, — esiet tik laipni un apvērsiet sēdekļa spilvenu uz otru pusi. Tas, — mis Toksa paskaidroja misis Cikai,

—    parasti ir mitrs, mana dārgā.

—     Labi, mis, — Taulinsons atbildēja.

—     Vēl es jūs apgrūtināšu, — mis Toksa teica, — nododiet. viņam, lūdzu, šo kartīti un šiliņu. Lai viņš brauc pēc kartītē uzrādītās adreses, un lieciet viņam saprast, ka vairāk par šo šiliņu lai necer saņemt.

—     Nē, mis, — Taulinsons atbildēja.

—     Nudien .. . man gluži neērti, ka sagādāju jums tik daudz puļu, Taulinson, — mis Toksa sacīja, uzlūkodama to vainīgām acīm.

—     Tas nekas, mis, — Taulinsons teica.

—     Nu tad ieminieties vēl šim vīram, Taulinson, ka lēdijas tēvocis ir tiesnesis, lai nedomā būt nekaunīgs pret lēdiju, ja negrib tikt bargi sodīts. Jūs varētu izlikties, Taulinson, ka to pasakāt tāpat vien draudzīgā kārtā no sevis, jo jums zināms, ka tā iekritis kāds cits ormanis, kas tagad jau miris.

—     Saprotams, mis, — Taulinsons teica.

—     Bet tagad labu naksniņu manam mīļajam, mīļajam, mīļajam krustdēlam, — sacīja mis Toksa un pēc katra atkārtotā adjektīva nobirdināja maigu skūpstu krusu, — un jūs, Luiza, mans mīļais draugs, apsoliet man, ka ieņemsit pirms gulēt iešanas kaut ko, kas rada siltumu, un neļausities skumjām un raizēm.

Tikai ārkārtīgi piespiežoties, melnace Nipere, kas vēroja visu ar sasprindzinātu uzmanību, spēja apvaldīties šai kritiskajā momentā un vēl brīdi, līdz aizgāja arī misis Čika. Bet, kad beidzot bērnistaba bija atbrīvojusies no viešņām, viņa piešķīra sev mazu atalgojumu par līdzšinējo savaldību.

—     Jūs varat turēt mani sešas nedēļas trako kreklā,— Nipere teica, — bet, kad tikšu no tā ārā, es būšu vēl nevaldāmāka, — nu, sakiet, misis Ričardse, vai ir vēl kāds redzējis tādus divus cerberus kā šīs te?

—     Un tad vēl melšas, ka sasapņojusies nabaga drostaliņa, — Pollija piebalsoja.

—     Ak jūs, daiļavas tādas! — Sjūzena izsaucās, ākstīgi palocīdamās pret durvīm, pa kurām lēdijas bija izgājušas. — Viņa nekad nebūšot Dombija, ko domājies? Lai die's do', ka nebūtu; liela mums vajadzība pēc tiem, pietiek ar vienu.

—     Neuzmodiniet bērnus, mīļo Sjūzen, — Pollija brīdināja.

—     Esmu jums ļoti, ļoti pateicīga, misis Ričardse, — atcirta Sjūzena, kas dusmās nešķiroja pretiniekus, — es patiešām jūtos pagodināta, saņemdama no jums pavēles, jo es taču esmu melnā verdzene, mulate, misis Ričardse, ja vēl jums kādi rīkojumi padomā, es klausos.

—     Kas par niekiem! Kādi rīkojumi! — Pollija atmeta.

—      Ak manu dieniņ, misis Ričardse! — Sjūzena nerimās. — Pagaideņi šeit vienmēr izrīko pastāvīgos, vai jums tas kas svešs, kur ta jūs esat dzimusi, misis Ričardse? Bet lai nu jūs būtu dzimusi tur vai citur, misis Ričardse, — Atskabarga trieca tālāk, akcentēdama savus vārdus galvas mājieniem, — lai kad un kā (tas jums pašai vislabāk jāzina), iegaumējiet, lūdzama, ka viena lieta ir rīkojumus dot, bet pavisam cita lieta ir pildīt tos. Kāds var likt otram mesties uz galvas četrdesmit piecas pēdas dziļā upē iekšā, misis Ričardse, bet tam otram var ir prātā nenākt mesties.

—      Būs jau labi, — Pollija teica. — Jūs skaišaties, jo esat laba meitene un mīļojat mis Florensi, bet tagad ņematies ap mani tāpēc, ka cita te neviena nav.

—      Dažiem jau viegli savaldīt savu sirdi un runāt saldus vārdus, misis Ričardse, — Sjūzena atteica, mazliet pierimusi, — ja viņu bērns tiek izturēts kā nezin kāds princis, tiek paijāts un aijāts, līdz tas negrib vairs redzēt tādus čubinātājus, bet, ja viens jauks, mīļš, nevainīgs meitēniņš, kas neviena asa vārdiņa nav pelnījis, tiek nogrūsts pie malas, tas ir jau pavisam kas cits, to tik es saku. Ak tu tētīt žēlīgais, mis Floj, jūs nerātnā, nepaklausīgā meitene, ja jūs šo pašu mirkli netaisīsit acis ciet, es pasaukšu bubuļus no bēniņiem, lai nāk un aprij jūs dzīvu!

Te mis Nipere nikni iebaurojās, lai domātu, ka čakls bubulis no vēršu sugas steidzas izpildīt savu bargo pienākumu. Nomierinājusi atkal savu mazo aprūpējamo, apsedzot tai galvu ar segu, un iegrūdusi trīs četras niknas dunckas spilvenā, viņa sakrustoja rokas pār krūtīm, uzmeta lūpu un nosēdēja atlikušo vakara brīdi, raudzīdamās ugunī.

Lai gan par mazo Polu bērnistabas valodā tika runāts, ka «viņš varen jau vērīgs un saprātīgs bērns savam vecumam», taču no visa, kas te norisa, viņš saprata tikpat daudz kā no gatavošanās uz viņa kristībām, kas notiks parīt; bet gatavošanās jau gāja pilnā sparā turpat viņa acu priekšā: tika gādāts par viņa paša kristāmo rotu, viņa māsas un abu aukļu tērpiem. Pat pašas svinīgās dienas rītā viņš neizrādīja jausmas par tās nozīmīgumu, gluži otrādi: viņš bija neparasti miegains un neparasti īdzīgs pret savām aptecētājām, kas ģērba viņu iziešanai.

Iegadījās tēraudpelēka rudens diena, pūta ass rītenis, — diena, atbilstoša tās notikumiem. Pats misters Dombijs personificēja kristībās vēju, krēslainību un rudeni. Viņš, gaidīdams kristībniekus, stāvēja savā bibliotēkā tikpat drūms un auksts, kāds ārā bija laiks; un, kad viņš lūkojās no savas stiklotās istabas uz kokiem

mazajā dārzā, to rūsgandzeltenās lapas drebēdamas virpuļoja lejup, it kā viņa skatiena notrauktas.

Ū! Tās bija drūmas, aukstas istabas; tās šķita tērpušās sērās tāpat kā visi mājas iemītnieki. Grāmatas, kārtīgi saliktas pēc lieluma un sastatītas līdzenās rindās kā zaldāti aukstos, cietos, gludos mundieros, šķita paužam vienu vienīgu domu — domu par saldētāju. Grāmatu skapis, aizstiklots un aizslēgts, noraidīja jebkuru draudzīgu tuvošanos tam. Bronzā lietais misters Pits *, kurā vairs nevarēja saskatīt nekādu pazīmju par viņa augsto izcelšanos, sēdēdams uz skapja, sargāja savus dārgumus kā apburts moris. Abpus skapja uz augstiem postamentiem novietotās, putekļainās urnas, izraktas no kādām senatnīgām kapenēm, kā no divām kancelēm sludināja postā eju un iznīcību; un kamīna spogulis, kas vienlaikus atspoguļoja ir misteru Dombiju, ir viņa portretu, šķita nogrimis skumjās pārdomās.

No visiem priekšmetiem cietais, saltais kamīna urķējamais kruķis likās visvairāk pretendējam uz radniecību ar misteru Dombiju, kāds viņš tur stāvēja cieti nopogātā frakā ar baltu kravati, smagu zelta pulksteņa važu, Čīkstošām kurpēm kājās. Bet tā tas bija, iekām vēl nebija atnākuši misters un misis Ciki, viņa likumīgie radinieki, kuri drīz arī ieradās.

—     Manu dārgo Pol, — misis Čika svipstināja, viņu apkampdama, — šī diena, cerams, būs ievadījums daudzām laimīgām dienām!

—            Pateicos, Luiza, — misters Dombijs dzedri atteica.

—    Sveicināti, mister Džon!

—     Sveiki, ser, — Ciks atbildēja.

Viņš sniedza misteram Dombijam roku, it kā baidīdamies, ka tā varētu elektrizēt saņēmēju. Misters Dombijs saņēma to, it kā tā būtu bijusi zivs vai jūras aļģe, vai kaut kas cits glums un auksts, un tūliņ ar galantu laipnību palaida to vaļā.

—     Varbūt, Luiza, — misters Dombijs sacīja, uzmanīgi pagrozīdams galvu apkaklē kā spuldzi ligzdā, — tu gribētu, lai iekurina kamīnu?

—     Ai, mīļo Pol, nē, — attrauca misis Čika, tikai ar mokām noturēdamās, neklabinājusi zobus, — manis dēļ nevajag.

—     Mister Džon, — misters Dombijs teica, — vai jūs nebaidāties aukstuma?

Misters Džons, kas jau rokas līdz dilbam bija sabāzis kabatās un kam pašlaik mute vērās uztrallināt to pašu nejēdzīgo dziesmu, ar kuru kādreiz agrāk tik ļoti bija sakaitinājis misis Ciku, apgalvoja, ka jūtoties lieliski.

Klusā balsī viņš iedziedājās: «Es ar savu tram-tamtam,» — kad laimīgā kārtā viņu apstādināja Taulinsons, pieteikdams viešņu:

—     Mis Toksa!

Un ienāca šī daiļā siržu iekarotāja zilu degunu un briesmīgi nosalušu seju, jo par godu svinībām bija ģērbusies pavisam vieglā, no lentītēm un mežģinēm savārstītā, pludurainā tērpā.

—     Kā jūtaties, mis Toksa? — misters Dombijs apsveicinājās.

Mis Toksa savā caurspīdīgajā gāzes mākonī saplaka gluži kā saliekamais binoklis. Tik zemu viņa pakniksēja misteram Dombijam aiz pateicības, ka tas panācies pāris soļu viņai pretī.

—      Nekad es neaizmirsīšu šo dienu, ser, — mis Toksa teica saldā balsī. — Nav nemaz iespējams aizmirst. Dārgā Luiza, es gandrīz nespēju ticēt savu sajūtu tiešamībai.

Ja mis Toksa spējusi ticēt kaut vienas savas sajūtas tiešamībai, tad viņai būtu nācies atzīt, ka laiks ir ļoti auksts. Tas bija nenoliedzami. Viņa tvēra pirmo izdevību paveicināt asinscirkulāciju degungalā, paslepu paberzējot to ar kabatas drāniņu, lai tas ar pārlieku zemo temperatūru nepatīkami nepārsteigtu mazuli, kad viņa skūpstīs to.

Nebija ilgi jāgaida arī uz kristāmbērnu, kuru ar lielu pompu nesa Ričardse, bet Florense sava enerģiskā konstēbla Sjūzenas Niperes apsardzībā noslēdza gājienu. Lai gan bērnistabas tauta pašlaik nebija tērpusies tik dziļās sērās * kā līdz šim, taču bez mātes palikušie bērni ienesa līdzi vēl pietiekami daudz melnu skumju, lai diena nekļūtu gaišāka. Mazulis turklāt vēl — varbūt vainīgs bija mis Toksas deguns — sāka raudāt. Un tā nu iznāca, ka šis apstāklis aizkavēja misteru Čiku izpildīt grūtu, kaut gan ļoti cēlu nodomu, proti, apmīļot Florensi, jo šis džentlmenis, nejutīgs pret perfekto Dombiju augstajām pretenzijām (varbūt tāpēc, ka, ticis Dombiju ģimenes locekļu godā, bija apradis ar las augstmanību), patiesi mīlēja šo meiteni un neslēpa, ka mīl, un patlaban kā prazdams dzīrās tai parādīt savu pieķērību, kad Pols ieraudājās un viņa laulātā draudzene pasteidzās viņu aizkavēt.

—     Nu, Florense, bērns, — tēvamāsa mundri ierunājās, — ko tu vēl kavējies, mīlulīt? Parādies viņam! Raugi viņu uzmundrināt, dārgumiņ!

Atmosfēra kļuva vai varēja kļūt vēl vēsāka no mistera Dombija saltā skatiena, ar kādu viņš vēroja savu mazo meitu, kas, rokas plaukšķinādama un pacēlusies pirkstgalos viņa dēla un mantinieka troņa priekšā, vilināja princi nolaisties no saviem augstumiem un paraudzīties lejup uz māsiņu. Var jau būt, ka jāpateicas kaut cik arī Ričardses slavējamai centībai, bet viņš pavērās lejup un mitējās raudāt. Kad māsiņa paslēpās aiz aukles, viņš acīm tai sekoja, kad tā, priecīgi ieūjinādamās, pašķielēja uz viņu auklei gar sāniem, viņš sāka lēkāt un jautri vāvuļot, — pat īsti skaļi iesmējās, kad tā atkal patecējās priekšā, un, likās, glaudīja māsiņas cirtas, kamēr tā apbēra viņu skūpstiem.

Vai misteru Dombiju iepriecināja šis skals? Par viņa prieku neliecināja ne mazākais atslābums cietajā sejā, bet viņa dabā jau nebija nekādas jūtas ārēji izrādīt. Ja arī kāds saules stars iezagās istabā, lai uzsmaidītu bērniem viņu rotaļā, tas nekad neaizsniedza mistera Dombija seju. Viņš raudzījās tik stingi un salti, ka gaišā liesmiņa nodzisa pat mazās Florenses smaidīgajās acīs, kad tās beidzot nejauši sastapās ar viņējām.

Tā bija drūma, pelēka rudens diena, tik tiešām, un klusumā, kas uz brīdi iestājās istabā, dzirdama kļuva birstošo lapu skumja čakstoņa.

—     Mister Džon, — misters Dombijs teica, paskatījies pulkstenī un paņēmis cepuri un cimdus, — sniedziet roku manai māsai, lūdzu, mana roka šodien pieder mis Toksai. Jums ar māsteru Polu būtu labāk iet pa priekšu, Ričardse. Esiet uzmanīga!

Mistera Dombija karietē — Dombijs un Dēls, mis Toksa, misis Cika, Ričardse un Florense. Aiz viņiem mazā karietē — Sjūzena Nipere un karietes īpašnieks misters Ciks. Sjūzena kā pielipusi neatrāvās no lodziņa, lai nebūtu jāmulst, skatoties šī džentlmeņa platajā sejā, un, tiklīdz kas iečaukstējās, domāja, ka tas ietin papīrā pienācīgu naudas balvu, ko pasniegt viņai.

Vienubrīd ceļā uz baznīcu misters Dombijs sasita plaukstas par uzjautrinājumu savam dēlam. Šāda jūsmas izpausme no tēva puses mis Toksu apbūra. Ja ne šis starpgadijums, tad vienīgais, ar ko atšķīrās kristībnieki no bēriniekiem, bija kariešu un zirgu krāsa.

Pie baznīcas portāla tos sagaidīja visuvarenais bīdīs *. Misters Dombijs, kas izkāpa pirmais, lai palīdzētu izkāpt lēdijām, nostājies tam tuvumā pie baznīcas durvīm, izskatījās pēc otra bīdla. Šis otrs — ne tik ārišķīgi lepns, toties briesmīgāks — bīdīs privātā dzīvē, mūsu biznesa un mūsu dvēseļu bīdīs.

Mis Toksas roka drebēja, kad viņa ielika to mistera Dombija elkonī un sajuta, ka drošā pavadonībā iet augšup pa kāpnēm, sekojot trijstūrenei un apkaklei Bābeles torņa augstumā. Mirkli viņai šis gājiens atgādināja kādu citu ceremoniju: «Vai tu gribi doties svētā laulībā ar šo vīru, Lukrēcij?» — «Jā, es gribu.»

—     Nesiet, lūdzami, žiglāk bērnu iekšā, te neganti vējo, — pačukstēja bīdīs, pavērdams durvis uz baznīcu.

Mazais Pols būtu varējis jautāt līdz ar Hamletu: «Manā kapā?» * — tik auksta un kapenīgi drēgna bija šī telpa. Augstā kancele un pults ar baltiem pārsegiem; slēgto, tagad tukšo ģimenes solu drūmās rindas, kas aizstiepās tālu zem galerijām; tukšie, garie sēdekļi, kas rindojās pakāpjveidīgi līdz jumtam, izzuzdami lielo, drūmo ērģeļu ēnā; putekļainie grīdas celiņi un aukslās flīzes; atbaidošās bezmaksas sēdvietas ailēs un mitrais zvaniķa kakts, kur sakrauti melnie zārku pastatņi, samestas lāpstas, grozi un virvju rituļi; savādā, nepierastā, pretīgā dvaka un apslāpusī gaisma — tas viss saderēja kopā. Nepievilcīgs, bēdīgs skats!

—            Pašlaik te notiek laulības, ser, — bīdīs teica,

—      bet drīz beigsies; ja vēlaties, varat uzgaidīt ģērbkambarī.

Pirms vēl kristībniekus pavadīja turp, viņš palocījās misteram Dombijam kā pazīstamam, un smaidiņš uz lupām it kā teica, sak, atceros jums laipni pakalpojis &amp;lt;iii jūsu sievas bērēs un ceru, ka jums klājies labi kopš l&amp;lt;i laika.

Pat laulības izskatījās drūmas, cik bija paspējams novērot, ejot garām altārim. Līgava bija pārāk veca un līgavainis pārāk jauns; kāds nogājies švīts ar vienu aci, iespraudis monokli tukšās vietā, pildīja vedējtēva pienākumus, kamēr pārējie kāzinieki drebinājās no auksluma. Kamīns ģērbkambarī dūmoja, un advokāta rakstvedis ar lielu gadu nastu mugurā, smagu darba slodzi un bada algu, meties meklējumos, vilka ar rādāmo pirkstu no augšas uz leju pa pergamenta lapām milzīgā reģistrācijas grāmatā (vienā no veselas sērijas līdzīgu sējumu), ko pildīja apbedīšanas dati. Virs kamīna karājās zem baznīcas iemūrēto ģimeņu kapeņu plāns; un misters Čiks, lasīdams balsī tā literāro daļu par uzmundrinājumu pārējiem, apklusa tikai tad, kad bija izlasījis līdz galam attiecīgo paskaidrojumu par misis Dombijas kapu.

Pēc jauna stindzinoša starpbrīža sēcoša, sīka, ar aizdusu sirgstoša baznīcas apkopēja — kapsēta lai būtu piemērotāka vieta nekā baznīca — aicināja kristībniekus pie kristāmtrauka. Te viņi vēl labu brīdi dabūja gaidīt, kamēr laulībnieki parakstījās reģistrācijas grāmatā; pa to laiku sēcošā baznīcas apkopēja — pa daļai aiz savas kaites, pa da)ai atgādinādama kāziniekiem viņu neaizmirst — snāja apkārt, sprauslādama kā delfīns.

Pēdīgi tad nāca ķesteris (vienīgais, kas šeit rādīja jautru seju, bet viņš bija zārcinieks) ar krūzi silta ūdens un, liedams to kristāmtraukā, nomurdēja kaut ko par aukstuma aizdzīšanu, ko šinī gadījumā pat miljons galonu verdoša ūdens nebūtu varējuši aizdzīt. Tad garīdznieks — patīkams, laipnu vaigu palīgmācītājs, kas acīmredzot baidījās no bērna, — parādījās kā galvenais varonis spoku stāstos, kā «garš, balts rēgs», kuru ieraugot Pols satricināja gaisu skaļiem brēcieniem, kas nerimās, kamēr viņš nebija izvilkts no kristāmtrauka, zili melns vaigā.

Arī tad vēl, kad, visiem par lielu atvieglojumu, šī procedūra bija galā, visu dievkalpojuma laiku dzirdēja viņu zem portika raudam te klusāk, te skaļāk, te pierimstot, te izlaužoties nevaldāmā brēcienā par viņam nodarīto pārestību. Tas tik lielā mērā saistīja abu lēdiju uzmanību, ka misis Čika pastāvīgi spraucās ārā uz vidējo aili, lai ar apkopēju nosūtītu rīkojumus uz portiku, bet mis Toksa turēja lūgšanu grāmatu atvērtu pie Pulvera sazvērestības * un reizēm lasīja atbildes no šīs liturģijas.

Visu šīs procedūras laiku misters Dombijs saglabāja tikpat nesatricināmu mieru un džentlmenisku stāju kā vienmēr, un varbūt savu tiesu viņa ietekmē tā izvērsās tik auksta, ka jaunajam mācītājam kūpēja elpa lasot. Vienu reizi tikai viņa sejas panti mazliet noraustījās, proti, kad mācītājs, dodams (vienkāršos, sirsnīgos vārdos) pēdējos brīdinājumus kūmām par viņu pienākumiem bērna turpmākajā audzināšanā, nejauši pievērsa skatienu misteram Čikam; un, lūk, tajā brīdī mistera Dombija augstmanīgajā skatienā pavīdēja drauds: nu, tad viņš gan redzēs, ja es pieķeršu viņu šai nedarbā!

Varbūt misters Dombijs būtu tikai ieguvis, ja drusku mazāk domājis par savu cieņu un drusku vairāk par to, cik cilda izcelsme un mērķis šai ceremonijai, kurā viņš piedalījās tik formāli un piespiesti. Viņa augstprātība bija dīvainā pretrunā ar tās vēsturi.

Kad nu ar visu bija galā, viņš atkal piedāvāja elkoni mis Toksai un pavadīja to uz ģērbkambari, kur sarunā ar mācītāju izteicās, ka ar lielāko prieku būtu to lūdzis pie sevis uz pusdienām, bet diemžēl nelaimīgo ģimenes apstākļu dēl nevarot. Kad kristāmbērns bija reģistrēts, maksa nokārtota, solu slēdzēja (kas atkal nevarēja galēties aiz klepus) sadzirdēta, bīdīs atalgots un ķesteris (kam nejauši bija gadījies nostāties uz sliekšņa, kur tas ar lielu interesi vēroja laiku) arī neaizmirsts, atkal visi sasēdas karietēs un tādi paši sastinguši, nerunīgi brauca mājup.

Tur tos sagaidīja misters Pits, kurš, raukdams degunu, nolūkojās uz kristāla un sudraba aukstajā mirdzumā servēto auksto galdu, kas drīzāk atgādināja atvadu mielastu pie grezna zārka nekā jautrai sabiedrībai domātu cienastu.

Mis Toksa uzdāvināja savam krustdēlam krūzīti, misters Čiks — kārbiņu ar nazi, dakšiņu un karoti. Misters

Dombijs savukārt pasniedza mis Toksai rokassprādzi, un mis Toksu šī dāvana aizkustināja līdz sirds dziļumiem.

—     Mister Džon, — misters Dombijs sacīja, — sēdieties jūs, lūdzu, galda viņā galā. Kas labs jums tur ir, mister Džon?

—     Man ir auksts teļa filejs, ser, — atteica misters Čiks, dūšīgi berzēdams sastingušās rokas. — Un kas jums, ser?

—     Šis te, — misters Dombijs teica, — man liekas, ir kaut kāds recējums no teļa galvas. Tad es te redzu vēl aukstā veidā putnus … šķiņķi. .. pīrādziņus … salātus … omārus. Mis Toksa parādīs man godu un sadzers vīnu ar mani? Šampanieti mis Toksai!

No visa kā te varēja dabūt zobu sāpes. Vīns bija tik skaudri auksts, ka mis Toksai pat izlauzās mazs spiedziens, ko tai ar mokām izdevās pārvērst par «hm». Teļa gaļa bija nākusi no tik auksta pieliekamā, ka, pirmo kumosu nobaudot, misters Ciks jau sajuta aukstumu lienam pa visiem kauliem. Vienīgi misters Dombijs palika, kāds bijis. Viņu varētu izkārt pārdošanai krievu Јada tirgū — kā saldēta džentlmeņa paraugu.

Pat viņa māsai bija grūti atvairīt dominējošo ietekmi. Viņa nenopūlējās uzturēt glaimīgas valodas un vieglu pačalošanu, bet visus spēkus veltīja, lai cik vien varēdama izliktos, ka viņai ir silti.

—      Nu tad, ser, — pēc ilgas klusēšanas izmisīgi mezdamies ledainā atvarā, uzsauca misters Ciks, piepildījis glāzi ar heresu, — ar jūsu atļauju, ser, es tukšošu šo glāzi uz mazā Pola veselību.

—     Die's lai viņu svētī! — mis Toksa nomurmināja, iesūkusi malciņu vīna.

—     Mīļais, mazais Dombijs! — nodudināja misis Cika.

—      Mister Džon, — misters Dombijs atbildēja ar dzedru cienību, — mans dēls, es nešaubos, bulu jums pateicīgs un arī izteiktu jums savu pateicību, ja vien viņš spētu novērtēt pagodinājumu, ko viņam parādījāt. Bet, nāks laiks, es ceru, un viņš spēs uzņemties atbildību par visu, ko no viņa prasīs labvēlīgi noskaņotie radi un draugi privātā dzīvē vai tās aprindas, ar kurām mūs saistīs mūsu atbildīgais sabiedriskais stāvoklis.

Tā kā tonis, kādā tas tika pateikts, nepieļāva nekādu iebildumu, misters Čiks atkal sadrūma un apklusa. Ne tā mis Toksa, kas, noklausījusies Dombiju ar vēl saspringtāku uzmanību nekā parasti, ar vēl jaušamāku sliecību piešķiebt galvu, tagad pārliecās pār galdu un klusām uzbilda misis Ciku:

—     Luiza!

—     Jā, mīļā? — misis Čika atsaucās.

—      Spēs uzņemties atbildību par visu, ko no viņa prasīs tās aprindas, ar kurām… aizmirsu, kādi tieši bija tie vārdi.

—     Ar kurām mums vienāds sabiedriskais stāvoklis, — misis Čika teica.

—      Piedodiet, dārgā, — mis Toksa atteica, — liekas, ne tā. Tas skanēja noapaļotāk, plūstošāk. Labvēlīgi noskaņoti draugi un radi privātā dzīvē vai tās aprindas, ar kurām mūs saistīs mūsu atbildīgais sabiedriskais stāvoklis.

—     Atbildīgais stāvoklis, tā jā, — misis Čika noteica.

Mis Toksa triumfēdama sasita viegliņām savas maigās plaukstiņas un, acis pacēlusi, piebilda: «Daiļruna, nudien!»

Pa to laiku misters Dombijs bija licis pasaukt misis Ričardsi, kas tagad ienāca kniksēdama, bet bez bērna; Pols bija aizmidzis pēc nogurdinošā rīta cēliena. Misters Dombijs, pasniegdams glāzi vīna šim vasalim, uzrunāja lo šādiem vārdiem (mis Toksa jau laikus bija piešķiebusi galvu un veikusi vēl cilus sīkus priekšdarbus, lai varētu tos iekalt sirdī):

—      Šais sešos mēnešos, kas pagājuši jums šinī namā, Ričardse, jūs esat godam pildījusi savus pienākumus. Vēlēdamies sakarā ar to parādīt jums mazu atzinību, es pārdomāju, kā vislabāk būtu realizējams šis nodoms, un apspriedos arī ar savu māsu misis .. .

—     Čiku, — iespraucās vidū džentlmenis šai uzvārdā.

—     Ak, lūdzami, kļūsiet jel! — mis Toksa nervozēja.

—     Gribēju jums teikt, Ričardse, — misters Dombijs atsāka, uzmezdams biedinošu skatienu misteram Džonam, — ka galu galā izšķirties šinī jautājumā man palīdzēja atmiņā uzaususī saruna šinī pašā telpā ar jūsu vīru todien, kad jūs pieņēmu un kad viņš man atklāja to bēdīgo faktu, ka jūsu ģimene ar viņu pašu priekšgalā ir iestigusi pilnīgā gara tumsībā.

Ričardse saplaka maziņa zem šī pārmetuma varenības.

—     Es nebūt nejūtu simpātijās, — misters Dombijs turpināja, — pret to, ko vienlīdzības sludinātāji sauo par vispārīgo izglītību. Taču tas gan ir nepieciešami, ka zemākās šķiras tiktu mācītas apzināties savu sabiedrisko stāvokli un piedienīgi tam izturēties. Tiktāl es atzīstu skolu. Tā kā man ir tiesības izbīdīt viena bērna kandidatūru stipendijai kādā senlaikus nodibinātā mācības iestādē, sauktā (par godu cienījamai apvienībai) «Labdarīgie Slīpētāji»*, kur stipendiāti saņem ne tikvien kā krietnu izglītību, bet arī apģērbu un žetonu, es (iepriekš ar misis Cikas starpniecību sazinājies ar jūsu ģimenes galvu) uz brīvo vietu pieteicu jūsu vecāko dēlu, un šodien, kā man ziņoja, viņš jau uzģērbis formas tērpu. Viņas dēla numurs, man liekas, — misters Dombijs teica, pievērsdamies māsai un runādams par bērnu kā par kādu izīrējamu karieti, — ir simt četrdesmit septiņi. Luiza, tu vari pateikt to viņai.

—            Simt četrdesmit septiņi, — misis Cika atkārtoja.

—       Formas tērps, Ričardse, ir glīts: zila, silta vilnas fraciņa, cepure ar oranžkrāsas aploci, sarkanas vilnas zeķes un ļoti stipras ādas bikses. Par šo apģērba gabalu vien jau, — misis Čika jūsmoja, — valkātājs var būt pateicīgs.

—     Redziet nu, Ričardse! — mis Toksa piebilda. — Nu jūs tiešam varat būt lepna. Labdarīgie Slīpētāji!

—      Lai jau jums lielais paldies, ser, — Ričardse tikko dzirdami atteica, — gaužām jau liela laipnība no jūsu puses, ka esat atminējušies manus knēveļus.

To pašu brīdi viņai acu priekšā iznira Bailers kā Labdarīgais Slīpētājs, ar savām īsajām kājelēm ietūcīts tai nenovērtējamā apģērba gabalā, ko misis Cika tā saslavēja, un viņai apbira asaras.

—     Man prieks, Ričardse, ka jums tik jūtīga sirds, — mis Toksa sacīja.

—      Gandrīz jāsāk ticēt, patiešām, — sacīja misis Cika, kas uzskatīja sevi par lielu cilvēku pazinēju, — ka pasaulē tomēr var vēl atrast kaut dzirkstelīti pateicības un neviltotu jūtu.

Ričardse uzklausīja šos komplimentus, kniksēdama un murminādama savus paldiesus, taču jauzdama, ka neparko nespēs apvaldīt savu sirdi un prātu, ko bija saviļņojis viņas dēla tēls savam augumam tik nepiemērotās biksēs, viņa pamazītēm virzījās uz durvju pusi un, tikusi aiz tām, jutās kā atpestīta.

Šādi mirklīgi viegla atkušņa simptomi, kādi parādījās, viņai ienākot, reizē ar viņas iziešanu arī pagaisa, un iestājās atkal sals, bargs, stindzinošs kā pirms tam. Misteru Ciku divi reizes dzirdēja padungojam kādu melodiju savā galda galā, un abas reizes tie bija sēru marša fragmenti no «Zaula». Šķita, ka kristībnieki kļūst arvien vēsāki un vēsāki un pamazām sasalst tikpat stingi kā tie uzkožamie uz galda, ar kuriem viņi cienājās. Pēdīgi misis Cika paskatījās uz mis Toksu un mis Toksa uztvēra šo skatienu. Tad abas piecēlās un ieminējās, ka pēdējais laiks nu būtu posties mājup. Tā kā misters Dombijs lēdiju atgādinājumus uzņēma ar vislielāko vienaldzību, viņas atvadījās no šīs džentlmeņa un aizgāja mistera Cika drošā pavadonībā, kurš, tiklīdz bija namam uzgriezuši muguru, atstājot tā saimnieku viņam tik ierastajā vientulībā, sabāza rokas kabatās, atzvēlās ērti karietē un visu ceļu svilpoja kādu mednieku dziesmu, savilcis tik izaicinoši īgnu un bargu seju, ka misis Cika neiedrošinājās viņu ne apsaukt, ne citādi kā viņam sariebt.

Ričardse, lai gan auklēja klēpī mazo Polu, nevarēja tomēr aizmirst savu pašas pirmdzimto. Viņa atskārta, ka ir nepateicīga, taču šīs dienas ietekme sniedzās pat līdz Labdarīgajiem Slīpētājiem, un viņa gribēdama nevarēja atvairīt domu, ka alvas žetonam ar numuru simt četrdesmit septiņi ir un ir kas kopīgs ar šīs dienas pedantiskumu un dzedrumu. Viņa aizsāka valodu arī bērnistabā par puikas «mīļajām kājiņām», un atkal viņu sabudināja šis rēgs formas tērpā.

—             Es nezinu, ko visu es nedotu, — Pollija teica,

—      lai dabūtu redzēt savu nabaga puisīti, kamēr viņš vēl nav apradis to valkāt.

—           Nu tad es jums, lūk, ko teikšu, — Nipere, kas bija

iemantojusi viņas uzticību, nāca klajā ar padomu,

—   apciemojiet viņu, apmieriniet savu sirdi.

—     Misteram Dombijam tas nepatiktu, — Pollija teica.

—     Ak nepatiktu, misis Ričardse? — Nipere attrauca.

—     Man liekas, viņam briesmīgi patiktu, ja jūs viņam izprasītos.

—     Jūs jau laikam nemaz neprasītos, ko? — Pollija ieminējās.

—     Nē, misis Ričardse, ne domiņas no tā, — Sjūzena attrauca. — Un, tā ka tās abas uzraudzes Toksa ar Čiku nodomājušas rīt neierasties uz dežūru, kā dzirdēju viņas runājam, mēs ar mis Floju citrīt iesim kopā ar jums, un tad — lugtu, misis Ričardse, ja jums patikšana, jo mēs tikpat labi varam iet turp kā staigalēt uz priekšu atpakaļ, — un vēl labāk.

No sākuma Pollija diezgan stingri turējās pretī šai idejai, bet, jo vairāk viņa sadomājās par aizliegto bērnu sejiņām un savu pašas māju, jo pielaidīgāks kļuva viņas prāts. Pēdīgi, pārlikusi, ka nekāda nelaime jau nebūs, ja brītiņu pakavēsies pie namdurvīm, viņa pieņēma Nrperes priekšlikumu.

Kad jautājums šādā kārtā bija izlemts, mazais Pols sāka raudāt — žēli jo žēli, it ka paredzēdams, ka labi tas nebeigsies.

—     Kas ta bērnam vainas? — Sjūzena vaicāja.

— Laikam viņam salti, — Pollija sacīja, nēsādama to un kušinādama.

Tā tiešām bija auksta, īsti rudenīga pēcpusdiena; un, kamēr viņa tā staigāja un aijāja mazo un, raudzīdamās pelēcīgajos logos, spieda to ciešāk pie krūtīm, nodzeltējušās lapas nemitīgi virpuļoja lejup.

6.NODAĻA KUA OTRS ZAUDĒJUMS

No rīta Pollija nezināja kur tverties aiz ļaunām nojautām, un, ja vien melnacainā skuķe viņu nemitīgi negumdījusi, viņa būtu atmetusi visas domas par šo gājienu un pa godam, kā nākas, lūgusi atļauju satikties ar numuru simt četrdesmit septiņi tepat zem mistera Dombija jumta drausmās ēnas. Bet Sjūzena, kas pati bija noskaņota par labu ekskursijai un kas (tāpat kā Tonijs Lemkins *), ja arī varēja bez liela satricinājuma panest cilu cilvēku vilšanos, savu cerību sabrukumu nekādi nevarēja paciest un tāpēc cēla priekšā tik daudz gudri izdomātu iebildumu pret otro plānu un stimulēja pirmo ar tik daudz gudri izdomātiem argumentiem, ka, tiklīdz misters Dombijs bija uzgriezis namam stalto muguru un aizsoļojis savās ikdienas gaitās uz Siliju, viņa dēls, ne ko jauzdams, ne zinādams, arī jau atradās ceļā uz Stegsa Dārziem.

Šis apvidus ar labskanīgo nosaukumu atradās priekšpilsētā, kuru Stegsa Dārzu apdzīvotāji pazina ar vārdu Kemberlingtauna, bet šis nosaukums ārzemniekiem paredzētajā Londonas plānā, kas iespiests (nolūkā sniegt patīkamu un ērtu informāciju) uz kabatas drāniņām, saīsināts — zināmā mērā pamatoti — par Kemdentaunu. Uz turieni tad vērsa savus soļus abas aukles ar saviem lolojumiem: Ričardse, protams, nesa Polu, bet Sjūzena

veda pie rokas mazo Florensi, pa reizei paraustīdama un pabikstīdama to, — kad jau nu, pēc viņas domām, tas bija noderīgi.

Tieši tanī laikposmā lielās zemestrīces pats pirmais grūdiens bija satricinājis visu šo rajonu līdz pašam tā centram. Postījumu pēdas bija redzamas, kur vien acis met. Mājas sagrautas; ielas izārdītas un aizsprostotas; zemē izrautas dziļas bedres un grāvji; tiem apkārt izvirdušas milzīgas zemju un mālu grēdas; nestabilās ēkas ar iegruvušiem pamatiem balstīja resni koka baļķi. Te vesels lēvenis juku jukām uz mutes sagāztu ratu gulēja kāda krauja, mākslīgi radīta paugura pakājē; tur krustu šķērsu samestas dzelzs kaudzes mirka un rūsēja kādā ieplakā, kas nejauši bija izvērtusies dīķī. Visās malās tilti, kas nekur neveda; caurbrauktuves pilnīgi necaurejamas; dūmeņi kā Bābeles torņi, līdz pusei tik uzcelti; koka pagaidu celtnes un nožogojumi visnepiemērotākajās vietās; nabadzīgo iedzīvotāju īres namu karkasi un nepabeigto mūru un arku atlūžņi, sastatņu grēdas, milzums ķieģeļu, gigantiski ceļamkrāni un trijkāji, izpletuši kājas pār klaju vietu. Te bija simtiem tūkstošiem visa kā nepabeigta, dažāda veida un no dažāda materiāla, izsvaidīta, sakrituša, kā pagadījies: tas viss gulēja augšpēdu, urbās zemē, slējās gaisā, mirka ūdenī — viss bija neizprotams kā sapņa murgs. Karsti avoti, uguns izvirdumi, zemestrīču parastie pavadoņi, vēl savu tiesu papildināja šo haotisko ainu. Verdošs ūdens šņākdams strūkloja pussagruvušajos mūros, no kurienes tāpat rūkdamas šāvās ārā žilbinošas liesmu mēles, bet pelnu kalni aizsprostoja ceļus un pilnīgi pārgrozīja šīs apkaimes likumus un ieražas.

Vārdu sakot, tapa vēl nepabeigtais un neatklātais dzelzceļš, un no pašas šī drausmīgā jucekļa serdes tas gludi aizstīdzēja pa civilizācijas un progresa vareno stigu.

Taču pagaidām vēl apkārtējie iedzīvotāji baidījās atzīt dzelzceļu. Pāris drosmīgu spekulantu bija ieplānojuši ielas, viens pat bija sācis būvēties, bet apturējis darbus šai dubļu un pelnu dumbrā, lai vēl apdomātos. Tikko celta jauna taverna, kas vēl smaržoja pēc kaļķiem un līmes, bija fasādi vērsusi pret tukšu, neapbūvētu laukumu un savu izkārtni izdaiļojusi ar dzelzceļnieku emblēmu; varbūt tas bija pārsteidzīgs pasākums, taču tobrīd tas cerēja, ka dzelzceļa strādnieki būs lieli dzērienu patērētāji. Tādu pašu dabisku, visiem saprotamu iemeslu ietekmē no alus bodītes izveidojās «Zemes racēju mītne», bet vecvecā gaļas tirgotava izvērtās par «Dzelzceļnieku ēdnīcu», kur ik dienas varēja dabūt cūkas cepeti. Mēbelēto istabu turētāji loloja tās pašas cerības, un tieši tāpēc arī tiem nevarēja uzticēties. Ar vispārīgas uzticības iekarošanu gāja ļoti lēni. Gar pašu dzelzceļa stigu vēl bija palikuši nenokopti lūznāji, lopu kūtis, mēslu kaudzes, saslauku čupas, grāvji, dārzi, lapenes un laukumiņi paklāju un grīdsegu izdauzīšanai. Nelieli kapkalniņi, ko sameta no austeru čaulām austeru sezonā, jūras vēžu čaulām vēžu sezonā, no trauku lauskām un kāposllapām visās sezonās, nekautrīgi novietojās pat uz dzelzceļa uzbēruma. Stabi, treliņi, veci brīdinājuma uzraksti noteikumu neievērotājiem, nabadzīgo būdu pažobeles un nīkulīgas augu valsts ielāpiņi blenza uz jauno ceļu smīkņādami. Nekas neuzlabojās un arī neizrādīja tieksmi uzlaboties. Ja nožēlojamā, nopostītā klajotne gar stigu spējusi smieties, tā būtu izsmējusi to uz nebēdu tāpat kā citi nožēlojamie kaimiņi.

Stegsa Dārzi izrādīja sevišķi lielu neuzticību. To platībā ietilpa ne visai gara nameļu rinda ar mazu zemes gabaliņu pie katra, apžogotu vecām durvīm, mucu galdiņiem, brezenta stērbelēm un žagariem; caurumi bija aizbāzīti ar kastroļiem, kam izkrituši dibeni, un līdz beidzamam nolietotiem kamīna režģiem. Stegsa «dārznieki» te audzēja sarkanās kāršu pupas, turēja vistas un trušus, sacēla nejēdzīgas lapenes nezin no kā (vienu pat aizstāja veca laiva), žāvēja veļu un kūpināja savas pīpes. Daži atbalstīja domu, ka Stegsa Dārzi savu nosaukumu mantojuši no aizsaulē aizgājuša kapitālista, kāda mistera Stegsa, kas šo vietu apbūvējis sev par prieku un patikšanu. Citiem, kurus valdzināja lauki, bija savi ieskati, proti, ka nosaukums saglabājies no tiem idiliskajiem laikiem, kad te bariem klaiņojuši brieži, saukti tauta arī par stegsiem, meklēdami ēnainas ganības. Lai nu bija kā būdams, bet vietējie iedzīvotāji Stegsa Dārzus uzskatīja it kā par svēlu birzi, kuru nekādi dzelz

c('ļi neiznīcinās, un tik pārliecināti viņi bija par tās spējām pārdzīvot visus šādus smieklīgus jaunizgudrojurnus, ka skursteņslauķu meistars, ko uzskatīja par vietējās politiktis vadītaju, bija publiski nozvērējies dzelzceļa atklāšanas dienā, ja tāda vispār pienāktu, likt diviem saviem puikām uzrāpties pa viņa dzīvokļa dūmvadiem skursteņgalā un no turienes ņirdzīgām klaigām apsveikt izgāšanos.

Sajā dieva pamestajā nostūrī, kura vārdu pat mistera Dombija māsa bija rūpīgi slēpusi no brāļa, likteņa un Ričardses roku vadīts, bija nokļuvis mazais Pols.

—     Tā, vei, ir mana māja, Sjūzen, — Pollija teica, rādīdama ar roku.

—     Ak tā, tiešām, misis Ričardse? — Sjūzena augstsirdīgā laipnībā pārvaicāja.

—      Un tur jau arī mana māsa Džemaima pie durvīm, kā redzu! — Pollija vai gavilēja, — ar manu pašas mazo sirdsmīlulīti klēpī!

Šis skats piešķīra Pollijas nepacietībai vēja spārnus, viņa metās skriešus pa Dārziem un, piebrazusies pie Džemaimas, vienā mirklī apmainīja bērnus — par lielu izbrīnu šai jaunajai daiļavai, kurai Dombija mantinieks šķita no debesīm klēpī iekritis.

—      Vai, Pollij! — Džemaima iesaucās. — Tu! Kā tu mani pārbiedēji! Kas to varēja iedomāties! Nāc iekšā, Pollij! Cik smuka tu izskaties, ka tu zinātu! Nudien, bērni vai prātu zaudēs, levi ieraudzīdami, no tiesas gan.

Ta tas arī notika, ja spriež pēc trokšņa, ko tie sacēla, un straujuma, ar kadu tie saklupa ap Polliju un iestūma viņu zemajā atzveltnī pie kamīna, kur tūdaļ viņas skaidrā seja atmirdzēja kā nobriedis, sārts ābols sīkāku pepiņu vidū, kas visi glauda rožainos vaidziņus tam klāt un kas visi acīmredzot bija viena koka augļi. Jāteic, Pollija pati bija tikpat skaļa un priekā nevaldiga kā bērni, un lielā jezga pierimās kaut cik tikai tad, kad viņai pavisam jau elpas bija aptrūcis, mali izrisuši pār kvēlojošo seju un jaunais, kristībām šūdinātais tērps galīgi saņurcīts. Arī tad vēl priekšpēdējais Tūdls palika mammai klēpī, abām roķelēm cieši apķēries tai ap kaklu, kamēr nākamais pēc vecuma uzrāpās uz krēsla

atzveltnes un, vienu kāju pa gaisu mētādams, izmisīgi pūlējās, lai tiktu pie mammas vaiga no mugurpuses un noskūpstītu to.

—      Parau', vei ku' jauka maza lēdija atnākusi pie jums ciemā, — Pollija teica, — un redziet, cik viņa ir rātna. Vai nav skaista maza lēdija, ko?

Šis norādījums uz Florensi, kas stāvēja pie durvīm — ne jau gluži vienaldzīga pret to, kas te notika, — pievērsa viņai mazo atvasīšu uzmanību, un līdz ar to laimīgā kārtā tika pienācīga ievērība parādīta arī mis Niperei, kuru jau sāka mākt bažas, ka jāpaliek būs pavisam malā.

—     Vai, nāciet tak dziļāk, lūdzu, un piesēdiet uz brītiņu, Sjūzen, — Pollija teica. — Šī, rau, te ir mana māsa Džemaima. Nemaz nezinu, Džemaima, ko es būtu iesākusi, ja nebijis Sjūzenas Niperes. Paldies viņai, citādi manis te vis nebūtu.

—     Nu piesēstiet, mis Nipere, esiet tik laipna! — Džemaima aicināja.

Sjūzena piesēdās uz pašas krēsla maliņas un turējās cēli un svinīgi.

—     Savu mūžu ne par vienu ciemiņu neesmu tā priecājusies, no tiesas gan, mis Nipere, nekad, — Džemaima teica.

Sjūzena, kļūdama vēlīgāka, pasēdās dziļāk krēslā un laipni pasmaidīja.

—      Atraisiet cepures lentes un jūtieties, lūdzu, kā mājās, mis Nipere, — Džemaima sirsnīgi lūdza. — Jādomā gan, ka tik nabadzīgu mitekli jūs neesat redzējusi, bet ceru, ka būsit ar mums iecietīga.

Šāda cieņas pilna izturēšanās melnaces sirdi piestrāvoja tik siltām jūtām, ka viņa tūdaļ paķēra mazo mis Tūdlu, kas pašlaik skrēja garām, un izucināja uz ceļgala.

—      Bet kur ta mans mīļais dēliņš? — Pollija ievaicājās. — Mans nabaga puikiņš? Visu to ceļa gabalu tak mērīju, lai redzētu viņu tai jaunajā apģērbā.

—      Vai, cik žēl! — Džemaima nogaudās. — Kā viņam sāpēs sirds, kad dzirdēs, ka mamma bijusi te. Viņš ir skolā, Pollij.

—     Jau aizgājis?

—     Jā. Pirmoreiz jau aizgāja vakar, baidīdamies ko palaist garām mācībās. Bet šodien pēcpusdiena viņiem brīva, Pollij. Kaut tak tu varējusi pagaidīt, kamēr viņš pārnāk mājās… tu un mis Nipere tāpat, — Džemaima teica, vēl laikus attapdamās parādīt melnacei godu.

—     Un kāds viņš, dieviņ tētīt, izskatās, Džemaima? — Pollija nedroši apvaicājās.

—     Nu, nemaz tik bēdīgs skats viņam nav, kā tu varbūt iedomājies, — Džemaima atteica.

—     Ak vai! — Pollija saviļņota novaidējās. — Vai nu es nezinu, ka viņa kājām jābūt par īsām.

—      Kājas viņam ir īsas, — Džemaima teica, — sevišķi vēl, ja skatās no mugurpuses, — bet tās tak augs garākas, Pollij, ar katru dienu garākas.

Tas bija tāds vājš, uz nākotni attiecīgs mierinājums, bet možums un labsirdība, ar kādu tas tika pateikts, vērta to nozīmīgāku, nekā patiesībā bija. Brīdi klusējusi, Pollija jau daudz mundrāk uzprasīja:

—     Bet kur ta tēvs, Džemaima, mīļā? — jo šai patriarhālajā vārdā misteru Tūdlu mēdza saukt ģimenē.

—     Te^nu bij atkal! — Džemaima sūrojās. — Tīrā sodība! Pusdienas šorīt tēvs paņēma līdzi un mājās būs tikai vakarā. Bet viņš vienmēr tevi piemin, Pollij, un stāsta bērniem par tevi. Viņš ir pats lēnīgākais, pacietīgākais un labsirdīgākais cilvēkbērns pasaulē; tāds viņš vienmēr bijis un būs.

—      Paldies, Džemaima, — vaļsirdīgā Pollija jūsmīgi noteica, priecādamās par māsas vārdiem un skumdama par to, ka tēva nav mājās.

—      Nav ko pateikties man, Pollij, — māsa teica, skaļi noskūpstīdama to uz vaiga, un pēc tam ņēmās jautri ucināt mazo Polu. — To pašu jau es reizēm saku ij par tevi un domāju arī tāpat kā saku.

Ar visu to, ka piedzīvota divkārša vilšanās, nevarēja tomēr ciemos nācienu uzskatīt par neizdevušos, ja ciemiņi tika tik sirsnīgi uzņemti; un māsas nu sāka moži triekt par ģimenes būšanām un nebūšanām, par Baileru, par tā brāļiem un māsām, kamēr melnace, vairākkārt izucinājusi meitenīti uz ceļiem, ņēmās vērīgi aplūkot istabas iekārtu: holandiešu pulksteni, trauku skapi, uz kamīna dzegas novietoto pili sarkaniem un zaļiem

lodziņiem, kuros gaismu meta iekšpusē nolikts sveces galiņš, un divus melnus samta kaķēnus ar tiklveida dāmu somiņām zobos — tēlotājas mākslas šedevru Stegsa Dārzu iemītnieku izpratnē. Drīz tomēr uzsāka valodas par vispārīgām lietām, — citādi, kas zina, melnace varētu atkal uzmest lupu un kļūt dzēlīga, — un tad šī jaunā lēdija pārstāstīja Džemaimai visu, ko vien zināja par misteru Dombiju, — par viņa nākotnes plāniem, par ģimeni, nodarbošanos un raksturu. Smalki uzskaitīja arī visu savu garderobi un ko neko pastāstīja arī par saviem tuvākajiem radiem un draugiem. Atvieglojusi sirdi, izkratīdama visu, kas tajā sakrājies, viņa pamielojās vēl ar garneļvēžiem un porteru un tad atvilga tā, ka grasījās jau apzvērēt mūžīgu draudzību.

Mazā Florense arī neatpalika no citiem, lai tvertu, cik var, no šī gadījuma, jo, kad mazie Tūdlēni bija to izveduši apskatīt suņu sēnes un citus ievērojamus Dārzu retumus, viņa ar sirdi un dvēseli piebiedrojās tiem provizoriska dambja celšanā pār zaļganu peļķi, kas bija sakrājusies kādā stūrī. Vēl viņa bija cītīgi aizrāvusies šai darbā, kad viņu meklēja un sameklēja Sjūzena, kas — tāda bija Sjūzenas pienākuma apziņa pat vēl pēc garneļvēžu atmaidzinošās ietekmes — noskaitīja viņai morāles sprediķi (pastiprinādama ar dunckām) par viņas samaitāto raksturu un, mazgādama meitenei muti un rokas, pareģoja, ka tā visai savai ģimenei bez laika likšot nosirmot un no sirdēstiem kapā ielīst. Vēl labu brīdi iznāca pakavēties, jo Pollija ar Džemaimu, uz kāpnēm stāvēdamas, bija iegrimušas gargarā, slepenā sarunā par naudas lietām; to beigušas, tūliņ apmainījās bērniem, jo Pollija visu laiku bija turējusi klēpī pati savu mīluli, bet Džemaima — mazo Polu, — un ciemiņi atvadījās.

Iepriekš gan mazie Tūdlēni, svēto melu upuri, tika ar viltu saskubināti aiziet visi bariņā uz tuvējo veikalu, jo šiem tak vajagot iztērēt savu peniju; un, kad visi bija no acīm nost, Pollija skriešus metās projām; Džemaima vēl sauca nopakaļis, ka viņas, ja, mājup ejot, pamestu līkumu uz Sitijas pusi, droši vien satiktu ceļā mazo Baileru nākam no skolas.

—           Kā jūs domājat, Sjūzen, vai mēs varētu vēl pamest šo mazo likumu? — Pollija ievaicājās, kad bija apstājušās atvilkt elpu.

—     Kāpēc ne, misis Ričardse? — Sjūzena atteica.

—    Nāk jau tas laiks, kad mēs ēdam pusdienas, kā zināt, — Pollija iebilda.

Bet pēc ciema brokastīm viņas ceļa biedre izturējās vairāk nekā vienaldzīgi pret šo svarīgo iebildumu, un tātad viņas nolēma «pamest šo mazo likumu».

Izrādījās, ka nabaga Bailerarn kopš vakarrīta dzīve bija kļuvusi nepanesama šī Labdarīgo Slīpētāju tērpa dēļ. Ielas jaunatne to nevarēja ciest. Neviens no mazajiem blandoņām nebija spējīgs mirkli to uzlūkot, lai tūdaļ nemestos virsū tērpa rātnajam valkātājam un nenodarītu tam pārestību. Viņa dzīve šai sabiedrībā drīzāk atgādināja seno kristiešu, nevis nevainīga bērna dzīvi deviņpadsmitajā gadsimtā. Viņš tika uz ielas apmētāts ar akmeņiem, grūsts no ietves notekā, apšļākts dubļiem, mežonīgi triekts un spaidīts pret stabiem. Pilnīgi sveši knauķi rāva viņam dzelteno cepuri no galvas nost un palaida pa vējam. Viņa kājas tika ne vien vārdiem apstrādātas un apņirgātas, bet arī taustītās un knaibītai. Vēl šinī pašā rītā, iedams uz Slīpētāju iestādi, viņš pilnīgi nepelnīti bija dabūjis zilu aci un saņēmis par to kāvienu no audzinātāja, veca, darba nespējīga, bet neganta bijušā slīpētāja, kas bija pieņemts par skolotāju tāpēc, ka nekā nezināja, nekam nederēja, bet ar savu niedres spieķi lika drebēt visiem apaļvaidžiem.

Un tā nu izgadījās, ka Bailers šoreiz, mājup iedams, meklēja klusākas takas, slapstīdamies līkumoja pa šaurām šķērsieliņām un sānieliņām, lai izvairītos no saviem mocītājiem. Gribot negribot tomēr jāiziet bija uz galvenās ielas, un te nu ļaunais liktenis pēdīgi noveda viņu tur, kur bariņš puiku ar kauslīgu miesniekzelli priekšgalā slamstījas, gaidīdami, vai tad tīri nepagadīsies kas, ar ko sirdi iepriecēt. Ieraudzījuši savā vidū Labdarīgo Slīpētāju, — tā sacīt, kā no debesīm iekritušu tiem rokās, — tie, visā galvā bļaudami, metās viņam virsū.

Un tāpat izgadījās, ka tai pašā laikā Pollija, bezcerīgi raudzīdamās ielā uz priekšu tepat vai pēc stundas gajiena, ieminējās, ka neesot nozīmes vairs tālāk iet, bet tad pēkšņi viņa ieraudzīja šo skatu. Tikko to pamanījusi, viņa iekliedzās un, atdevusi māsteru Polu melnacei, metās glābt savu nelaimīgo mazo dēlu.

Pārsteigums, tāpat kā nelaime, nenāk viens. Izbrīna pārņemto Sjūzenu un viņas divi uzraugāmos ielas gājēji izrāva karietei gandrīz vai no riteņu apakšas, pirms vēl tie apjēdza, kas noticis; un tai pašā mirklī (bija tirgus diena) atskanēja apdullinoši kliedzieni: «Traks bullis! Traks bullis!»

Redzot briesmīgo jūkli, kur ļaudis šaudījās uz visām pusēm, kliedza, pakļūdami zem riteņiem, un puikas kāvās, un traki buļļi nāca virsū, un aukle pašā šī ņudzekļa vidū vai pušu rāvās, Florense sāka spalgi kliegt un metās bēgt. Viņa skrēja, līdz gandrīz vairs nejaudāja, saukdama, lai Sjūzena dara to pašu, bet tad, attapdamās, ka otru aukli pametušas turpat, viņa, rokas lauzīdama, apstājās un — kas var tās šausmas aprakstīt! — pārliecinājās, ka ir gluži viena.

—     Sjūzen! Sjūzen! — Florense sauca, briesmīgā izmisumā plaukšķinādama rokas. — Ai dieniņ, kur viņas ir? Kur viņas ir?

—     Kur viņās ir? — kāda vecene atkārtoja, steberēdama, cik ātri spēdama, pāri ceļam no pretējās puses.

—     Kāpēc tu no viņām aizskrēji?

—     Es sabijos, — Florense atbildēja. — Es nezināju, ko daru. Es domāju, ka viņas ir pie manis. Kur viņas ir?

Vecene saņēma viņu pie dilba un teica:

—     Es tevi pavadīšu.

Tā bija riebīga vecene ar sarkaniem lokiem ap acīm un tādu muti, kas murmulēja un čamstināja pati no sevis, kad viņa nemaz nerunāja. Viņa bija nabadzīgi ģērbusies un nesa pār roku pārmestas kaut kādas ādiņas. Acīmredzot vecene bija sekojusi Florensei — vismaz krietnu gabalu, jo nevarēja vairs atelsties. Un viņa kļuva vēl riebīgāka, kad apstājās, pūlēdamās atkal tikt pie elpas, jo viņas krunkainā, dzeltenā seja un kakls tad trīsēja un raustījās kā krampjos.

Florensei bija bail no šīs vecenes, un viņa nedroši pārlaida acis ielai, kuru paspējusi noskriet gandrīz līdz pašam tās galam. Šī bija klusa, nomaļa vieta — drīzāk

I&amp;lt;iukl nekā pilsēta, un neviena vairāk te nebija kā vien viņa ar šo veceni.

—       Tagad tev vairs nav ko baidīties, — vecā sacīja, .irvien vēl turēdama meiteni stingri aiz rokas. — Nāc man līdzi!

— Es… es jūs nepazīstu. Kā jūs sauc? — Florense jautāja.

—       Esmu misis Brauna, — vecene atbildēja. — Labā misis Brauna.

—       Vai viņas nav tālu no šejienes? — Florense jautāja, kad viņu jau vilka projām.

—     Sjūzena nav tālu, — Labā misis Brauna atbildēja,

—     un citi arī tepat tivumā.

—     Vai kādam kas nodarīts? — Florense iesaucās.

—     Nī jau, iten nekas, — Labā misis Brauna atteica.

Meitene birdināja prieka asaras, to dzirdot, un paklausīgi gāja līdzi vecenei, kaul gan iedama neviļus šad un tad pameta vērīgu aci uz to — it sevišķi uz tās darbīgo muti — un prātoja sevī, vai Nelabā misis Brauna — ja tāda persona vispār ir pasaulē — varētu izskatīties šai līdzīga.

Viņas nebija tālu gājušas, — bet ceļš gan veda gar dažām gaužām nepievilcīgām vietām, kā, piemēram, gar ķieģeļcepļiem un kārniņu grēdām, — kad vecene iegriezās netīrā šķērsieliņā, ko pa vidu vagoja dziļas, melnas, dubļu pilnas grambas. Viņa apstājās pie kādas bēdīga izskata būdeles, tik cieši noslēgtas, cik jau nu cieši var noslēgt tādu graustu, kas viss vienās plaisās un spraugās. Atslēgusi durvis ar atslēgu, ko izvilka no savas aubes, viņa iestūma meiteni sev pa priekšu dibenkambarī, kur uz grīdas bija samesta vesela kaudze skrandu visvisādās krāsas, čupa kaulu un čupa izsijātu izdedžu pelnu; istablietu nebija nekādu, sienas un griesti bija melnāki par melniem.

Meitene tik briesmīgi pārbijās, ka palika kā uz mutes sista un izskatījās, ka teju, teju zaudēs samaņu.

—       Nu jau, nu, neesi jau tāda liepša! — Labā misis Brauna sacīja un atžilbināja meiteni, sapurinadama to.

—     Es jau netaisos tevi žņaugt. Sēsties no' uz lupatām!

Florense paklausīja, paceldama mēmā lūgumā pret viņu rokas.

—      Es tevi neaizturēšu ij ne stundu, — misis Brauna teica. — Va' tu saprot', ko es saku?

Bērns ar mokām izdvesa: «Jā.»

—      Nu ta, — Labā misis Brauna sacīja, apsēzdamās uz kaulu čupas, — neaizdo' man dusmu. Ja būsi mierīga, es jau teicu, es tevi neaiztikšu. Bet, ja aušāsies, — nokaušu. Es tevi varu nokaut kauč kuro brīdi, arī tad, ja tu esi mājā, sava gultā. Bet tagadīt tu man pateiksi, kā tevi sauc un kas tu tāda īsti esi, un tā visu visgarām.

Vecenes draudi un solījumi, bailes sakaitināt to un paradums — tik neparasts bērniem, bet Florensei jau kļuvis par rakstura īpašību, — izturēties mierīgi, apslēpt savas jūtas, bailes un cerības palīdzēja viņai izpildīt šo pavēli, un viņa izstāstīja savu īso dzīves stāstu vai, pareizāk, to, ko zināja no ta. Misis Brauna uzmanīgi klausījās, līdz viņa bija beigusi.

—     Tātad tevi sauc par Dombiju, ko? — misis Brauna vaicāja.

—     Jā, kundze.

—      Man vajag dabūt šito smuko kleitiņu, mis Dombij, — Labā misis Brauna teica, — un šiteno mazo micīti, un apakšbruncīšus vienējus vai divējus, un visu citu, bez ka tu vari iztikt. Nu, velc tik visu no'.

Florense paklausīja un rīkojās tik knaši, cik viņas trīcošās rociņas spēja, visu laiku baiļu pilnām acīm vērodama misis Braunu. Kad visi šīs lēdijas pieprasītie apģērba gabali bija novilkti, misis Brauna tos lēnā garā apcilāja, apskatīja un, likās, bija apmierināta ar guvuma kvalitāti un vērtību.

—      Hm, jā, — viņa nomurdēja, pārslidinādama acis meitenes trauslajam augumiņam, — es nu vairāk nekā neredzu kā tās kurpes. Kurpes ar man vajdzīgas, mis Dombij.

Nabaga mazā Florense novilka tās tikpat labprātīgi, ļoti priecādamās, ka atradies vēl kas, ar ko pielabināt Labo misis Braunu.

Vecene, izvandījusi lupatu kaudzi, izvilka no pašas apakšas nožēlojamas izavas, ko vietā iedot, bez tam vēl bērnu apmetni, galīgi vecu, līdz pēdējam novalkātu un saņurcītu mičeles palieku, ko droši vien bija izkacējusi no kāda grāvja vai saslauku kaudzes. Šai elegantajā tērpā nu vina lika Florensei uzcirsties, un, tā kā šāda sapošanās šķita solām atbrīvošanu, meitene, ka likās, vēl ātrāk steidzās izpildīt šo beidzamo pavēli.

Steigā liekot cepuri galvā, — ja to vispār varēja saukt par cepuri, jo tā vairāk atgādināja plecu spilventiņu, ko lielo ekspreši, — viņas krāšņo, kuplo matu cirtas sacilpojās ap to, ka ātrumā ne vaļā dabūt. Labā misis Brauna paķēra lielas dzirkles un pēkšņi tā sabudinājās, ka grūti bija atminēt, kas viņai padomā.

—     Va' tu nevarēji likt mani miera, — misis Brauna šķendējās, — kad redzēji, ka biju apmierināta. Tu mazā auša!

—     Piedodiet, lūdzu. Es nezinu, ko esmu nodarījusi, — Florense izdvesa. — Es tur neko nevarēju līdzēt.

—     Nevarēji līdzēt! — misis Brauna izsaucās. — Un tu domā, es tur ko varu līdzēt? Ak mūžs, — vecene teica, niknā priekā bužinādama meitenes matus, — kurš kairs, manā vietā būdams, visupirms tos būtu nošņāpis.

Florensei tik viegli kļuva ap sirdi, aptverot, ka tie ir tikai m§ti, ne galva, pēc kā tīko misis Brauna, ka viņa ne lūgties sāka, ne izrādīt kādu pretestību, tikai pacēla savas biklās acis uz šo labo dvēseli.

—     Ja reiz man nebūtu bijuse pašai meita — tagadiņ viņa aiz tālām jūrām —, kas lepojās ar saviem matiem, — misis Brauna sacīja, — es nocirptu pēdējo šķipsniņu no tiem. Talu projām viņa ir, talu projām! Vai manu, vai! Vai manu, vai!

Misis Braunas gaudas nebija melodiskas, bet kopā ar pavadījumu — kalsno roku plosīgo mētāšanu — tās pauda skaudras sāpes, likdamas notrīcēt Florenses sirsniņai, un meitene no tām sabijās vēl vairāk. Varbūt šim gaudām pa daļai jāpateicas, ka viņas cirtas palika neskartas, jo misis Brauna, bridi izlidinājusies ap viņu ar grieznēm rokā kā tāds neredzētas sugas taurenis, pavēlēja tās paslēpt zem cepures, un tā, lai neviena sprodziņa nesprauktos ārā viņai (misis Braunai) par kārdinājumu. Izcīnījusi šo uzvaru pār sevi, misis Brauna atkal apsēdās uz kaulu čupas, aizkūpināja ļoti īsu, melnu kaļķīti un pīpēdama visu laiku kustināja un čāpstināja lūpas, it kā pīpeskāts bijis kas ēdams viņas mutē.

*

Kad pīpe bija izsmēķēta, viņa iedeva meitenei trušādiņu ko nest, lai abas vairāk izskatītos pēc saderīgām ceļabiedrēm, un sacīja, ka šī nu viņu pavadīšot līdz dzīvākai ielai, kur tad viņa varēšot paprasīt ceļu, kā tikt pie savējiem. Vecene nobrīdināja meiteni, piedraudēdama nepaklausības gadījumā aši un bargi izrēķināties, lai ne ar vienu nerunā un lai tūlīt neiet vis uz savu māju (tā varēja būt pārāk tuvu, kas nesaskanētu ar misis Braunas interesēm), bet pie tēva uz kantori Sitijā; tad vēl — lai pagaida uz ielas stūra, kur viņa to atstās, kamēr pulkstenis nosit trīs. Šos norādījumus misis Brauna vēl pastiprināja ar apgalvojumu, ka šīs kalpībā esot tik varenas acis un ausis, kas redzēšot un dzirdēšot visu, ko viņa darīšot. Florense svēti nosolījās šos norādījumus ievērot.

Beidzot misis Brauna devās ceļa, izvadīja savu pārvērsto, noskrandušo draudzenīti cauri veselam ieliņu, šķērsieliņu un gatvju labirintam un pēc krietni laba laika nokļuva kāda ormaņu sētā ar vārtiem pretējā galā, aiz kuriem jau bija dzirdama lielpilsētas dzīvās satiksmes rīboņa. Aizrādījusi Florensei, lai, tiklīdz pulkstenis nosit trīs, iziet pa šiem vārtiem un tad nogriežas pa kreisi, un uz šķiršanos vēl paraustījusi meiteni aiz matiem — kas šķita pilnīgi nejauša, neapzināta rīcība —, misis Brauna noteica, ka nu šī zinot, kas jādara, lai tikai ejot un darot un neaizmirstot, ka esot acis, kas viņai sekos.

Vieglāku sirdi, bet arvien vēl stipri nobijusies, Florense sajuta, ka ir atbrīvota, un aizsteidzās uz sētas stūri. Tur nokļuvusi, viņa atskatījās un ieraudzīja, ka Labā misis Brauna, pabāzusi galvu no koka nojumes, no tās pašas, kur šķiroties bija devusi viņai pēdējos norādījumus, novēro viņu un draudēdama vicina dūri. Pēc tam, lai gan itin bieži vēl atskatījās atpakaļ, — vismaz ik minūti, kad savā satraukumā iedomājās par ve* ceni, — meitene vairs to neredzēja.

Florense palika turpat un noraudzījās ielas drūzma, kas viņu vēl vairāk samulsināja; pa tam sāka jau likties, ka pulksteņi laikam ieņēmušies prātā nekad vairs nesist trešo stundu. Pēdīgi zvanu torņi noskandināja trīs; viens bija pavisam tuvu, tā ka pārklausīties

nevarēja; un tad, daudzreiz vēl pametusi acis pār plecu, daudzreiz paskrējusies gabaliņu uz priekšu un tikpatreiz atpakaļ, baidīdamās, ka tik neaizkaitinātu visvarenos misis Braunas spiegus, — viņa traucās projām, cik vien ātri varēja nošķiebtajās, nomītajās kurpēs, rokā cieši turēdama trušādiņu.

Par tēva kantoriem viņa zināja tikai tik daudz, ka tie piederēja Dombijam un Dēlam un ka to īpašniekiem bija liela vara Sitijā. Tātad viņa varēja vaicāt tikai pēc ceļa uz Dombiju un Dēlu Sitijā, bet, tā kā galvenokārt viņa apjautājās bērniem, pieaugušos baidīdamās traucēt, tad pie lielas gudrības vis netika. Vēlāk viņa aptvērās prasīt ceļu uz Sitiju, vaicājuma otru pusi pagaidām neminēdama, un tad arī pamazām, palēnām sāka tuvoties šīs lielās bargā lordmēra pārvaldītās pilsētas sirdij.

Nogurusi no iešanas, pastāvīgi stumdīta un grūstīta, apdullusi no trokšņa un burzmas, norūpējusies par brāli un abām auklēm, šausmās par pārdzīvoto un paredzamo satikšanos šādā pārvērstā izskatā ar bargo tēvu, apstulbusi un^pārbijusies no tā, kas jau garām, no tā, kas pašlaik noliek, un no tā, kas vēl stāv priekšā, Florense gāja savu grūto ceļu asaru pilnām acīm un, sirdij vai pušu trūkstot, pāris reižu apstājās, lai atvieglotu to skaļās raudās. Maz bija tādu, kas viņu šādā tērpā ievērotu, un, ja kāds ievēroja, tas nodomāja, ka viņa samācīta pamodināt šādā veidā ļaudīs līdzjūtību, un pagāja mierīgi garām. Taču Florense, saukdama palīgā visu savu rakstura stingrību un pašpaļāvību, ko jau tik agri bija izveidojuši un norūdījuši sāpīgie pārdzīvojumi, paturēdama prātā gala mērķi, neatlaidīgi traucās tam pretī.

Apaļas divi stundas bija pagājušas, kopš sācies šis dīvainais piedzīvojums, kad, vēlā pēcpusdienā izspraukusies caur ormaņu un vezumnieku rindām kādā šaurā ielā, viņa pēdīgi izkļuva ārā no negantās rīboņas un dārdoņas un atradās upes malā pie ostas vai kuģu piestātnes, kur krastmala bija nokrauta saiņiem, mucām un kastēm; turpat arī milzum lieli koka svari un maza koka mājiņa uz riteņiem, kuras priekšā, noraudzīdamies tuvējos mastos un laivās, stāvēja un svilpoja spēcīgs, plecīgs vīrs ar spalvu aiz auss, rokas kabatās sabāzis, it kā tam darba stundas pašlaik būtu beigušās.

—             Ko nu blenz! — nejauši pagriezies atpakaļ, šis vīrs teica. — Mums nav nekā tev ko iedot, meitēn. Ej vien projām!

—            Pasakiet, lūdzu, vai šī ir Sitija? — trīcēdama ievaicājās Dombija meita.

—            Ahā! Šī ir gan Sitija, ko tu pati, es tev teikšu, itin labi zini. Lasies prom! Nav mums nekā, ko dot.

—            Man nekā nevajag, paldies! — sekoja bikla atbilde. — Es tikai gribētu uzzināt ceļu uz Dombiju un Dēlu.

Vīrs, kas gausiem soļiem viņai tuvojās, likās izbrīnījies par šādu atbildi un, cieši ielūkodamies viņai sejā, vaicāja:

—     Ko gan tu varētu gribēt no Dombija un Dēla?

—     Gribu zināt ceļu uz turieni, lūdzu, tikai to.

Vīrs paskatījās uz viņu, vēl vairāk izbrīnījies, un aiz pārsteiguma sāka tik enerģiski kasīt pakausi, ka nogrūda pats savu cepuri no galvas.

—            Džo! — viņš sauca otru vīru — strādnieku, paceldams un atkal uzlikdams cepuri galvā.

—     Džo ir klāt! — Džo atsaucās.

—            Kur palika tas Dombija jaunais frantiņš, kas uzraudzīja viņēju mantu iekraušanu kuģī?

—            Tikko kā izlingoja pa otriem vārtiem, — Džo atteica.

—     Pasauc viņu atpakaļ uz brītiņu.

Džo saukdams skrēja uz vārtiem un drīz bija alpakaļ kopā ar jautru, mundru zēnu.

—            Tu esi Dombija izsūtāmais zēns, jā? — pirmais vīrs prasīja.

—            Es kalpoju Dombija firmā, mister Klārk, — zēns atteica.

—     Nu ta paraugies turp, — misters Klārks sacīja.

Paklausīdams mistera Klārka rokas mājienam, zēns virzījās uz to pusi, kur stāvēja Florense, un nekādi nesaprata — kas pilnīgi saprotami, — kāda gan viņam varētu būt daļa gar šo meiteni. Bet Florense, kas visu bija redzējusi un dzirdējusi, kas sajuta ne vien atvieglojumu, pēkšņi aptverdama, ka nu reiz visām raizēm

būs pienācis gals, bet turklāt vēl dziļu prieku par sava glābēja žirgto, jauneklīgo seju un viņa izturēšanos, vienu novalkato kurpi pamezdama, ar skubu metās viņam pretī un abām rokām satvēra viņa roku.

—     Piedodiet, lūdzu, es esmu pazudusi, — Florense teica.

—     Pazudusi! — zēns izsaucās.

—     Jā, es pazudu šorīt, tas bija tālu no šejienes… pēc tam man noģērba visas drēbes… šīs, kas man mugurā, nav manas… un mani sauc Florense Dombija … un es savam mazajam brālītim esmu vienīgā māsiņa .. . un … ak vai dieniņ, vai dieniņ! … palīdziet nu man, lūdzu, lūdzu! — Florense elsāja, ļaudama vaļu savām bērna jūtām, ko tik ilgi bija apspiedusi, un izplūda asarās. Viņas nožēlojamā mičele pa tam novēlās no galvas, un vaļā paklīdušās matu cirtas noslīdēja viņai pār seju, apstulbojot Volteru — Solomona Džilsa — navigācijas instrumentu meistara krustdēlu, kas kļuva mēms aiz sajūsmas un līdzjūtības.

Misters Klārks stāvēja vaļā muti aiz pārsteiguma un tikko dlirdami izdabūja pār lūpām: «Nu šitādu numuru es vēl nebiju redzējis šajā ostā.» Volters pacēla kurpi un uzvilka to mazajā kājiņā — tā princis pasakā laikam būs pielaikojis Pelnrušķītei dimanta kurpīti. Trušādiņu viņš parmeta sev pār kreiso roku, labo pasniedza Florensei un jutās, neteiksim ka Ričards Vitingtons, — tas pārāk nodrāzts salīdzinājums, — bet kā Anglijas Džordžs Svētais ar pieveikto un nonāvēto pūķi sev pie kājām.

—      Neraudiet, mis Dombija, — Volters teica, jūsmas pārņemts. — Cik tas brīnišķīgi, ka es te gadījos! Tagad jūs varat justies tikpat droša kā tad, ja jūs apsargātu vesela komanda drošsirdīgāko matrožu no kara kuģiem. Nu neraudiet taču!

—     Es vairs neraudu, — Florense teica. — Man tikai no prieka birst asaras.

«No prieka birst asaras,» Volters nodomāja, «un es tā prieka cēlonis.» — Iesim, mis Dombija. Ak posts, atkal tā otra kurpe nomuka! Ņemiet manējās, mis Dombija.

—      Nē, nē, nē! — Florense iesaucās, apturēdama Volteru, kad tas jau ar skubu traucās savējās vilkt nost.

—     Man šīs pašas labas. Es ar šīm gluži labi varu iztikt.

—      Nu, protams, — Vollers sacīja, nolūkodamies uz viņas kājiņām, — manējās jau vēl jūdzi garākas par tām. Kā gan es to neaptvēru! Manējās jūs nemaz nevarētu paiet. Ejam, mis Dombija. Lai tik nu man parādītos kāds nelietis, kas uzdrīkstētos jus aiztikt!

Un tā nu Volters, savilcis briesmīgi bargu seju, pavadīja mājup Florensi, kas staroja laimē; viņi gāja roku rokā, pilnīgi vienaldzīgi pret to, kā uz šadu pārīti varēja raudzīties un raudzījās pretimnācēji.

Metās jau krēsla, migla savilkās aizvien biezāka, un beidzot sāka arī līt, bet viņi to pat nejuta, jo tik ļoti abu prātus aizņēma Florenses šīsdienas piedzīvojums, ko viņa atstāstīja ar naivu vaļsirdību un uzticību — kā daždien bērns viņas gados, bet Volters klausījās tā, ka varētu domāt — tie atrodas tālu projām no Temzas ielas lipīgajiem dubļiem un vieni paši klaiņā starp platlapainiem, augstiem kokiem uz kādas neapdzīvotas tropu zemes salas, — ļoti iespējams, ka bija mirkļi, kad viņš lādu arī iztēlojās īstenību.

—     Vai mums vēl tālu jāiel? — Florense beidzot ievaicājās, pacēlusi acis uz savu ceļabiedru.

—     Ai, no liesas, — Volters teica apstādamies,

—      kur tad mēs īsti atrodamies? A, zinu gan. Bet kantori tagad jau slēgti, anis Dombija. Tur neviena vairs nav. Misters Dombijs jau sen kā aizgājis uz mājām.

Es domāju, arī mums jāiet uz mājām, ne kantori. Bet paga! Varbūt man labāk aizvest jūs pie mana tēvoča, kur es dzīvoju… tas ir pavisam tuvu… un tad aizbraukt ormanī uz jusu māju pateikt, ka esat sveika un vesela, un atvest jums kādu apģērbu? Vai nebūs tā prātīgāk?

—     Būs gan, es domāju, — Florense atbildēja. — Un * jūs, kā jūs domājat?

Kamēr viņi apspriedās, apstājušies uz ielas, no mugurpuses tuvojās kāds vīrietis un, garām iedams, uzmeta ašu skatienu Volteram, it kā sazīmējis viņā pazīstamu, bet, laikam apšaubīdams pirmo iespaidu, neapstājās un gaja tālāk savu ceļu.

—      Man liekas, tas bija misters Kārkers, — Volters sacīja. — No mūsu firmas. Ne direktors Kārkers, mis Dombija … otrs Kārkers, juniors … Hallo, mister Kārker!

—      Vai tas būtu Volters Gejs? — tas teica, panākdamies atpakaļ. — Es tā kā šaubījos … un vēl ar tādu neredzētu ceļabiedri…

Ja paskatījās, kā viņš tur stāvēja netālu no laternas un izbrīna pārņemts klausījās Voltera steidzīgajā paskaidrojumā, — cik pārsteidzošs pretstats viņš bija šiem divi bērniem, kas, rokās saķērušies, stāvēja viņa priekšā. Viņš nebija vecs, bet mali viņam bija balti, augums sagumis, jādomā, zem kādas smagas, grūtas pārdzīvojumu naslas; un dziļas rievas vagoja viņa nogurušo, skumjo seju. Acu spožums, sejas vaibsti, pat balss, kādā viņš runāja, — viss bija apdzisis, nedzīvs, it kā viņa gars un spars būtu galīgi izdedzis un izplēnējis. Viņš bija ģērbies melnā — pieklājīgi, kaut arī visai vienkārši, un viņa apģērbs, veidots, it kā pielāgojoties viņa personības raksturīgākai iezīmei, šķita savilcies, sarāvies, pievienojies žēlam lūgumam, ko pauda viss šis cilvēks no galvas līdz papēžiem, — ļaut viņam paliki neievērotam un vienam savā pazemojumā.

Un tomēr interese par jaunību un jaunības sapņiem viņā vēl nebija apdzisusi, kā bija apdzisušas citas dzirkslis viņa dvēselē, jo, kamēr zēns stāstīja, viņš vēroja tā spridzīgo seju ar dziļām simpātijas jūtām, kaut gan tām cauri vīdēja neizprotamas bažas un līdzcietība, ko viņa acis, lai kā centās, nevarēja gluži apslēpi. Kad Volters beigās jautāja viņam to pašu, ko bija jautājis Florensei, viņš joprojām zēnā noraudzījās ar to pašu izteiksmi, it kā lasītu tā sejā kādu likteni, kas bija drūmā pretrunā ar lā pašreizējo jautrību.

—      Nu, ko jūs man ieteicat darīt, mister Kārker? — Volters vaicāja smaidīdams. — Jūs, ziniet, allaž man dodat gudrus padomus, kad jums pagadās ar mani sarunāties. Bet pagadās gan tas reti.

—      Man liekas, jūsu pašu ideja ir tā labākā, — misters Kārkers atbildēja, pārmaiņus uzlūkodams te Florensi, te Volteru.

—     Mister Kārker! — Volters iesaucās, augstsirdīgas domas ielīksmots. — Paklausieties! Pašlaik jums izdevīgs gadījums. Aizbrauciet jūs pie mistera Dombija un aiznesiet viņam šo priecīgo ziņu. Tas var nākt jums par labu, ser. Es palikšu mājās. Jums jābrauc!

—     Man? — otrs attrauca.

—     Jā. Kāpēc ne, mister Kārker? — zēns brīnījās.

Atbildes vieta viņš tikai paspieda zēnam roku; likās,

kaunēdamies un baidīdamies pat to vēl darīt, tad, novēlējis labu nakti un piekodinājis vairs nekavēties, aizgāja.

—     Nu, mis Dombija, — Volters teica, noraudzīdamies viņam nopakaļis, kad arī paši bija uzsākuši savu ceļu, — tagad steigsimies ko kājas nes pie mana tēvoča. Vai jūs, mis Florense, esat kādreiz dzirdējusi misteru Dombiju runājam par misteru Kārkeru, junioru?

—     Nē, — meitene bikli atteica, — es reti dzirdu papu runājam.

«Ak jā! Vēl apkaunojošāk viņam,» Volters nodomāja. Sarunu pārtraucis, īsu brīdi viņš noraudzījās savas mazās līdzgājējas maigajā, pacietīgaja sejiņā, bet tad ar zēnisku aizrautību steidza novadīt valodas uz citu pusi; un, kad atkal laimīgā kārtā nomuka viena no nelaimīgajām kurpēm, viņš piedāvājās aiznest Florensi nešūs līdz tēvoča mājai. Florense, lai cik arī piekususi, smiedamās tomēr noraidīja šo piedāvājumu, jo, kas zinot, viņš šo varot vēl nomest zemē. Koka Mičmanis vairs nebija tālu, kad Volters uzsāka gargaros stāstus par kuģu avārijām un citiem satraucošiem notikumiem, kur vēl jaunāki zēni nekā viņš varonīgi izglābuši un uz rokām iznesuši par Florensi lielākas meitenes. Sarunas vēl ritēja pilnā sparā, kad viņi jau atradās pie instrumentu meistara durvīm.

—     Hallo, tēvoci Sol! — Volters iesaucās, iebrāzdamies veikalā, runādams aizelsdamies, trauksmaini un nesakarīgi un, kā tagad sāka, tā visu vakaru. — Brīnumains piedzīvojums! Raugi! Mistera Dombija meita apmaldījusies pilsētā … kāda vecene, ragana īstā, viņai atņēmusi visas drēbes … un es viņu atradu … atvedu šurp, lai atpūšas mūsu kambarī… redzi nu!

—     Debess augstā! — tēvocis Sols izsaucās, atsprāgdams atpakaļ, un atsitās pret iemīļotā kompasa skapīti.

—     Vai tas var būt! Nudien, es …

—      Nē, ne arī kāds cits, — Vollers pārtrauca, tālāko uzminēdams. — Neviens ne sapnī, ne nomodā, ziniet. Bet nu palīdziet man pārcelt sofu pie kamīna, jā, tēvoci? .. . Salieciet šķīvjus … parūpējieties par pusdienām viņai, jā, tēvoci?… Tās kurpes, mis Florense, pasviediet zem kamīna restēm … kājas uzlieciet uz restēm, lai apžūst. .. vai, cik slapjas! … Vai tas nav piedzīvojums, tēvoci Sol, ko? Pasarg die's, cik man karsti!

Solomonam Džilsam bija tikpat karsti — ir aiz līdzjūtības, ir aiz pārsteiguma. Viņš glaudīja Florensei galvu, spieda viņu ēst, spieda dzert, rīvēja kāju pēdas ar savu kabatas lakatiņu, iepriekš sasildītu, un sekoja ar acīm un ausīm savam krustdēlam, kam, likās, zeme zem kājām dega, un tomēr īstenībā neko no visa skaidri neaptvēra, izņemot to, ka šis uzbudinātais jaunais džentlmenis pastāvīgi viņu grūstīja un stumdīja, šaudīdamies pa istabu, gribēdams paveikt divdesmit darbus reizē ua galu galā nepadarīdams nekā.

—      Mirklīti pagaidiet, tēvoci, — Volters teica, paķerdams sveci, — kamēr es uzskrienu augšā un pārvelku citus svārkus … tad tūlīt braukšu! Saki nu, vai tas nav piedzīvojums, tēvoci!

—      Mīļo puikiņ, — Solomons atsaucās, kas ar acenēm uz pieres un lielo hronometru kabatā arī nevarēja uz vietas dēties — te skrēja pie Florenses, kas atpūtās uz sofas, te pie Voltera, kas brīžam bija vienā, brīžam otrā istabas kaktā, — tas ir visneiedomājamākais …

—     Jā, tēvoci… bet pasteidzieties, lūdzu … mis Florensei, ziniet. .. pusdienas, tēvocīti. ..

—     Jā jau, jā, — Solomons attrauca un tūlīt arī sāka atgriezt šķēles no jēra ciskas, domāt, milzi viņš grasās pabarot. — Gan es parūpēšos par viņu, Vollij. Saprotu jau. Mazā dūdiņa. Izsalkusi, protams. Ej vien tu, sataisies! Ak die's, ak die's! Sers Ričards Vitingtons, trīs lāgi Londonas lordmērs!

Cik nu ilga laika Volleram vajadzēja, lai uzkāptu savā jumtistabiņā un būtu atpakaļ lejā, un tomēr pa to

brītiņu Florense, noguruma pārmākta, siltumā pie kamīna bija iesnaudusies. Sis īsais klusuma brīdis, kaut arī tas ilga tikai dažas minūtes, palīdzēja Solomonam Džilsam tiktāl atgūties, ka viņš varēja mazliet parūpēties par ērtībām meitenei: apkrēšļoja istabu, aizvilka kamīnam aizsargu priekšā, lai gaisma nespīd acīs. Un tā nu, kad zēns nonāca lejā, meitene saldi gulēja.

—            Nu tas ir lieliski! — viņš čukstēja, Solomonu tik cieši apskaudams, ka tas gluži pārvērtās sejā. — Tūlīt braucu. Paķeršu tikai doniņu maizes, esmu neganti izsalcis … un … nepamodiniet viņu, tēvoci Sol.

—     Nē, nē, — Solomons atteica. — Burvīgs bērns.

—            Tiešām burvīgs! — Volters jūsmoja. — Es tik brīnišķīgas sejiņas vēl nebiju redzējis, tēvoci Sol. Nu es skrēju.

—     Labi, labi, — Solomons noteica atvieglotu sirdi.

—           Paklau, tēvoci Sol! — Volters iesaucās, pabāzis galvu iekšā pa durvju spraugu.

—     Vēl viņš tepat, — Solomons nopūtās.

—     Kā viņa jūtas pašlaik?

—     Itin laimīga, — Solomons atmeta.

—     Brīnišķīgi! Es aizeju.

—     Cerēsim, — Solomons norūca sevī.

—            Paklau, tēvoci Sol! — Volters sauca, atkal parādīdamies durvīs.

—     Vēl viņš tepat! — Solomons novaidējās.

—            Mēs satikām misteru Kārkeru, junioru, uz ielas; bija tik savāds kā vēl nekad. Viņš novēlēja man labu nakti, bet sekoja nopakaļis — cik dīvaini! — jo, kad bijām jau pie veikala durvīm, es atskatījos atpakaļ un redzēju, ka viņš lēni aiziet — kā kalps, kas pavadījis mani līdz mājām, kā uzticīgs suns… Kā viņa tagad jūtas, tēvoci?

—            Nu tāpat kā jau līdz šim, Vollij, — tēvocis Sols atteica.

—     Tad ir labi. Nu gan es aizeju.

Šoreiz viņš patiešām aizgāja, bet Solomons Džilss, kam pusdienas vairs prātā nenāca, nosēdās kamīna otrā malā un, vērodams aizmigušo meiteni, iedomās cēla visfantastiskākās arhitektūras gaisa pilis; krēslainajā gaismā, visu šo instrumentu vidū, viņš ar savu adīto mici un kafijas krāsas uzvalku izskatījās pēc burvja, kas iemidzinājis meiteni apburtā miegā.

Pa to laiku Volters traucās uz mistera Dombija namu ar tādu ātrumu, kādu reti sasniedz īrētu kariešu zirgi, un tomēr vēl Volters ik pēc pāris minūtēm izbāza galvu pa lodziņu un nepacietībā skubināja važoni. Nokļuvis galā, viņš zibenīgi izlēca no karietes un aizelsdamies paziņojis sulainim savas ierašanās iemeslu, tūliņ uz pēdām devās tam līdzi uz bibliotēku, kur dzirdēja skaļas, satrauktas balsis un kur jau atradās misters Dombijs, viņa māsa, mis Toksa, Ričardse un Nipere — visi pilnā sastāvā.

—     O, piedodiet, lūdzu, ser, — Volters sacīja, steigdamies pie mistera Dombija, — bet es nāku ar priecīgu ziņu: viss kārtībā. Mis Dombija ir atradusies!

Zēns ar savu atklāto seju, plandošiem matiem, dzirkstošām acīm, aizelsies aiz prieka un uzbudinājuma, — kāds pārsteidzošs kontrasts viņš bija misteram Dombijam, kad tas sēdēja viņam iepretim savā bibliotēkas istabas krēslā!

—      Es jau tev teicu, Luiza, ka viņu droši vien atradīs, — misters Dombijs sacīja, nevērīgi pār plecu pavērdamies uz šo lēdiju, kas ar mis Toksu abas raudāja.

—     Aizsūti kalpotājiem ziņu, lai meklēšanu pārtrauc. Šis zēns, kas atnācis paziņot, ir jaunais Gejs no kantora. Kādā kārtā manu meitu atrada, ser? Man zināms tikai tas, kā viņu pazaudēja, — te viņš majestātiski paskatījās uz Ričardsi. — Bet kā viņu atrada? Kas viņu atrada?

—     Gandrīz tā iznāk, ka es viņu atradu, ser, — Volters kautri atbildēja, — tas ir, es nezinu, vai varu uzskatīt par savu nopelnu, ka būtu to tieši atradis, bet es biju laimīgs ierocis . ,.

—      Ko jūs ar to gribat teikt, ser, — misters Dombijs viņu pārtrauca, ar instinktīvu nepatiku vērodams zēna acīm redzamo prieku un lepnumu par savu līdzdalību šai notikumā, — ka neesat tieši atradis manu meitu, ka esat bijis laimīgs ierocis? Runājiet, ludzu, skaidri un sakarīgi.

Tas nu nepavisam nebija Voltera spēkos — runāt sakarīgi, taču viņš pacentās paskaidrot, cik skaidri spēdams savā uzbudinājumā, kā viss bija noticis un kāpēc viņš ieradies viens pats.

—      Skuķēn, vai jūs dzirdat? — misters Dombijs bargi vērsās pie melnaces. — Paņemiet, kas nepieciešams, tūlīt brauciet līdzi šim jauneklim un pārvediet mājās mis Florensi. Gej, jums par pūlēm samaksās rīt.

—     O, pateicos, ser, — Volters teica. — Jūs esat pārāk laipni. Paliesi, es ne par kādu samaksu neesmu domājis, ser.

—      Jūs esat puika vēl, — misters Dombijs strupi, gandrīz vai nikni atteica, — un tam, ko jūs domājat vai nedomājat, nav nozīmes. Jūsu rīcība ir teicama, ser. Nesabojājiet to. Luiza, ielej, ludzu, puisim glāzi vīna.

Mistera Dombija skatiens sekoja Volteram Gejam ar jūtamu nepatiku, kad tas misis Čikas pavadībā izgāja no istabas; un, jādomā, ar tikpat lielu nepatiku viņš gara acīm sekoja Volteram, kad tas kopā ar mis Sjūzenu Niperi devās atpakaļ pie tēvoča.

Tur Florense, izgulējusies un krietni atspirgusi, bija paēdusi pusdienas un tikusi jau lielos draugos ar Solomonu Džilsu, kam vaļsirdīgi bērna uzticībā izkratīja savu sirsniņu. Melnace, kas tik daudz bija raudājusi, ka tagad to varēja saukt par sarkanaci, bija pavisam klusa un nospiesta; bez neviena dusmīga vārda, bez pārmetumiem viņa dedzīgi apkampa Florensi, tā vērsdama šo satikšanos bezgala aizkustinošu. Tad, izmantodama šimbrīžam viesistabu par ģērbtuvi, viņa saposa meiteni piedienīgas drēbēs, kas piešķīra Florensei atkal Dombijas cienīgu izskatu, cik nu tās iedzimtā nepilnība pieļāva, un nekavejoties steidzas mājup.

—     Arlabvakar! — meitene teica, pietecēdama pie Solomona Džilsa. — Jūs bijāt ļoti labs pret mani.

Veco Solu tas gluži aizgrāba, un viņš noskūpstīja Florensi, kā būtu skūpstījis savu mazmeitiņu.

—     Arlabvakar, Volter! Uz redzēšanos! — Florense atvadījās.

—     Uz redzēšanos! — Volters sacīja un sniedza viņai abas rokas.

—     Es nekad jūs neaizmirsīšu, — Florense piebilda.

—     Nekad, nekad! Uz redzēšanos, Volter!

Savas pateicīgās sirds nevainībā meitene stiepa viņam vaidziņu pretī. Volters noliecās, un, kad atkal pacēla galvu, viņš, nosarcis līdz ausu galiem, kaunīgi uzlūkoja tēvoci Solu.

—     Kur ir Volters? Arlabunakt, Volter! Arlabvakar, Volter! Sniedziet vēlreiz man roku, Volter! — tā Florense sauca, jau sēdēdama ar jauniņo aukli karietē. Kad beidzot kariete sāka ripot, Volters no durvju sliekšņa jautri atvēcināja pretī Florenses plīvojošam mutautiņam, un Koka Mičmanis viņam blakām, tāpat kā viņš, šķita vērojam tikai šo vienu karieti, izslēdzot visas pārējās no sava redzes loka.

Paredzētajā laikā kariete atkal stāvēja pie mistera Dombija savrupnama, un atkal bibliotēkā balsis jaucās cita caur cilu. Atkal lika dols rīkojums, lai kariete gaida. «Misis Ričardses kārta,» kāda no kalpotājām draudīgi pačukstēja, kad Sjūzena ar Florensi gāja tai garām.

Pazudušā bērna parādīšanās radīja nelielu satraukumu, tikai nelielu. Misters Dombijs, kam meita palika joprojām neatrasta, pieskārās ar lūpām tās pierei un Ijrīdināja nekad vairs neskriet projām un vispār neklaiņot apkārt ar neuzticamiem ceļabiedriem. Misis Čika mitējās sūroties par cilvēku morālo pagrimšanu — pat tādos gadījumos, ja godīgus ceļus tos aicina iet Labdarīgais Slīpētājs; un apsveica Florensi ne gluži tā, kā būtu apsveikusi īstu Dombiju. Mis Toksa savas jūtas noskaņoja pēc paraugiem, kas tai bija acu priekšā. Tikai Ričardse, noziedzīgā Ričardse viena vienīgā atviegloja sirdi saraustītos apsveikuma vārdos un patiesā, neviltotā mīlā spieda mazo, nomaldījušos bērnu pie krūts.

—     Ak, Ričardse! — misis Čika teica nopūzdamās.

—     Būtu daudz patīkamāk tiem, kas grib labu domāt par saviem tuvākiem, un piedienīgāk jums, ja jūs īstā laikā īstas jūtas būtu parādījusi puisītim, kam tik maziņam nu tiek atraula viņa dabiskā barība.

—     Liegts, — mis Toksa raudulīgi nodudināja, — spirdzināties pie visiem kopīgā avota.

—     Ja es jūsu vietā būlu tā nepateicīgā, — misis Čika svinīgā balsī turpināja, — un ja es spriestu tā kā jūs, Ričardse, tad man jau būtu licies, ka Labdarīgo Slīpētāju ģērbs atnesīs tikai postu manam bērnam un izglītība to pazudinās.

Ja nu par to sākts runāt, tad jāteic, — bet misis Čika jau to nezināja, — ka ģērbs diezgan lielu postu jau bija atnesis zēnam, un izglītība — arī tā, iespējams, ar laiku atnesīs to pašu, jo viss guvums no tās ir pagaidām pļauku krusa un asaras.

—     Luiza! — misters Dombijs sacīja. — Nav nozīmes vilkt garumā šo izskaidrošanos. Sieviete ir atlaista, un alga tai izmaksāta. Jums jāatstāj šis nams tāpēc, Ričardse, ka jūs manu dēlu — manu dēlu, — misters Dombijs ar uzsvaru atkārtoja šos divi vārdus, — paņēmāt līdzi uz šo čūksnāju, ievedāt tādā sabiedrībā, kuru pieminot vien jau cilvēkam jānodrebinās. Bet Florenses šīrīta likstu es uzskatu savā ziņā par laimīgu un labvēlīgu apstākli, jo, nenotikusi ta, es nekad nebūtu uzzinājis par jūsu pārkāpumu — no jūsu mutes jau nu nekādā ziņā. Manuprāt, Luiza, otra aukle, tā nepieaugusī persona, — te mis Nipere sāka balsī šņukstēt,

—     kas vēl tik jauna un neapšaubāmi pakļāvusies Pola aukles ietekmei, var palikt. Parūpējies, lūdzu, lai samaksā važonim, kas aizvedīs šo sievieti uz … — misters Dombijs aprāvās un saviebās, — uz Stegsa Dārziem.

Pollija pagriezās uz durvīm, bet Florense, ieķērusies tai svārkos, raudādama izmisīgi lūdzās, lai neiet projām. Redzēt, ka viņa miesa un asinis — ko viņš nevarēja noliegt — līp pie šīs dievdotās, svešās sievietes, kamēr viņš sēž turpat līdzās, — tas iedūrās kā duncis augstprātīgā tēva krūtīs, kā bulta viņa smadzenēs. Patiesībā viņam neko daudz nerūpēja, pie kā līp un no kā atraujas viņa meita. Asu, sāpīgu dūrienu krūtīs viņš sajuta, iedomādamies, ko būtu darījis viņa dēls.

Tas gan ir nenoliedzami, ka tonakt viņa dēls raudāja visā galvā. Patiesību sakot, nabaga Polam bija vairāk

dibināts iemesls raudāt, nekā mēdz būt dēliem viņa vecumā, jo viņš bija zaudējis savu otro māti — savu pirmo, ciktāl sniedzās viņa paša zinašanas, — tik pēkšņi un negaidīti, kā bija nācis arī tas pirmais trieciens, kas aptumšoja viņa dzīves ausmu. Tapat arī viņa māsa, kas raudāja tik rūgti, līdz miegs to pārvarēja, bija zaudējusi mīļu, labu draugu. Bet tā jau ir novirzīšanās sānis. Nešķiedīsim velti vārdus.

7.NODAĻA SKATIENS NO PUTNA LIDOJUMA UZ MIS TOKSAS DZĪVES VIETU, KĀ ARI UZ VIŅAS JŪTU PASAULI

Mis Toksa apdzīvoja mazu, pelēku nameli, kas nezin kādā Anglijas senvēstures periodā bija iespraucies moderno celtņu rajonā pilsētas rietumu daļā, kur tas arī palicis lielās ielas aizstūrī un stāvēja, ierāvies ēnā, kā tāds nabagais rads, uz kuru nicīgi noraugās lepnie, staltie nami. Tas atradās ne lieši laukumā, ne tieši sētā, bet pavisam miegainā, aklā ieliņā, kuru attālie durvju klabekļu dubullpiesitieni vērta vēl biklāku un it kā šaurāku. So kluso nomali, kur ielu bruģakmeņu spraugas ar zāli aizaugušas, sauca par Princeses laukumu; un Princeses laukumā bija Princeses baznīciņa ar skanīgu zvanu, kas dažreiz svētdienās saaicināja uz dievkalpojumu tepat vai divdesmit piecus dievlūdzējus. Tur bija arī «Princeses ģerbonis» — krodziņš, kuru visbiežāk apmeklēja spožās livrejās tērpti sulaiņi. «Princeses ģerboņa» priekšā treliņu nožogojumā stāvēja šūpuļkrēsls, taču neviens neatcerējās redzējis to izdzenam kādreiz ārpusē; bet jaukos rītos treliņi tika izdekorēti alvas krūzītēm, sakarot katra spraišļa galā pa vienai (pavisam to bija četrdesmit astoņi, kā mis Toksa ne vienreiz vien bija pārskatījusi).

Bez mis Toksas nameļa Princeses laukumā atradās vēl viens privātnams, un kur tad vēl milzīgi lielie vārti ar milzīgi lieliem, lauvu galvām izrotātiem klabekļiem.

Šie vārti nekad netika virāti, un, pēc |aužu domām, tie bija pamesta iebrauktuve nezin kam piederošā zirgu staļļu sētā. Patiešām Princeses laukumā gaisā bija jūtamas vēsmas no staļļiem; bet no mis Toksas guļamistabas (tā atradās mājas aizmugurē) pavērās skats tieši uz šo staļļu sētu, kur zirgu puiši, lai kādu darbu darīdami, allaž bija jautri un trokšņaini un kur gar ēku sienām aizvien plivinājās kučieru, viņu sievu un bērnu paši ikdienišķākie, intīmākie apģērba gabali — izkārti kā Makbeta karogi uz pils vaļņiem.*

Tanī otrā privātmājā, kuru nomāja atvaļināts nama pārzinis, kas apprecējis kādu saimniecības vadītāju, bija izdots mēbelēts dzīvoklis vientuļam džentlmenim — vecpuisim, tiešāk izsakoties, — kādam majoram ar kokainu, zilu seju un briesmīgi izvalbītām acīm, kurā mis Toksa saskatīja, kā viņa pati izteicās, «kaut ko nu tiešām militāru» un ar kuru šad tad apmainījās laikrakstiem un pamfletiem vai citiem šāda veida platoniskiem uzmanības veltījumiem, starpnieka lomu uzticot majora melnīgsnējam sulainim, kuru mis Toksai labpatika iedēvēt par «iezemieti» nesaistot šo nosaukumu ne ar kādu ģeogrāfisku priekšstatu.

Varbūt nekad vēl nebija redzēts mazāks priekšnamiņš un šaurākas kāpnes kā mis Toksas priekšnamiņš un kāpnes. Varbūt, ņemot visu kopā, no pamatiem līdz jumta korei, tas bija pats neērtākais namelis visā Anglijā un pats neizskatīgākais, bet toties, kā mis Toksa mēdza teikt, kas par apkārtni! Ziemu tur dienas gaismu gandrīz nemaz neredzēja, sauli arī paša labākajā laikā ne, un gaisu labāk nemaz nepieminēt, tāpat ielu satiksmi. Un tomēr mis Toksa teica: bet padomājiet — kas par apkārtni! To pašu teica arī zilvaidzis majors, kam acis sprāga no pieres ārā, jo arī viņš lepojās ar Princeses laukumu un savā klubā, kad vien radās izdevība, viņš novirzīja sarunas uz kaut ko, kas saistījās ar dižajiem ļaudīm no lielās ielas aiz stūra, lai ar gandarījumu varētu iemest starpā, ka tie — viņa kaimiņi.

Nekošā mājele, kurā mitinājās mis Toksa, bija viņas īpašums, mantots no medaljonā ieslēgtas blāvās acs īpašnieka, kas mirdams to viņai novēlējis; viņa miniatūrģīmetne ar puderētu galvu un bizīti stāvēja viesistabā uz kamīna dzegas, simetriski novietota iepretī tējkannas paliktnim. Istablietu lielākā daļa bija vēl no pūderētās galvas un bizītes laikmeta, starp citu, arī šķīvju sildītājs, kas, tikko vairs kopā turēdamies uz savām četrām līkajām, izļodzītajām kājelēm, mūžīgi aizsprostoja kādam ceļu, un galīgi sagrabējis klavihords, kura meistara vārdu apmirdzēja koši uzgleznots puķuzirnīšu vainags.

Lai gan majors Begstoks bija sasniedzis, kā daiļliteratūrā mēdz izteikties, dzīves kulminācijas punktu un kāpa lejup tāds gandrīz bez balss, stīviem žokļiem, garām, noļukušām ziloņa ausīm un tādām acīm un sejas krāsu, kas liecināja par mākslīgu kairinātāju lietošanu, kā tas jau aizrādīts, — viņš bija lepns savā garā, ka spējis saistīt mis Toksas uzmanību, un priecēja savu godkāri, iztēlodamies, ka šī mis Toksa ir lieliska sieviete un turklāt metusi aci uz viņu. Aplinkus mājienus par to viņš dažkārt izmeta arī klubā, savos vieglajos jociņos, kuru mūžīgais temats bija vecais Džo Begstoks, vecais Džojs Begstoks, vecais Dž. Begstoks, vecais Džošs Begstoks un tā tālāk, jo majora gaišā humora balsts un satvars bija visfamiliārākā apiešanās pašam ar savu vārdu.

—      Džojs B., ser, — majors mēdza dižoties, cēli pavicinādams savu spieķi, — sver duci tādu kā jūs. Bijis jūsu vidū vairāk šādu vīru no Begstoku sugas, ser, jūs būtu tikai cēlušies. Vecajam Džo, ser, nenāktos tāli meklēties pēc sievas — pat tagad vēl, ja tik šim prāts nestos meklēties; bet viņam ir krama sirds, ser, šim Džo, viņš ir nelokāms un ve-elnišķi slīpēts!

Pēc šādas deklarācijas tad bija dzirdama gārdzoša šņākoņa, majora zilā seja kļuva zili sarkana un acis vai no pieres sprāga ārā.

Lai cik cildenas slavas dziesmas sev dziedāja, majors tomēr bija egoists. Jāšaubās, vai vispār kādam varēja būt vēl egoistiskāka sirds — pareizāk varbūt būtu teikt — vēders, ja ņem vērā, ka tas viņam nenoliedzami bija pirmā vietā. Viņam prātā neienāca, ka varētu kāds viņu arī neievērot vai ignorēt, un pilnīgi neaptverama doma viņa saprātam bija, ka viņu varētu neievērot vai ignorēt mis Toksa.

Un tomēr, kā izrādījās, mis Toksa aizmirsa viņu — pamazām vien aizmirsa. Viņa sāka aizmirst majoru drīz pēc tam, kad bija atklājusi Tūdlu ģimeni. Arvien biežāk aizmirsa, tuvojoties kristībām. Pēc tam jau viņa to aizmirsa ar tādu ātrumu, kā pieaug kapitāla augļu augļi. Kaut kas vai kāds acīmredzot bija stājies viņa vietā un tagad saistīja šīs lēdijas uzmanību.

—      Labrīt, cienītā, — majors sveicināja, saticis mis Toksu Princeses laukumā dažas nedēļas pēc iepriekšējā nodaļā minētajām pārmaiņām.

—     Labrīt, ser, — mis Toksa atbildēja ļoti vēsi.

—      Džo Begstokam, cienītā, — ar parasto galantumu majors teica, — nu jau kur tas laiks nav bijis lemts prieks pamest uz jūsu logu godbijīgu sveicienu. Pret Džo izturējušies pārāk bargi. Viņa saule ir paslēpusies aiz mākoņa.

Mis Toksa nolieca galvu, bet vēsā vienaldzībā, patiešām.

—     Džo spīdeklis varbūt bija izbraucis no pilsētas, cienītā? — majors painteresējās.

—     Es? Izbraukusi? O, nē! Nekur es nebiju izbraukusi, —* mis Toksa atteica. — Pēdējā laikā esmu ļoti aizņemta. Gandrīz visu savu laiku es ziedoju kādiem ļoti tuviem draugiem. Tagad pat, atvainojiet, es nevaru ilgāk uzkavēties. Sveiki, ser!

Majors, zilāks no vaiga kā jebkad, murminādams un rūkdams kaut ko ne visai glaimojošu, noskatījās, kā apburošā gaitā cēla un iznesīga mis Toksa aizsoļoja, pamezdama Princeses laukumu.

—      Sasodīts, ser, — majors teica, ripinādams savas vēža ačeles visapkārt Princeses laukumam un uzrunādams tā aromātisko gaisu, — pirms sešiem mēnešiem šī sieviete vēl mīlēja to zemi, pa kuru staigā Džošs Begstoks. Ko tas gan varētu nozīmēt?

Padomājis mazliet, majors nosprieda, ka tas nozīmē vīriešu ķeršanu, ka tas nozīmē intrigu un cilpas, ka mis Toksa izliek lamatas. «Bet Džo jūs, cienītā, nenoķersit,» majors teica. «Viņš ir nelokāms, cienītā, nelokāms ir šis Dž. B. Nelokāms un ve-einišķi slīpēts!» Todien līdz pat vakaram viņš varēja smīknēt un grudzināt par šo atklājumu.

Un tomēr, kad bija pagājusi šī diena un vēl daudzas dienas, likās, ka mis Toksa joprojām neveltī majoram ne mazākās uzmanības un vispār par viņu nemaz neiedomājas. Bija taču laiks, kad viņa šad un tad paskatījās pa kādu no saviem mazajiem, tumšajiem lodziņiem un sarkdama atņēma majora sveicienu, bet tagad viņa vairs nekad nesagādāja majoram šo prieku un nelikās zinis, vai viņš skalās pāri ielai vai neskatās. Bija notikušas arī citas pārvērtības. Majors, paslēpies pats savas istabas pakrēslī, bija novērojis, ka mis Toksas māja pēdējā laikā sākusi tā kā vairāk uzposties; ka vecajam kanārijputniņam uzradies jauns būris ar apzeltītām stieplēm; ka galdi un kamīns izrotāti dažnedažādiem no krāsainas papes un papīra izgrieztiem ornamentiem; ka logos pēkšņi sakuplojuši zaļi augi; ka mis Toksa pa reizei vingrinās pie klavihorda, kura puķuzirnīšu vainags vienmēr tika dižmanīgi izstādīts, un to savukārt kronēja nošu burtnīca ar Kopenhāgenas valsi un Putnu valsi, kurus mis Toksa pati ar savu roku bija tur ierakstījusi.

Lai nu vēl cits viss, bet galvenais, — mis Toksa jau labi sen kā ģērbās ar neparastu rūpību un eleganci pa pusei sērās. Bet tieši tas majoram palīdzēja tikt pie skaidrības: viņš nolēma savā prātā, ka mis Toksa ir saņēmusi nelielu mantojumu un varen salepojusies.

Bet notika, ka tūlīt olrā dienā pēc tam, kad ar šādu atrisinājumu bija nomierinājis prātu, majors, sēdēdams pie brokastu galda, ieraudzīja mis Toksas mazajā viesistabā tik satricinošu un brīnumainu parādību, ka labu brīdi palika kā pieaudzis pie krēsla; tad metās uz olru istabu un, atgriezies ar teātra binokli, vēl dažas minūtes apskatīja šo parādību.

—     Tas ir zīdainis, ser, — majors sacīja, sabīdīdams binokli, — deru uz piecdesmittūkstoš mārciņām!

Majors to nevarēja aizmirst. Viņš neko citu vairs nespēja darīt kā vienīgi svilpot un urbīgi blenzt, tā ka acis, kādas tās bija pirms tam, salīdzinājumā ar pašreizējām būtu nācies atzīt par iekritušām, dziļi pierē iegrimušām. Dienu pēc dienas divi, trīs, četras reizes nedēļā šis zīdainis tur atkal parādījās. Majors joprojām valbīja acis un svilpoja. Tā nu tas noticis — viņš bija palicis viens Princeses laukumā. Mis Toksai vairs prātā nenāca interesēties, ko viņš dara. Viņš varēja melns kļūt zila vietā, viņai par to nebūtu ne silti, ne salti.

Neatlaidību, ar kādu viņa traucās projām no Princeses laukuma, lai atvestu šo zīdaini ar viņa aukli pie sevis, pavadīja tos atkal atpakaļ un nemitīgi turēja modru aci pār tiem, neatlaidību, ar kādu viņa pati auklēja mazuli, baroja to, rotaļājās ar to un stindzināja tā jaunās asinis *, muzicēdama uz klavihorda, — varēja tiešām apbrīnot. Ap to pašu laiku apmēram viņu bija pārņēmusi tieksme allaž vien aplūkot kādu rokassprādzi, tieksme raudzīties mēnesī, ko stundām ilgi neapnika vērot no sava kambarīša loga. Bet, lai nu viņas acis kavējās vienalga pie kā — saules, mēness, zvaigznēm vai rokassprādzes, uz majoru tās nepavērās. Un majors svilpoja, valbīja acis, brīnījās, šaudījās kā apsvilis pa savu istabu un netika ne pie kādas skaidrības.

—     Jūs pilnīgi iekarosit mana brāļa Pola sirdi, es runāju skaidru patiesību, dārgā, — misis Cika kādu dienu ieminējās.

Mis Tqksa nobāla.

— Ar katru dienu viņš sāk vairāk līdzināties Polam, — misis Cika teica.

Atbildes vietā mis Toksa paņēma mazo Polu klēpī un ar saviem glāstiem saburnīja un saspieda pavisam plakanu kruzuļoto lenšu pušķīti pie viņa cepurītes.

—      Bet ar māti, — mis Toksa sacīja, — ko man nācies iepazīt tikai pēc jūsu nostāstiem, — vai kāda maza līdzība viņam ir arī ar māti?

—     Bet nu nekādas, — Luiza atteica.

—     Viņa bija . . . viņa bija skaista, man liekas? — mis Toksa nedroši ieminējās.

—      Kā to teikt, — misis Cika atbildēja, brīdi objektīvi apsvērusi, — nabaga mīļā Fannija bija interesanta. Neapšaubāmi interesanta. Bet viņai trūka tā diženuma, tās cēlās iznesības, kas it kā nedrīkstētu trūkt mana brāļa sievai; trūka viņai arī enerģijas un gribas spēka, kādu no sievas varētu prasīt šāds vīrs.

Mis Toksa dziļi nopūtās.

—     Bet viņa bija pievilcīga, — misis Cika sacīja,

—     ļoti, ļoti pievilcīga. Un kur labsirdīga, mīļā, cik labsirdīga bija nabaga Fannija!

—     Eņģelīt, tu! — mis Toksa jūsmīgi uzrunāja mazo Polu. — Tu sava papa mazais portretiņš!

Ja majors zinājis, cik daudz cerību un sapņu, cik daudz plānu un aprēķinu tika likts uz šī bērna galvu; ja varējis redzēt tos visus nekārtīgā jūklī lidināmies ap mazā Pola kruzuļaino cepurīti, kuram par to nebija ne jausmiņas, tad viņš patiešām būtu varējis acis ieplest. Tad viņš šai jūklī būtu pamanījis arī dažus mis Toksas godkāres puteklīšus un stariņus; tad varbūt viņš būtu atskārtis, kādas kautras cerības mis Toksa liek uz Dombija firmu.

Ja mazulis pats varējis pamosties naktī un ieraudzīt ēnojamies ap sava šūpuļa aizkariem visu to fantastisko cerību blāvus atspulgus, kādas citi savos sapņos lika uz viņu, viņš būtu sabijies — un ne bez iemesla. Bet viņš saldi gulēja un nekā nejauda ne par mis Toksas jaukajiem nodomiem, ne par majora neizpratni, ne par savas māsas agrajām skumjām, ne tēva nesatricināmajām vīzijām, nejauda, ka zemes virsū kaut kur atrodas kāds Dombijs vai Dēls.

8.NODAĻA POLA TURPMĀKĀ ATTĪSTĪBA UN RAKSTURS

Laika — tā sacīt, otra majora, — modro, vērīgo acu uzraudzībā Pola snauda pamazām pārvērtās. Arvien vairāk un vairāk gaismas ielauzās tajā, arvien skaidrāki sapņi traucēja to; arvien vairāk saradās priekšmetu un iespaidu, kas nedeva viņa prātam miera; un tā pamazām viņš izkūņojās no autiņiem un iesoļoja bērnībā, sāka runāt, staigāt, par daudz ko interesēties — izvērtās Dombijā.

Pēc Ričardses grēkā krišanas un izraidīšanas bērnistaba, varētu sacīt, lika nodola komisijas pārziņā, kā tas dažkārt notiek arī ar sabiedriskām iestādēm, ja nevar atrast atsevišķu Atlantu, kas visu to tur savos plecos. Komisijas locekles, protams, bija misis Cika ar mis Toksu, kuras nodevās savam pienākumam ar tik pārsteidzošu aizrautību, ka majors Begstoks katru dienu no jauna pārliecinājās par savu krišanu nežēlastībā, bet misters Čiks, nejuzdams vairs mājas uzraudzības, metās jautrā sabiedrībā, pusdienas ēda klubos un kafejnīcās, trijos gadījumos noteikti oda pēc tabakas un uz teātri gāja viens pats, vārdu sakot, atkratījās, kā misis Čika kādreiz pārmeta viņam, no visām sabiedriskām saistībām un morāliem pienākumiem.

Lai arī pirmajos dzīvības mēnešos mazais Pols modināja lielas cerības, tomēr visa lielā uzmanība un

rūpība nespēja panākt, lai viņš izaugtu par veselīgu, ņipru zēnu. Trausls veselībā jau varbūt no dzimšanas, viņš, palicis bez zīdītājas, sāka vārgt un nīkt, un ilgu laiku tā vien likās, ka viņš gaida tikai izdevību, lai izslīdētu kopējām no rokām un dotos meklēt savu pazudušo māti. Ticis pāri šai bīstamajai vietai savā sacīkšu skrējienā pretī briedumam, viņš tomēr vēl sadūrās ar grūtībām, daudz moku viņam vēl sagādāja turpmākie šķēršļi dzīves skrejceļā. Katrs zobs viņam bija bīstama barjera un katra pūtīte masalās — akmens valnis. Katra garā klepus lēkme viņu nolika gultā, tad nāca ar joni citpakaļ citai visādas vieglākas kaites, neļaudamas nemaz aLlabt un tikt uz kājām. Pat cūciņa — ja tai bija sakars ar bērnu slimību, kurai aizdevusi savu vārdu, — plosīja viņu kā nezin kāds meža zvērs, bet vēja bakas izrādījās postošākas par orkānu.

Varbūt aukstums Pola kristībās bija bargi ķēris kādu jutīgu vietu viņa organismā, kas nespēja atžirgt viņa tēva stindzinošajā pavēnī; lai nu kā, bet kopš šīs dienas sākās viņa likstas. Misis Vikema cik reižu novaidējās, šī neesot vēl redzējusi, kur kādam mazulim klājies tik grūti.

Misis Vikema bija viesmīļa sieva — kas būtībā bija tikpat daudz kā būt kaut kura vīra atraitnei —, kuras lūgumu pieņemt viņu darbā mistera Dombija namā apsvēra viņai labvēlīgi, jo bija nešaubīgi pārliecināti, ka viņai nebūs pielūdzēju un arī viņa ne pēc viena netvīks; un tātad pēc pāris dienām, kad mazais Pols bija tik pēkšņi atšķirts no krūts, viņu pieņēma tam par aukli. Misis Vikema bija lēnas dabas sieviete bālganu seju, vienmēr uzrauktām uzacīm, vienmēr nokārtu galvu; vienmēr gatava sevi pažēlot vai būt žēlojama, vai kādu citu pažēlot; daba viņu bija apveltījusi ar apbrīnojamu tieksmi redzēt itin visu vistumšākās, visdrūmākās krāsās, minēt salīdzinājumam un pierādījumam visšausmīgākos precedentus un gūt vislielāko apmierinājumu šī sava talanta vingrināšanā.

Gandrīz lieki piebilst, ka ne mazākais mājiens par šo īpašību nenokļuva varenā mistera Dombija bagātajā zināšanu krājumā. Būtu jau tīrais brīnums, ja tas noticis, kad mājās ne viens — pat ne misis Cika vai mis

Toksa — neuzdrošinājās viņam pat ar pušplēstu vārdiņu ieminēties, ka varētu būt jel mazākais iemesls kaut kādām bažām par mazo Polu. Viņš bija nodomājis savā prātā, ka bērnībā jāizguļ sava zināma tiesa vieglāku slimību, ka tas citādi nemaz nevar būt, un, jo ātrāk tas notiek, jo labāk. Ja viņš būtu varējis atpirkties vai atrast kādu vietnieku, kā dažkārt atrod nelaimīgam zemessargu lo^cs izvilcējam, viņš labprāt to būtu darījis un maksājis, ko prasa. Bet, tā kā tas nebija iespējams, viņš tikai pabrīnījās dažbrīd savā augstmanībā, ko Daba ar to īsti grib parādīt, un atrada mierinājumu apcerē, ka vienam jūdžu stabam atkal laimīgi paiets garām un par šo gabalu jau tikts tuvāk ceļojuma mērķim. Jo nepacietība tagad pārspēja visas viņa jūtas, un, augot Polam lielākam, auga arī nepacietība. Ar nepacietību gaidīja viņš brīdi, kad sapnis par viņu abu apvienoto varenību ar triumfu piepildīsies.

Daži filozofi apgalvo, ka mūsu karstāko mīlas un pieķērības jūtu pamatā esot egoisms. Ka misteram Dombijam dēls jau no sākuma galvenokārt nozīmēja daļu viņa paša varenības vai (kas ir tikpat daudz) Dombija un Dēla varenības, tas bija tik skaidri nomanāms, ka bez grūtībām varēja atsegt visdziļākos pamatus, uz kā balstījās viņa mīlestība un pieķērība dēlam — tāpat kā daža laba skaista, par slavenu atzīta celtne. Viņš tomēr mīlēja dēlu ar visu mīlas spēku, cik viņā bija. Ja viņa ledainajā sirdī bija kāds stūrītis silts, tajā mitinājās viņa dēls; ja tās cietajā virsmā varēja iespiesties kāds tēls, tad tas bija dēla tēls; gan ne zīdaiņa, ne zēna tēls, bet pieauguša vīra — firmas «Dēla» tēls. Tāpēc viņš dega nepacietībā pietuvināt nākotni un steigā aiztraukties pāri zēna dzīves pārējiem etapiem. Tāpēc arī tie viņam maz rūpēja — vai pat nemaz, — kaut arī viņš mīlēja dēlu, viņam šķita, ka zēns dzīvo apburtu dzīvi un tam jākļūst par to vīru, ar kuru viņš domās pastāvīgi ir kopā un kuram kaļ plānus — kā jau īstenībā esošai personai.

Polam daudz vairs netrūka no pieci gadi. Viņš bija jauks, ņiprs puišelis, gan tādu pabālu, skumīgi domīgu sejiņu, kas deva iemeslu misis Vikemai itin bieži zīmīgi pašūpot galvu un gari un dziļi nopūsties. Viņa temperaments modināja paļāvīgu ticību, ka vēlākajā dzīvē viņš būs vīrs ar valdonīgu raksturu; pats viņš jau tagad apjauda savas personas svarīgumu un likumīgās tiesības visu un visus verdziski pakļaut sev pēc sirds patikas. Brīžiem viņš tiešām varēja būt kā jau bērns, jautrs un bezbēdīgs, — ka ne ēnas no domīguma un nospiestības, bet citubrīd viņam uznāca dīvaina patika kā vecam vīram pasēdēt savā mazajā alpūtas krēsliņā un nogremdēties domās; tad viņš atgādināja (arī valodā) kādu no tām baismajām pasaku būtnēm, kas, simt piecdesmit vai divi simti gadu vecas, fantastiskā kārtā parādās apmainīto bērnu izskatā. Parasti šāda nebērnišķīga oma viņam uznāca augšā, bērnistabā, taču reizēm viņš sadrūma pēkšņi un negaidot, izsaukdamies, ka jūtas noguris, — pat tajos brīžos, kad abi ar Florensi jautri rotaļājās vai ar mis Toksu spēlēja zirgu un braucēju. Bet nekad viņš neiegrima tādā melanholijā kā pēc pusdienām, kad viņa krēsliņš bija nonests lejā un zēns sēdēja ar Lēvu kabinetā pie kamīna. Tas bija šai brīdī dīvainākais pāris, kādu jebkad kamīna liesmas apgaismojušas. Misters Dombijs, tik taisns un svinīgs, raugās ugunī; viņa mazā kopija vecum vecu sejiņu koncentrētā uzmanībā kā prātnieks gremdē acis sarkanajās tālēs. Misters' Dombijs apcer komplicētus plānus un projektus pasaules mērogā; mazajai kopijai galvā sazin kādas gaisīgas fantāzijas, neizveidotas domas, murgaini prātojumi. Misters Dombijs ir stings no stērķeles un augstmanības; mazā kopija — no iedzimtības un neapzinīgas atdarināšanas. Abi tik līdzīgi viens otram un tomēr tik ārkārtīgi atšķirīgi.

Kādreiz, kad viņi tā ilgu laiku bija nosēdējuši pilnīgā klusēšanā un misters Dombijs tikai tādēļ zināja bērnu esam nomodā, ka, laiku pa laikam pavērdamies uz to, bija redzējis liesmu dimantiņus zaigojam tā acīs, mazais Pols pārtrauca klusumu, ievaicādamies:

—     Papa, — kas ir nauda?

Pēkšņajam jautājumam bija tik tiešs sakars ar mistera Dombija pašreizējām pārdomām, ka tas galīgi apmulsināja misteru Dombiju.

—     Kas ir nauda, Pol? — viņš pārjautāja. — Nauda?

—           Jā, — bērns teica, uzlikdams rokas uz sava mazā krēsliņa atbalstņiem un savu veco sejiņu pavērsdams pret misteru Dombiju. — Kas ir nauda?

Misters Dombijs bija grūtā stāvokli. Viņam būtu bijis viegli dot dažus paskaidrojumus, kas ietvertu tādus terminus kā apgrozības līdzeklis, valūta, valūtas devalvācija, vekseji, vērtspapīri, zelta nodrošinājums, valūtas kurss, dārgmetālu tirgus cena un tā tālāk, bet, paskatīdamies lejup uz mazo krēsliņu un redzēdams, cik tas zemu un tālu no viņa, viņš atbildēja:

—     Zelts, sudrabs un kapars. Ginejas, šiliņi, puspensi. Tu zini, kas tie ir?

—      O, jā, es zinu, kas tie ir, — Pols atteica. — Bet es nedomāju to, papa. Es gribēju zināt — kas tā nauda pati ir?

Ak mūžs, cik veca bija viņam sejiņa, kad viņš atkal pavērās augšup uz tēvu!

—      Kas nauda pati ir? — misters Dombijs atkārtoja, atstumdamies mazliet nostāk ar savu krēslu, lai labāk varētu nopētīt iedomīgo knisli, kas uzdevis tādu jautājumu.

—      Es.domāju, papa, — ko tā var izdarīt? — Pols teica, sakrustodams rokas pār krūtīm (īsās roķeles tik tikko sniedzās tām pāri) un raudzīdamies te ugunī, te uz tēvu, te ugunī, te atkal uz tēvu.

Misters Dombijs pastūma krēslu atpakaļ vecajā vietā un noglaudīja zēnam galvu.

—      Drīz vien tu to sapratīsi labāk, manu lielo puisi, — viņš sacīja. — Nauda var izdarīt visu ko. — To teikdams, viņš saņēma zēna rociņu savējā un papliķēja to ar savu otru roku.

Bet Pols, cik ātri varēdams, atbrīvoja savējo un, viegli bružādams to pa krēsla elkoņa balstu — it kā delnā viņam atradies prāts un viņš nu paņēmies to uzasināt, — un atkal raudzīdamies ugunī, — it kā uguns bijusi viņa padomdevēja un priekšā pateicēja, — pēc brītiņa atkārtoja:

—     Visu ko, papa?

—     Jā, visu ko. Gandrīz, — misters Dombijs atbildēja.

—      Visu ko nozīmē itin visu, jā, papa? — dēls vaicāja, neievērojis vai varbūt nesapratis piemetinājumu.

—     Tas ir viens un tas pats, jā, — misters Dombijs sacīja.

—     Kāpēc nauda nepaglāba manu mammu? — bērns iebilda. — Tā ir nežēlīga, ko?

—     Nežēlīga? — misters Dombijs atvaicāja, sakārtodams savu kaklautu un it kā īgņādamies par tādu iedomu. — Nē. Kas labs, tas nevar būt nežēlīgs.

—     Ja tā ir laba un visu ko var izdarīt, — mazais vīrelis domīgi prātoja, atkal vērdamies ugunī, — es nesaprotu, kāpēc tad tā nepaglāba manu mammu.

Šis jautājums nebija domāts tēvam. Varbūt viņš ar bērna gaišredzību bija nomanījis, ka tēvu jautājums jau samulsinājis. Viņš balsī atkārtoja domu, it kā tā nebūtu radusies pēkšņi, bet sen jau tirdījusi viņa prātu, un, zodu plaukstā atbalstījis, sēdēja, joprojām prātodams un raudzīdamies ugunī, vai neradīs tur paskaidrojumu.

Misters Dombijs, atguvies no pārsteiguma, lai neteiktu — satraukuma (jo šī bija pirmā reize, kur bērns viņam ieminējās par savu māti, lai gan tas gluži tāpat kā šovakar bija sēdējis pie viņa vakaru pēc vakara), lūkoja ieskaidrot dēlam, ka nauda, kaut arī tai milzīga vara un tā vienmēr un visos gadījumos ir respektējama, nespēj tomēr cilvēku pasargāt no nāves, kad tam pienācis laiks mjrt; ka diemžēl jāmirst mums visiem, arī te, Sitijā, lai cik liela būtu mūsu bagātība, bet ka nauda tomēr ir tā, kas lieķ visiem sajust pret mums cieņu, godbijību un respektu, parādīt mums uzmanību un apbrīnot mūs, tā padara mūs slavenus un varenus visu ļaužu acīs; ka tā diezgan bieži var krietni paildzināt mūsu dzīvi; ka nauda, piemēram, nodrošināja viņa mammai mistera Pilkinsa pakalpojumus, kurus izmanto arī viņš pats, Pols, tāpat slavenā doktora Pārķēra Pepsa palīdzību, kura Pols vēl nepazīst; ka nauda izdara visu, kas vien ir izdarāms. Ar šīm un līdzīgām gudrībām mis-« ters Dombijs ņēmās apgaismot mazā Pola prātu; zēns klausījās uzmanīgi un, likās, lielāko daļu no dzirdētā arī saprata.

—      Nauda tad arī nevar mani padarīt stipru un veselu, papa, ko? — Pols pēc laba brīža ievaicājās, berzēdams savas mazās rociņas.

—     Bet tu taču esi stiprs un vesels, — misters Dombijs atbildēja. — Tu domā, neesi?

Ak, šo vecīša seju, kas atkal bija pavērsta uz augšu, savilkta pa pusei skumīgos, pa pusei šķelmīgos vaibstos!

—     Cik jau parasti stipri un dūšīgi šādi mazi vīri ir, tāds tu arī esi, vai ne? — misters Dombijs teica.

—      Florense ir vecāka par mani, bet es neesmu tik stiprs un dūšīgs kā viņa, es zinu, — bērns teica, — un man liekas, ka Florense, kad bija tik maza kā es, varēja daudz ilgāk spēlēties bez atpūšanās. Es reizēm tik stipri piekūstu, — mazais Pols sacīja, sildīdams rokas un raudzīdamies caur kamīna režģiem, it kā aiz tiem notiktu spokaina marionešu izrāde, — un man tā sāp kauli (Vikema saka, tie esot kauli), ka es nezinu, ko iesākt.

—     Nu, tas tikai vakaros, — misters Dombijs sacīja, piebīdīdams savu krēslu tuvāk dēlam un viegliņām uzlikdams roku viņam uz pleca, — vakaros bērniem jābūt nogurušiem, tad tiem labi nāk miegs.

—            Ai, nē, tas nav vakaros, papa, — bērns attrauca,

—    tas ir dienā; es tad nogulstos Florensei klēpī, un viņa man padzied. Naktī man sapnī rādās tādas jo-o-cīgas lietas!

Viņš sāka atkal sildīt rokas un domāt par tām jocīgajām lietām — kā tāds vecs vīriņš vai mazs rūķītis.

Misters Dombijs bija tik pārsteigts, tik satraukts un tik ļoti samulsis, ka neatmanīja vairs, kā sarunu turpināt; viņš sēdēja klusēdams un noņēmies vēroja savu dēlu kamīna apgaismojumā, bet roka — kā uzlikta, tā arī palika uz zēna pleca, it kā to turētu kāds magnētisks pievilkšanas spēks. Vienu brīdi viņš pastiepa otru roku un pacēla uz mirkli zēna domīgo sejiņu pretī savējai. Bet, tiklīdz viņš to palaida vaļā, tā atkal pievērsās kamīnam un vairs neatrāvās no šaudīgajām liesmiņām, līdz kamēr nāca aukle aicināt uz guļu.

—     Es gribu, lai Florense nāk man pakaļ, — Pols sacīja.

—     Un negribat nākt ar savu nabaga auklīti Vikemu, māster Pol? — ar lielu patosu vaicāja viņa kopēja.

—      Nē, negribu, — Pols atteica, ērti atzvildams savā krēslā kā daždien mājas valdnieks;

Novēlēdama dieva svētību bērna nevainībai, misis Vikema izgāja, un pēc maza brītiņa viņas vietā ienāca Florense. Bērns tūdaļ priecīgs un rosīgs pietrūkās kājās un, novēlēdams tēvam labunakti, rādīja tik gaišu, tik jaunu, tik bērnišķi jauku sejiņu, ka misters Dombijs, gan nopriecājies par šo pārvērtību, kļuva tomēr gaužām nemierīgs.

Kad abi bērni bija izgājuši no istabas, viņš šķitās dzirdam klusu, maigu melodiju; un, atceroties Pola vārdus, ka māsa tam dziedot, viņam uznāca vēlēšanās atvērt durvis, paklausīties un pavērot tos! Florense smagi kāpa pa lielajām, platajām kāpnēm ar brālīti klēpī. Zēns galviņu bija uzlicis māsai uz pleca un vienu roku tā nevīžīgi apsviedis tai ap kaklu. Tā viņi lēnītiņām kumurojās augšup; Florense visu laiku dziedāja, un Pols pa reizei, klusi iedungodamies, piebalsoja.

Misters Dombijs pavadīja tos acīm, līdz tie sasniedza kāpņu augšējo laukumiņu — ne jau bez apstāšanās un atpūšanās — un pazuda no redzes loka; vēl pēc tam viņš stāvēja turpat un raudzījās augšup, līdz bālie mēnesstari, ieplūzdami caur nespodro jumta logu, iedzina viņu beidzot istabā.

Misis Čika . ar mis Toksu nākamajā dienā bija aicinātas pusdienlaikā uz apspriedi; kad galds bija novākts, misters Dombijs atklāja sēdi, prasīdams, lai viņam ziņo, nemēģinot neko mīkstināt, ne slēpt, kā īsti ir ar Pola veselību un ko par viņu saka misters Pilkinss.

—     Jo bērns nav tik spēcīgs, — misters Dombijs piebilda, — kādu es vēlētos viņu redzēt.

—     Tev apbrīnojamas novērošanas spējas, mīļo Pol, — misis Čika teica, — tu uzreiz uztver vārīgo punktu. Mūsu dārgumiņš nav gluži tik spēcīgs, kādu mēs vēlētos to redzēt. Patiesību sakot, prātā viņš ir par daudz pieņēmies. Garīgā būtne viņam daudz par lielu savam ietvaram. Bija jums dzirdēt, kā viņš runā, šis jaukais, bērns! — misis Čika stāstīja, galvu grozīdama. — Neviens to nevar iedomāties. Tie viņa izteicieni, Lukrēcij, vēl vakar, par bērēm pārspriežot! …

—     Acīmredzot, — misters Dombijs, īgnuma pārņemts, viņu pārtrauca, — tur augšā dažas personas pārspriež bērnam nepiedienīgus tematus. Vakarvakarā viņš

ar mani sāka runāt par saviem … saviem «kauliem», — misters Dombijs sašutumā akcentēja šo vārdu. — Kāda kuram, es gribētu zināt, daļa gar… gar mana dēla kauliem. Nav taču viņš dzīvs skelets, manuprāt.

—     Ne uz to pusi, — misis Cika piebilda ar neaprakstāmu izteiksmi.

—     Nu tāpēc, — brālis atteica. — Un tad — bērēsi Kas ar maziem bērniem runā par bērēm! Mēs taču neesam ne zārcinieki, ne sērotāji no apbedīšanas biroja, ne kaprači, es domāju.

—     Ne uz to pusi, — misis Čika iestarpināja ar to pašu neizdibināmo izteiksmi kā iepriekš.

—      Bet saki tad — kas viņam sapūš tādas lietas galvā? — misters Dombijs vaicāja. — Patiesi, mani tas vakar taisni sabiedēja un satrieca. Kas viņam sastāsta tādas lietas, Luiza?

—      Mīļo Pol, — misis Čika, mirkli padomājusi, atteica, — nav nozīmes to izmeklēt. Es nedomāju, teikšu tev atklāti, ka misis Vikema būtu sevišķi jautras dabas sieviete vai, teiksim, tāda, ko varētu dēvēt par …

—     Momusa meitu *, — mis Toksa pačukstēja priekšā.

—      Gluži pareizi, — misis Čika sacīja, — taču viņa ir bezgala rūpīga un izdarīga un nepavisam nav iedomīga un iecirtīga; patiešām, neesmu paklausīgāku sievieti redzējusi. Ja mīļais bērns, — misis Čika turpināja tādā tonī, it kā viņa rezumētu jau iepriekš pārspriesto un atzīto, kaut patiesībā runāja par to pirmo reizi, — ir mazliet novājējis pēc pēdējās niknās slimības un nav tik stiprs veselībā, kā mums būtu paticies; ja viņa organismā pagaidām vēl jūtams vārgums un ja pat uznāk brīži, kad viņam neklausa …

Misis Čika baidījās teikt «lieli», atcerēdamās, ar kādu nepatiku misters Dombijs nupat bija pieminējis kaulus, un tāpēc gaidīja atkal glābiņu no mis Toksas, kas, uzticīga savam pienākumam, uz labu laimi izgrūda: «locekļi».

—     Locekļi! — misters Dombijs atkārtoja.

—     Man liekas, ārsta kungs minēja šorīt kājas, mīļā Luiza, vai ne? — mis Toksa atgādināja.

—      Protams, jā, mana dārgā, — strupi, ar manāmu nepatiku attrauca misis Cika. — Kāpēc vēl jautāt? Jūs taču pati dzirdējāt. Es saku, ja mūsu mīļajam Polam arī dažbrīd kājas neklausa, ka šāda nelaime uzbrūk daudziem bērniem viņa vecumā un tā nav novēršama pat ar visrūpīgāko kopšanu un piesardzību. Jo ātrāk tu to saproti un atzīsti, mīļo Pol, jo labāk.

—      To gan tev nāktos zināt, Luiza, — misters Dombijs aizrādīja, — ka man prātā nenāk apšaubīt tavu gluži saprotamo pieķērību bērnam, tavu gluži saprotamo rūpību un gādību par manas firmas nākamo galvu. Misters Pilkinss, domājams, izmeklēja šorīt Polu? — misters Dombijs ievaicājās.

—      Jā, izmeklēja, — māsa atbildēja. — Mēs ar mis Toksu bijām klāt. Mēs abas ar mis Toksu vienmēr esam klāt pie izmeklēšanas. Mēs to ieskatām par nepieciešamu. Misters Pilkinss izmeklēja Polu pirms dažām dienām, — un es doktoru turu par ļoti gudru vīru. Viņš sacīja, neesot nekas nopietns; to es varu apliecināt, ja tas dod kādu apmierinājumu; bet šodien viņš ieteica jūras gaisu. Ļoti prātīgs padoms, Pol, es atzīstu.

—     Juras gaisu, — misters Dombijs atkartoja, uzlūkodams māsu.

—            Tas nedod iemesla uztraukties, — misis Cika teica.

—     Manējiem, Džordžam un Frederikam, abiem parakstīja juras gaisu, kad tie bija Pola vecumā, un man pašai to ieteikuši nez cik reižu. Es pilnīgi pievienojos tavām domām, Pol, ka tur augšā varbūt, viņam dzirdot, pieskaras tādām tēmām, gar kurām viņam nenāktos lauzīt mazo galviņu, bet es patiešām nezinu, ko tur var līdzēt, ja zēnam tik aptvērīgs prāts. Bijis viņš parasts bērns, tad no tam nekāda nelaime neceltos. Man jāsaka, es pievienojos mis Toksas domām, ka pavadīt kādu laiciņu projām no mājām, paelpot Braitonas gaisu, miesās un garā norūdīties, turklāt vēl tik saprātīgas personas uzraudzībā, kāda ir misis Pipčina, piemēram …

—      Kas tā par misis Pipčinu, Luiza? — misters Dombijs ievaicājās, satrūcies, dzirdot tik familiāri pieminam personu, par kuru viņš līdz šim nekā nav dzirdējis.

—      Misis Pipčina, mīļo Pol, — māsa paskaidroja, — ir padzīvojusi lēdija, — mis Toksa zina visu viņas dzīves stāstu, — kura kopš kāda laika ar sirdi un dvēseli nodevusies bērnu audzināšanai un kopšanai, turklāt ar teicamiem panākumiem, un kurai ir lieliski sakari. Viņas virs dabūja sirdstrieku … kā jūs teicāt, mana dārgā, kur un kā viņš dabūjis to sirdstrieku? Man aizmirsies, kādos īsti apstākļos tas noticis.

—     Sūknējot ūdeni ārā no Peru raktuvēm, — mis Toksa atbildēja.

—      Protams, ne jau tieši pašam sūknējot, — misis Čika sacīja, uzlūkodama brāli, un, patiešām, šis paskaidrojums bija vielā, jo, pēc mis Toksas vārdiem, varēja domāt, ka viņš miris ar sūkņa kloķi rokā, — bet viņam bijusi nauda ieguldīla uzņēmumā, kas bankrotējis. Manuprāt, misis Pipčinas prasme apieties ar bērniem ir taisni apbrīnojama. Tiku dzirdējusi cildinām viņu mūsu draugu sabiedrībā jau lad, kad es vēl biju … ak die's, cik liela tad? — misis Čikas skatiens aizklīda uz grāmatskapi un kavējās pie mistera Pita krūšutēla, kas atradās pēdu desmit no grīdas.

—      Varbūt man atļauts piebilst, godājamo ser, — mis Toksa ierunājas, kautri pietvīkdama, — ja nu uz mani tik noteikti atsaucas, ka tie cildinājumi, ko jūsu mīļā māsa veltī misis Pipčinai, ir tiešām pelnīti. Daudz lēdiju un džentlmeņu, kas tagad pieauguši un ieņem redzamu stāvokli sabiedrībā, var pateikties par to viņas gādībai. Pazemīgā persona, kas pašlaik ar jums runā, arī kādu laiku ir bijusi viņas audzēkne. Domāju, arī muižnieku jaunatnei nav sveša viņas iestāde.

—     Vai es pareizi saprotu, šī cienījamā matrona tātad vada kādu mācību iestādi, mis Toksa? — misters Dombijs itin laipnīgi painteresējās.

—      Ak, es tiešām nezinu, — šī lēdija atbildēja, — vai esmu pareizi izteikusies. So iestādi nekādā ziņā nevar saukt par skolu. Varbūt savu domu pareizāk izteikšu, — mis Toksa medussaldā balsī pabeidza, — ja nosaukšu to par pansionātu sevišķi izredzētiem bērniem.

—     Atlase uzņemot ir stingra un rūpīga, — misis Čika piebilda, uzmezdama ašu skatienu brālim.

—     O, ārkārtīgi, — mis Toksa apstiprināja.

Tas ko neko tomēr nozīmēja. Misis Pipčinas vīrs miris ar sirdstrieku Peru raktuvju dēļ — tas svarīgi. Tas vēdīja pēc bagātības. Turklāt misteru Dombiju gandrīz līdz neprātam uztrauca doma, ka Polam kaut vai tikai stundu vēl jāpaliek mājās pēc tam, kad ārsts ieteicis gaisa pārmaiņu. ŠI bija apstāšanās un uzkavēšanās ceļā, kas bērnam lēnā gaitā nostaigājams, pirms mērķis būs sasniegts. Māsas un mis Toksas atsauksmei par misis Pipčinu misters Dombijs piešķīra lielu svaru, jo viņš zināja, ka šīs lēdijas sajuta greizsirdību pret ikvienu, kas iejaucās viņu pienākumos; un ne mirkli viņam prātā neienāca, ka viņas tīkotu dalīties atbildībā, par ko, kā tikko aizrādīts, viņam bija savi noteikti ieskati. Miris ar sirdstrieku Peru raktuvju dēļ, — misters Dombijs prātoja savā nodabā. Nu, ļoti respektabli viņš to izdarījis.

—      Ja nu mēs, kad rītu būsim ievākuši informāciju, nolemjam sūtīt Polu uz Braitonu pie tās lēdijas, kas brauks viņam līdzi? — misters Dombijs padomājis ievaicājās.

—      Es, mīļo Pol, domāju tā, ka pašlaik tu viņu nekur nevari sūtīt vienu bez Florenses, — māsa vilcinādamās atbildēja. — Viņš jau gluži kā uzburts uz to. Zēns taču vēl dikti maziņš, kā pats zini, un viņam ir savas iedomas.

Misters Dombijs uzgrieza māsai muguru, lēnām piegāja pie grāmatu skapja un, atslēdzis to, izņēma kādu sējumu lasīšanai.

—      Un kas vēl brauks, Luiza? — viņš, galvu nepacēlis, jautāja, lapas šķirstīdams.

— Vikema, protamst Ar Vikemu pilnīgi pietiek, manuprāt, — māsa atteica. — Ja Pols nokļūst tādas personas rokās kā misis Pipčina, diezin vai tev vajadzētu sūtīt vēl kādu, kas viņu pārrauga. Pats taču arī tu aizbrauksi, protams, vismaz reizi nedēļā?

—      Bez šaubām, — misters Dombijs sacīja un sēdēja pēc tam vai stundu, raudzīdamies vienā un tai pašā lappusē un neizlasīdams ne vārda.

Šī cildinātā misis Pipčina bija apbrīnojami neglīta, apbrīnojami nejauka veca lēdija — sakumpušu muguru, vasaras raibumiem nosētu seju, plankumainu kā slikts marmors, kuprainu degunu un cietām, pelēkām acīm, kas izskatījās tādas, ka dauzi, ja gribi, ar āmuru pa tām kā pa laktu, nekāds ļaunums tām nenotiks. Četrdesmit gadu vismaz bija aiztecējis, kopš Peru raktuves bija atnesušas nāvi misteram Pipčinam, bet viņa atraitne joprojām vēl valkāja tik nespodras, dūmakainas nokrāsas melnu flaneli, ka pat gāze nespēja viņu apgaismot, tumsai iestājoties, un, kur viņa parādījās, tur apslāpa gaisma, lai nezin cik sveču dega. Viņu daudzināja par «izcilu audzinātāju», un viņas audzināšanas noslēpums bija dot bērniem visu to, kas tiem nepatīk, un nedot nekā, kas tiem paliktu, — kas pierādījies par ļoti ietekmīgu līdzekli padarīt tos rātnus un paklausīgus. Viņa bija neganti spīva veca lēdija, tā ka negribot varēja uzmākties doma, ka, laižot tos Peru sūkņus darbā, notikusi kāda kļūda un tie nevis no raktuvēm, bet no viņas pašas izsūknējuši pēdējo prieka un jautrības strūkliņu, pēdējo līdzjūtības un cēlsirdības lāsīti.

Sīs cilvēkēdājas un bērnu dīdītājas pils atradās Brailonā, kraujā nomales ieliņā, kur zeme bija neparasti kaļķaina, zvirgzdaina un neauglīga; kur nami bija neparasti viegli celti un galīgi nolaisti, kur puķu dārziņiem māju priekšā piemita dīvaina īpatnība — uzziedināt vienīgi kliņģerītes, lai ko lur iesēja; kur ārdurvis pastāvīgi bija nolipušas gliemežiem, — tāpat vēl citas vietas, kur neviens nebūtu cerējis ieraudzīt tādu dekorējumu, — kas piesūkušies kokam tik cieši klāt kā bankas ķermenim. Ziemu gaisu no pils nevarēja dabūt ārā, vasaru nevarēja dabūt iekšā. Telpās nemitīgi atbalsojās vēja gaudas, un pils dunēja ka milzu gliemežnīca, ko pils iemītnieki spiesti turēt pie auss dienam un naktīm, vai nu tas tiem patika, vai nepatika. Dabiski, ka ar svaigu aromātu šī māja nevarēja lepoties, bet viesistabā uz loga, kas nekad netika vērts vaļā, misis Pipčina bija novietojusi veselu kolekciju dažādu augu podos, un tie vēl savukārt pievēdīja iestādes gaisu ar trūdainas zemes smaku. Šie augi, savā ziņā izlases eksemplāri, arī bija pagadījušies tādas sugas, kas brīnišķīgi iederējās misis Pipčinas mājoklī. Tur bija kāds pusducis kaktusu, savijušies kā spalvainas čūskas ap iespraustajām maikstītēm, viens eksemplārs kā zaļš jūras omārs izplestām spīlēm; daži vīteņaugi durstīgām, lipīgām lapām un neērti pie griestiem piekarināts puķu pods, kas šķita kūsājam pāri un, kutinādams staigātājus ar nostīdzējušiem dzinumiem, atgādināja tiem zirnekļus, kuru misis Pipčinas dzīvokli bija pasakaina bagātība, kaut varbūt zināmā gadalaikā ar tiem varēja sacensties arī ausurbji.

Tā kā misis Pipčina ņēma augstu maksu no visiem, kas varēja atļauties tādu maksāt, un, tā kā misis Pipčina reti kad un reti pret kādu mēdza atmaidzināt savu žultaino dabu, viņu uzskatīja par ļoti stingra rakstura vecu lēdiju ar lielu pieredzi un zināšanām bērnu audzināšanā. Balstīdamās uz šādu reputāciju un mistera Pipčina sirdstrieku, viņa bija iemanījusies pēc vīra nāves no gads gadā saraust sev gluži pieklājīgus eksistences līdzekļus. Trīs dienas pēc tam, kad misis Čika par viņu pirmoreiz bija ieminējusies, šai cildenajai lēdijai bija lemts prieks pievienot saviem tekošajiem ieņēmumiem skaistu summiņu no mistera Dombija kabatas un uzņemt Florensi ar viņas mazo brālīti Polu savas pils iemītnieku skaitā.

Misis Čika un mis Toksa, kas iepriekšējā vakarā tos bija atvedušas (nakti visi atbraucēji bija pārgulējuši kādā viesnīcā), nupat kā bija nobraukušas no durvju priekšas, dodamās atkal mājup, un misis Pipčina, pagriezusi muguru pret kamīnu, stāvēja kā vecs zaldats un vērīgi aplūkoja jaunatnācējus. Misis Pipčinas māsasmeita, sieviete pusmūža gados, labsirdīga un padevīga savas tantes verdzene, bet no sejas sausa, dzelžaini nelokāma un gluži nomocījusies ar furunkuliem uz deguna, ņēma nost māsleram Baiterstonam tīro apkaklīti, ar ko tas bija uzposts viesiem par godu. Mis Penkiju, otru mazo audzēkni (pašreiz tur vairāk nebija), aizvadīja uz pils cietumu (ēkas sētas pusē turētu tukšu istabu pārmācības nolūkiem) par to, ka bija trīsreiz iespurgusies viesu klātbūtnē.

—     Nu, ser, — misis Pipčina uzrunāja Polu, — kā liekas, vai tev patiks pie manis?

—     Es domāju, ka man pie jums it nemaz nepatiks, — Pols atteica. — Es gribu tikt projām. Sī nav mana māja.

—     Nē, šī ir manējā, — misis Pipčina kodīgi attrauca.

—     Šī ir ļoti nejauka māja, — Pols teica.

—     Tajā ir viena vietiņa vēl nejaukāka par šo te, — misis Pipčina sacīja, — kur mēs ieslogām nejaukus puikas.

—     Vai viņš kādreiz ir tur jau bijis? — Pols jautāja, norādīdams uz māsteru Baiterstonu.

Misis Pipčina apstiprinādama palocīja galvu, un Polam nu bija šai dienai darba diezgan līdz vakaram, nopētījot māsteru Baiterstonu no galvas līdz papēžiem un tverot katru pārmaiņu tā sejas vaibstos ar tādu interesi, kādu arī varēja pamodināt zēns ar tik mistiskiem un drausmiem piedzīvojumiem.

Pulksten vienos deva pusdienas, sagatavotas galvenokārt no miltiem un dārzeņiem, uz kurām mis Penkiju (sīku, maigu, zilacainu meitenīti, kas katru ritu tika tā mazgāta un berzta, ka, domāt, no tās nekas pāri vairs nepaliks) atveda no gūsta pati cilvēkēdāja, biedinoši brīdinādama, ka neviens, kas viesu acu priekšā spurkšķ, netiks debesīs. Kad šī lielā patiesība bija novadīta līdz meitenes siTdij, viņu pacienāja ar risu biezeni, pēc kam viņa, pēc pilī nodibinātas kārtības, noskaitīja galda lūgšanu, kurā ar īpašu klauzulu tika izteikta vēl pateicība misis Pipčinai par labām pusdienām. Misis Pipčinas māsasmeita Berentija ēda pusdienās aukstu sivēna gaļu, bet misis Pipčinai, kuras organismam nepieciešami bija silti ēd*eni, speciāli pagatavoja jēra kotletes un ienesa pārsegtas ar šķīvi, gluži karstas, kā no pannas, un kairinoši smaržīgas.

Tā kā pēc pusdienām līņāja un ārā iet pastaigāties pa pludmali nevarēja, un misis Pipčinas organismam pēc kotletēm bija vajadzīga atpūta, Berija (tā pati Berentija) aizveda mazos uz «cietumu» — tukšu istabu, kuru jo neomulīgu vērta apdrupis kamīns bez jebkādas kurināmās ierīces un skats uz kaļķiem nobalsinātu sienu un lielu ūdens mucu. Bērnu balsu atdzīvināta, šī telpa galu galā izrādījās tomēr par pašu patīkamāko vietu, jo Berija te gāja ar tiem rotaļās un troksnī un kņadā, kā likās, arī pati jutās tikpat priecīga kā tie; bet drīz vien misis Pipčina kā atdzīvojies Kokleinas spoks *, neganti bungodama pie sienas, darīja šiem priekiem galu; pēc tam Berija pusčukstus stāstīja bērniem pasakas, līdz sāka jau mesties krēsla.

Vakariņu galdā bija piena un ūdens, cik uziet, maize un sviests, tēja mazā, melnā kanniņā misis Pipčinai ar Beriju un speciāli misis Pipčinai neierobežotā daudzumā sviestā uzgrauzdētas baltmaizes šķēlītes, ko ienesa vēl līri čurkstošas — tāpat kā kotletes pusdienās. Kaut arī šī maltīte bija krietni notaukojusi misis Pipčinu no ārpuses, taču nelikās, ka tā jel drusciņ būtu izeļļojusi viņai ari iekšpusi, jo, kā nikna bijusi, tā palika, un viņas pelēko acu dzedrais skatiens nekļuva mīlīgāks.

Pēc vakariņām Berija sameklēja savu rokdarbu kasti ar karaļa paviljonu uz vāka un ņēmās cītīgi strādāt, bet misis Pipčina, uzlikusi acenes un atvērusi milzīgu grāmatu zaļā audekla iesējumā, sāka snauduļot. Un, cikreiz misis Pipčina, sakukdama pret kamīnu un sajuzdama karstumu, pietrūkās, tikreiz uzpauksnīja māsteram Baiterstonam pa degunu — par to, ka tas ari snauda.

Beidzot laiks bija bērniem doties pie miera, un pēc vakara lūgšanas tie aizgāja gulēt. Tā kā mis Penkija baidījās viena tumsā gulēt, misis Pipčina bija paņēmusies pali ik vakarus uzdzīt to augšā kā aitu; un uzjautrinoši bija dzirdēt, kā mis Penkija pašā nepiemīlīgākajā kambarītī vēl ilgi knukstēja un kā misis Pipčina ik pa brīdim skrēja viņu sastrostēt. Ap pusdesmitiem ceptas gaļas smarža (misis Pipčinas organismam pirms gulēt iešanas vajadzēja stiprināties ar karstu fileju) pārplūdināja valdošo mājas aromātu, ko misis Vikema dēvēja par «dzīvokļa smaku», bet pēc tam pils drīz vien iegrima miegā.

Brokastis otrā rītā neko neatšķīrās no iepriekšējās dienas vakariņām, tik. daudz vien, ka misis Pipčina sviestā grauzdēto maizīšu vielā ēda apalīšus un paēdusi'šķita kļuvusi vēl jo spīvāka. Māsters Baiterstons lasīja pārējiem priekšā cilts vēsturi no pirmās Mozus grāmatas (ko misis Pipčina ar gudru prātu bija izraudzījusies), pievārēdams vārdus tik viegli un droši, cik viegli un droši noziedznieks klupdams krizdams liek griezties minamo dzirnu ratam.

Kad ar to bija galā, mis Penkiju aizveda uz mazgāšanu un noberzēšanu, bet māsteru Bailerstonu uz kādu citu procedūru, kur kaut kas viņam tika darīts ar sāļu ūdeni, no kurienes viņš katrreiz atgriezās gluži zils un gaužām saplakušā dūšā. Pols ar Florensi tikām misis Vikemas uzraudzībā — tā pastāvīgi mirka vienās asarās — pastaigājās pa pludmali, bet ap pusdienas laiku misis Pipčina noturēja bērniem lasīšanas stundu. Tā kā viens no misis Pipčinas sistēmas principiem bija nevis ierosināt bērna prātu, lai tas varētu pats attīstīties un atplaukt kā ziedpumpurs, bet atvērt to ar varu kā austeri, tad arī parasti šo stundu morāle bija nežēlīga un satriecoša: varoni — nerātnu zēnu — pat vislaimīgākā atrisinājuma gadījumā gandrīz vienmēr aprija vai nu lauva, vai lācis.

Tā ritēja dzīve pie misis Pipčinas. Sestdienās atbrauca misters Dombijs, un Florense ar Polu tad gāja pie viņa uz viesnīcu un vakariņas ēda tur. Visu svētdienu tie pavadīja kopā ar viņu. Priekšpusdienā viņi parasti izbrauca kaut kur, un šajos gadījumos misters Dombijs šķita augam un augam gluži tāpat kā uzbrucēji Falstafam *, — domāt, vīru stērķelētā kreklā nav vis viens, bet vesels ducis. Svētdienas vakars bija pats skumjākais vakars nedēļā, jo misis Pipčina kā par spīti tieši svētdienas vakaros bija sevišķi dusmīga. Mis Penkija, pārbraukusi no ciemiem pie kādas krustmātes Rotingdīnā, parasti jutās bezgala nelaimīga, bet māsteram Baiterstonam, kam tuvinieki dzīvoja Indijā un kam starplaiku no viena dievkalpojuma līdz otram nācās nosēdēt taisnam kā svece, atspiežot galvu pret viesistabas sienu un nedrīkstot pakustināt ne kāju, ne roku, tik skaudri sāpēja viņa bērna sirsniņa, ka vienu svētdienas vakaru viņš jau apvaicājās Florensei, vai tā nevarētu dot viņam padomu, kā nokļūt atpakaļ Bengālijā.

Bet valdīja taču uzskats, ka misis Pipčina ir sieviete, kam pašai sava sistēma bērnu audzināšanā, un, nenoliedzami, tā tas arī bija. Tik tiešām, nevaldāmie trakuļi atgriezās mājās diezgan rāmi, kad bija dažus mēnešus pavadījuši zem viņas viesmīlīgā jumta. Valdīja arī uzskats, ka misis Pipčina ir parādījusi lielu cēlsirdību, veltīdama savu dzīvi šim darbam, ziedodamās tam ar sirdi un dvēseli un nekurnot panesdama dzīves grūtības, pēc tam kad Peru raktuves bija izdzēsušas mistera Pipčina dzīvību.

Uz šo priekšzīmīgo veco lēdiju Pols, sēdēdams pie kamīna savā atpūtas krēsliņā, varēja raudzīties vai stundām no vietas. Likās, viņš nezināja, kas ir nogurums, kad urbīgām acīm noņēmies vēroja misis Pipčinu.

Viņš nemīlēja šo veco lēdiju; viņš arī nebaidījās no tās; taču šajos veca vīra pārdomu brīžos tā šķita iegūstam grotesku pievilcību viņa acīs. Zēns varēja tā sēdēt un raudzīties viņā, rokas sildīdams, tikām raudzīties, līdz misis Pipčinai dažu labu reizi kļuva gluži neomulīgi ap sirdi, kaut arī viņa bija cilvēkēdāja. Reiz viņa ievaicājās Polam, kad bija vieni paši istabā, par ko šis tā domājot.

—            Par jums, — Pols bez stomīšanās vaļsirdīgi atbildēja.

—     Un ko tu domā par mani? — misis Pipčina jautāja.

—            Es domāju, ka jums gan vajag būt stipri vecai, — Pols atteica.

—            Par tādām lietām neklājas runāt, jauno džentlmen, — dāma norāja. — Tā nedrīkst.

—     Par ko ne? — Pols jautāja.

—            Tā runāt nav pieklājīgi, — misis Pipčina strupi atcirta.

—     Nav pieklājīgi? — Pols brīnījās.

—     Nav.

—            Nav pieklājīgi apēst visas jēra kotletes un grauzdētās maizītes, Vikema saka, — Pols nevainīgi noteica.

—     Vikema, — misis Pipčina pietvīkdama atcirta,

—     ir viena nekrietna, nekaunīga, riebīga melša.

—     Kas tas ir? — Pols vaicāja.

—     Nav tev viss jāzina, ser, — misis Pipčina atcirta.

—     Atceries stāstu par mazo puiku, kuru traks bullis sabadīja līdz nāvei paf to, ka viņš uzplijās ar jautājumiem.

—            Ja bullis bija traks, — Pols teica, — kā tad viņš varēja zināt, ka puika uzmācies ar jautājumiem? Neviens jau nu negāja iečukstēt to ausī trakam bullim. Es neticu tam stāstam.

—            Tu netici tam, ser? — misis Pipčina izbrīnījusies pārvaicāja.

—     Nē, — Pols atteica.

—            Bet, ja to pašu būtu izdarījis rāms bullis, vai arī tad tu neticētu, mazais netici? — misis Pipčina vaicāja.

Tā kā Pols jautājumu nebija apsvēris no šāda viedokļa un savos spriedumos balstījās tikai uz apgalvojumu, ka bullis bijis traks, tad šimbrīžam viņš paļāva

sevi turēt par pieveiktu. Taču viņš sēdēja un nebeidza prātot par to pašu ar tik acīm redzamu nolūku piespiest misis Pipčinu pie sienas, ka pat šī bargā, vecā lēdija atzina par prātīgāku atkāpties, kamēr viņš nebūs aizmirsis šo jautājumu.

No tās reizes Pols, kā likās, misis Pipčinai bija kļuvis par tādu pašu dīvainas pievilcības objektu kā viņa Polam. Viņa sēdināja turpmāk Polu sev blakus kamīna pusē, ne vairs iepretim: un tur nu, iestūmies ar savu krēsliņu stūrītī starp misis Pipčinu un kamīna aizsargrežģi, tā ka gaisma, ko atstaroja mazā sejiņa, visa salija melnā bombazīna krokās, viņš mierīgi sēdēja, pētīdams katru vaibstu, katru krunciņu viņas sejā un tik cieši raudzījās viņas bargajās, pelēkajās acīs, ka misis Pipčinai dažu labu reizi nācās tās pievērt un izlikties snaužam. Misis Pipčinai bija vecs, melns runcis, kas parasti saritinājies gulēja uz kamīna aizsarga vidējās kājas, pašapmierināti murrādams un ugunsgaismā mirkšķinādams acis, līdz to zīlītes savilkās šauras kā divas izsaukuma zīmes. Redzot tos visus pie uguns tā kopā sēžam, misis Pipčinu varēja noturēt — nepiedēvējot to godbijības trūkumam — par raganu, bet Polu un runci — par viņas pakalpīgiem gariem. Būtu licies pilnīgi atbilstoši šai ainai, ja tie visi trīs kādā vētrainā naktī izlidotu pa dūmvadu un pazustu bez ziņas un miņas.

Tas, protams, nekad nenotika. Runcis, Pols un misis Pipčina, tumsai iestājoties, kā arvien, bija atrodami savās parastajās vietās; un Pols, vairīdamies māstera Baiterstona sabiedrības, joprojām vakaru pēc vakara pētīja misis Pipčinu, runci un uguni kamīnā, it kā tie būtu traktāts par melno māģiju trijos sējumos.

Misis Vikema Pola dīvainības iztulkoja pēc sava prāta un saprašanas; jau tā būdama pastāvīgi sliktā garastāvoklī, ko vēl pastiprināja nomācošais skats uz dūmeņu mudžekli no tās istabas, kurā visbiežāk bija paradusi uzturēties, vēju gaudas un pašreizējās dzīves vienmuļība (nāvīga garlaicība — kā misis Vikema mēdza spēcīgāk izteikties), viņa no iepriekš minētajām parādībām izdarīja visai bēdīgus secinājumus. Pie misis Pipčinas gudrās politikas piederēja ari izsargāt savas pašas «spindzeli» — tā misis Pipčina mēdza saukāt visas kalpones — no satiksmes ar misis Vikemu; tam viņai nācās ziedot diezgan daudz laika, jo vajadzēja aizvien slapstīties pa aizdurvēm un pēkšņi izšauties ārā un aiztramdīt šo klausīgo, izkalpīgo jauno skuķi, kad tās soļi slīdēja uz misis Vikemas istabas pusi. Turpretī Berija drīkstēja brīvi uzturēties arī šajā mājas spārnā un patērzēt, ja vien varēja atrauties no saviem neskaitāmajiem darbiem, ar kuriem tā noņēmās no rīta līdz vakaram; un Berijai tad arī misis Vikema izkratīja savu sirdi.

—     Tavu jauku puišeli, kad viņš ir aizmidzis! — Berija sacīja, apstājusies kādu vakaru pie Pola gultiņas, kad bija uznesusi misis Vikemai vakariņas.

—     Ak! — misis Vikema nopūtās. — Tādam tak viņam jābūt.

—     Nu, nav jau vis neglīts arī nomodā, — Berija piebilda.

—     Tiesa, jaunkundzīt. O, skaists! Tāda pati bija arī mana tēvoča meita Betsija Džeina.

Berija raudzījās, kā izprast gribēdama, kāds varētu būt sakars Polam Dombijam ar misis Vikemas tēvoča Betsiju Džeinu.

—            Mana tēvoča sieva, — misis Vikema turpināja,

—      nomira tīri tāpat kā viņa mamma. Mana tēvoča bērns izcietās pēc tam tīri tāpat kā māsters Pols. Mana tēvoča meitiņa dažu labu reizi varēja asinis sastindzināt cilvēkam dzīslāsjjak manu!

—     Kā tā? — Berija jautāja.

—      Es ta neparko nebūtu uzņēmusies palikt visu nakti viena pie Betsijas Džeinas! Solījuši jūs Vikemam otrā rītā pašam savu veikalu, arī tad ne, mis Berij,

Mis Berija, protams, ieprasījās — kāpēc. Taču misis Vikema, kā mēdza rīkoties daža laba lēdija līdzīgā stāvoklī, mierīgā garā turpināja risināt pati savu domu, nelikdamās dzirdējusi jautājumu.

—      Betsija Džeina jau bija tik mīļš bērniņš, ka taisni prieks, — misis Vikema teica. — Jaukāku bērniņu nemaz iedomāties nevaru. Un, kādas vien bērniem var uzbrukt slimības, Betsija Džeina visas dabūja izgulēt. Krampji viņai bija tikpat parasta kaite kā jums suns-

naglas, mis Berij. — Mis Berija negribot sarauca degunu.

—     Bet Betsiju Džeinu, — misis Vikema sāka runāt klusākā balsī, pārlaizdama acis visapkārt istabai un pavērdamās arī uz Polu gultiņā, — kad viņa gulēja vēl šūpulī, rūpīgi kopa viņas nelaiķe māte. Nevaru jau es pateikt — kā, nevaru pateikt — kad, nedz arī varu pateikt, vai šis mīļais bērniņš zināja to vai nezināja, bet viens kas tiesa — Betsiju Džeinu sargāja un glabāja viņas māte, mis Berij! Jūs varat teikt — blēņas! Es lēti neapvainojos, mis. Droši vien savā sirdī jūs nodomāsit, ka tās ir blēņas; nu, ko — jo vieglāku sirdi varēsit dzīvot šai — neņemsit ļaunā, ka runāju tik atklāti — līķu pagrabam līdzīgajā namā, kas saēd manus pēdējos spēkus. Māsters Pols tā nemierīgi guļ. Esiet tik laba, papakšiniet viņam pa muguriņu.

—     Protams, jūs domājat, — mis Berija ieminējās, laipnīgi izpildīdama, ko viņai lika, — ka arī viņš ir mātes izauklēts?

—     Betsija Džeina, — misis Vikema pārlieku svinīgā tonī atbildēja, — dabūja pārciest to pašu, ko šis bērns ir pārcietis, un viņa pārvērtās tāpat, kā šis bērns ir pārvērties. Esmu redzējusi, kā viņa sēž, ak, bieži jo bieži, un domā, domā, domā vienā domāšanā, — tāpat kā viņš. Bieži jo bieži esmu redzējusi viņu izskatā vecu, vecu, vecu, tādu pašu kā viņš. Daudzreiz esmu dzirdējusi viņu runājam gluži tāpat kā Polu. Esmu pārliecināta, ka šī bērna un Betsijas Džeinas stāvoklis ir uz mata vienāds, mis Berij.

—     Vai jūsu tēvoča meita ir dzīva? — Berija vaicāja.

—     Jā, mis, viņa ir dzīva, — misis Vikema atbildēja triumfējošā tonī, jo acīmredzot mis Berija bija gaidījusi pretējo, — un ir apprecējusies ar kādu sudrabkali. O, jā, mis, viņa ir dzīva, — misis Vikema atkārtoja, spēcīgi uzsvērdama vietniekvārdu.

Tā kā skaidri noprotams bija, ka kāds tomēr ir miris, misis Pipčinas māsasmeita apvaicājās, kas tad īsti.

—     Es negribētu satraukt jūsu prātu, — misis Vikema atteica, turpinādama ēst vakariņas. — Neprasiet man.

Tas bija drošākais līdzeklis, kā panākt, lai pajautā vēl otrreiz. Mis Berija tāpēc arī atkārtoja savu jaulājumu; un it kā nelabprāt, mazliet vēl pretodamās, misis Vikema nolika nazi un, pārlaidusi atkal skatienu istabai un Polam gultiņā, atbildēja:

—      Pēkšņi viņa alksmlgi sāka pieķerties cilvēkiem; taisni jābrīnās bija par vienu otru viņas aizraušanos; ka dažu no tiem viņa varēja iemīļot, tas katram bija saprotams, tikai viņas jūtas izpaudās kaislāk nekā parasti. Šie cilvēki visi nomira.

Misis Pipčinas māsasmeitai tas bija tik negaidīts atklājums un šķita tik drausmīgs, ka viņa uz cietās gultas malas atslējās taisna kā svece un, sirdij dauzoties, ar neapslēptu šausmu izteiksmi sejā blenza uz stāstītāju.

Misis Vikema ar kreisās rokas rādāmo pirkstu piesardzīgi pamāja uz gultu, kur gulēja Florense; tad nolieca to lejup un vairākkārt izteiksmīgi norādīja uz grīdu: zem tās tieši atradās viesistaba, kur misis Pipčina bija paradusi notiesāt grauzdētās maizītes.

—      Pieminiet manus vārdus, mis Berij, — misis Vikema teica, — un esiet pateicīga, ka māsters Pols jums ne visai cieši pieķēries. Es priecājos, varat man ticēt, ka mani viņš nav sevišķi iemīļojis, kauču gan nekāda lielā prieka nav dzīvot — piedodiet manu brīvo izteikšanos — šai cietumā.

Varbūt mis Berija uzbudinājumā bija par cieši paglaudījusi Pola muguriņu vai varbūt pārtraukusi nomierinošo, vienmuļo kustību, — lai nu kā, bet šai paša mirklī viņš apgriezās .gultiņā, pamodās tūlīt un, piecēlies sēdus gluži karsFu miklu galviņu — laikam nelabi murgi bija bērnu nomocījuši —, sauca pēc Florenses.

Viņa izlēca no savas gultas, tiklīdz padzirdēja brālīša balsi, un, noliekusies pār viņa spilvenu, ar dziesmiņu ieaijāja viņu atkal miegā. Misis Vikema, šūpodama galvu un nobirdinādama pa asarai, norādīja Berijai uz mazajiem un pacēla acis pret griestiem.

—     Ar labu nakti, mis! — misis Vikema klusi atsveicinājās. — Ar labu nakti! Jūsu tante ir lēdija jau labi gados, mis Berij, un tas var pienākt ikkuro brīdi, uz to jums jābut gatavai.

Šos mierinošos atvadu vārdus misis Vikema pavadīja sāpīgiem, sirdi plosošiem skatieniem un, palikusi atkal viena pie abiem bērniem un ieklausījusies vēja žēlajās gaudās, viņa nodevās skumīgām pārdomām — šai lētākajai un visvieglāk iegūstamai baudai, līdz miegs pievārēja viņu.

Lai gan misis Pipčinas māsasmeita, dodamās lejup, gluži tā jau nu nedomāja, ka atradīs šo drakona paraugeksemplāru izstiepušos uz paklāja kamīna priekšā, taču jutās loti atvieglota, kad ieraudzīja viņu neparasti ērcīgu un bargu un, pēc visām zīmēm spriežot, tādu, kas domā vēl krietnu laiciņu padzīvot par prieku visiem, kas viņu pazīst.

Nekādi paguruma simptomi nebija vērojami arī visā nākamajā nedēļā, kad diētiskie ēdieni joprojām regulāri pazuda, kaut arī Pols misis Pipčinu pētīja tikpat cītīgi kā agrāk un pēc nodibinājušās kārtības ieņēma savu parasto vietu starp melno svārku krokojumu un kamīna aizsargrežģi.

Tā kā Pols pats pa šo laiku nebija kļuvis stiprāks kā šurp braukdams, kaut arī no vaiga izskatījās krietni veselāks, viņam iegādājās ratiņus, kuros viņš ērti varēja atlaisties, pamācīties ābeci vai citas elementāras gudrības un braukšus nokļūt jūrmalā. Palikdams uzticīgs savai dīvainajai gaumei, viņš noraidīja sārtvaidzi zēnu, kas bija aicināts par ratiņu stūmēju, un izvēlējās viņa vectēvu — izģindušu večuku ar červeļainu seju, ģērbušos noskretušā vaskadrānas uzvalkā, kas no ilgas mērcēšanas sāļajos ūdeņos bija sacietējis un saplaisājis un oda kā zālaina krastmala bēguma laikā.

Ar šo ievērības cienīgo pavadoni, kuram viņu nācās stumt, ar Florensi, kas vienmēr soļoja viņam blakām, un ar grūtpūti Vikemu, kas noslēdza gājienu, Pols tagad katru dienu ceļoja uz jūrmalu, kur stundām ilgi neapnika sēdēt vai gulēt savos ratiņos. Nekas viņu tā nenogurdināja kā bērnu sabiedrība. Florense vienīgā bija izņēmums.

—     Ej projām, lūdzu, — viņš parasti sacīja, ja pienāca kāds bērns, vēlēdamies ar viņu padzīvoties.

—    Paldies, bet es negribu, ka tu nāc.

Gadījās dažkārt — -smalka balstiņa pie pašas auss viņam apvaicājas, kā labi klājoties.

—     Paldies, ļoti labi, — viņš tad atteica, — Bet tu ej vien labāk projām un parotaļājies.

Pēc tam, pagriezis galvu sānis, viņš noskatījās, kā bērns aiziet, un sacīja Florensei:

—     Mums nevajag neviena paša, nevajag taču? Noskūpsti mani, Floja!

Šādās reizēs viņam nepatika pat ar Vikemu būt kopā, un, kad viņa, kā pasākusi, aizgāja salasīt gliemežvāciņus un raudzīt iepazīties ar kādu, viņš nopriecāties vien nevarēja.

Pols bija iemīļojis klusu, nomāju vietiņu, kur parasti dīkdieņi nesnāja apkārt; un, ja tur pie viņa sēdēja Florense ar savu rokdarbu vai lasīja viņam priekšā, vai sarunājās ar viņu, bet vējš tikām pūta viņam sejā un viļņi skalojās līdz pat ratiņiem, — nekā vairāk viņam nevajadzēja.

—     Floja, — kādu dienu viņš ierunājās, — kur atrodas Indija, kur tā zēna radi dzīvo?

—     Ai, tā ir tālu tālu no mums, — Florense sacīja, paceldama acis no sava rokdarba.

—     Nedēļām ilgi jābrauc? — Pols jautāja.

—     Jā, draudziņ. Daudz nedēļu paietu ceļā, dienu nakti braucot.

—     Ja tu būtu Indijā, Floja, — Pols, kādu brīdi klusējis, teica, — es tad … kas tas bija, ko mamma darīja? Es aizmirsu.

—     Mīļoja mani! — Florense atbildēja.

—     Nē, ne tas. Vai tad es tevi tagad nemīļoju, Floja? Ko viņa izdarīja?… Nomira. Ja tu būtu Indijā, es nomirtu, Floja.

Viņa mudīgi meta darbu pie malas un, glāstīdama brālīti, nolika galvu uz viņa spilvena. Arī viņa nomirtu, Floja teica, ja viņš būtu tur. Viņam kļūšot drīz vien labāk.

—            O, es jau tagad jūtos stipri labāk! — viņš atteica.

—     To es nedomāju. Es gribēju teikt, es nomirtu tāpēc, ka man būtu stipri žēl tevis un par daudz grūti vienam pašam, Floja!

Kādreiz viņš turpat aizmiga un ilgu laiku nogulēja mierīgā miegā. Pēkšņi pamodies, viņš klausījās, pietrūkās sēdus un klausījās, klausījās.

Florense jautāja, vai viņš ko dzirdot.

—     Es gribu zināt, ko viņa runā, — viņš atbildēja, cieši vērdamies māsai acis. — Jūra — ko viņa tur stāsta visu laiku?

Florense paskaidroja viņam, ka tas ir tikai viļņu troksnis, tiem veļoties uz krastu.

—      Jā, jā, — viņš teica. — Bet es izinu, ka tie pastāvīgi kaut ko stāsta. Vienmēr vienu un to pašu. Kas atrodas tur — viņā pusē?

Viņš pacēlās augstāk un ziņkārīgām acīm raudzījās uz apvārsni.

Viņa atbildēja, ka tur atrodas cita zeme, bet viņš sacīja, šis to nedomājot, šis gribot zināt, kas esot tur tālāk … vēl tālāk.

Vēlāk ļoti bieži sarunas vidū viņš apklusa, cenzdamies saprast, ko gan viļņi tur vienmēr stāsta, un piecēlās stāvus savos ratiņos, lai paraudzītos tur, kur atrodas šī neredzamā, tālā pasaule.

9.NODAĻA, KURĀ KOKA MIČMANIM PIENĀKUSI NESTUNDA

Tas romantikas un brīnumaino dēku kairinošais aromāts, ar ko lielā mērā bija piesūcies jaunā Voltera Geja raksturs un ko viņa tēvoča un aizbildņa — vecā Solomona Džilsa gādība neko daudz nebija spējusi vājināt, skalojot ar bargās dzīves pieredzes ūdeņiem, tad arī bija par iemeslu tam, ka Florenses piedzīvojums ar Labo misis Braunu izraisīja viņā tik neparastu, jūsmīgu interesi. Viņš loloja un glabāja šo piedzīvojumu atmiņā — it sevišķi to daļu, kurā pats bija ņēmis dalību —, līdz tas izauga par viņa fantāzijas izlutinātu radījumu, kas ņēma pats savu galvu un darīja, kas tam patika.

Atmiņas par šo dēku un viņa paša līdzdalība tajā izvērtās varbūt vēl valdzinošāka, klausoties vecā Sola un kapteiņa Katla iknedēļas sapņojumos pa svētdienām. Nezin vai jelkāda svētdiena pagāja, kur viens vai otrs no šiem nešķiramiem draugiem nebūtu izmetis pa noslēpumainam mājienam uz Ričardu Vitingtonu; un pēdīgi minētais džentlmenis bija gājis pat tik tālu, ka nopircis senum senu balādi, kas necik ilgi bija plivinājusies pie kādas bezlogu sienas Komeršelrodā starp daudzām citām, galvenokārt fantastiska satura jūrnieku dziesmām. Sai poētiskajā dzejas darbā bija apdziedāta jauna, daudzsološa ogļu krāvēja lakstošanās un pēdīgi

apprecēšanās ar kādu «daiļo Pegu» — Ņlīkāsies ogļu kuģa kapteiņa un līdzīpašnieka smalki audzināto, izglītoto meitu. Šajā aizkustinošajā leģendā kapteinis Katls saskatīja dziļu, metafizisku līdzību ar Voltera un Florenses gadījumu; un tā viņu tik ārkārtīgi iedvesmoja, ka ikvienā svinīgā gadījumā, vai tā bija dzimšanas diena vai cita kāda ar baznīcu nesaistīta svinama diena, viņš mazajā viesistabā pilnā kaklā norēca šo dziesmu no sākuma līdz beigām, taisīdams pārsteidzošu trilleri vārdā Pe-e-ega, ar kuru nobeidzās katrs pants, cildinot dzejdarba varoni.

Sirsnīgs, paliess, vaļsirdīgs zēns gan sevišķi netieksies izanalizēt pats savu jūtu raksturu, lai nezin cik asi viņš tās pārdzīvotu, un šai ziņā Volteram grūti būtu nācies iegūt, kādu skaidrību. Viņam bezgala bija iepatikusies kuģu piestātne, kur toreiz salicis Florensi, un ielas (kaut gan — ielas kas ielas, nekā apbrīnojama), pa kurām viņi bija gājuši mājup. Kurpes, kas pa ceļam tik bieži bija mukušas nost, viņš glabāja savā kambarītī; un kādu vakaru, kavēdamies mazajā viesistabā, viņš, pēc savas iztēles, bija sazīmējis veselu galeriju Labās miSis Braunas portretu. Iespējams arī, ka pēc tā neaizmirstamā notikuma viņš sāka mazliet vairāk uzmanības pievērst savam apģērbam, un, protams, brīvajā laikā viņam patika aizstaigāt uz to pilsētas kvartālu, kur atradās mistera Dombija māja, — klusā cerībā nejauši sastapt mazo Florensi uz ielas. Bet viņa jūtas visā šai izdarībā bija tik zēniskas un naivas, cik vien var būt. Florense bija ļoti daiļa, un ir taču patīkami pajūsmot par daiļu vaigu. Florense bija bezpalīdzīga un vāra, un tas spēja gan sirdi pacilāt, ka viņam bija uzsmaidījusi laime uzņemties viņas aizstāvību un kaut cik viņai palīdzēt. Florense bija vispateicīgākā būtne pasaulē, un bija taču brīnišķīgi redzēt viņas seju starojam pateicībā. Florense nepazina sirsnīgas gādības un silta acu glāsta, un viņa zēna sirds skaudri sāpēja par meitenītes pamestību tās drūmajā, lepnajā tēva namā.

Tā nu tad arī iznāca, ka gada laikā varbūt reizes sešas Volters pacēla cepuri, sveicinādams Florensi uz ielas, un Florense tad apstājās, lai paspiestu viņam roku. Misis Vikema (kas, palikdama uzticīga savam raksturam, cik pieminēja, tik sauca viņu par «jauno Greivu» ‘), zinādama, kā notikusi viņu iepazīšanās, tur nesaskatīja nekā neparasta un neveltīja tam nekādas vērības. Mis Nipere turpretī gandrīz vai ar nepacietību gaidīja jaunu tikšanos, jo viņas jūtīgā, jaunā sirds nemanot bija iesilusi pret piemīlīgo, izskatīgo Volteru un klusībā cerēja, ka šīs jūtas nepaliks bez atbildes.

Šādā apstākļu ievirzē Volteram, protams, nevarēja aizmirsties vai izbalēt atmiņā iepazīšanās ar Florensi, gluži otrādi — viņš atcerējās to aizvien spilgtāk un spilgtāk. Domājot par šīs iepazīšanās dēkaino sākumu un visiem tiem sīkajiem atgadījumiem, kas piešķīra tai īpatnēju raksturu un kairumu, viņam vairāk izlikās, ka atmiņā notēlojas kāds brīnišķīgs, fantāziju kairinošs, neaizmirstams stāsts nekā patiess notikums, kurā arī viņam piekritusi zināma loma. Visi notikuma apstākļi iztēlē gan izbīdīja pirmajā vietā Florensi, ne viņu pašu. Dažreiz viņš fantazēja (un tad viņš soļoja, ka kājas zib): kas tas būtu bijis par varenu pavērsienu viņa dzīvē — viņš tūlīt otrā dienā pēc tās pirmās satikšanās aizbrauc jūrā, šķērso okeānus, paveic brīnuma darbus, ilgu laiku paliek tur projām, tad atgriežas dzimtenē kā majors, laistīdamies visās delfīna krāsās *, vai vismaz kā britu flotes kapteinis ar žilbinošiem uzplečiem un apprec Florensi (tolaik jau daiļu, pieaugušu jaunavu) par spīti mistera Dombija zobiem, kravatei un pulksteņa važai un ar triumfu aizved viņu kaut kur uz kādas svešas malas zilajiem krastiem. Bet šie fantāzijas lidojumi reti kad pārsmidzināja zelta cerību vizmu Dombija un Dēla firmas misiņa plāksnītei, reti kad iemeta dzidru mirdzu tās netīrajos griestu logos; un, kad kapteinis ar tēvoci Solu balamutēja par Ričardu Vitingtonu un principālu meitām, Volters jauda, ka saprot savu patieso stāvokli pie Dombija un Dēla daudz labāk nekā viņi.

Tā tas turpinājās — Volters joprojām diendienā darīja, kas viņam darāms, arvien centīgs, jautrs un možs, un skaidri saskatīja tēvoča Sola un kapteiņa Katla

1 Gravē (izrunā greiv) — kaps. Ļaunparedzīgā misis Vikema it kā pareģo, ka Volters Gejs pats sev kapu rok.

spārnotās cerības, tomēr vairāk viņa prātus skurbināja paša neskaidrie, vizionārie sapņojumi, pret kuriem viņējie šķita ikdienišķi un piepildāmi. Tāds bija Voltera stāvoklis misis Pipčinas periodā, kad viņš izskatījās mazliet vecāks — gan tikko manāmi —, nekā iestājoties firmā, bet vēl arvien tas pats žiglais, bezrūpīgais, nebēdnīgais puika, kas toreiz, kad braVūrīgi deva komandu tēvocim Solam un šķietamajiem viesiem sekot viņam uz viesistabu un rādīja gaismu, kamēr tēvocis uznes to madeiru.

—     Tēvoci Sol, — Volters teica, — es tā skatos, ar jums nav labi. Jūs taču neesat nemaz brokastam pieskāries. Ja tas vēl atkārtosies, es atsaukšu dakteri.

—     Viņš nevar iedot to, kas man vajadzīgs, manu zēn, — tēvocis Sols atteica. — Ja var, nu, tad viņam ir jābūt ar labu praksi… bet neiedos ir tad.

—     Kas tas varētu būt? Pircēji?

—     Hm, jā, — Solomons sacīja nopūzdamies. — Pircēji būtu derējuši.

—     Jupis parāvis, tēvoc! — Volters izgrūda, nolikdams tējas tasi, ka noplaukšķ, un uzsizdams dūri galdā.

—      Kad es redzu ļaudis augu dienu straumēm plūstam uz priekšu un atpakaļ pa ielām un vai ik mīļu brīdi pūlīšos mīņājamies ap mūsu veikalu, mani tā kā viens gumdītu mesties ārā, klupt kādam apkaklē, raut iekšā un piedabūt, ka šis nopērk instrumentus savu piecdesmit mārciņu vērtībā un sableķo skaidrā naudā. Ko nu ķīķerē pa durvīm, — Volters uzrunāja kādu vecu džentlmeni pūderētu galvu (protams, ne jau tā, ka tas sadzirdētu), kuram vai acis no pieres sprāga ārā, apskatot jūras tālskati. — Tas vēl neko nedod. To ir es māku. Nāc iekšā un pērc nost!

Vecais džentlmenis tomēr, ziņkārību apmierinājis, lēnām tipināja tālāk.

—     Aiziet! — Volters īgņojās. — Tāda mode viņiem visiem. Bet tēvoci… paklau, tēvoci Sol, — jo večuks bija aizdomājies un uz pirmo uzrunu neatsaucās, — nezaudējiet dūšu! Nenokariet galvu, tēvoci Sol! Kad pasūtījumi sāks nākt, tad nāks bez skaita, bez ziņas — nejaudāsit ne izpildīt visus.

—           Man to izpildīšana ies secen, manu zēn, ja arī tie kādreiz tiešām sāks nākt, — Solomons Džilss atbildēja.

—     Šis veikals tos nesaņems, iekams es nebūšu to pametis.

—     Ko jūs, tēvoc! Nav brīv tā runāt, dzirdiet! — Volters centās veco uzmundrināt. — Tā nevajag!

Vecais Sols pūlējās rādīt možāku vaigu un cik spēdams jautri uzsmaidīja zēnam otrpus mazā galdiņa.

—      Tās pašas diendienīgās neveiksmes, nav tak nekas ļaunāks atgadījies? — Volters vaicāja, uzmezdamies ar elkoņiem uz paplātes un paliekdamies uz priekšu, lai tā sirsnīgāk un intīmāk varētu parunāties. — Esiet atklāts ar mani, tēvoc. Ja ir kas atgadījies, izstāstiet man visu.

—      Nav, nav, nav! — vecais Sols attrauca. — Ļaunāks kas atgadījies? Nav, nav. Kas ta nu tā varēja atgadīties vēl ļaunāks?

Neticīgi nogrozīdams galvu, Volters atbildēja:

—      Nu, tieši to jau es gribu no jums dzirdēt, bet jūs prasāt man. Vai ziniet, tēvoci, kad es jūs redzu šitādu, man sametas žēl, ka dzīvoju pie jums.

Vecajam Solam negribot ieplētās acis.

—      Jā, jā. Neviens gan nebūs juties tik laimīgs, kā es jūtos un vienmēr esmu juties pie jums, bet, kad es redzu, ka jūs kaut kas nomūc, man patiešām sāp sirds par to, ka dzīvoju pie jums.

—      Zinu, reizēm man uznāk tāds makulis, un tad es kļūstu mazliet apnicīgs, — Solomons noteica, padevīgā garā rokas berzēdams.-

—      Es pavisam ko citu domāju teikt, tēvoci Sol, — Volters turpināja, mazliet vēl paliekdamies uz priekšu, lai uzpakšķinātu tēvocim pa plecu, — proti, tad man tā vien liekas, ka būtu daudz labāk, ja manā vietā te sēdētu un ielietu jums tēju jauka, maza, apaļīga sieva, ziniet, tada gudra, piemīlīga, omulīga vecāka lēdija, kas ar jums tā īsti kopā saderētos, kas zinātu, kā ar jums apieties un kā uzturēt jums možu garu. Bet sēžu es, krustdēls, gan ar sirdi un dvēseli jūs mīlēdams (vai tad iespējams būtu jūs nemīlēt!), tomēr tikai krustdēls, un, kad jūs esat sliktā omā un tāds sabudis, es nevaru jums aizstāt tādu draugu, par kādu būtu kļuvusi pirms gadiem viņa, kaut arī es tik tiešām atdotu visas pa

saules bagātības, ja vien varētu jūsu skumjas izkliedēt. Un, lūk, tāpēc, kad redzu jūs tādu noraizējušos, man loti žēl, ka neesat dzīvē ieguvis labāku draugu par tādu vieglprāti nejēgas puiku kā es, kam ir gan vēlēšanās jums saldināt dzīvi, bet nav prašanas … nav prašanas, — Volters atkārtoja, pārliekdamies vēl vairāk pār galdu, lai paspiestu tēvocim roku.

—     Vollij, manu mīļo zēn, — Solomons teica, — ja arī tā jaukā, mazā, vecīgā lēdija pirms gadiem četrdesmit pieciem būtu ieņēmusi paliekamu vietu šai istabā, es nespētu viņu stiprāk mīlēt, kā mīlu tevi.

—     Es zinu to, tēvoci Sol, — Volters sacīja, — die's lai jūs svētī, es zinu to. Bet jūs nenomocītos ar visādiem nepatīkamiem noslēpumiem, ja viņa bijusi te, jo viņa gan mācētu jūs no tiem pasargāt, bet es nemāku.

—     Ko nu, ko, māki ij tu, — instrumentu meistars attrauca.

—      Nu tad sakiet jel, kas noticis, tēvoci Sol, — Volters mēģināja izvilināt. — Par lūgšanu! Kas noticis?

Solomons Džilss palika pie sava, ka nav nekas noticis, un apliecināja to tik noteikti, ka krustdēlam nekas cits neatlika kā rādīt muļķa seju, ka noticējis viņam.

—     Tikai to es jums saku, tēvoci Sol, ja kas ir …

—     Nu nava nekā, — Solomons apgalvoja.

—     Tad jau labi, — Volters noteica. — Tad man arī nav vairāk ko runāt, un tas atkal ir labi, jo man laiks uz darbu. Būdams ārā, es pa reizei iemetīšu aci pavērties, kā jums klājas. Bet lieciet aiz auss, tēvoci: nekad es jums vairs neticēšu, nekad vairs nestāstīšu nekā par misteru Kārkeru junioru, ja izrādīsies, ka esat mani manījis.

Solomons Džilss, izaicinoši pasmiedamies, vēl paskubināja viņu, lai tik nu pacenšoties vien pienākt šo šādā nelietībā, bet Volters šoreiz devās uz Dombija un Dēla kantori daudz drūmākā noskaņojumā nekā parasti, pārcilādams prātā gan šādus, gan tādus nerealizējamus plānus, kā tikt pie bagātības un nostādīt Koka Mičmani uz stabilām kājām.

Turpat, nogriežoties ap stūri, Bišopsgeitstrītā — tolaik tas bija vēl ārpilsētas rajons — dzīvoja kāds Broglijs, zvērināts mākleris un nocenotājs, kam pašam piedereja veclietu tirgotava, stāvgrūdām pieblīvēta dažnedažādām mēbelēm un mājsaimniecības piederumiem, pie kam priekšmetu izvietojums un sagrupējums apskatei nepavisam neatbilda to paredzētajiem uzdevumiem. Dučiem krēslu karājās, sakabināti uz mazgājamiem galdiņiem, kas nedroši balansēja, sakāpuši bufetēm uz pleciem, kuras savukārt stāvēja uz augšpēdu apgāztiem ēdamgaldiem, kas, vingri izmetuši kājas gaisā, balstījās uz citu ēdamgaldu mugurām, — to vēl varēja atzīt par cik necik pieņemamu sakārtojumu. Gultas mīkstais klēpis zem baldahīna parasti bija servēts kā banketa galds ar visādu trauku vāciņiem, vīna glāzēm un karafēm, lai pie tā dzīrotu tāda jautra kompānija kā pieci seši krāsns kruķi un vēl kāda zāles griestu lampa. Aizkaru garnitūra, gan bez logiem, kas tai būtu piederējušies, eleganti sadrapēta, dekorēja no kumodēm uzceltu barikādi, kas bija krautin apkrauta visvisādām mazām aptiekas zāļu pudelītēm, bet no mājām padzītais kamīna paklājs, atšķirts no sava īstenā drauga — pavarda, savās bēdās varonīgi grieza krūti pretī asajam rītenim un trīcēja skumjā saskaņotībā ar pianīno smeldzīgajām žēlabām, kurš nīka un vārga, katru dienu zaudēdams pa stīgai, un tikko dzirdami ietrinkšķējās, ielas troksnim atbalsojoties tā džinkstošajās, sadragātajās smadzenēs. Veci, apklusuši pulksteņi, kas savus rādītājus vairs nespēja pakustināt un kas izskatījās nonākuši tikpat neglābjamā stāvoklī kā viņu bijušo saimnieku finanses, vienmēr bija'lielā izvēlē pie mistera Broglija; bet visāda veida spoguļi gadījuma pēc bija novietoti tā, ka atstarotās un lauztās gaismas plūsma juceklīgi pavairoja priekšmetu attēlus un rādīja skatītāja acij bezgalīgu bankrota un sabrukuma perspektīvu.

Pats misters Broglijs bija drukns, plecīgs vīrs iekaisušām acīm, rozīgiem vaigiem, cirtainiem matiem un miermīlīgs pēc dabas, jo šiem Kaja Marija * kategorijas ļaudīm, kas sēž uz citu ļaužu Kartāgas drupām, ir samērā viegli turēties labā omā. Viņš vienu otru reizi bija iegriezies Solomona veikalā painteresēties par priekšmetiem, kas ietilpa Solomona kompetencē, un Volters viņu pietiekamā mērā pazina, lai, satiekoties uz ielas, sveicinātu, bet, tā kā mākleris tuvāk nesagājās ari ar Solomonu Džilsu, Volters bija ne mazumu pārsteigts, kad, turēdams solījumu, priekšpusdienā pārskrējis mājās, atrada tur priekšā misteru Brogliju, kas, cepuri pakāris aizdurvē, rokas sabāzis kabatās, sēdēja mazajā viesistabā.

—     Sveiki, tēvoci Sol! — Volters izsaucās. Vecais vīrs sadrūmis sēdēja galda otrā pusē, un acenes šoreiz, kā par brīnumu, bija uz acīm, nevis uz pieres, kā parasti.

—     Nu, kā jums pašlaik klājas?

Solomons pašūpoja galvu un pamāja ar roku uz mākleri, it kā stādīdams viņu priekšā.

—     Vai kas noticis? — Volters jautāja, elpai aizraujoties.

—     Nē, nē. Nekas nav noticis, — misters Broglijs sacīja. — Tā nieka dēļ jums nav galva jāzaudē.

Volters mēmā izbrīnā uzlūkoja te mākleri, te savu tēvoci.

—      Lieta šāda, — misters Broglijs sacīja, — ir tāds mazs maksājums — pagalvots vekselis par trīs simti septiņdesmit un cik tur vēl; izpirkšanas termiņš aptecējis, un.vekselis nokļuvis manās rokās.

—     Jūsu rokās! — Volters izsaucās un pavērsa acis uz veikala pusi.

—      Jā, — misters Broglijs, pamādams ar galvu, sacīja draudzīgā, intīmā tonī, it kā ar to dodams padomu būt prātīgiem un justies pavisam mierīgi. — Izpildraksts īpašuma apķīlāšanai. Tā nu tas ir. Bet tāpēc jau nav jāzaudē zeme zem kājām. Es atnācu pats, lai nokārtotu visu klusi un draudzīgi. Jūs jau mani pazīstat. Nekas netiks atklātībai ziņots.

—     Tēvoci Sol! — Volters trīcēdams izdvesa.

—      Vollij, manu zēn, — tēvocis atsaucās. — Tas noticis pirmo reizi. Tāda nelaime vēl nebija mani piemeklējusi. Par vecu esmu, lai sāktu visu no jauna.

Uzbīdījis atkal acenes uz pieres (jo nu tās vairs nespēja viņa satraukumu apslēpt), viņš aizklāja seju rokām un raudāja elsādams, un asaras ritēja uz viņa kafijbrūnās vestes.

—     Tēvoci Sol! Esiet labs! Tā nevajag! — Volters izmisīgi lūdzās, jo viņu patiešām šausmu drebuļi kratīja.

redzot veco vīru raudam. — Dieva dēļ, tā nedariet! Mister Broglij, ko lai es tagad iesāku?

—     Es ieteiktu jums uzmeklēt kādu draugu vai labu paziņu, — misters Broglijs teica, — un apspriesties par visu ar to.

—      Pareizi! — Volters izsaucās, priecīgs ķerties pat pie salmiņa. — Tiešām! Pateicos. Kapteinis Katls ir īstais vīrs, tēvoc. Pagaidiet, kamēr es aizskrienu pie kapteiņa Katla. Pieskatiet manu tēvoci, esiet tik laipni, mister Broglij, un lūkojiet viņu kā prazdami nomierināt, kamēr esmu projām. Neizsamistiet, tēvoci Sol. Saņemieties!

Ar strauju dedzību uzsaucis šos uzmundrinājumus, nelikdamies dzirdis vecā vīra mulsos iebildumus, Volters kā dzelts drāzās atkal ārā no veikala un, pametis vēl soli līdz kantorim, lai aizbildinātu darba kavējumu ar tēvoča pēkšņu sasirgšanu, cilpoja ko kājas nesa pie kapteiņa Katla.

Šai skrējienā pa ielām viss, ko viņš redzēja un dzirdēja, šķita kļuvis citāds. Bija jau tā pati divriču, smago pajūgu, omnibusu un gājēju drūzma un troksnis, taču nelaime, kas bija uzbrukusi Koka Mičmanim, vērta visu savādu un svešu. Nami un veikali likās citādi nekā agrak, un uz to fasādēm raiboja trekniem burtiem rakstītā mistera Broglija pilnvara. Mākleris šķita turam savā varā arī baznīcas, jo kaut ka dīvaini tās tagad slēja savas torņu smailes debesīs; pat debesis bija pavisam savādas un acīm redzami draudēja ar īpašuma apķīlāšanu.

Kapteinis Katls dzīvoja maza kanāla malā, netālu no Indijas dokiem, kur bija izgriežamais tilts, kuru laiku palaikam pašķīra vaļā, lai izlaistu cauri kādu tāla ceļa mērotāju milzeni kuģi, kas it kā uz sēkļa izmests jūras nezvērs tad lēni vilkās augšup pa upi gar pašu krastu, pakāpeniskā pāreja no sauszemes uz ūdeni, tuvojoties kapteiņa Katla mājoklim, bija ievērības cienīga. Tā sākās ar karogu kārtīm, kas šķita traktieru neatņemama sastāvdaļa; tad nāca gatavu matrožtērpu veikali ar ārpusē izkārtiem adītiem vilnas vamžiem, zīdvesteriem un brezenta biksēm, gan lielāku, gan mazāku izmēru. Aiz tiem — enkuru un ķēžu kalves, kur smagie

veseri no rīta līdz vakaram nerimās skandināt dzelzi. Tad nāca namelu rindas, pie kuriem starp sarkanziedainajām vīteņpupām bija saslieti masti ar maziem šķēpa karodziņiem — vējrāžiem. Tad — grāvji. Tad — apcirpti vītoli. Tad atkal grāvji. Tad mīklainā kārtā radušās netīra ūdens joslas, sētiņ nosētas kuģiem, kas gandrīz pilnīgi aizsedza ūdeni. Tad gaiss sāka smaržot pēc skaidām, un te nu mastu, airu, bloku un laivu izgatavošana bija izskaudusi visas citas amatniecības nozares. Tad nāca purvāji un muklāji. Tad nāsis sajuta vairs tikai ruma un cukura aromātu. Un tad bija klāt arī Brigpleisa un kapteiņa Katla miteklis — tikai pirmais stāvs un mansards.

Kapteinis Katls piederēja pie tiem ļaudīm, kas atgādina īstus viengabala lietaskokus — to ietērps, tāpat kā sirds, no viena ozola stumbra tēsti, — un kurus pat ar visspilgtāko iztēli gandrīz neiespējami iedomāties bez kāda no viņu apģērba gabaliem, lai tas būtu kaut pats nenozīmīgākais. Tāpēc arī, kad Volters piedauzīja pie durvīm, bet kapteinis tai pašā mirklī izliecās pa vienu no mazajiem logiem ielas pusē un sveicināja viņu jau ar Qeto, spīdīgo cepuri galvā, kreklā ar zēģeļveidīgiem apkakles stūriem un platajos, zilajos svārkos — visā parastajā godībā, Volters guva stingru pārliecību, ka tāds ir viņa pastāvīgais, nemainīgais izskats, it kā kapteinis būtu kāds putns, bet viņa ietērps — tā apspalvojums.

—            Volr, manu zēn! — kapteinis Katls uzsauca.

—      Drosmi, un piedauzi vēlreiz. Pamatīgi! Mūsmājās veļas diena.

Volters, degdams nepacietībā, gāza tad arī klabekli no visa spēka pa durvīm.

—      Pamatīgi gan!'— kapteinis Katls noteica un mudīgi ierāva galvu iekšā, kā negaisu paredzēdams.

Un nebija viņš arī maldījies: atraitnēs palikusī lēdija līdz pleciem uzlocītām piedurknēm, ziepju putām aplipušām, no karsta ūdens kūpošām rokām brīnum ātri paklausīja aicinājumam. Pirms paskatīties uz Volteru, viņa paskatījas uz klabekli, bet tad, acīm nomērījusi zēnu no galvas līdz papēžiem, noteica, šī brīnoties, ka no tā kas vēl pāri palicis.

—     Kapteinis Katls mājās, es zinu, — Volters sacīja ar pieglaimīgu smaidiņu sejā.

—     Mājās? — atraitnes kundze brīnījās. — Tie-šām?

—     Viņš nupat kā runāja ar mani, — Volters aizelsies paskaidroja.

—      Ak tā gan! — atraitnes kundze atteica. — Tad jau jūs varbūt nodosit viņam sirsnīgus sveicinājumus no misis Makstindžeres un pateiksit, ka nākamreiz, kad viņam labpatiks pazemot sevi un savu dzīvokli ar sarunām pa logu, lai izdara viņai patikšanu un nokāpj lejā atvērt arī durvis.

Misis Makstindžere runāja skaļi un reizē ausījās, vai neuztvers kādu piezīmi, kas varētu nolidot no augšstāva.

—     Es pateikšu, — Volters sacīja, — ja jūs būsit tik laipna un mani ielaidīsit, kundze.

Viņu kavēja ieiet koka nocietinājums, uzcelts tur mazo Makstindžerēnu dēļ, lai tie, savā vaļā draiskodamies, nenoveltos no pakāpieniem.

—      Zeņķis, kam spēks manas durvis sadauzīt, — misis Makstindžere nicīgi izmeta, — man domāt, varēs ij šitam te pāri tikt.

Bet, kad Volters, pieņēmis šos vārdus par atļauju iet iekšā, pārlēca pār aizsprostu, misis Makstindžere strauji uzprasīja, vai angļu sievietes māja esot viņas pils * vai neesot un vai pie viņas drīkstot lauzties iekšā kurš katrs «paklīdenis». Atbildi uz šiem jautājumiem viņa alkani gaidīja vēl tobrīd, kad Volters, uzkāpis pa šaurajām kāpnēm caur mākslīgo miglu, ko radīja veļas ūdens garaiņi un kas kāpņu margas bija norasinājusi ar lipīgu miklumu, jau iegāja kapteiņa Katla dzīvoklī un atrada šo džentlmeni slēpnī aiz durvīm.

—      Penija ar es neesmu viņai palicis parādā, Volr, — kapteinis teica paklusā balsī un acīm redzamām baiļu trīsām sejā. — Tikai līdzējis viņai kur vien un kā vien mācēdams, tāpat bērniem. Tomēr tīrā vellamāte reizēm. Tpu!

—     Es būtu vācies projām, kapteini Kati, — Volters sacīja.

—     Neuzdrīkstos riskēt, Volr, — kapteinis atteica.

—     Viņa tev dabūs mani rokā, lai kur es būtu ielīdis. Sēsties! Kā Džilsam sviežas?

Kapteinis pašlaik ieturēja pusdienas (ar cepuri galvā); galdā auksts jēra cepetis, porteris un pāris karstu, kūpošu kartupeļu, kurus pats bija novārījis un paņēma tos pēc vajadzības no maza siltumrorī novietota kastrolīša. Pusdienu laikā viņš izskrūvēja savu kāsīti un tā vielā koka ligzdiņā ieskrūvēja nazi, ar kuru jau sāka vilkt mizu nost kādam no šiem kartupeļiem, lai pacienātu arī Volteru. Istabas viņam bija mazas, stipri piesātinātas tabakas dūmiem, bet telpīgi iekārtotas: visas lielas noliktas gar sienmalām, it kā te vai ik katru pusstundu regulāri notiktu zemestrīce.

—     Kā Džilsam labi iet? — kapteinis apjautājās.

Volters, kas pa šo laiku bija elpu atguvis, bet dūšu pazaudējis, — vai drīzāk to mazumiņu dūšas, ko bija radījusi straujā soļošana, — uzlūkojis mirkli vaicātāju, izsaucās: «O, kapteini Kati!» — un izplūda asarās.

Trūkst vardu, lai aprakstītu, kādas mulsas bailes uzmācās kapteinim, redzot šo skatu. Misis Makslindžere tā priekšā pilnīgi pagaisa. Kartupelis un dakšiņa viņam izkrita uo rokām — izkritis būtu arī nazis, ja nebijis ieskrūvēts, — un viņš sēdēja, zēnu vai acīm apēzdams, it kā jau leju, leju sagaidīdams no tā vēsti, ka Sitijā zeme atvērusies un aprijusi viņa veco draugu, kafijbrūno uzvalku, pogas, hronometru, acenes — visu, visu.

Bet, kad Volters pastāstīja viņam, kas patiesībā noticis, kapteinis Katls, brīdi padomājis, trūkās augšā un sāka rosīgi darboties. Viņš izņēma no mazas skārda kārbiņas, kas stāvēja augšplauktā, visu krājumā esošo skaidro naudu (kopsummā trīspadsmit mārciņu un puskrona), ko ieslidināja vienā savu plato, zilo svārku kabatā; šai bagātībai pievienoja vēl saturu no galda sudraba glabātavas, proti, divas sadilušas, plānplāniņas tējkarotes un sen nelietojamas, greizkājainas cukura standziņas; izvilka savu milzeni dubultvāku sudraba pulksteni no dziļajām dzīlēm, kur tas atdusējās, lai pārliecinātos, ka šis dārgums ir vēl sveiks un vesels; pieskrūvēja atkal kāsīti labās rokas dilbam un tad, paķēris pumpaino nūju, aicināja Volteru celties un iet.

Savu cēlo jūtu dedzībā tomēr iedomādamies, ka misis Makstindžere varbūt lejā uzglūn viņam, kapteinis Katls pēdējā mirklī sāka svārstīties un acis mest uz loga pusi, it kā prātodams, vai labāk neizbēgt pa šo neparasto izeju nekā doties savam drausmīgajam ienaidniekam rokās. Taču pēdīgi izšķīrās likt lietā kara viltību.

—            Volr, — kapteinis teica, bikli pamirkšķinādams,

—      izej tu pa priekšu, puisīt. Kad esi jau lejā, tad uztaurē visā galvā: «Uz redzēšanos, kapteini Kati!» — un taisi tik durvis ciet. Pēc tam gaidi uz ielas stūra, kamēr es parādos.

Šie rīkojumi netika doti, iepriekš nepazīstot ienaidnieka taktiku, jo, tiklīdz Volters bija pa kāpnēm lejā, misis Makstindžere kā tāds atriebes gars izslīdēja no virtuves. Bet, neuzslīdējusi virsū kapteinim, kā bija cerējusi, viņa tikai vēl atgādināja ar kādu vārdu klabekli un ievilkās atpakaļ virtuvē.

Savas minūtes piecas pagāja, kamēr kapteinis Katls varēja saņemties dūšu bēgšanai, jo Volters tieši tik ilgi gaidīja uz ielas stūra, neizlaizdams māju no acīm, taču nemanīdams ne ēnas no cielās, spīdīgās cepures. Beidzot, kā viesuļvētras grūsts, kapteinis izšāvās pa durvīm un, garus soļus mezdams, atpakaļ neskatīdamies, steidzās pie Voltera, bet, kad laimīgi no šīs ielas bija ārā, iedrošinājās pat uzsvilpot dziesmiņu.

—     Vai tēvocis lielā mēra peldspēju zaudējis, Volr? — kapteinis ejot ievaicājās.

—     Tā liekas gan. Bulu jūs šorīt viņu redzējuši, jūs nemūžam to nespētu aizmirst.

—      Straujāku gaitu, Volr, manu zēn, — kapteinis teica, pielikdams soli, — un visas sava mūža dienas ieturi to pašu gaitu. Pāršķirsti katķismu, lai uzietu šo padomu, un seko tam!

Kapteinis bija pārāk aizņemts pats ar savām domām par Solomonu Džilsu, pa starpām atcerēdamies varbūt arī nupatējo bēgšanu no misis Makstindžeres, lai ceļā minētu vēl citus citātus Voltera morālās apziņas stiprināšanai.

Viņi nepārmija vairs ne vārda, kamēr nokļuva līdz Sola namdurvīm, kur nelaimīgais Koka Mičmanis ar savu instrumentu pie acs šķita raugāmies uz visām debess pusēm cerībā atrast draugu, kas palīdzētu izkulties no grūtībām.

—      Džils! — kapteinis iesaucās, steigdamies dibenistabā un mīji, glāsīgi saņemdams viņa roku. — Griez droši galvu vējam pretī, gan mēs noturēsimies virs ūdens! Vienīgais, kas tev tagad darāms, — kapteinis runāja ar tāda cilvēka nopietnumu, kurš cenšas iepazīstināt klausītājus ar vienu no visvērtīgākajiem praktiskas pieredzes principiem, kādus jebkad atklājusi cilvēka gudrība, — ir droši griezt galvu vējam pretī, gan tad mēs noturēsimies virs ūdens.

Vecais Sols atbildēja rokas spiedienam un pateicās viņam.

Kapteinis Katls pēc tam ar stāvoklim atbilstošu nopietnību izlika uz galda divi tējkarotītes, cukura standziņas, sudraba pulksteni un skaidro naudu, tad apvaicājās māklerim misteram Broglijam, cik liels tas parāds esot.

—     Paverieties! Cik tur sanāks pēc jūsu takses? — kapteinis uzprasīja.

—      Apžēlojieties! — mākleris attrauca. — Jūs taču nedomājat, ka ar šīm lietiņām ir kas līdzams?

— Kāpēc ne? — kapteinis jautāja.

—     Kāpēc? Summa sniedzas pāri trim simtiem septiņdesmit, — mākleris atbildēja.

—     Kas par to? — kapteinis atteica, kaut gan acīmredzot šis cipars viņu izbiedēja. — Kas ielien jūsu tīklā, tēs visas taču ir zivis, es domāju.

—     Protams, — misters Broglijs sacīja. — Bet ķilava nav valzivs, kā zināt.

Šīs piezīmes dzijā jēga, likās, satrieca kapteini. Viņš brīdi pakavējās pārdomās, pa reizei uzlūkodams mākleri un apbrīnodams viņa ģeniālo prātu, tad pasauca instrumentu meistaru sānis.

—     Džils, — kapteinis Katls vaicāja, — ar ko tad tev īsti ir darīšana? Kas ir kreditors?

—      Klusāk! — vecais vīrs brīdināja. — Paiesim nostāk. Vollijs nedrīkst dzirdēt. Tas ir galvojums Vollija tēvam. Veca saistība. Esmu jau krietnu daļu nomaksājis, Ned, bet man pienākuši tik bēdīgi laiki, ka patlaban nav manos spēkos ko darīt. Es jau to paredzēju, bet novērst nevarēju. Tikai, par lūgšanu, Vollijam ne vārda.

—     Bet cik necik tak tev vēl būs aizķēries naudas? — kapteinis čukstēja.

—      Ir, ir… o, jā… cik necik jau ir vēl, — vecais Sols atbildēja, iebāzdams rokas tukšajās kabatās un pēc tam sažņaugdams tajās savu velsiešu parūku, it kā cerēdams no tās zeltu izspiest. — Bet… tas mazumiņš, kas man ir, nav pārvēršams skaidrā naudā, Ned, to tagad nevar dabūt. Es gribēju ar to sapelnīt kaut ko Vollija labā, bet esmu veclaiku cilvēks, neeju dzīvei līdzi. Tā ir šur, tā ir tur… tas ir tikpat daudz kā nekur, — vecais vīrs noteica, mulsi raudzīdamies apkārt.

Viņš tik ļoti atgādināja prātā aptumsušu cilvēku, kas savu naudu noglabājis dažādās vietās, bet aizmirsis, kur, un kapteinis sekoja viņa skatienam vēl tā kā cerēdams, ej tu sazini, varbūt Džilss tomēr atcerēsies dažus simtus mārciņu, noslēptus dūmvadā vai pagrabā. Bet Solomons Džilss par to bija gan lielākā skaidrībā.

—     Pavisam, pavisam esmu palicis dzīvei iepakaļ, manu mīļo Ned, — Sols sacīja bezcerīgā izmisā, — pilnīgi. Nav nozīmes, ka es vēl velkos par tik lielu gabalu tai pakaļ. Veikala inventāru prātīgākais ir pārdot — tur sanāks vairāk, nekā vajadzīgs šī parāda dzēšanai, — un man pašam ar pārpalikumu labāk nobēgt kaut kur un nomirt. Nav vairs ne kripatiņas spara. Es nesaprotu šo pasauli. Vislabākais būtu tam darīt galu tūlīt. Lai pārdod veikalu un novāc viņu, — večuks sacīja, gurdi norādīdams uz Koka Mičmani, — un lai mūs abus aizmet lužņu kaudzē.

—      Un ko tu savā prātā domā ar Volru iesākt? — kapteinis ieminējās. — A, reče nu! Apsēsties, Džils, sēdi mierā un ļauj man krietni padomāt. Nebij'se mana pensija tik maza, kas līdz šai dienai bija gana liela, atkristu visa domāšana. Bet tu griez droši galvu pretī vējam, — kapteinis atkārtoja neapstrīdamo mierinājuma frāzi, — gan viss nokārtosies pa godam.

Vecais Sols pateicās viņam no visas sirds, bet galvu tomēr atspieda pret dibenistabiņas kamīnu — negrieza vējam pretī.

Kapteinis Katls labu laiku soļoja pa veikala telpu uz priekšu atpakaļ, tik dziļi iegremdējies pārdomās un melnās, mežīgās uzacis savilcis virs deguna tik ciešā čumurā, kas izskatījās kā mākonis, pār kalnu nogulis, tā ka Volters pat neuzdrošinājās vārdu bilst, lai nepārtrauktu viņa domu tecējumu. Misters Broglijs, kas nepavisam negribēja but par apgrūtinājumu klātesošiem un kas pie tam bija gaužām laipnīgs, sirsnīgs cilvēks, staigāja, klusi svilpodams, gar instrumentiem, pabungādams ar pirkstiem barometrus, sakratīdams kompasus, gluži kā tādas zāļu pudelītes, pacilādams atslēgas ar magnētu, palūkodamies pa tālskatiem, mēģinādams izdibināt, kā globusi lietojami, uztupinādams paralēlskalu uz deguna un kavēdamies vēl ar citiem fizikas eksperimentiem.

—     Volr! — kapteinis beidzot ierunājās. — Izdomāts.

—     Tiešām, kapteini Kati? — Volters jūsmīgi iesaucās.

—      Panāc šu', manu zēn, — kapteinis teica. — Instrumenti — viens nodrošinājums. Es — otrs. Un tavs principāls būs tas vīrs, kas izsniegs aizdevumu.

—     Misters Dombijs? — Volters tikko izdabūja pār lūpām. .

Kapteinis svarīgi palocīja galvu.

—      Paraugies uz viņu, — tas sacīja. — Paraugies uz Džilsu. Ja tagad tie laidīs pārdošanā visu šo būšanu, viņš tak nomirs. Tu labi zini, viņš neizturēs. Mums jāizmēģina roka, kur vien var, kaut vai kalnus gāzt nāktos. Un te tev būs kalns.

—     Misters Dombijs — kalns? — Volters stomījās.

—      Pats pirmais — tu tūlīt aizdrāz uz kantori un paraugies, vai viņš ir tur, — kapteinis Katls sacīja, uzpakšinādams Volteram pa plecu. — Žigli!

Volters juta, ka nedrīkst šai pavēlei pretoties, — viena paša acu pametiena uz tēvoci būtu pieticis, lai viņš apņemtos, ja arī būtu gribējis nepaklausīt, — un steidzās to tūdaļ izpildīt. Drīz gluži aizelsies viņš atdrāzās atpakaļ ar ziņu, ka mistera Dombija nemaz pilsētā nav. Bija sestdiena, un viņš bija aizbraucis uz Braitonu.

—      Paklau, ko es tev teikšu, Volr, — kapteinis sacīja, kas, domājams, pa šo laiku bija sagatavojies tādai

neveiksmei. — Mēs arī laižam uz Braitonu. Es tevi atbalstīšu, manu zēn, es tevi atbalstīšu, Volr. Ar pēcpusdienas diližansu braucam uz Braitonu.

Ja neizbēgami vajadzēja griezties pie mistera Dombija pēc palīdzības — bailes pārņem to iedomājoties vien —, Volters labprātāk to būtu darījis viens pats, bez kādas palīdzības, bez kapteiņa personiskās ietekmes atbalsta, kam, pēc viņa domām, misters Dombijs diezin vai jelmaz piešķirtu kādu nozīmi. Bet, tā kā kapteinis acīmredzot bija citādās domās un no tām neatkāpās un tā kā viņa draudzības jūtas bija pārlieku karstas un dziļas, lai tās noniecinātu persona, kas daudz jaunāka par viņu, tad Volters arī nemēģināja ko iebilst. Tāpēc Katls, steigšus atvadījies no Solomona Džilsa un savu skaidro naudu, tējkarotes, cukura standziņas un sudraba pulksteni atlicis atpakaļ kabatā — nolūkā, kā Volters, šausmās nodrebēdams, iedomājās, lieliski ietekmēt misteru Dombiju, ne brīdi vairs nekavēdamies, veda viņu uz diližansu kantori, pa ceļam nez cik reižu nozvērēdamies, ka paliks draugam uzticīgs līdz galam.

10.NODAĻA, KURĀ PASTĀSTĪTS PAR SEKĀM, KĀDAS IZRAISĪJA MlČMANIM UZBRUKUSĪ NELAIME

Pēc tam kad majors Begstoks ar savu divstobru teātra tālskati bija ilgu laiku tiku tikām novērojis pāri Princeses laukumam mazo Polu un saņēmis neskaitāmos sīkus jo sīkus ziņojumus — ik dienas, ik nedēļas, ik mēnesi — par to pašu objektu no iezemieša, kas šai nolūkā pastāvīgi sazinājās ar mis Toksas istabeni, viņš nāca pie slēdziena, ka Dombijs, ser, ir vīrs, ar kuru derētu iepazīties, un ka Dž. B. nu vienreiz ir puika, kas pratīs to izdarīt.

Tā kā mis Toksa tomēr joprojām izturējās rezervēti un, palikdama vēsi vienaldzīga, nekad nelikās majoru saprotam, kad tas, ieradies vizītē, (tas notika itin bieži), aplinkiem mēģināja izvilkt no viņas ko neko, kas veicinātu šī nodoma realizēšanu, majoram ar visu viņa rakstura nelokāmību un vil līgumu nācās tomēr sava vēlējumos piepildīšanos atstāt zināmā mērā laimīgam gadījumam, «kas», kā viņš savā klubā ar klukstošu smiekliņu mēdza izteikties, «aizvien uzsmaidījis ar piecdesmit pret vienu Dž. B. labā, ser, jau kopš tiem laikiem, kad viņa brālis Rietumindija nomira ar tropu drudzi».

Gadījums šoreiz negribēja lēti nākt palīgā, taču beidzot izdarīja viņam draudzīgu pakalpojumu. Kad no melnādainā sulaiņa bija saņēmis noteiktas ziņas par

mis Toksas izbraucieniem uz Brailonu, majoram pēkšņi atausa aizkustinošas atmiņas par draugu Bilu Baiterstonu, kas dzīvoja Bengālijā un no kā bija saņēmis vēstuli ar lūgumu apmeklēt viņa vienīgo dēlu, ja gadoties kādreiz būt Braitonā. Bet, kad tas pats melnādainais sulainis vēl pastāstīja, ka Pols nodots pie misis Pipčinas, un majors, uzmeklējis vēstuli, ko viņam bija nodevis māsters Baiterstons, atbraucis Anglijā, — līdz šim viņam prātā nebija nācis veltīt tai ne mazāko uzmanību, — atklāja, kādas izredzes tā paver, viņam uznāca tik trakas dusmas par savu podagru, kurai pagadījās tieši tagad to piesiet pie gultas, ka paldies vietā par saņemtām ziņām svieda sulainim ar kāju ķeblīti un nozvērējās nelieti iedzīt kapā, pirms vēl nebūšot sadomājis mirt, kam melnādainais sulainis gandrīz bija gatavs noticēt.

Pēdīgi, kad asās sāpes bija pierimušas, majors kādu sestdienu iezemieša pavadībā devās, īgni murkšķēdams, uz Braitonu, visu ceļu sodīdamies uz mis Toksu un ar tīksmi domādams par drīzo izredzi triecienuzbrukumā uzvarēt ievērojamo draugu, kuram tā pieķērusies tik lielā noslēpumainībā un kura dēļ pametusi viņu.

—     Ak ta' tā, kundzenīt, ak ta1 tā? — majors sēca, vai pašu plīsdams aiz atriebes kāres, pie kam jau tā piepampušās dzīslas uz pieres piepampa vēl vairāk. — Ak tad prātiņš Džojam B. uzgriezt muguru, kundzenīt? Vēl ne, kundzenīt, vēl ne, ser! Džo nesnauž, kundzenīt. Begstoks ir jestrs puika, ser: Dž. B. šo to ģiež, kundzenīt. Džošs nav ar aklību sists, ser. Gan redzēsit, cik viņš ir ciets un nelokāms, kundzenīt. Nelokāms, ser, nelokāms ir Džozefs. Nelokāms un ve-elnišķi slīpēts.

Kad viņš māsteru Bailerstonu izveda pastaigāties, šis jaunais džentlmenis dabūja īstenībā pārliecināties par viņa nelokāmību. Majors, kura seja atgādināja dzeltenzaļi svēdraino Stiltonas sieru, savas gameļvēža acis valbīdams, klīņāja pa pludmali, pavisam neatminēdams sagādāt māsteram Baiterslonam priecīgu izklaidi; vilka tikai māsteru Baiterstonu visur līdzi, kamēr acis šaudījās uz visām pusēm pēc mistera Dombija un tā bērniem.

Ievērodams misis Pipčinas iepriekš dotos norādīju-

mus, majors drīz vien uzokšķerēja, kur apmetušies Pols ar Florensi, un kā vēja dzīts traucās turp, jo kopā ar tiem bija arī kāds dižs un stalts džentlmenis (neapšaubāmi — misters Dombijs). Kad viņš ar māsteru Baiterstonu triecienā bija iebrukuši mazās vienības pašā centrā, protams, izgadījās tā, ka māsters Baiterstons uzsāka sarunas ar saviem bēdubrāļiem. Majors palika turpat stāvam un jūsmīgi noraudzījās uz tiem; izbrīnās pārņemts, atcerējās tos jau redzējis un ar tiem sarunājies Princeses laukumā pie savas paziņas mis Toksas; piebilda vēl, ka Pols esot velnišķi jauks puikiņš un šim liels draugs; apvaicājās, vai jel atminoties Džoju B., majoru; pēdīgi, pēkšņi attapies, ka jāievēro taču arī sabiedrībā pieņemtie pieklājības likumi, atvainojās mistera Dombija priekšā.

—     Bet mans mazais draugs, — majors sacīja, — liek man no jauna pārvērsties zēnā, ser. Vecs karavīrs, ser, — majors Begstoks, jūsu padevīgs kalps, — nekaunas to atklāti atzīt. — Te majors pacēla savu cepuri. — Velns un elle, ser, — majors izsaucās dedzīgā aizrautībā, — es jūs apskaužu! — Tūlīt gan apvaldījies piebilda: — Neņemiet ļaunā manu vaļīgo izrunāša-, nos.

Misters Dombijs lūdza nepievērst tam uzmanību.

—     Kara veterāns, ser, — majors trieca tālāk, — dūmos kvēpināts, saules svelmē cepināts, sabendēts, sakropļots, vecs uzdienējis majors, ser, nebaidījās dzirdēt nosodošus vārdus par savām kaprīzēm no tāda cilvēka kā misters Dombijs. Domāju, man gods runāt ar misteru Dombiju?

—    Esmu šī vārda necienīgs reprezentants, major, — misters Dombijs atbildēja.

—     Pie j …, ser, — majors sacīja, — tas ir slavens vārds. Tas ir vārds, ser, — majors to teica tik pārliecinoši, it kā aizkavēt gribēdams misteru Dombiju celt iebildumus un sajuzdams, cik grūts būtu pienākums ar viņu tālāk strīdēties, ja viņš to darītu, — ko pazīst un cildina visās Britānijai pakļautajās zemēs. Tas ir vārds, ser, ar ko cilvēks var lepoties, ja viņš to pazīst. Džozefa Begstoka dabā nav pieglaimoties un lišķēt, ser. Viņa karaliskā augstība Jorkas hercogs cikreiz netika par

viņu atsaucies: «Džojs neprot lišķēt. Viņš ir viens īsts rūdīts zaldāts, šis Džo. Pārlieku ciets un nelokāms ir Džozefs.» Bet tas ir slavens vārds, ser. Pie visiem svētiem, tas ir slavens vārds! — majors vēl svinīgi piebilda.

—      Jūs esat Joti laipns un vērtējat varbūt to augstāk, nekā tas pelnījis, major, — misters Dombijs atbildēja.

—      Nē, ser, — tā majors. — Mans mazais draugs var liecināt par Džozefu Begsloku, ka tas ir taisnsirdīgs, godsirdīgs un vaļsirdīgs vecs lāga vīrs, ser, un nekas vairāk. Šis zēns, ser, — majors sacīja klusākā balsī,

—     ieies vēsturē. Šis zēns, ser, ir pavisam īpatns bērns. Sargiet un saudziet viņu, mister Dombij.

Misters Dombijs, šķita, lika noprast, ka viņš to darīs.

—      Rau, te vēl viens zēns, ser, — majors turpināja konfidenciālā tonī, piegrūzdams tam ar niedres spieķi,

—      Baiterstona dēls no Bengālijas. Bils Baiterstons — mans agrākais kara biedrs. Tā zēna tēvs un es, ser, bijām zvērināti draugi. Jūs varējāt iet kur iedami, ser, tikvien dzirdējāt runas kā par Bilu Baiterstonu un Džo Begstoku. Vai esmu akls pret tā zēna trūkumiem? Nebūt ne. Viņš ir muļķis, ser.

Misters Dombijs pameta acis uz nopulgoto māsteru Baiterstonu, par kuru zināja tikpat daudz, cik zināja majors, un gaužām pašapmierināts izmeta: — Tiešām?

—      Kas ir, tas ir, ser, — majors sacīja. — Viņš ir muļķis. Džo Begsloks njekad nemeklē mīkstinātus izteicienus. Mana Bengālijas drauga Bila Baiterstona dēls ir muļķis jau piedzimis, ser. — Te majors sāka smiet aizvilkdamies, līdz kļuva zili melns. — Manu mazo draugu taču, domājams, nodosit privātskolā, mister Dombij? — majors apvaldījies ievaicājās.

—      Neesmu vēl galīgi izlēmis, — misters Dombijs atteica. — Laikam gan ne. Viņam vārga veselība.

—     Nu, ja viņam vārga veselība, ser, — majors teica,

—      tad jums taisnība. Tikai paši stiprākie spēja veseli izēsties cauri mūsu Sendherstai. Mēs tur cits citu taisni spīdzinājām, ser. Jauniņos biedrus cepinājām uz lēnas uguns un karinājām ar galvām uz leju no trešā stāva logiem. Džozefs Begstoks, aiz zābaku papēžiem

pieturēts, nokarājās tā veselas trīspadsmit minūtes pēc koledžas pulksteņa.

Lai apstiprinātu sava stāsta patiesīgumu, majors būtu varējis atsaukties uz savu seju. Tā patiešām izskatījās tāda, it kā viņš drusku par ilgu būtu karināts.

—      Bet tā mūs pataisīja par tiem, kas mēs bijām, ser, — majors sacīja, sakārtodams kruzuloto krekla krūtažu. — Mēs bijām dzelzs, ser, un koledža, tā bija mūsu kalve. Vai jūs esat tepat apmetušies, mister Dombij?

—      Parasti es šurp atbraucu reizi nedēļā, major, — šis džentlmenis atbildēja. — Apmetos Bedfordas viesnīcā.

—      Es jutīšos pagodināts, ser, ja atļausit jūs apmeklēt viesnīcā, — majors sacīja. — Džojs B. vispār nav nekāds vizīšu cienītājs, bet mistera Dombija vārds nav nekāds parastais vārds. Esmu daudz pateicības parādā savam mazajam draugam par šo pagodinošo iepazīšanos.

Misters Dombijs atbildēja sevišķi laipni un vēlīgi, un majors, noglaudījis Polam galviņu un paglaimojis Florensei, ka nebūšot ilgi jāgaida, kad viņas acu dēļ jauni puiši pr«ātu zaudēšot, — «un vecie arīdzan, ser, ja gribam būt atklāti», — majors piemetināja, sirsnīgi noklukstēdams savu smiekliņu, — paskubināja ar ceļa spieķi māsteru Baiterstonu un gandrīz pusteciņus atkal kopā ar šo jauno džentlmeni devās projām, visu laiku augstmanīgi galvu grozīdams un paklepodams, pie kam kājas gāja savmalu kura.

Pildīdams solījumu, majors vēlāk ieradās vizītē pie mistera Dombija, un misters Dombijs savukārt, iepriekš ievācis informāciju armijas komandējošā sastāva sarakstos, ieradās pretvizītē pie majora. Pēc tam majors apmeklēja misteru Dombiju viņa pilsētas namā; tad atkal aizbrauca uz jūrmalu — nu jau vienā karietē ar misteru Dombiju. Vārdu sakot, misters Dombijs ar majoru sapratās neiedomājami labi un neiedomājami ātri, un misters Dombijs šai sakarā vēl savai māsai izteicās, ka majors esot ne tikvien kā īsts karavīrs, bet gan kaut kas vairāk, jo viņš apbrīnojami kompetents esot arī tādos jautājumos, kuriem neesot nekāda sakara ar viņa profesiju.

Beidzot misters Dombijs, kad bija aizvedis arī mis Toksu un mis Čiku apraudzīt bērnus un sastapis majoru atkal Braitonā, uzaicināja viņu uz pusdienām Bedfordas viesnīcā, bet pirms tam izteica mis Toksai daudz komplimentu par viņas kaimiņu un paziņu. Lai gan šie mājieni lika viņas sirdij neprātīgi dauzīties, tie tomēr nebija netīkami mis Toksai, jo pavēra iespēju būt sevišķi interesantai: brīžam apmulst, brīžam satraukties un ne jau bez klusas vēlēšanās, lai citi to redzētu. Majors sagādāja viņai pārpilnam izdevības nodemonstrēt šos jūtu saviļņojumus, jo pie pusdienu galda nevarēja vien beigt sūroties, ka mis Toksa pametusi viņu un Princeses laukumu; un, tā kā acīmredzot šāda kaitavāšanās viņu uzjautrināja, arī pārējie jutās itin omulīgi.

Uzmeties par galveno sarunu risinātāju, majors turējās godam, izrādīdams šai ziņā tikpat lielu apetīti kā visu galdā likto gardo ēdienu nobaudīšanā, kuru bija tāda dažādība, ka viņš, jāsaka, gandrīz vai pārēdās, kas vēl pastiprināja viņa sliecību iekaist.

Tā kā misters Dombijs, kas parasti bija mazrunīgs un rezervēts, labprāt padevās šai uzurpācijai, majors juta, ka pašreiz viņš uzmirdz pilnā spožumā, un jūsmas uzplūdā viņš savam vārdam atrada tik bezgala daudz jaunu atvasinājumu, ka pašam nenobrīnīties. Vārdu sakot, visi jutās lieliski. Visi atzina, ka majoram ir neizsmeļams krājums tēmu sarunām; un, kad viņš pēc ieilguša robera diezgan vēlā stundā atsveicinājās un aizgāja, misters Dombijs pietvīkušajai mis Toksai atkal izteica komplimentus par viņas kaimiņu un paziņu.

Atceļā uz savu viesnīcu majors neapnikdams varēja atkārtot vienu un to pašu par sevi un sev pašam: «Slīpēts, ser … slīpēts, ser … ve-elnišķi slīpēts!» Bet, nokļuvis istabā, viņš iezvila krēslā un sāka klusi, nevaldāmi smieties; šādas smieklu lēkmes viņam dažreiz uznāca un katrreiz izvērtās taisni baismīgas. Šoreiz lēkme nepārgāja tik ilgi, ka melnādainais sulainis, kas, stāvēdams pa gabaliņu, viņu uzmanīja un neparko nebūtu iedrošinājies viņam tuvoties, paspēja jau divi trīs lāgi nodomāt, ka majoram pēdējā stundiņa klāt. Viss viņa rumpis, bet it sevišķi seja un galva, piepūtās kā vēl nekad, un melnādainajam acu priekšā rēgojās tikai viena kustīga indigo masa. Pēdīgi smieklu lēkme pārgāja klepus lēkmē, un, kad tā cik necik atslāba, no viņa lūpām jau izvēlās apmēram šādi lādiņi:

—      Ak tad tā, cienītā, tā? Misis Dombija, jā, cienītā? Nedomāju vis, cienītā. Nekas neiznāks, cienītā, kamēr Džo B. spēj iebāzt jums spieķi ritenī. Pašlaik Džo B. stāv vienādās pozīcijās ar jums, cienītā. Viņš nepavisam nav vēl izstājies no spēles, ser; Begstoks vēl turas. Viņa ir viltus pilna, ser, bet Džošs ir vēl pilnāks. Acis ir vaļā vecajam Džo — plaši vaļā, un viņš never tās ciet, ser!

Šis pēdējais apgalvojums izrādījās ticams — vairāk nekā ticams, jo gandrīz visu šo nakti bija dzirdami līdzīgi izsaucieni pārmijus ar smacējoša klepus lēkmēm, kuri satrauca visu māju.

Otrā dienā pēc šīs epizodes (tātad svētdienā), kad misters Dombijs, misis Cika un mis Toksa sēdēja pie brokastu galda, vēl nebeigdami dziedāt slavas dziesmas majoram, istabā ieskrēja Florense piesārtušiem vaigiem, priekā dzirkstošām acīm un iesaucās:

—     Papa, papa! Volters ir te! Bet viņš negrib nākt iekšā. *

—     Kas? — misters Dombijs brīnījās. — Ko viņa tur runā? Ko tas nozīmē?

—      Volters, papa, — Florense bikli paskaidroja, atskārzdama, ka pārāk familiāri ir tuvojusies šim cienījamam vīram. — Kas mani atrada, kad biju nomaldījusies.

—     Vai viņa runā par jauno Geju, Luiza? — misters Dombijs, saraucis uzacis, jautāja. — Nudien, šī bērna manieres kļūst neciešamas. Neticami, ka viņa runātu par šo Geju. Izej, lūdzu, paraugies, kas tur ir.

Misis Čika mudīgi izgāja un, atgriezusies atpakaļ, pavēstīja, ka esot gan jaunais Gejs ar vēl kādu dīvaina izskata cilvēku; Gejs teicis, šis neuzdrošinoties nākt iekšā, jo dzirdējis, ka misters Dombijs ēdot brokastis; pagaidīšot, kamēr misters Dombijs likšot šo aicināt.

—      Pasaki, lai tas puika nāk tūlīt iekšā, — misters Dombijs teica. — Nu, Gej, kas noticis? Kas jūs sūtīja šurp? Vai tad neviena cita nebija, kas atbrauc?

—      Piedodiet, ser, — Volters atteica, — es neesmu sūtīts. Es uzdrošinājos ierasties pats uz savu galvu, ko, ceru, jūs man piedosit, kad dzirdēsit iemeslu.

Bet misters Dombijs, nemaz neklausīdamies viņā, nepacietīgi raudzījās Volteram gar vieniem sāniem, gar otriem (kā gar stabu, kas pagadījies ceļā) uz kaut ko viņam aizmugurē.

—      Ko tas te meklē? — misters Dombijs teica. — Kas tas par cilvēku? Man šķiet, jūs esat durvis samainījuši, ser.

—     O, piedodiet, ser, ka esmu ieradies kopā ar vēl kādu, — Volters steidzās atvainoties, — tas ir … tas ir kapteinis Katls, ser.

—     Volr, manu zēn, — kapteinis ierunājās dobjā balsī, — nezaudē drosmi!

To pašu brīdi kapteinis, panācies uz priekšu, izstādīja apskatīšanai savus platos, zilos svārkus, īpatnējo krekla apkakli, pumpaino degunu, nule kā iespiesto sarkano ekvatoru ap galvu un apstājās, palocījās misteram Dombijam un pamāja ar kasīti lēdijām, spīdīgo cepuri rokā turēdams.

Misters Dombijs noraudzījās šai fenomenā ar izbrīnu un sašutumu un, likās, ar savu skatienu aicinaja misis Čiku un mis Tokšu sajust pret šo tipu to pašu ko viņš. Mazais Pols, kas bija ienācis tūlīt Florensei pēdās, tobrīd, kad kapteinis māja ar kāsīti lēdijām, atkāpās atmuguriski pie mis Toksas un nostājās aizsardzības pozīcijās.

—     Nu, Gej, kas tad jums sakāms man? — misters Dombijs vaicaja.

Kapteinis atkal piemetināja, it kā tādējādi ievadot sarunas tā, lai visiem būtu pa prātam: — Volr, nezaudē drosmi!

—     Es baidos, ser, — Volters, acis zemē nodūris, iesāka trīcēdams, — ka atjaujos par daudz lielu vājību, ierazdamies šeit … tik tiešām, es to saprotu. Un es šaubos, vai man būtu pieticis drosmes lugt sarunu ar jums arī tad vēl, kad jau biju šai namā, ja nebūtu saticis mis Dombiju un . ..

—     Nu — un? — misters Dombijs sacīja, vērodams viņa acis, kad viņš saskatījās ar Florensi, kas uzmanīgi klausījās, un neviļus saraukdams pieri, kad Florense ar smaidu zēnu uzmundrināja. — Turpiniet, lūdzu.

—     Jā, jā, pareizi teikts, turpini, Volr, — kapteinis piebilda, uzskatīdams, ka labi audzināta cilvēka pienākums ir atbalstīt misteru Dombiju.

Kapteinim Katlam būtu nācies zemē ielīst no skatiena, kādu misters Dombijs viņam uzmeta aiz pateicības par viņa augstsirdību. Taču kapteinis vientiesīgā nevainībā atbildes vietā piemiedza vienu aci un ar sava kāsīša pazīstamajiem, zīmīgajiem vēcieniem lika misteram Dombijam saprast, ka Volters tikai tā sākumā mazliet satrūcies, bet, domāt, drīz vien sadūšosies.

—     Tā ir pavisam privāta, personiska lieta, kas pamudināja mani griezties pie jums, ser, — Volters turpināja stostīdamies, — un kapteinis Katls …

—     Šeit! — kapteinis pārtrauca, atgādinādams, ka viņš stāv šepat blakus un uz viņu var paļauties.

—      Sens mana tēvoča draugs un brīnišķīgs cilvēks, ser, — Volters turpināja, pacēlis acis, kas raudzījās, kā saudzību izlūgdamās kapteinim Katlam, — bija tik laipns uņ piedāvājās braukt man līdzi, un vai tad es varēju tādu laipnību noraidīt?

—            Nē, nē, nē, — kapteinis pašapmierināti piebilda.

—      Kāda runa var būt par atraidīšanu! Uz priekšu, Volr!

—      Un tāpēc, ser, — Volters-sacīja, nevairīdamies vairs sastapt mistera Dombija skatienu un apzinādamies savu izmisīgo stāvokli, kad atkāpšanās vairs nav iespējama, jau drošāku prātu turpināja, — tāpēc mēs atbraucām abi, ser, lai pastāstītu, ka manu nabaga tēvoci piemeklējis posts un bēdas. Tā kā viņa veikals ar katru dienu slīd tikai uz leju un viņš nav spējīgs nokārtot kādu maksājumu — bēdas par to jau mēnešiem ilgi smagi nospiedušas viņa sirdi, to es droši zinu, ser —, viņam apķīlā visu mantību mājās, un viņš baidās, ka jāzaudē būs viss, kas viņam pieder, ka viņa sirds to neizturēs. Un, ja nu jūs, sen viņu pazīdami kā goda vīru, parādītu labsirdību un palīdzētu viņam izkļūt no grūtībām, ser, mēs visu mūžu nespēsim jums diezgan pateikties par to.

Volteram runājot acis pieriesās asarām un Florensei

tāpat. Viņas tēvs redzēja gan, kā tās spīguļo, kaut pats likās skatāmies tikai uz Volteru.

—     Tā ir ļoti liela summa, ser, — Volters sacīja.

—      Vairāk nekā trīssimt māciņu. Tēvoci šī nelaime ir pagalam satriekusi; kā smags slogs tā viņam uzgulusi, un viņš pats nezina, kā sev izlīdzēties. Viņš pat nezina, ka esmu atbraucis parunāt ar jums. Jūs varbūt gribat dzirdēt, ser, — Volters, brīdi vilcinājies, vēl piebilda,

—     ko tad es īsti vēlos no jums. Patiešām grūti pateikt. Tēvocim ir preces veikalā, un tas, es šķietos droši zinām, nekādiem citiem parādiem nav apgrūtināts. Un tad kapteinis Katls arī piedāvā nodrošinājumu. Es … es gandrīz neuzdrošinos minēt tādu vien izpeļņu kā manējo, bet, ja jūs atļautu to… uzkrāt… dzēšanai… algu uz priekšu … tēvocis … taupīgs, godīgs cilvēks …

Izmocījis šos nesakarīgos vārdus, Volters apklusa un stāvēja nokārtu galvu sava darba devēja priekšā.

Kapteinim Katlam nu šķita pienācis izdevīgs brīdis celt gaismā savus dārgumus; viņš piegāja pie galda, izbrīvēja vietiņu starp tasēm blakus misteram Dombijam, izvilka no kabatām sudraba pulksteni, skaidro naudu, tējkarotītes un cukura standziņas un, salicis visu kaudzītē, lai bagātīgāk izskatītos, uzstājās ar šādu runu:

—      Pusklaips maizes ir vairāk nekā nemaz maizes, un to pašu var sacīt arī par druskām. Te to būs nedaudz. Ikgadējā pensija simt mārciņu apmērā ari var tikt pievienota. Ja pasaulē ir cilvēks bāztin piebāzts ar zinībām, tad tas ir vecais Sols Džilss. Un, ja ir zēns — zēns daudzsološs kā zeme, kur piens un medus tek, — kapteinis atkal izlīdzējās ar vienu no saviem iemīļotajiem citātiem, — tad tas ir viņa krustdēls.

Savu runu beidzis, kapteinis atvirzījās atpakaļ vecajā vietā, kur palika stāvot un sakārtoja savas pajukušās matu šķipsnas ar tāda cilvēka seju, kurš teicis pēdējo — izšķirošo vārdu kādā grūti atrisināmā jautājumā.

Volteram apklustot, mistera Dombija skatiens pievērsās mazajam Polam, kas, redzēdams, ka māsa, nodūrusi galvu, aiz līdzjūtības klusi raud par dzirdēto nelaimi, bija aizgājis pie viņas un mierināja viņu, pie tam ļoti izteiksmīgus skatienus raidīdams Volteram un savam tēvam. Kapteiņa Katla iztraucēts, misters Dombijs uz

mirkli bija atrāvies no Pola, bet nu no jauna acis vērsa uz dēlu un, cieši to vērodams, sēdēja un klusēja kādu laiciņu.

—     Kādā kārtā šis parāds ir radies? — misters Dombijs beidzot ievaicājās. — Kas ir kreditors?

—      Viņš nezina, — kapteinis atbildēja, uzlikdams roku Volteram uz pleca. — Es zinu. Tas radās tā, ka izpalīdzēja kādam cilvēkam, kura vairs nav starp dzīvajiem, un manam draugam Džilsam tā dzēšanai jau aizgājuši vairāki simti mārciņu. Tuvākus paskaidrojumus, ja vēlaties, — zem četrām acīm.

—     Ļaudīm, kas paši tik tikko turas uz ūdens, — misters Dombijs sacīja, nevērodams kapteiņa noslēpumainās zīmes Volteram aiz muguras, bet visu laiku vēl vērdamies dēlā, — labāk vajadzēja ierobežoties pašiem ar savām saistībām un apgrūtinājumiem un nepavairot tos, uzņemoties galvojumus par citiem. Tā ir negodīga un arī pašpaļāvīga rīcība, — misters Dombijs runāja bargi, — liela pašpaļāvība, jo arī bagātie nevar neko vairāk par to izdarīt. Pol, panāc šurp!

Bērns paklausīja, un misters Dombijs paņēma to sev uz ceļiem.

—     Ja tev tagad būtu nauda … — misters Dombijs teica. — Raugies uz mani!

Pols, kam acis bija kavējušās pie māsas un Voltera, pacēla tās pret tēvu.

—      Ja tev tagad būtu nauda, — misters Dombijs atkārtoja, — tik liela summa, kādu jaunais Gejs nupat minēja, ko tu darītu?

—     Atdotu viņa vecajam tēvocim, — Pols atbildēja.

—     Aizdotu viņa vecajam tēvocim, jā? — misters Dombijs pārlaboja. — Nu ko! Tu zini, kad būsi pieaudzis, nauda piederēs mums abiem un mēs to kopīgi lietosim.

—     Dombijs un Dēls, — Pols, kam jau agri bija iemācīta šī frāze, pārtrauca tēvu.

—      Dombijs un Dēls, — tēvs atkārtoja, — vai tu gribētu jau šodien sākt uzstāties kā Dombijs un Dēls un aizdot šo summu jaunā Geja tēvocim?

—     O, lūdzu, lūdzu, papa! — Pols izsaucās, — Florense arī to gribētu.

—      Meitenēm, — misters Dombijs sacīja, — nav nekāda daļa gar Dombiju un Dēiu. Vai tu gribētu?

—     Jā, papa, jā!

—      Nu tad tu to izdarīsi, — tēvs atteica. — Tagad tu redzi, Pol, — viņš piebilda klusākā balsī, — cik liela vara naudai un kā ļaudis alkst pēc tās. Jaunais Gejs brauc šo tālo gabalu izlūgties naudu, un tu, tik varens un liels, tāpēc ka tev ir nauda, esi ar mieru aizdot viņam, parādot lielu augstsirdību, ko viņš nedrīkst aizmirst.

Pols uz brīdi pacēla savu vecišķo seju, kurā bija lasāms, ka viņš ir labi sapratis jēgu, kas slēpās šais vārdos, taču tā kļuva atkal jauna un bērnišķa, tiklīdz viņš noslīdēja tēvam no ceļiem un aizskrēja pateikt Florensei, lai viņa vairs neraud, jo viņš parūpēsies, ka jaunais Gejs dabū naudu.

Misters Dombijs pēc tam aizgāja pie galda istabas stūrī, uzrakstīja tur kādu zīmīti un aizzīmogoja. Pa to laiku Pols un Florense klusi sadudinājās ar Volteru, bet kapteinis Katls starojošām acīm noraudzījās uz šiem trim, nodevies tik godkārīgām un bezgala pašpaļāvīgām domām, ka misters Dombijs nekad tam nebūtu ticējis. Kad zīmīte bija uzrakstīta, misters Dombijs atgriezās savā iepriekšējā vietā un pasniedza to Volteram.

—      Nododiet to, — viņš teica, — tiklīdz ierodaties darbā, misteram Kārkeram. Viņš nekavējoši parūpēsies, lai kāds no maniem ļaudīm atbrīvo jūsu tēvoci no pašreizējā sloga, iemaksājot vajadzīgo summu un vienojoties par norēķināšanos saskaņā ar jūsu tēvoča iespējām. Uzskatiet, ka šo naudu jums aizdevis māslers Pols.

Volters, kam sirds aiz prieka dauzījās, turot rokā līdzekli, kas viņa labo tēvoci paglabs no nelaimes, mēģināja nesakarīgiem vārdiem izteikt savu pateicību un prieku, bet misters Dombijs viņu uz vietas apklusināja.

—     Uzskatiet, ka to ir darījis māsters Pols, — viņš atkārtoja. — Es viņam to paskaidroju, un viņš to itin labi saprata. Nevēlos dzirdēt vairs ne vārda.

Tā kā viņš pamāja uz durvīm, Volteram atlika tikai palocīt galvu un pazust. Mis Toksa, redzēdama, ka tas pats prātā arī kapteinim, iejaucās starpā.

—           Godājamo ser, — viņa uzrunāja misteru Dombiju, par kura dāsnumu abām ar misis Čiku straumēm bija lijušas asaras, — man šķiet, jūs kaut ko esat izlaidis no acīm. Piedodiet, mister Dombij, man liekas, jums ar jūsu cēlo raksturu un tam piemītošo augstsirdību ir kāds sīkums paslīdējis nepamanīts.

—     Tiešām, mis Toksa? — misters Dombijs brīnījās.

—      Džentlmenis ar … ar to instrumentu, — mis Toksa turpināja, pamezdama acis uz kapteini Katlu, — ir atstājis uz galda blakus jusu tasei …

—      Ak die's! — misters Dombijs iesaucās, aizslaucīdams no sevis kapteiņa naudu, it kā tiešām tās būtu maizes drupanas. — Pievāciet to. Esmu jums ļoti pateicīgs, mis Toksa. Jūs atkal parādījāt savu parasto piesardzību. Esiet tik laipni, ser, pievāciet to!

Kapteinis Katls jauda, ka citas izvēles nav kā paklausīt. Taču viņu bija tā aizkustinājusi mistera Dombija augstsirdība, atsakoties no dārgumu kaudzītes, ka pēc tam, kad bija novietojis tējkarotes un cukura standziņas vienā kabatā, skaidro naudu otrā, bet lielo laikrādi noslidinājis tam paredzētajā velvē, viņš nevarēja noturēties, nesatvēris ar savu vienīgo kreiso roku šī džentlmeņa labo roku un, stiprajiem pirkstiem turot 1o atvērtu, jūsmas uzplūdā nepaglaudījis to ar savu kāsīti. No šīs karstu jūtu un saltas dzelzs pieskarsmes misters Dombijs notrīsēja pie visām miesām.

Kapteinis Katls tad ar lielu eleganci un galantumu, pagriezies pret lēdijām, vairākkārt noskūpstīja savu kāsīti un, īpaši atvadījies no Pola un Florenses, izgāja no istabas reizē ar Volteru. Florense savā sirdsdedzībā jau dzīrās skriet viņam pakaļ, lai nosūtītu labdienas vecajam Solam, kad misters Dombijs to apsauca un pavēlēja paliki istabā.

—     Vai nekad tu nekļūsi Dombija, mans bērns? — misis Čika ar patosu pārmetoši ievaicājās.

—     Mīļo kruslmāt, nedusmojies uz mani, — Florense atsaucās. — Esmu bezgala pateicīga papam!

Viņa būtu pietecējusi un apvijusi tēvam rokas ap kaklu, ja uzdrošinājusies, bet viņa neuzdrošinājās, tikai raudzījās uz viņu pateicības pilnām acīm, kamēr viņš sēdēja, domās nogrimis un pa reizei uzmezdams nemierīgu skatienu meitai, bet galvenokārt vērodams Polu,

kas tagad pastaigājās pa istabu jauniegūtās pašcieņas pilns, ka varējis jaunajam Gejam iedot naudu.

Bet jaunais Gejs — Volters — ko teikt par viņu?

Viņš kūsāja no prieka, ka paglābis vecā vira mājas pavardu no tiesu izpildītājiem un mākleriem un tagad varēja steigties pie tēvoča ar labām vēstīm. Viņš kūsāja no prieka, ka viss tiks nodarīts un nokārtots jau rīt priekšpusdienā un vakarā varēs sēdēt ar veco Solu un kapteini Katlu mazajā viesistabā, priecāties, redzot, ka instrumentu meistars ir jau atguvies un raugās ar cerībām nākotnē, apzinādamies, ka Koka Mičmanis pieder atkal viņam. Bet nevar noklusēt, nemaz neapvainojot Volteru nepateicībā misteram Dombijam, ka viņš jutās pazemots un nomākts. Kad mūsu vēl pumpurā esošās cerības neglābjami nosaldē uzbrāzušies nikni vēji, lūk, tikai tad mēs īsti sākam iztēloties, kādus ziedus tās būtu uzplaucējušas, ja tikušas saudzētas; un tāpēc tagad, kad Volters juta, ka šis jaunais un baismais pazemojumu bezdibenis viņam galīgi nogriež ceļu uz Dombiju augstumiem, ka visi viņa agrākie neprātīgie sapņi izkūp vējā, viņš sāka nojaust, ka tie tālākā nākotnē būtu varējuši izvērsties nevainīgos sapņojumos kādreiz iekarot Florensi.

Kapteinim viss rūdījās pavisam citādā gaismā. Viņš likās ieguvis pārliecību, ka sarunas, kurās arī viņš piedalījies, bijušas gaužām apmierinošas un daudzsološas, ka trūcis vairs tikai pāris soļu, lai Florensi ar Volteru varētu oficiāli saderināt, un ka pēdējais incidents, ja arī ne galīgi nodrošinājis, vismaz stipri tuvinājis Vitingtona sapņa piepildījumam. Šī pārliecība, prieks par sava vecā drauga omas uzlabošanos, kā arī paša jautrības gars bija tas, kas mudināja viņu pa trīs lāgi vienā vakarā pacienāt klausītājus ar balādi par «Daiļo Pegu» un pat aizstāt vārdu «Pega» ar Florensi, bet, redzot, ka tas labi neizdodas, jo tad vārsma zaudē atskaņas, viņam uzausa laimīga doma Florenses vietā teikt Fle-ega, ko tūdaļ arī izpildīja ar gluži pārdabisku šķelmību un pērkonīgā balsī, lai gan jau tuvojās stunda, kad viņam jāsāk posties uz briesmīgās misis Makstindžeres dzīvokli.

11.NODAĻA POLS UZNĀK JAUNA AINĀ UZ SKATUVES

Misis Pipčinas organisms bija veidots no tik cieta metāla, ka ar visām savām miesīgajam vājībām, kā tieksmi atpūsties pēc karbonādes un pirms gulēt iešanas iebaudīt miega pievilināšanai nieru vai aknu sacepumu, tas galīgi apgāza visus misis Vikemas pareģojumus, jo neuzrādīja nekādu iznīcības simptomu. Bet, tā kā Pola aizrautīgā interese par veco lēdiju joprojām neatslāba, misis Vikema nedomāja ne par sprīdi atkāpties no savas agrāk ieņemtās pozīcijas. Nocietinājusies un nostiprinājusies ar tik stipru aizsargvalni kā sava tēvoča meitu Betsiju Džeinu, viņa deva mis Berijai draudzīgu padomu sagatavoties visļaunākajam un brīdināja viņu, ka tikpat pēkšņi, kā pulvera fabrika var uzsprāgt gaisā, arī viņas tante kaut kuro brīdi var aiziet pie dieviem.

Nabaga Berija noklausījās to visu mierīgā garā un grūti, sūri vergoja tālāk, kā paradusi, svētā pārliecībā, ka misis Pipčina ir viena no nopelniem bagātākajām personām, un bijībā ik dienas likdama savus neskaitāmos darbus uz šīs cēlsirdīgās vecās sievas altāra, taču iznāca kaut kā tā, ka misis Pipčinas draugi un cienītāji visus Berijas upurus pieskaitīja misis Pipčinas nopelniem un saistīja ar to bēdīgo faktu, ka nelaiķis misters Pipčins dabūjis sirdstrieku Peru raktuvēs.

Tā, piemēram, bija tāds godīgs pārtikas preču sīktirgotājs, kam, tirdznieciskus darījumus kārtojot ar misis Pipčinu, pastāvīgi bija klāt maza piezīmju grāmatiņa sarkaniem, notaukotiern vākiem sakarā ar kuru abas ieinteresētās puses itin bieži noturēja slepenas apspriedes un konferences vai nu koridorā uz pīta paklāja, vai viesistabā aiz slēgtām durvīm. Māsters Baiterstons (kam karstā Indijas saule, iedarbodamās uz asinīm, bija ielējusi sirdī atriebīgu garu) neskopojās ar miglainiem mājieniem norādīt uz nenokārtotiem rēķiniem un teicās pat atminoties gadījumu, kad nebijis smalkā cukura, ko pie tējas likt. Sis pats tirgotājs, būdams vēl puiša cilvēks un tāds, kas neraugās uz ārējo skaistumu, bijis ieradies reiz kā precinieks godīgi izlūgties Berijas roku, bet misis Pipčina bildinājumu augstprātīgi un nicīgi noraidījusi. Par to nu visi vienā mutē slavināja misis Pipčinu, tā vīra atraitni, kuram nāvi atnesušas Peru raktuves, un nebeidza apbrīnot viņas nelokāmo, stingro raksturu. Bet neviens nebilda vārdu par nabaga Beriju, kas sešas nedēļas noraudāja (visu laiku saņemdama no savas labās tantes bargus jo bargus rājienus) un padevās bezcerīgajam vecmeitas liktenim.

—     Berija jūs ļoti mīļo, vai ne? — Pols ievaicājās reiz misis Pipčinai, kad viņi atkal visi kopa ar kaķi sēdēja viesistabā pie kamīna.

—     Mīļo gan, — misis Pipčina atbildēja.

—     Kāpēc? — Pols jautāja.

—      Kāpēc! — vecā lēdijfi samulsināta attrauca. — Kas tā nu par jautāšanu, ser! Kāpēc tad tu mīli savu māsu Florensi?

—     Tāpēc, ka viņa tik laba, — Pols teica. — Tādas kā Florense nav nevienas.

—     Nu un tad! — misis Pipčina strupi atteica. — Tādas kā es arī nav nevienas, man domāt.

—      Nav? Par visu tiesu nav? — Pols, saliekdamies uz priekšu krēsliņā un cieši viņu uzlūkodams, noprasīja.

—     Nav, — vecā lēdija atbildēja.

—     Par to man prieks, — Pols piebilda, domīgi rokas berzēdams. — Cik tas ir labi!

Misis Pipčina neuzdrošinājās vaicāt, kāpēc labi, ci

tādi, kas zina, saņemtu pavisam iznicinošu atbildi. Bet, lai gandarītu savām aizvainotajām jūtām, viņa visu pārējo dienas daļu ņēmās krimst māsteru Baiterstonu un tiktāl nomocīja zēnu, ka tas jau to pašu vakaru saka gatavoties sauszemes ceļojumam atpakaļ uz Indiju, paslepu noglabādams no savām vakariņām ceturtdaļšķēlīti maizes un plāksnīti Holandes siera — pirmais iegāds pārtikas krājumam, kas nepieciešams ceļā.

Tepat jau gadu misis Pipčina bija turējusi raizi un rūpi par Polu un viņa māsu. Divi reizes viņi bija aizbraukuši mājās, bet tikai uz pāra dienām, un regulāri ik nedēļas apmeklējuši misteru Dombiju viesnīcā. Pols pamazītēm bija atguvis spēku un varēja jau iztikt bez saviem ratiņiem, taču arvien vēl izskatījās vājiņš un vārs; arvien vēl tas pats vecišķais, klusais, sapņainais zēns, kāds bija pirms gada, kad viņu uzticēja misis Pipčinas gādibai. Kādā sestdienas novakarē, tā ap krēslas stundu, pilī izcēlās liels satraukums, kam par iemeslu bija negaidīts paziņojums, ka misters Dombijs ieradies vizītē pie misis Pipčinas. Visi iemītnieki no viesistabas nekavējoties tika uztriekti augšstāvā — kā uz viesuļa spārniem1 ; un, kad vairākkārt bija noblīkšķējušas guļamistabas durvis, noklabējusi soļu kārta virs galvas un misis Pipčina, mulsumu kliedēdama, sadunkājusi māsteru Baiterstonu, šīs cienījamās vecās lēdijas melnais bombazīna tērps ienesa tumsu pieņemamā istabā, kur misters Dombijs, domās nogrimis, kavējās acīm pie sava dēla un mantinieka tukšā krēsla.

—            Sveiki, misis Pipčina, — misters Dombijs teica,

—    kā klājas?

—     Pateicos, ser, — misis Pipčina atbildēja, — jūtos samērā labi, ņemot vērā . . .

Misis Pipčina vienmēr mēdza lietot šādu runas veidu. Tas nozīmēja: ņemot vērā viņas krietnos tikumus, uzupurēšanos un tā tālāk.

—      Nevaru jau es cerēt uz diezin kādu labu veselību, ser, — misis Pipčina teica, apsēzdamās un dziļi atvilkdama elpu, — bet esmu pateicīga par tadu pašu, kāda man ir.

Misters Dombijs nolieca galvu, apmierināts sevī, — kā patrons, kas apzinās, ka tieši par to jau viņš maksā

ik gada ceturksni noteiktu summiņu. Bridi klusējis, viņš turpināja:

—      Misis Pipčina, es uzdrošinājos ierasties pie jums, lai apspriestos ar jums kā kompetentu personu par manu dēlu. Jau sen man bija prātā to izdarīt, bet atliku no dienas uz dienu, līdz kamēr viņa veselība galīgi nostiprinās. Šinī ziņā taču jums nav nekādu bažu, misis Pipčina?

—      Braitonai, izrādās, ir bijusi ļoti labvēlīga ietekme uz viņu, ser, — misis Pipčina atbildēja. — Tiešām, ļoti labvēlīga.

—            Esmu nodomājis, — misters Dombijs sacīja,

—    viņu arī turpmāk atstāt Brailonā.

Misis Pipčina paberzēja rokas un pievērsa savas pelēkās acis ugunij.

—      Bet, — misters Dombijs turpināja, izstiepdams rādāmo pirkstu, — bet iespējams, ka viņa stāvoklis mainīsies un viņa dzīves veids būs turpmāk citāds šeit. Vārdu sakot, misis Pipčina, tas ir mana apmeklējuma nolūks. Mans dēls aug, misis Pipčina. Nenoliedzami, viņš aug.

Šie mistera Dombija triumfējošie vārdi izskanēja kaut kā skumīgi. Tas liecināja, cik gara šķitusi viņam Pola agrā bērnība un cik lielas cerības viņš licis uz kādu vēlāku stadiju dēla dzīvē. Zēlums var likties svešāds vārds, lai to saistītu ar tik augstprātīgu un tik vēsu cilvēku, un tomēr šinī momentā viņš bija tā cienīgs objekts.

—      Seši gadi jau! — misters Dombijs teica, sakārtodams kaklautu, — varbūt lai slēptu neatturamu smaidu, kas drīzāk gan šķita viegli pārslīdam sejai pāri un, neatrodot apmešanās vietu, pazūdam nekā parotājam uz tās. — Ak die's, vēl nebūsim paguvuši atjēgties, kad sešu vietā jau būs sešpadsmit.

—     Desmit gadi, — noķērca bezsirdīgā misis Pipčina, paspīdinādama ledainās, pelēkās acis un drūmi pašūpodama noliekto galvu, — ir krietns laiciņš.

—      Tas atkarīgs no apstākļiem, — misters Dombijs atteica, — bet, lai nu kā, misis Pipčina, pašlaik manam dēlam ir seši gadi, un, manuprāt, nav mazāko šaubu, ka viņš mācībās atpalicis no daudziem bērniem viņa vecumā… pareizāk, viņa gados, — mislers Dombijs sacīja, aši atbildēdams neganti viltīgajai uguntiņai, kādu šķilās pamanījis viņas saltajās acīs. — Jā, viņa gados būs daudz piemērotāks izteiciens. Taču viņam, misis Pipčina, nevis jāatpaliek no tiem, bet gan jāaizsteidzas priekšā, tāli priekšā. Viņu gaida augsts stāvoklis. Mana dēla karjerā nekas nav pakļauts neziņai vai aklam laimes gadījumam. Viņa dzīves ceļš jau nosprausts un nolīdzināts, pirms viņš vēl bija nācis pasaulē. Ar šāda jauna džentlmeņa izglītošanu nedrīkst vilcināties. To nedrīkst pamest nepabeigtu. Ir jāsāk strādāt stingri un nopietni, misis Pipčina.

—     Nu ko tur teikt, ser, — misis Pipčina atsaucās.

—    Es pret to nevaru neko iebilst.

—      Es par to biju pilnīgi pārliecināts, misis Pipčina, — misters Dombijs sacīja atzinīgi, — ka persona ar jūsu saprātu ne gribēs, ne varēs ko iebilst.

—      Daudz jau tiek runāts un melsts par to, ka jaunie cilvēki no sākuma nav pārāk spiežami, ka jācenšas iejūsmināt viņus un citas tādas blēņas, ser, — misis Pipčina sacīja, nepacietīgi berzēdama savu kumpaino degunu.»— Manā laikā tā nedomāja, un nav nekāda prāta tā domāt arī tagad. Mans uzskats ir: «Piespied viņus ar vari.»

—     Godājamā kundze, — misters Dombijs atbildēja,

—     jūs savu reputāciju neesat nepelnīti ieguvusi, un es lūdzu jūs ticēt, ka esmu vairāk nekā apmierināts ar jūsu lielisko audzināšanas sistēmu un, kad vien radīsies izdevība, ar lielāko prieku to rekomendēšu, ja vien ar savu necilo ieteikumu, — mistera Dombija augstprātība, kad viņš tīšuprāt centās mazināt savu nozīmību, gāja pāri visām robežām, — varu izdarīt kādu pakalpojumu. Esmu savās domās apstājies pie doktora Blimbera, misis Pipčina.

—      Pie mana kaimiņa, ser? — misis Pipčina izmeta vēl jautājumu. — Manuprāt, doktora mācības iestāde ir lieliska. Esmu dzirdējusi, ka tur ļoti stingra kārtība un ka no rīta līdz vakaram nekā cita nedara kā tikai mācās.

—     Un maksa tur ļoti augsta, — misters Dombijs piebilda.

—      Maksa ļoti augsta, ser, — misis Pipčina atteica, ar prieku pieķerdamās šim faktam, it kā, nepieminēdama to, nebūtu pieminējusi skolas vērtīgāko īpašību.

—      Esmu jau aprunājies ar doktoru, misis Pipčina, — misters Dombijs sacīja un, rūpju nomākts, pievirzījās ar savu krēslu tuvāk kamīnam, — un viņš nemaz nedomā, ka Pols būtu par jaunu, lai iestātos pie viņa. Viņš minēja vairākus piemērus, kur zēni apmēram lai pašā vecumā mācījušies grieķu valodu. Ja arī man pašam šī pārmaiņa rada zināmas bažas, tad tam, misis Pipčina, ir pavisam cits iemesls. Mans dēls, kas auga bez mātes, jau no pašas mazotnes pieķērās māsai, un pakapeniski šī pieķērība ir izaugusi dziļā — par daudz dziļā bērna mīlā pret māsu. Vai šķiršanās no … — misters Dombijs tā ir vairāk nepateica un sēdēja klusēdams.

—      Tik vien tās bēdas! — misis Pipčina izsaucās, sapurinādama melnos bombazīna svārkus un atklāti izrādīdama savas cilvēkēdājas tieksmes. — Ja viņai kumoss spriežas kaklā, ir jāmāca Lo norīt.

Labi audzinātā lēdija tūlīt steidzās atvainoties par vulgāro izteicienu, tikai to gan vēl pateica (un patiesīgi), ka tieši tādā ceļa viņa tos vedot pie saprašanas.

Misters Dombijs nogaidīja, kamēr misis Pipčina, mētādama un purinādama galvu, raukdama pieri, tika galā ar Baiterstonu un Penkiju leģionu, un tad sacīja mierīgi, bet it kā nosodoši izdarīdams labojumu:

—     Tas ir viņš, godātā kundze, viņš, kura dēļ es raizējos.

Misis Pipčinas sistēma pavisam mierīgi būtu pielietojusi tos pašus ārstēšanas paņēmienus arī Polam pret jebkuru kaiti, bet, tā kā skadrās, pelēkās acis bija pieliekami redzīgas saskatīt, ka zāles, kuras misters Dombijs varbūt pat ieteiktu vajadzības gadījumā savai meitai, nebūt nebija teicamākais dziedniecības līdzeklis dēlam, viņa, apsvērusi šo punktu, ņēmās iegalvot, ka pārmaiņa, jauna sabiedrība, cits dzīves veids pie doktora Blimbera un mācības, ar kurām būs jātiek galā, drīz vien panāks vēlamo atsvešināšanos. Tā kā tas saskanēja ar mistera Dombija paša cerībām un pārliecību, šim džentlmenim radās vēl augstākas domas par misis

Pipčinas saprātu, un, tā kā misis Pipčina tai pašā laikā bija sāpīgi sagrauzta par sava mazā drauga zaudējumu (kas nepārsteidza viņu kā zibens no skaidrām debesīm, jo to viņa jau sen bija gaidījusi un sākumā pat domājusi, ka tas labi ja trīs mēnešus paliks pie viņas), viņš palika ne mazāk augstās domās par misis Pipčinas nesavtīgumu. Skaidri bija redzams, ka viņš šo jautājumu pamatīgi apsvēris, jo iepazīstināja cilvēkēdāju jau ar gatavu plānu — Polu nodot pie doktora kā nedēļas pansionāru uz pirmo pusgadu, bet Florensi šo laiku vēl atstāt pilī, lai viņa pa sestdienām tur uzņemtu brāli. Tādā kārtā viņš liktu atšķirts pakāpeniski, — misters Dombijs sacīja, atcerēdamies varbūt, ka agrāk kādā gadījumā neticis atšķirts pakapeniski.

Misters Dombijs beidza sarunu, izsacīdams cerību, ka misis Pipčina arī uz priekšu, kamēr viņa dēls mācīsies Braitonā, neatteiksies palikt par vir,ia galveno vadītāju un uzraudzītāju; tad, noskūpstījis Polu un paspiedis roku Florensei, saskatījies ar māsteru Baiterstonu parādes apkaklē un saraudinājis mis Penkiju, uzpakšķinot tai pa galvu (šī ķermeņa daļa viņai bija ārkārtīgi vārīga, tāpēc ka misis Pipčinai bija paradums dauzīt pa to kā pa mučeli), viņš devās uz viesnīcu ieturēt pusdienas, nolēmis, ka Polam, kas nu jau paaudzies un sastiprinājies, ir nekavējoties jāsāk sparīgi mācīties un apgūt zināšanas, lai sagatavotos tam spožajam stāvoklim, kāds viņam dzīvē ieņemams; ka doktoram Blimberam tas jāņem tūdaļ savās rokās.

Ja reiz doktors Blimbers saņēma kādu jaunu džentlmeni savās rokās, tas varēja droši rēķināties ar to, ka nokļūs īstos žņaugos. Doktors uzņēmās mācīt tikai desmit jaunus džentlmeņus, taču zināšanu viņam vienmēr krājumā atradās simtam, skopi aprēķinot; un viss viņa dzīves darbs un prieks bija līdz acīm piebarot ar lām los nelaimīgos desmit.

Īstenībā doktora Blimbera skola bija tāda liela siltumnīca, kur pastāvīgi strādāja mākslīgas augu izdzīšanas aparāts. Visi zēni uzziedēja pirms laika. Domu zaļie zirnīši sāka dot ražu ap ziemsvētkiem, intelekta sparģelis — cauru gadu. Matemātikas ērkšķenes (nežēlīgi skābas), paša doktora Blimbera kultivētas, parādījās visnegaidītākajā gadalaikā, kad to nemaz necerēja, un pie tam uz pašiem jaunākajiem krūma dzinumiem. Grieķu un latīņu dažnedažādos dārzeņus deva zēnu paši nokaltušākie zari un pašā spalgākajā salā. Dabas ap stākļiem te nebija nekādas nozīmes. Nebija svarīgi, kādu augļu iegūšanai jaunais džentlmenis te nodots, jo doktors Blimbers šādā vai tādā ceļā piespieda to ienācināt zināmu, noteiktu paraugšķirni.

Tas viss jau bija jauki un brīnišķi, bet mākslīgas izdzīšanas sistēmai bija arī sava ļaunā puse. Pāragri nogatavinātiem augļiem nebija īstās garšas, un tie labi neuzglabājās. Tā vēl nav visa nelaime: viens jaunais džentlmenis uzpampušu degunu un milzīglielu galvu (vecākais no desmita, kurš «izgājis cauri visam») pēkšņi kādu dienu nometa lapas un ziedus, un palika siltumnīcā tikai kails stumbrs. Ļaudis runāja, ka nu doktors reiz pāršāvis pār strīpu, ka Tūtsam, tikko tam sākušas dīgt ūsas, prātiņš izkūpējis.

Lai nu kā, taču, iemantojis visrupjāko balsi un visjukušāko galvu, jaunais Tūtss arvien vēl nīka turpat; allaž viņam krekla krūtežā mirdzēja ornamenlāla spraude un vestes kabatā glabājās gredzens, lai paslepšus to uzvilktu mazajā pirkstiņā, kad zēni izgāja pastaiga; no pirmā acumirkļa viņš iemīlējās bērnauklēs, kurām pat jausmas nebija par viņa esamību; bet vakaros, pirms likās gultā, vēl noraudzījās uz gāzes apgaismoto pasauli pa trešā stāva aizrestoto stūra logu mājas kreisā spārna pret ielu vērstajā pusē, atgādinot pārvecu ķerubu, kas par ilgu dzīvojis lur augšā.

Pats doktors bija cienīga izskata korpulents džentlmenis melnā tērpā ar prievīšu pušķiem pie ceļgaliem un garām zeķēm lejāk. Galva viņam bija plika, sevišķi spoži nopulēta, balss — zema un zods tik dubultdubultīgs, ka tīri jābrīnās, kā viņš iemanījies bārdu noskūt tā krokās. Bija viņam arī divi mazas acis, arvien puspievērtas, un mute, arvien puspavērta, smīnīga, domāt, viņš šo pašu brīdi ar atjautīgu jautājumu iedzinis zēnu strupceļā un gaida, lai nu tas pats vaļsirdīgi atzīstas pārkāpumā. Ja viņš vēl aizlika labo roku aiz svārku krūšu atloka, kreiso aiz muguras un, tikko manāmi pašūpodams galvu, izteica visvienkāršāko piezīmi kādam satrauktam jaunulim, tas bija tikpat daudz kā izteikt sfinksas spriedumu, un viņš panāca, ko vēlējās.

Doktora māja bija varen impozanta, ar fasādi vērsta pret jūru. Taču tās iekšiene nepavisam nerādīja priecīgu skatu, gluži pretēji. Mēļas krāsas aizkari, tik skopi darināti, tik nabadzīgi, skumīgi slēpās aiz logiem. Galdi un krēsli bija sastādīti rindās kā cipari aritmētikas uzdevumos. Ceremoniju istabas tik reti kurināja, ka tās atgādināja akas, bet apmeklētājs reprezentēja spaini; ēdamistaba šķita pēdējā vieta pasaulē, kur cilvēkam varētu ienākt prātā ēst vai dzert. Visā mājā valdīja neparasts klusums, vienīgi lielais sienas pulkstenis vestibilā tikšķēja jo sparīgi, tā ka to varēja sadzirdēt pat bēniņos, un dažkārt arī jaunie džentlmeņi, stundas gatavodami, klusi dudināja, kas izklausījās kā grūtsirdīgu baložu bara ūbināšana.

Pat mis Blimbere, kaut arī bija slaida, tīkama jaunava, nemazināja mājas nospiedošo nopietnību. Kaut kāda gaisīga vieglprātība nesaderējās ar mis Blimberi. Viņa nēsāja īsus, iesprogotus matus un valkāja acenes. Viņa bija sažuvusi un smiltīm aplipuši, pa mirušo valodu kapenēm rakdamās. Gar jūsu dzīvajām valodām mis Blimberei nav daļas. Tām jābūt mirušām — kapenēs guldītām, un tad mis Blimbere kā vampīrs raks tās ārā.

Misis Blimbere, viņas māte, nebija augsti mācīta, bet izlikās par tādu, un neiznāca nemaz sliktāk. Viesību vakaros viņa izmeta tērzējot, šī, ja vien varējusi iepazīties ar Ciceronu, tad mierīgu sirdi varētu mirt. Lielākais prieks viņai dzīvē bija noskatīties, kā doktora Blimbera jaunie džentlmeņi iziet pastaigāties, uzposušies tik augstām apkaklēm un tik stīvām kravatēm, ka ne iedomāties, pilnīgi atšķirdamies no visiem pārējiem jaunajiem džentlmeņiem. Tas bija tik klasiski, pēc viņas vārdiem.

Par humanitāro zinātņu bakalauru misteru Fīderu, doktora Blimbera palīgu, jāteic, ka tas savā ziņā bija cilvēks-leijerkasle ar nelielu repertuāru, ko nepārtraukti mala atkal un atkal no jauna, bez kādām variācijām. Varbūt agrajā jaunībā viņš būtu ticis apgadāts ar rezerves veltnīšiem, ja liktenis viņam bijis labvēlīgs; bet tas nebija labvēlīgs. Viņš bija saņēmis tikai vienu, un viņa nodarbošanās bija ar tā vienmuļo griešanu samulsināt doktora Blimbera jauno džentlmeņu prātus. Jaunie džentlmeņi par daudz agri iepazina rūpju smagmi. Viņi nepazina atpūtu, cīnīdamies ar cietsirdīgajiem darbības vārdiem, nežēlīgajiem lietvārdiem, nepielūdzamajām sintakses konstrukcijām un vingrinājumu spokiem, kas rādījās viņiem sapņos. Piespiedu sistēma panāca, ka jaunais džentlmenis jau pēc trim nedēļām atvadījās no bērna jautrās bezbēdības. Pēc trim mēnešiem viņš nesa visu pasaules rūpju smagumu uz saviem pleciem. Pēc četriem viņš sāka sajust rūgtumu pret saviem vecākiem vai aizbildņiem; pēc pieciem bija vecum vecs cilvēknīdējs; pēc sešiem apskauda Kurtiju *, kas atradis laimīgu patvērumu zemes klēpī; bet, gadam aptekot, bija guvis atziņu, pie kuras palika arī uz laiku laikiem, ka visas dzejnieku fantāzijas un prātnieku mācības ir tikai vārdu un gramatikas likumu sakopojums un nekas vairāk.

Bet jaunais džentlmenis attīstījās, plauka un raisīja ziedus doktora siltumnīcā, un doktors bija lielā slavā un godā, kad nogādāja savu ziemas ražu mājās radiem un draugiem.

Kādu dienu pie doktora durvīm drebošu sirdi stāvēja Pols ar labo rociņu tēva rokā. Kreiso turēja Florense. Cik ciešs un silts tās vienas sīkās rokas spiediens un cik gļēvs un vēss tās otfas!

Misis Pipčina ar savu tumšo apspalvojumu un līko degunu kā tāds baismīgs putns pludurēja no muguras savam upurim. Viņa, gluži aizelsusies, — jo misters Dombijs, augstu domu pacilāts, bija soļojis naigi, — sapīkusi rūca, gaidīdama, kamēr atvērs durvis.

—     Nu, Pol, — misters Dombijs saviļņots teica, — šis ir tas ceļš, kas jāiet, lai īstenībā kļūtu par Dombiju un Dēlu un iegūtu naudu. Tu taču esi gandrīz liels vīrs jau.

—     Gandrīz, — Pols atbildēja.

Pat bērnišķīgais satraukums nespēja aizsegt šķelmīgo un dīvaino, tomēr aizkustinošo skatienu, kādu viņš raidīja tēvam reizē ar atbildi.

Mistera Dombija sejā pavīdēja tāda kā nepatikas ēna. to redzot, bet, līdzko atvērās durvis, tā nozuda.

—     Doktors Blimbers ir mājās, man šķiet?

Apkalpotājs atbildēja, ka ir mājās, un, kad viņi gāja

iekšā, paskatījās uz Polu kā uz pelēnu, kas ielien lamatās. Tas bija jauns cilvēks ar vāju redzi, ar tikko samanāma smīna vai tikai tā iezīmēm sejā. Tajā vīdēja tikai plānprātība, bet misis Pipčina ieņēmās galvā, ka tā ir bezkaunība, un bez apdomāšanās bruka viņam virsu.

—     Kā jūs uzdrīkstaties smieties džentlmenim aiz muguras? — misis Pipčina sacīja. — Un par ko jūs mani turat?

—     Es ne par vienu nesmejos, un, nudien, kundze, es jūs ne par ko neturu, — jaunais cilvēks apmulsis atteica.

—     Slaistu bars! — misis Pipčina sirdījās. — Tik vien der kā iesmu apgrozīt. Ejiet un pasakiet savam kungam, ka misters Dombijs atnācis, citādi plāni jums klāsies!

īsredzīgais jauneklis, lēns un pazemīgs, izgāja izpildīt pavēli, drīz vien atgriezās un aicināja viņus uz doktora kabinetiT.

—     Jūs atkal smejaties, ser, — misis Pipčina, kas noslēdza gājienu, sacīja, kad pienāca viņas rinda iet vestibilā tam garām.

—            Es nesmeļos, — jauneklis tīri vai izmisis atteica.

—     Kaut ko tādu vēl neesmu piedzīvojis.

—     Kas jums tur ir, misis Pipčina? — misters Dombijs, atskatīdamies atpakaļ, ievaicājās. — Klusāk, lūdzami!

Aiz cieņas pret misteru Dombiju misis Pipčina, iedama garām jaunajam apkalpotājam, tikai nošņācās un izmeta: «O, tāds brīnumputns vēl nebija redzēts,» — novezdama jaunekli, kas bija pati pazemība un lēnprātība, līdz asarām ar šo incidentu. Bet misis Pipčinai bija paradums negodīgi uzbrukt visiem lēnprātīgiem cilvēkiem, un viņas draugi mēdza teikt: to katrs varot saprast — pēc Peru raktuvēm!

Doktors sēdēja savā lieliskajā kabinetā — pie katra ceļgala pa globusam, grāmatu, grāmatu, kur tik paskaties, Homērs virs durvīm, un Minerva uz kamīna

dzegas.

—     Sveiki, un jums kā klājas, ser? — viņš sacīja misteram Dombijam. — Un kā jūtas mans mazais draugs?

Svinīgi kā ērģeles skanēja doktora balss, un, kad viņš apklusa, lielais pulkstenis vestibilā, likās (vismaz Polam tā šķita), bija uztvēris viņa vārdus un nu tikšķināja: «Kā jū-tas ma-zais draugs? Kā jū-tas ma-zais draugs?» — bez mitas atkārtodams atkal un atkal to pašu.

Mazais draugs bija par daudz mazs, lai no tās vietas, kur sēdēja doktors, varētu viņu redzēt, skatoties pāri grāmatām apkrautajam galdam, kāpēc doktors mēģināja skatīties gar galda kājām; to pamanījis, misters Dombijs atbrīvoja doktoru no veltīgām pūlēm, paceldams Polu un nosēdinādams to iepretī viņam uz neliela galda istabas vidū.

—      Ā! — doktors nopriecājās, atzvildams pret krēsla atzveltni un roku aizlikdams aiz svārku krūšu atloka.

—     Nu es redzu savu mazo draugu. Kā jums labi klājas, mans mazais draugs?

Pulkstenis vestibilā negribēja atzīt šo mazliet pārgrozīto izteicienu un turpināja to pašu: «Kā jū-tas ma-zais draugs? Kā jū-tas ma-zais draugs?»

—     Ļoti labi, pateicos, ser, — Pols atteica, reizē atbildot kā pulkstenim, tā doktoram.

—     Nu, — doktors Blimbers sacīja, — vai iztaisīsim mēs vīru no viņa? -t

—     Vai tu dzirdi, Pol? — misters Dombijs piebilda, jo Pols klusēja.

—     Vai iztaisīsim vīru no viņa? — doktors atkārtoja.

—     Es labāk gribu būt bērns, — Pols atteica.

—     Tiešām? — doktors brīnījās. — Kāpēc?

Zēns sēdēja uz galda un uzlūkoja viņu ar savādu, apvaldītu jūtu izteiksmi sejā, lepni sizdams ar vienu rociņu pa celi, it kā zem tā būtu sākušas riesties asaras, kurām viņš grib aizsprostot ceļu. Otra rociņa tai pašā laikā nomaldījās sānis, mazliet pastiepās, vēl mazliet — līdz apvijās Florensei ap kaklu. «Lūk, kāpēc,» tā šķita sakām, bet tad saspringums sejā atslāba, trīcošā lūpiņa atkārās un asaras sāka līt straumēm.

—     Misis Pipčina, — viņa tēvs manāmi saīdzis teica,

—    man tiešām nepatīkami to redzēt.

—     Ejiet projām no viņa, dzirdiet, mis Dombija, — audzinātāja vēlēja.

—     Nekas, nekas, — doktors sacīja, laipnīgi locīdams galvu, lai misis Pipčinas dusmas rimtos. — Ne-kas par to. Drīz vien mēs to aizstāsim ar jaunām interesēm un jauniem iespaidiem, mister Dombij. Jūsu vēlēšanās joprojām tā pati, lai mans mazais draugs apgūst…

—     Visu, lūdzu, doktor, — misters Dombijs stingri atteica.

—     Labi, — doktors sacīja un piemiegtām acīm, ar savu parasto smīnu sejā vērīgi apskatīja Polu, kā, šķiet, varētu apskatīt kādu reti sastopamu mazu zvēriņu, ko nodomājis izbāzt. — Labi, pacentīsimies. O, mēs mācīsim mūsu mazo draugu daudz un dažādās zinībās, un, uzdrošinos cerēt, sekmes būs drīz redzamas. Uzdrošinos cerēt. . . Augsne vēl pilnīgi neskarta, man šķiet, jūs teicāt, mister Dombij?

—      Izņemot parasto pirmmācību mājās un pie šīs lēdijas, — misters Dombijs atbildēja, stādīdams priekšā misis Pipčinu, kas tūlīt sasprindzināja visu savu muskuļu sistēmu un jau priekšlaikus izaicinoši nokrekstējās, gadījumam, ja doktors izturētos pret viņu ar necieņu, — izņemot to, Polam līdz šim nekas vairāk nav mācīts.

Doktors Blimbers pašķieba galvu, parādīdams laipnu iecietību pret tik nenozīmīgu iejaukšanos kā misis Pipčinas iejaukšanās, un teica, ka tas viņam ļoti pa prātam. Esot daudz labāk, viņš piebilda, rokas berzēdams, sākt no pašiem pamatiem. Un atkal viņš pašķielēja uz Polu tā, ka, domāt, tūlīt ar prieku būtu piesēdinājis to pie grieķu ābeces.

—      Šis apstāklis patiesībā, doktor Blimber, — misters Dombijs turpināja, pavērdamies uz savu mazo dēlu,

—      un informācija, ko iepriekš jau bija man gods saņemt no jums, padara tuvāku paskaidrošanu un tātad arī jūsu dārgā laika izšķiešanu gluži nevajadzīgu, tā ka …

—     Nu, mis Dombija! — misis Pipčina, savilkusi skābu seju, teica.

—      Piedodiet, — doktors pārtrauca, — acumirkli vēl. Atļaujiet jūs iepazīstināt ar misis Blimberi un manu meitu, kurām būs saskare mājas dzīvē ar mūsu jauno pilgrimu, kas grib uzkāpt Parnasā. Misis Blimbere, (jo šī lēdija, kas, jādomā, būs stāvējusi tuvumā un gaidījusi, ienāca šai brīdī kā saukta kopā ar savu meitu, to daiļo kapraci acenēs) — misters Dombijs. Mana meita Kornēlija — misters Dombijs. Misters Dombijs, mana mīļā, — doktors turpināja, vērsdamies pie sievas, — parāda mums tādu uzticību, ka … vai tu redzi mūsu mazo draugu?

Misis Blimbere aiz pārmērīgas pieklājības pret misteru Dombiju droši vien neredzēja, jo kāpās atmuguriski tieši uz mazo draugu, pavisam nopietni apdraudēdama viņa pozīciju uz galda. Taču pēc šī mājiena viņa pagriezās, lai apbrīnotu mazā drauga klasisko un intelektuālo seju, un, pievērsusies atkal misteram Dombijam, sacīja nopūzdamās, šī apskaužot viņa jauno dēlu.

—      Kā biti, ser, — misis Blimbere sacīja, acīm augšup vērsdamās, — kas ielidojusi dārzā, kur viskrāšņākās puķes zied, un pirmoreiz nobaudīs ziedu saldo nektāru. Virgilijs, Horācijs, Ovidijs, Terencijs, Pļauts, Cicerons! Kāda medus bagātība! Var likties dīvaini, mister Dombij, ka tā, kas ir sieva … — kas ir tāda vīra sieva …

—     Ko tu, ko tu! — doktors Blimbers aprēja. — Apkaunies jel!

—     Misters Dombijs piedos, ka sieva ir neobjektīva, — misis Blimbere sacīja ar apburošu smaidu.

Misters Dombijs atbildēja: «Nebūt ne,» — attiecinādams šos vārdus, jādomā, uz neobjektīvitāti, nevis piedošanu.

—     … Un var likties dīvaini, ka tā, kas ir ari māte … — misis Blimbere turpināja.

—     Un kāda māte! — misters Dombijs piebilda, palocīdamies mulsā iedomā, ka parāda glaimojošu uzmanību Kornēlijai.

—      Tiešām gan, — misis Blimbere trieca tālāk, — man liekas, ja es varējusi iepazīties ar Ciceronu, būt ar viņu draugos un risināt sarunas ar viņu tur viņa vientulībā — Tuskulumā (skaistā Tuskuluma!), es varētu mierīgu prātu nomirt.

Zinātnisks entuziasms ir tik infekciozs, ka misteram Dombijam gandrīz jau likās, ka arī viņam klātos tāpat, un pat misis Pipčina, kura, kā mēs jau zinām, nebūt nebija pakļāvīgas dabas cilvēks, izdvesa skaņu — pa pusei vaidu, pa pusei nopūtu, it kā gribēdama teikt, ka pēc Peru raktuvju sabrukuma īstu apmierinājumu vēl būtu varējis dot vienīgi Cicerons, kas būtu bijis īstena Dēvija lampa *, pie kā patverties.

Kornēlija uzlūkoja misteru Dombiju caur savām brillēm, it kā grasīdamās tūlīt noskandēt dažus citātus no minētā autora. Bet šo nodomu, ja tāds viņai bija, izjauca klauvējiens pie durvīm.

—      Kas klauvē? — doktors uzprasīja. — A! Nāciet iekšā, Tūts, nāciet iekšā. Misters Dombijs, ser. — Tūtss palocījās. — Kāda sagadīšanās! — doktors teica.

—    Musu priekšā stāv sākums un beigas. Alfa un omega. Mūsu pats vecākais audzēknis, mister Dombij.

Doktors būtu varējis viņu tikpat labi nosaukt arī par visgarāko audzēkni, jo no visiem pārējiem labi ja kāds sniedzās viņam līdz pleciem. Viņš stipri nosarka, atrazdamies svešu vidū, un skaļi ķiķināja.

—     Neliels pieaugums mūsu mazajā Portikā, Tūts, — doktors sacīja, — mistera Dombija dēls.

Jaunais Tūtss atkal nosarka un, saprazdams pēc aprautās sarunas, ka no viņa sagaida kādu vārdu, teica Polam: «Kā jūtaties?» — tik zemā basā, tik neveikli un ar tādu jēra biklumu, ka nebūtu lielāks pārsteigums, ja jērs sāktu rūkt kā lauva.

—      Esiet tik laipns, Tūts, — doktors sacīja, — palūdziet misteru Fīderu, lai viņš sameklē dažas iesācēju mācības grāmatas mistera Dombija dēlam un ierāda viņam ērtu vietu, kur mācīties. Darga, man šķiet, misters Dombijs nav redzējis mūsu dortuārus.

—      Ja misteram Dombijam labpatiks uzkāpt augšā, — misis Blimbere teica, — es jutīšos vairak nekā pagodināta, varēdama viņam parādīt miega dieva valstību.

Tūlīt arī misis Blimbere, kas bija augstākā mērā labi audzināta lēdija slaidu, vingru augumu un nēsāja aubi no debeszila auduma, ar misteru Dombiju un Kornēliju kāpa augšup; misis Pipčina gāja nopakaļis, raudzīdamas apkārt, vai kur nepamanīs ienīsto apkalpotāju.

Kamēr tie bija projām, Pols sēdēja uz galda, turēdams Florensi pie rokas un biklām acīm vērodams te doktoru, te visu, kas istabā redzams; bet doktors, atzvilis krēslā, roku kā parasti aizlicis aiz svārku krūšu apmales, turēja otrā — visā garumā izstieptajā rokā grāmatu un lasīja. Šāda veida lasīšanā bija kaut kas taisni atbaidošs. Tā bija apņēmīga, nepielūdzama, aukstasinīga maniere ķerties pie darba. Doktora seja tā palika labi saredzama, un, kad doktors vēlīgi uzsmaidīja autoram vai savilka uzacis, purināja galvu un šķobīja seju, it kā gribēdams teikt: «Nestāstiet man niekus, ser, es zinu labāk,» — tas izskatījās drausmīgi.

Tūtsam arī nebija nekādu pienākumu ārā, un viņš te dižojās, lielīgi pētīdams sava pulksteņa mehānismu un skaitīdams puskronas. Bet tas nevilkās ilgi, jo, kad doktors pārmainīja savu tvirto, resno kāju stāvokli, it ka grasīdamies piecelties, Tūtss tūlīt pazuda un vairs nerādījās.

Drīz jau kļuva dzirdams, ka misters Dombijs ar savām pavadonēm nāk sarunādamies lejā, un pēc mirkļa visi atkal ienāca doktora kabinetā.

—    Ceru, mister Dombij, — doktors teica, nolikdams grāmatu, — ka mūsu kārtība izpelnījās jūsu atzinību?

—     Lieliski, ser,: — misters Dombijs atteica.

—     Nav peļama, tiešām, — misis Pipčina, kas nemēdza sevišķi šķiesties ar uzslavām, klusā balsī piebilda.

—    Misis Pipčina, — misters Dombijs teica, spēji apgriezdamies, — ar jūsu āftļauju, doktor uņ misis Blimbere, vienu otru reizi atnāks Polu apmeklēt.

—     Kad vien misis Pipčina vēlas, — doktors sacīja.

—    Vienmēr ar prieku sagaidīsim, — misis Blimbere piebilda.

—     Man šķiet, — misters Dombijs teica, — esmu jūs diezgan apgrūtinājis un varu atvadīties. Pol, manu zēn, — viņš piegāja pavisam klāt pie galda, uz kura dēls sēdēja, — paliec sveiks.

—     Uz redzēšanos, papa.

Ļenganā, nevērīgi pastieptā rociņa, kuru misters Dombijs paņēma savējā, nepavisam neatbilda saspringtajai, domīgajai sejiņai. Bet misteram Dombijam nebija nekādas daļas gar tās skumjo izteiksmi. Tā nebija pievērsta viņam. Nē, nē. Tā raudzījās uz Florensi — tikai uz Florensi.

Ja misters Dombijs, savas bagātības apmātībā netaisns pret citiem, bija jebkad ieguvis ienaidnieku, nepielūdzamu savā naidā, atriebes alkstošu, tad pat šāds ienaidnieks uzskatītu sāpes, kas tagad plosīja viņa lepno sirdi, kā atmaksu par nodarīto pārestību.

Viņš noliecās pie sava zēna un noskūpstīja to. Ja viņam, to darot, kaut kas acis aizmigloja un mazo sejiņu vērta neskaidru un izplūdušu, varbūt viņa gara acis šo īso brīdi bija redzīgākas.

—     Es drīz pie tevis atkal atbraukšu, Pol. Tu zini, sestdienās un svētdienās tu esi brīvs.

—            Jā, papa, — Pols atteica, uzlūkodams māsu,

—    sestdienās un svētdienās.

—      Un tu būsi čakls, daudz ko te iemācīsies un kļūsi gudrs vīrs, — misters Dombijs sacīja, — vēlies kļūt gudrs?

—     Es centīšos, — bērns gurdi atteica.

—     Un drīz vien tu būsi jau pieaudzis puisis! — misters Dombijs piebilda.

—     O,. ļoti drīz! — zēns atbildēja. Atkal tā vecišķā, vecišķā izteiksme pārslīdēja viņa sejiņai kā svešāda blāzma. Tā sasniedza misis Pipčinu un nodzisa viņas melnajās drānās. Šī slavenā cilvēkēdāja pagājās uz priekšu, lai atsveicinātos un aizvestu Florensi projām, ko viņa sen jau kāroja darīt. Viņas izkustēšanās lika satrūkties arī misteram Dombijam, kura acis kavējās pie Pola. Vēlreiz noglaudījis viņam galvu un paspiedis mazo rociņu, viņš atsveicinājās no doktora Blimbera, misis Blimberes un mis Blimberes ar savu parasto laipno, vēso iznesību un izgāja no kabineta.

Kaut gan viņš bija lūdzis viņa dēļ nelikties traucēties, taču doktors Blimbers, misis Blimbere un mis Blimbere — visi steidzās uz durvīm, lai viņu pavadītu līdz vestibilam, un tā nu iznāca, ka burzmā misis Pipčina bija iespriedusies starp mis Blimberi un doktoru un tika izspiesta ārā no kabineta, pirms bija paguvusi satvert Florensi. Šai laimīgai nejaušībai Pols vēlāk varēja pateikties par mīļām atmiņām: ka Florense bija atskrējusi atpakaļ, apvijusi viņam rokas ap kaklu, ka viņas

seja bija pēdējā, kuru viņš redzēja durvīs paveramies uz viņu ar uzmundrinošu smaidu, kas šķita vēl gaišāks, jo mirdzēja cauri asarām.

Kad tas vairs nemirdzēja, viņa bērna krūtis smagi cilājās, bet globusi, aklais Homērs un Minerva peldēja apkārt pa istabu. Taču drīz tie pavisam pēkšņi apstājās, un tad viņš dzirdēja skaļo pulksteni vestibilā svinīgā nopietnībā jautājam: «Kā jū-tas ma-zais draugs?» — tāpat kā tas bija darījis pirmāk.

Viņš sēdēja uz sava pjedestāla, rokas sakrustojis, un klusēdams klausījās. Viņš būtu varējis atbildēt: «Noguris, noguris, ļoti vientuļi, ļoti skumji!» Un tur nu ar mokošu tukšumu bērna sirdī, kad visapkārt tāds aukstums, tukšums un svešums, sēdēja Pols, it kā viņu nesagatavotu iemetuši dzīvē, un nebija neviena, kas būtu varējis nākt un viņa dzīvi iekārtot.

12.NODAĻA POLA AUDZINĀŠANA

Pēc dažām minūtēm, kuras mazajam Polam, uz galda sēžot, izlikās bezgala garas, doktors Blimbers ienāca atpakaļ. Doktora gaita bija majestātiska un domāta tam, lai jaunajā sirdi iedvestu svinīguma sajūtu. Tā atgādināja zināmā mērā maršēšanu; bet, kad viņš izlika labo kāju uz priekšu, tad cienīgi pagriezās ap savu asi, izdarot veiklu puspagriezienu pa kreisi, un, kad izlika uz priekšu kreiso kāju, tad tādā pašā veidā pagriežas pa labi. Tāpēc likās, ka, ik soli sperdams, viņš raudzītos apkārt, it kā vaicājot: «Vai kāds varbūt būtu tik laipns un uzrādītu man vienalga kādu objektu vienalga kādā virzienā, par kuru man trūktu zināšanu? Nedomāju vis.»

Misis Blimbere ar mis Blimberi arī vēl ienāca pie doktora, un doktors, nocēlis no galda savu jauno skolnieku, nodeva to mis Blimberei.

—    Korne/ij, — doktors teica, — Dombiju vispirms tu ņemsi savā ziņā. Māci viņu, Kornēlij, māci.

Mis Blimbere saņēma no doktora savu jauno audzēkni, un Pols, juzdams, ka brilles viņu vērīgi apskata, nodūra acis.

—     Cik tev gadu, Dombij? — mis Blimbere vaicāja.

—     Seši, — Pols atbildēja, paslepu paskatīdamies uz viņu un brīnīdamies, kāpēc viņai neizaug tikpat gari mati kā Florensei un kāpēc viņa izskatās pēc zēna.

—     Cik tālu tu esi ticis ar latiņu gramatiku? — mis Blimbere apvaicājās.

—      Neesmu nemaz mācījies, — Pols atbildēja. Manīdams, ka ar savu atbildi ir satriecis mis Blimberes jūtīgo sirdi, viņš pacēla acis pret tiem trim acu pāriem, kas noraudzījās uz viņu no augšas, un teica:

—      Es nebiju vesels. Es biju vārgs bērns. Es nevarēju mācīties latīņu gramatiku, katru dienu ar veco Glābu dzīvodams pa āru. Man gribētos, ka jūs pateiktu vecajam Glabam, lai viņš atnāk pie manis; lūdzu, pasakiet viņam.

—      Kas par riebīgu, vulgāru vārdu! — izmeta misis Blimbere. — Augstākā mērā neklasisks. Kas ir šis briesmonis, zēn?

—     Kāds briesmonis? — Pols vaicāja.

— Glābs, — misis Blimbere atteica, saviebdamās aiz pretīguma.

—     Viņš ir tāds pats briesmonis kā jūs, — Pols atbildēja.

—     Kas, ko! — doktors iekliedzās baismīgā balsī.

—    Ai-ai-ai! Aha! Ko tas lai nozīmē?

Pols bija drausmīgi nobijies, tomēr viņš ņēmās aizstāvēt klāt neesošo Glābu, kaut sirds arī trīcēja.

—     Viņš ir ļoti jauks vecītis, kundze, — Pols sacīja.

—     Viņš parasti stūma manus ratiņus. Viņš zina visu par dziļajām jūrām un zivīm, kas tajās dzīvo, un par milzīgiem zvēriem, kas izlien no ūdens un sildās, uzrāpušies uz klintīm, un metas* ūdenī atpakaļ, ja tos iztraucē, sprauslādami un šļakatas gaisā sizdami, tā ka jūdzēm tāli to var sadzirdēt. Vēl tur ir tādi neredzēti radījumi, — Pols turpināja, pats sava stāsta savaldzināts,

—     nezinu, cik tur jardu gari, un man aizmirsies, kā tos sauc, bet Florense gan zina, — kuri izliekas, ka nokļuvuši briesmas, bet, ja kads cilvēks iežēlojies pieiet tiem tuvāk, tie izpleš savas milzīgās rīkles un uzbrūk tam. Un tam nu atliek darīt tikai vienu, — Pols teica, drosmīgi skaidrodams pašam doktoram, — bēgot skriet līku loču, un tad viņš var būt drošs, ka ir izglābies no tiem, jo tie virzās uz priekšu ļoti lēni, tāpēc ka ir briesmīgi gari un nevar locīties. Un, lai arī vecais Glābs nevar pateikt, kāpēc jūra liek man vienmēr domāt par manu mammu, kas nomira, un lai arī nezina, ko jūra vienmēr stāsta — vienmēr stāsta! — tomēr viņš par to zina bezgala daudz. Un es vēlos, — bērns nobeidza, un pēkšņi vaigs viņam satumsa, iejūsmas dzirksts nodzisa, mulsi raugoties pretī trim svešajām sejām, — lai jūs atļaujat vecajam Glabam mani apciemot, jo es viņu ļoti labi pazīstu un viņš pazīst mani.

—     Hm! — doktors teica, kratīdams galvu. — Bēdīgi rādās, bet nodošanās mācībām daudz līdzēs.

Misis Blimbere ar tādām kā baiļu trīsām balsī nodeva spriedumu, ka tas ir viens dīvains bērns, un — kaut gan sejas viņām bija tik dažādas — noskatījās uz viņu gandrīz tāpat, kā misis Pipčina mēdza skatīties.

—      Izvadā viņu pa visu māju, Kornēlij, — doktors sacīja, — lai viņš iepazīstas ar jauno vidi. Ej līdzi šai jaunajai lēdijai, Dombij.

Dombijs paklausīja, pasniegdams roku noslēpumainajai Kornēlijai, un, kopā ar viņu staigādams, ar biklu ziņkāri noskatījās viņā. Tieši acenes, tāpēc ka to stikliņi stipri spīguļoja, padarīja viņu tik noslēpumainu, ka Pols nesaprata, kur viņa skatās, un nebija pārliecināts, vai aiz*tiem acis maz ir.

Vispirms Kornēlija viņu aizveda uz klasi, kura atradās vestibila viņā galā un kuras dubultdurvis bija apsistas ar vadmalu, lai klusinātu un apslāpētu jauno džentlmeņu balsis. Tur pašreiz bija astoņi jauni džentlmeņi dažādās garīga nespēka stadijās; visi ļoti cītīgi stradāja, un visi bija tiešām ļoti nopietni. Tūtsam, kā jau pašam vecākajam, bija sava atsevišķa pults istabas stūrī, un mazā Pola acīm likās, ka aiz tās sēž varen smalks kungs, kuram jau neskaitāmi gadi uz muguras.

Misters Fīders, humanitāro zinātņu bakalaurs, kas sēdēja pie otras pults, bija uzgriezis savu Virgiliju un nu šo melodiju lēnām spēlēja priekšā četriem jauniem džentlmeņiem. No četriem pārējiem divi, krampjaini saraukuši pieres, risināja matemātikas uzdevumus; viens, kuram seja no lielas raudāšanas bija kā netīrs logs, aizgūtnēm centās vēl līdz pusdienām izēsties cauri bezcerīgam rindu skaitam; un viens sēdēja kā pārakmeņojies, stulbām acīm izmisīgi blenzdams uz savu darbu, — tā viņš laikam tur sēdējis kopš brokastu laika.

Jauna zēna ierašanās neradīja tādu sensāciju, kādu varēja sagaidīt. Misters Fiders, humanitāro zinātņu bakalaurs (kuram bija paradums atvēsināšanās labad skūt galvu, tā ka matu vietā bija redzami tikai īsi sariņi), pasniedza viņam kaulainu roku un teica, šis ļoti priecājoties viņu redzēt, — Polam būtu bijis liels prieks pateikt viņam to pašu, ja vien spējis kaut mazliet liekuļot. Pēc tam Pols, Kornēlijas pamācīts, sarokojās ar tiem četriem jaunajiem džentlmeņiem, kas slāvēja pie mistera Fīdera pults, tad ar tiem diviem jaunajiem džentlmeņiem, kas svīda pie uzdevumiem un bija ļoti satraukti, tad ar to jauno džentlmeni, kas steidza savu darbu veikt noteiktā laikā un bija galīgi notriepies ar tinti, un pēdīgi ar to pilnīgi apstulbušo jauno džentlmeni, kas, sašļucis dūšā, sēdēja kā bez dzīvības.

Tā kā Pols ar Tūtsu jau bija iepazīstināti, tad šis audzēknis tikai noirgoja un smagi noelsās pēc sava paraduma un turpināja pasākto darbu. Tas nebija nekāds grūtais darbs, jo, ņemot vērā, ka viņš ir izgājis cauri deviņām ugunīm (ne vienā nozīmē vien) un, kā jau minēts, pārstājis ziedēt savas dzīves agrajā pavasarī, viņam bija atļauts tālāk izglītoties pašam uz savu roku, un to viņš darīja, galvenokārt pats sev garas vēstules rakstīdams no ievērojamām personām, adresētas «P. Tūtsam, eskvairam, Braitona, Saseksa», un rūpīgi tās noglabādams pults atvilktnē.

Kad ar šīm ceremonijām bija galā, Kornēlija veda Polu uz mājas augšējo slavu. Tas bija diezgan lēns ceļojums, jo Polam nācās nolikt abas kājas uz katra kāpšļa, pirms spēra soli uz nākošo. Taču galu galā viņi savu ceļa mērķi sasniedza, un tur vienā istabā, no kuras pavērās skats uz bangojošo jūru, Kornēlija parādīja viņam pie paša loga glītu, mazu gullu ar baltiem aizkariem, pie kuras bija piestiprinātā kartīte un uz tās skaistiem, apaļiem burtiem — apakšā resnākiem, augšā tievākiem — uzrakstīts — DOMBIJS. Vēl divi gultas tanī pašā istabā ar tādām pašām pazīšanas zīmēm norādīja, ka tās pieder BR1GSAM UN TOZERAM.

Tiklīdz viņi bija nonākuši atkal lejā vestibilā, Pols ieraudzīja, ka tuvredzīgais puisis, kas nāvīgi bija aizvainojis misis Pipčinu, pēkšņi paķer milzīgu bungu

sitamo vāli un metas virsū vestibilā pakarinātam gongam, gluži kā prātu zaudējis vai atriebties alkdams. Kur būtu nācies atlaist viņu no darba vai uz vietas apcietināt, jaunais cilvēks palika tomēr nesodīts par tāda neganta trokšņa taisīšanu. Kornēlija Blimbere tikai pateica Polam, ka pusdienas ēdīs pēc ceturtdaļstundas un ka līdz tam laikam viņam varbūt labāk iet klasē pie saviem «draugiem».

Tā nu Dombijs, godbijīgi pagājis garām lielajam pulkstenim, kas vēl arvien gribēja zināt, kā viņš labi jūtas, pavēra mazliet klases durvis un kā tāds apmaldījies puišelis iespraucās iekšā, ar pūlēm atkal aizvērdams tās. Viņa draugi visi klaidoja pa klasi, izņemot to pārakmeņojušos, kas neizkustējās no savas vietas. Misters Fīders staipījās un slaicījās savā pelēkajā talārā, it kā nenieka nebēdādams par zaudējumu, būtu nolēmis atraut tam piedurknes.

—     Ā-ā-ā-ā! — misters Fīders žāvājās, jiopurinādamies kā vezuma zirgs. — Ak vai, ak vai! A-ā-ā!

Polu tīri nobaidīja šī mistera Fīdera žāvāšanās — tik plaša vēriena, viņam pašam paliekot drausmīgi nopietnam. Arī zēni visi (izņemot Tūtsu) likās gaužām noguruši un gausi posās pusdienām — daži pārsēja par jaunu kakla lakatus, kas patiesi bija pārlieku sastīvināti, citi mazgāja rokas vai sasukājās priekštelpā, — it kā pusdienas nesolītu tiem nekādu baudu.

Jaunais Tūtss, kas jau priekšlaikus bija sakārtojies un kam tāpēc pašlaik nebija ko darīt, tā ka brīvo brīdi varēja veltīt Polam, uzrunaja to ar lādu neveiklu labsirdību.

—     Apsēdies, Dombij.

—     Pateicos, ser, — Pols atbildēja.

Pols pūlējās uzrāpties uz augstās palodzes, bet vienmēr slīdēja atpakaļ, un tas acīmredzot sagatavoja mistera Tūtsa prātu izdarīt atklājumu.

—     Tu esi ļoti mazs puisītis, — misters Tūtss sacīja.

—     Jā, ser, es esmu mazs, — Pols atteica. — Pateicos, ser.

Jo Tūtss bija viņu pacēlis un nosēdinājis — un pie tam ļoti laipni.

—            Kas ir tavs drēbnieks? — Tūtss ievaicājās, kad bija kādu brīdi viņā noskatījies.

—            Līdz šim man visu šuva sieviete, — Pols atbildēja.

—   Manas māsas šuvēja.

—            Mans drēbnieks ir Berdžess un Ko, — Tūtss sacīja. — Moderns. Bet ļoti dārgs.

Polam pietika apķērības palocīt galvu, kas bija tikpat daudz kā pateikt, sak, tas jau nu uzreiz ir redzams; un patiesībā viņš tā arī domāja.

—            Tavs tēvs laikam ir stipri bagāts vīrs? — misters Tutss vaicāja.

—            Jā, ser, — Pols atteica. — Viņš ir Dombijs un Dēls.

—     Un kas? — Tūtss pārjautāja.

—     Un Dēls, ser, — Pols atbildēja.

Misters Tūtss pāra reizes paklusām atkārtoja firmas nosaukumu, lai tas iespiestos atmiņā, bet, nebūdams par panākumiem visai drošs, teicās palūgt Polu rīt no rīta vēlreiz nosaukt šo uzvārdu, jo tas šim esot svarīgi. Patiesībā viņam bija padomā ne vairāk, ne mazāk kā uzrakstīt sev nekavējoties privātu un konfidenciālu vēstuli no Dombija un Dēla.

Pa šo laiku arī pārējie skolnieki (arvien vēl izņemot to pārakmeņojušos) bija sanākuši ap Polu. Tie bija laipni, bet ļoti bāli un runāja klusu; un bija tik bezgala nospiesti, ka salīdzinājumā ar šīs kompānijas vispārējo noskaņojumu mā.slers Baiterstons bija īstens Millers jeb «Pilnīgs joku' un anekdotu krājums» *. Bet arī Baiterstons taču nesa to pašu nomāktības slogu.

—            Tu guli ar mani vienā istabā laikam? — iejautājās kāds nopietns jauns džentlmenis, kuram iecietinātā apkakle stūma ausu ļipiņas uz augšu.

—     Māsters Brigss? — Pols atjautāja.

—     Tozers, — jaunais džentlmenis teica.

Pols pateica, ka viņa minējums bijis pareizs, un Tozers, norādīdams uz pārakmeņojušos zēnu, paskaidroja, ka tas esot Brigss. Polam jau tā bija licies, ka tas ir vai nu Brigss, vai Tozers, pats nezināja, kāpēc.

—     Vai tev ir stipra veselība? — Tozers apvaicājās.

Pols atbildēja, šis nedomājot vis. Tozers sacīja, ari

šis nedomājot, spriežot pēc Pola izskata, un tas esot gaužām slikti, jo tā būšot vajadzīga. Vēl viņš ievaicājās Polam, vai ar viņu vispirms strādāšot Kornēlija, un, kad Pols pateica «jā», visi jaunie džentlmeņi izdvesa klusu nopūtu.

To noslāpēja gonga dunoņa, kas no jauna tika skandināta ar nežēlīgu niknumu, un tad visi traucās uz ēdamistabu, protams, atkal izņemot Brigsu, pārakmeņojušos zēnu, kas palika sēdēt kur sēdējis un tādā pašā stāvoklī kā līdz šim; Pols ievēroja, ka viņam aiznes maizes apriku, smalki servētu uz šķīvja ar salveti un sudraba dakšu šķērsām pāri. Doktors Blimbers jau bija ēdamistabā un sēdēja savā goda vietā — galda galā ar mis Blimberi vienā pusē un misis Blimberi otrā. Misters Fīders melnā uzvalkā sēdēja galda pretējā galā. Pola krēsls bija mis Blimberei blakus, bet, kad viņš uz tā apsēdās, izrādījās, ka viņa uzacis nepacēlās neko daudz augstāk par galdauta līmeni, un tāpēc no doktora kabineta atnesa dažas grāmatas, ar kurām tika paaugstināts viņa sēdeklis un uz kurām pēc tam viņš vienmēr sēdēja, — vēlāk katrreiz pats tās atnesa un aiznesa, atgādinot mazu, ar smagu nešļavu apkrautu zilonīti.

Doktors noskaitīja galda lūgšanu, un pusdienas sākās. Ēdienu kartē — garšīga zupa, arī gaļa, cepta un vārīta, saknes, pīrāgs un siers. Pie katra jaunā džentlmeņa šķīvja masīva sudraba dakšiņa un salvete; vispār — galds bija klāts lepni un ar gaumi. Sevišķu greznību vēl visam piešķīra sulainis zilā frakā ar spožām pogām; likās pat, ka vieglais alus izgaro vīna aromātu, — ar tādu eleganci viņš to lēja glāzēs.

Neviens nerunāja, ja to neuzrunāja, izņemot doktoru Blimberu, misis un mis Blimberes, kas dažreiz tomēr tērzēja. Kolīdz kāds no jaunajiem džentlmeņiem nebija tieši aizņemts ar nazi un dakšiņu vai karoti, tūdaļ viņa acis, pakļaudamās neatvairāmajam pievilkšanas spēkam, tiecās uzmeklēt vai nu doktora Blimbera, misis Blimberes vai mis Blimberes acis un kautri raudzījās tām pretī. Tūtss acīmredzot bija vienīgais izņēmums. Viņš sēdēja ieblakus misteram Fīderam tajā pašā galda malā, kur sēdēja Pols, un itin bieži, vai nu atmezdamies atpakaļ, vai paliekdamies uz priekšu, gar starpā sēdošo zēnu rindu raudzīja saskatīties ar Polu.

Tikai vienu pašu reizi, pusdienas ēdot, norisa tāda saruna, kurā arī jaunie džentlmeņi tika iesaistīti. Tas nolika, kad bija servēts siers un doktors, izdzēris glāzi portvīna un reizes divi trīs nokrekšķinājies, ieminējās;

—     Apbrīnojami, mister Fīder, ka romieši…

Dzirdot pieminam šo briesmīgo tautu, savu nepielūdzamo ienaidnieku, visi jaunie džentlmeņi ieurbās acīm doktorā, cenzdamies izrādīt dzīļu ieinteresētību. Viens no tiem, kas tieši šai mirklī bija iedomājies dzert, pamanīdams caur glāzes malu doktora nikno skatienu, tik ātri norāva glāzi no lūpām, ka aizrijies labu brīdi raustījās kā krampjos un galu galā izsita doktoru Blimberu no sliedēm.

—     Apbrīnojami, mister Fīder, — doktors atsāka no jauna, — ka romieši, rīkodami tās lepnās, pārbagātās dzīres, par kurām mēs lasām, it sevišķi imperatoru valdīšanas laikā, kad greznība bija sasniegusi tādu spožumu, kāds nebija vēl redzēts un netika vairs redzēts pēc tam, kad veseli apgabali tika izpostīti, lai iegūtu līdzekļus vienam pašam imperatora banketam …

Te nu kārtības traucētājs, kas piepūzdamies visiem spēkiem bija turējies, gribēdams sagaidīt punktu, pēkšņi eksplodēja.

— Džonson, — misters Fīders sacīja klusā, pārmetošā balsī, — iedzeriet ūdeni.

Doktors, rādīdams visai bargu seju, uz brīdi, kamēr atnes ūdeni, apklusa un pēc tam turpināja:

—     Un kad, mister Fīder …

Bet misters Fīders, redzēdams, ka Džonsonam tuvojas atkal briesmu brīdis, un zinādams, ka doktors jauno džentlmeņu klātbūtnē nekad nepieliks punktu, iekam nebūs pateicis visu, ko nodomājis teikt, nevarēja novērst acu no Džonsona un tādā kārtā pats tika pieķerts nevērībā pret doktoru, kas tāpēc atkal pārtrauca savu runu.

—     Piedodiet, ser, — misters Fīders nosarkdams sacīja. — Es atvainojos, doktor Blimber.

—     Un kad, — doktors turpinaja, pacēlis balsi, — kā mēs lasām, ser, un ko apšaubīt nav nekāda iemesla, lai cik neticami tas var likties mūsdienu tumsoņiem, —

kad Vitelijam brālis rīkoja mielastu, kurā no zivīm tika likti galdā divi tūkstoši ēdienu …

—     Ieņemiet malku ūdens, Džonson … ēdienu, ser, — misters Fīders sacīja.

—     No dažnedažādiem putniem — pieci tūkstoši ēdienu …

—     Vai pamēģiniet varbūt ar maizes garoziņu, — misters Fīders teica.

—      Un viens ēdiens, — doktors Blimbers turpināja, no jauna paceldams balsi un pārlaizdams acis pār galdu, — savu lielo apmēru dēj dēvēts par Minervas vairogu, pagatavots, neminot nemaz citus dārgus indegrientus, no fazānu smadzenēm …

—     Kha, kha, kha! — (Džonsons)

—     Slokām …

—     Kha, kha, kha!

—     No skāri zivju peldpūšļiem …

—     Jums pārtrūks kāda dzīsla galvā, — misters Fīders sacīja. — Labāk jau neaizturiet.

—      Un nēģu ikriem, atvestiem no Karpatu jūras … — doktors.turpināja pavisam jau bargā balsī. — Kad mēs lasām par tik dārgām dzīrēm kā šīs un vēl atceramies, ka mums ir Tits . ..

—     Kā būs jūsu mātei ap sirdi, ja jūs nomirsiet no apopleksijas? — misters Fīders teica.

—     Domicians …

—     Jūs taču metaties jau zils, — misters Fīders brīdināja.

—     Nerons, Tiberijs, Kaligula, Heliogabals un daudzi citi vēl, — doktors turpināja, — tad, mister Fīder, — ja jus pagodinātu mani ar uzmanību — tas ir apbrīnojami, vienkārši… apbrīnojami, ser …

Bet Džonsons, nespēdams vairs noturēties, sāka šai mirklī tik briesmīgi klepot, ka (kaut gan abi blakussēdētāji dunkāja viņam pa muguru un misters Fīders pats savām rokām turēja viņam glāzi ar ūdeni pie lūpām, sulainis lika, lai pamaršē kā sargkareivis vairākas reizes uz priekšu atpakaļ starp savu krēslu un bufeti) pagāja savas minūtes piecas, kamēr klepus cik necik atlaidās, un tad telpā iestājās pilnīgs klusums.

— Džentlmeņi, — doktors Blimbers sacīja, — piecelieties lūgšanai. Kornēlij, nocel Dombiju! — Pēc tam virs galdauta bija redzams tikai viņa skalps. — Džonsons rīt pirms brokastīm uzteiks man, neskatoties grāmatā, no Jaunās derības pirmo nodaļu no Pāvila vēstules evesiešiem. Mācības atjaunosim, mister Fīder, pēc pusstundas.

Jaunie džentlmeņi palocījās un izgāja no ēdamistabas. Misters Fīders darīja to pašu. Sai pusstundā jaunie džentlmeņi, pa pāriem sadevušies rokās, lēnā solī pastaigājās pa mazo pagalmiņu mājas aizmugurē vai arī nopūlējās iekvēlināt dzīvības dzirksti Brigsa krūtīs. Nekas tik vulgārs kā rotaļas nenotika. Tieši noteiktā laikā noskanēja gongs, un mācības doktora un mistera Fīdera gādīgajā vadībā tika atjaunotas.

Tā kā olimpiskās spēles — staigāšana uz priekšu un atpakaļ — tajā dienā Džonsona dēļ tika saīsinatas, visi devās pastaigā pirms tējas. Pat Brigss (kaut arī nebija vēl ķēries pie darba) piedalījās šai izklaides gājienā un, izbaudīdams tā jaukumus, reizes divi trīs no klintsgala drūmi pavērās lejup. Pavadīja viņus doktors Blimbers, un Polam tika parādīts tāds gods, ka viņu paņēma tauvā pats doktors: stāvoklis izcils, bet viņš izskatījās tik maziņš un vārgs.

Tējas galds bija atkal klāts tikpat smalki kā pusdienu galds. Pēc tējas jaunie džentlmeņi, piecēlušies, paklanījušies kā pirmāk, gāja pabeigt vēl šīsdienas nepadarītos darbus un ķerties j-au pie rītdienas uzdevumiem. Misters Fīders aizgāja uz savu istabu, bet Pols pa to laiku, nosēdies kaktiņā, prātoja, vai Florense par viņu iedomājas un ko diezin viņi tur visi tagad dara pie misis Pipčinas.

Misters Tūtss, kuru bija aizturējusi svarīga vēstule no Velingtonas hercoga, pēc kāda laiciņa uzmeklēja Polu un, kā pirmāk krietnu brīdi viņā noskatījies, ievaicājās, vai viņam patīkot vestes.

Pols atbildēja: — Jā, ser.

—     Man arī, — Tūtss sacīja.

Tovakar Tūtss vairs neatdarīja muti, tikai raudzījās Polā, it kā ļoti simpatizēdams viņam, un, tā kā tas tomēr aizdzina vientulības sajūtu un tā kā Pols nebija noskaņots tērzēšanai, tad šāds stāvoklis atbilda vairāk viņa vēlmei nekā sarunāšanās.

Ap pulksten astoņiem atkal atskanēja gongs, saukdams uz lūgšanu ēdamistabā, kur pēc tam pie nomaļu galda, uz kura bija maize, siers un alus, sulainis apkalpoja tos jaunos džentlmeņus, kam bija vēlēšanās vēl stiprināties pirms gulētiešanas. Ceremonijai beidzoties ar doktora vārdiem: «Džentlmeņi, mēs atjaunosim mācības rīt pulksten septiņos,» — Pols pirmoreiz pamanīja Kornēlijas Blimberes acis un redzēja, ka tās raugās uz viņu. Pēc doktora vārdiem: «Džentlmeņi, mēs atjaunosim mācības rīt pulksten septiņos,» — skolnieki atkal paklanījās un gāja gulēt.

Augšistabiņas draudzīgajā atmosfērā Brigss pažēlojās, ka viņam galva vai pušu plīstot no sāpēm un ka vislabāk viņš tagad būtu gribējis mirt, ja nebijis žēl mātes un melnā strazda, kas palikuši mājās. Tozers daudz nerunāja, tikai nopūtās bieži un ieteica Polam būt modram, jo rītu pienākšot arī viņa kārta. Pateicis šos pravietiskos vārdus, viņš noģērbās un saīdzis līda gultā. Brigss arī jau bija gultā un Pols arī, kad ienāca īsredzīgais jaunais apkalpotājs, lai aiznestu sveci, un novēlēja viņiem labu nakti un jaukus sapņus. Taču viņa labie novēlējumi izrādījās velti, ciktāl tie attiecās uz Brigsu un Tozeru, jo Pols, kas ilgi nevarēja aizmigt un vēlāk bieži pamodās, dzirdēja, ka Brigss cīnījās ar mācībām kā ar lietuvēniem un ka Tozers, kura prāti bija satraukti tā paša iemesla dēļ, tikai mazākā mērā, pa miegam runāja nedzirdētās mēlēs, varbūt pa vārdam grieķiski, pa vārdam latīniski, — Polam tas bija viens un tas pats —, kas nakts klusumā atstāja neizsakāmi nelāgu un nospiedošu iespaidu.

Pols bija ieslīdzis saldā miegā un sapņoja, ka staigā roku rokā ar Florensi pa skaistiem dārziem un, kad nonāca pie lielas saulespuķes, tā pēkšņi pārvērtās gongā un sāka skanēt. Pavēris acis, viņš redzēja, ka atnācis rīts, pelēks, vējains, ar sīku, mirgājošu lietu, un dzirdēja, ka īstais gongs lejā, vestibilā, dod baismīgus, skanošus signālus celties un sagatavoties mācībām.

Pols tūdaļ trūkās augšā un redzēja, ka Brigss, kam, nakti nomokoties murgos un bēdās, seja bija tā aiztūkusi, ka acu gandrīz ne redzēt vairs, vilka zābakus kājā, bet Tozers, trīcēdams un plecus berzēdams, stāvēja gaužām sašļukušā dūšā. Nabaga Polam grūti gāja ar apģērbšanos, jo nebija radis pats to darīt, un tāpēc viņš lūdza tos, lai ir tik laipni un sasien viņam kādas tur lentītes, bet, tā kā Brigss tikai noteica: «Neuzbāzies!» — un Tozers: «Ko vēl ne!» — viņš, ar citu kā nekā ticis galā, notipināja stāvu zemāk, kur sastapa patīkama izskata jaunu sievieti, kas, apvilkusies ādas cimdus, tīrīja krāsni. Jaunā sieviete likās izbrīnījusies par viņa ierašanos un uzprasīja, kur viņa māte esot. Kad Pols pateica, ka māte viņam mirusi, tā novilka cimdus un padarīja, ko viņš lūdza, paberzēja vēl viņam rokas, lai sasilst, noskūpstīja un sacīja, kad vien tikai šim ievajagoties kadas nekādas palīdzēšanas — domādama par palīdzēšanu apģērbties —, lai paprasot vien pēc Milijas, ko Pols, sirsnīgi viņai pateikdamies, solījās arī darīt. Pēc tam viņš viegliem solīšiem turpināja savu ceļu lejup, dodamies uz to istabu, kur jaunie džentlmeņi atjaunoja savas mācības, kad pēkšņi, ejot garām vienām durvīm, kas stāvēja vaļā, no iekšas kāda balss sauca: «Vai tur Dombijs?» Kad Pols atbildēja: «Jā, kundze,» — jo viņš pēc balss pazina mis Blimberi, mis Blimbere teica: «Ienāc pie manis, Dombij,» — un viņš iegāja.

Mis Blimbere izskatījās uz mata tāda pati kā vakar, tikai tagad bija vēl šalli apņēmusi ap pleciem. īsās, gaišās matu sprogas cirtojās tāpat kā vakar, brilles arī bija uz acīm, tā ka Polani uzmācās doma, vai viņa, gulēt iedama, maz ņem tās nost. Seit otrā stāvā viņai bija pašai sava istabiņa ar nedaudz grāmatām, auksta, neapkurināma. Taču mis Blimberei nekad nebija vēsi un nekad nenāca miegs.

—            Tagad, Dombij, es iziešu, — mis Blimbere teica,

—     man vajadzīgs mocions.

Pols pabrīnījās, kas tas diezin varētu būt un kāpēc tik sliktā laikā viņa neliek sulainim to atnest. Viņš tomēr par to tuvāk nepainteresējās, jo viņa uzmanību saistīja gluži jaunu grāmatu kaudzīte, kuras mis Blimbere acīmredzot nupat kā bija sakrāvusi.

—     Šīs ir tavas grāmatas, — mis Blimbere sacīja.

—     Tās visas, kundze? — Pols ievaicājās.

—     Jā, — mis Blimbere atteica, — un misters Flders drīz vien sameklēs vēl vairāk, ja centīgi mācīsies, ko, es ceru, tu darīsi.

—     Pateicos, kundze, — Pols noteica.

—     Es tad nu iziešu sava mociona dēļ, — mis Blimbere turpināja, — un, kamēr es būšu projām, vārdu sakot, līdz brokastīm, Dombij, es gribu, lai tu pārlasi visu, ko esmu šais grāmatās atzīmējusi, un tad es pārbaudīšu, vai esi visu labi sapratis, kas tev jāizmācās. Nekavējies vairs, Dombij, jo laika tev nav daudz; nes tās lejā un ķeries tūdaļ klāt.

—     Jā, kundze, — Pols atbildēja.

To bija tik daudz, ka Pols, lai gan turēja kaudzīti cieši jo cieši ar vienu roku no apakšas, ar otru roku un zodu no augšas piespiezdams, tomēr nesaturēja un viena grāmata no vidus izslīdēja, pirms viņš bija nokļuvis līdz durvīm, un beidzot tās visas pajuka uz grīdas. Mis Blimbere sacīja: «Ai, Dombij, Dombij, kā nu var tik nevīžīgi nest!» — un salika tās no jauna viņam uz rokas kaudzītē. Šoreiz, veikli noturēdams tās līdzsvarā, Pols tika ārā no istabas un nokāpa jau pāra pakāpienu» uz leju, kad atkal divas izslīdēja no kaudzes. Bet pārējās nu viņš turēja tik cieši, ka pazaudēja vairs tikai vienu otrā stāvā un vienu koridorā, un, kad atlikušās bija nolicis klasē, viņš kāpa atkal augšā uzlasīt paklīdušās. Savācis pēdīgi visu bibliotēku vienkopu un uzrāpies uz sava sēdekļa, viņš ķērās pie darba, vēl Tozera piezīmes uzmundrināts, ka «nu pienākusi viņa rinda»; un vairāk viņš arī netika traucēts līdz brokastlaikam. Brokastis, kuru viņam nemaz nekārojās, norisa tikpat svinīgi kā visas pārējās maltītes, un, kad tās bija ieturētas, viņš sekoja mis Blimberei augšā.

—     Nu, Dombij, — mis Blimbere sacīja, — kā tev veicās, tiki galā ar visu?

Grāmatās bija atzīmēts nedaudz uzdevumu no angļu valodas, bet labi daudz no latīņu valodas: priekšmetu nosaukumi, artikulu un substantīvu locīšana ar attiecīgiem vingrinājumiem klāt un paši elementārākie valodas likumi, vēl daži aizrādījumi pareizrakstībā, īss ieskats seno laiku vēsturē, daži norādījumi par jaunajiem laikiem, kāds stabiņš no vienreizviena, divi trīs svara un tilpuma mēri un daži vispārīgi aizrādījumi. Kad nabaga Pols bija izburtojis otro numuru, viņš atskārta, ka nav vairs jausmas, kas bijis pirmajā, no kura vēlāk daži fragmenti ielavījās trešajā numurā, kas atkal ieslīdēja ceturtajā numurā, bet tas saplūda kopā ar otro numuru. Tad ej nu sazini, vai divdesmit Romuli sastāda vienu Remu, vai hic, haec, hoc * ir monētas svars, vai verbs vienmēr pieskaņojas senajam britam un vai trīsreiz četri ir taurus — vērsis, — jā, tie palika viņam atklāti jautājumi.

—     Ai, Dombij, Dombij, — mis Blimbere teica, — tas nu ir pavisam bēdīgi.

—     Es domāju, — Pols teica, — ja jūs atļautu man kādreiz parunāties ar veco Glābu, tad man veiktos labāk.

—     Nieki, Dombij, — mis Blimbere attrauca. — Negribu par to ne dzirdēt. Šī te nav vieta nezin kādiem tur Glabiem. Manuprāt, Dombij, tev jāņem līdzi lejā tikai pa vienai grāmatai reizē un no tā, kas zināmā dienā uzdots, jāsagatavo vispirms priekšmets A un tikai pēc tam jāķeras pie priekšmeta B. Un tagad, Dombij, paņem, lūdzu, virsējo grāmatu un nāc atpakaļ, kad šīsdienas stundu esi labi iemācījies.

Mis Blimbere. savas domas par Pola analfabētismu izteica ar tādu kā grūtsirdīgu jūsmu, it kā to būtu jau paredzējusi un priecātos, atskārtusi, ka viņiem būs jāpaliek pastāvīgā saskarē. Pols aizgāja ar virsējo grāmatu, kā bija vēlēts, un&amp;lt; lejā sēdās pie tās klāt. Brīžam viņš atcerējās katru vārdu, brīžam aizmirsa visus un visu pārējo turklāt, līdz beidzot tomēr sadūšojās kāpt augšā, lai atbildētu stundu, bet nebija vēl par lāgu sācis, kad atkal viss gandrīz izkrita no prāta, jo mis Blimbere aizvēra grāmatu un sacīja: «Turpini, Dombij!» — ar šādu rīcību iedvesdama tik lielu pārliecību par savām neizsmejamajām zināšanām, ka Pols mēms aiz brīnumiem uzlūkoja jauno lēdiju kā sava veida sholastu Gāju Foksu * vai mākslīgu biedēkli, kas pilnum pilns piebāzts ar sholastikas salmiem.

Ar visu apmulsumu viņš atbildēja tomēr labi, un mis Blimbere, uzslavējusi viņu par centību, ar kadu ātri tikšot uz priekšu, uzdeva viņam tūlīt priekšmetu B, pēc kura vēl pirms pusdienām Pols iemācījās C un aizsāka pat D. Sākt atkal mācīties tūlīt gandrīz pēc maltītes bija daudz grūtāk: viņam reiba galva un acis aizmiglojās, mācās virsū miegs un domas vairs nestrādāja. Bet — ja tas vispār ir kāds atvieglojums — pārējie jaunie džentlmeņi sajutās gluži tāpat, un tiem tāpat nācās atjaunot mācības. Tīrais brīnums, ka lielais pulkstenis vestibilā sava pirmā jautājuma vietā nekad nenotikšķināja: «Džentlmeņi, mēs tūlīt atjaunosim savas mācības,» — jo šī frāze tā tuvumā pietiekami bieži tika atkārtota. Mācību stundas ritēja, cita citu steidzinādamas, kā varena spēka dzīts rats, pie kura piesieti jaunie džentlmeņi.

Pēc tējas atkal locekļu izvingrināšana pastaigā un vēlāk pie sveces gaismas vēl rītdienas stundu sagatavošana. Noteiktā laikā — visi gultā, kur tos gaidīja miers un salda aizmiršanās, ja vien mācību atjaunošana nerēgojās tiem arī sapņos.

Bet sestdienas! Šīs laimīgās sestdienas, kad vienmēr ap pusdienas laiku atnāca Florense, un, lai vai kāds laiks, viņa nebija noturama mājās, misis Pipčina varēja ņujdēt, rūkt un ēsties uz viņu, cik uziet. Šīs sestdienas bija sabata dienas vismaz šiem divi mazajiem kristīgajiem ebreju vidū un pildīja svēto sabata pienākumu, saistīdamas brāli un māsu ciešām mīlas saitēm.

Pat svētdienu vakari — mokpilnie svētdienu vakari, kuru ēna jau aptumšoja pirmo gaismas svīdumu svētdienu rītos, — nespēja sabojāt šīs sirdij dārgās sestdienas. Vai tas bija jūras krasts, kur tie sēdēja, vai tā pati pelēcīgā misis Pipčinas dibenistaba, kur Florense viņam dziedāja tik maigi, kamēr viņa samiegojusies galviņa atdusējās uz viņas rokas, — Polam bija vienalga. Tā bija Florense. Par citu viņš nedomāja. Un, kad svētdienu vakaros tumšās doktora durvis stāvēja plaši vaļā, lai atkal uz nedēļu aprītu viņu, tas viņam nozīmēja tikai to, ka pienācis brīdis atvadīties no Florenses, — neko citu.

Misis Vikema bija aizsaukta uz māju pilsētā, un viņas vietā atbraukusi mis Nipere, tagad jau braša jaunava. Daudz cīņu mis Nipere vīrišķīgi izcīnīja ar misis Pipčinu, un, ja visā savā dzīvē misis Pipčina bija atradusi sev cienīgu pretinieku, tad tas bija noticis tagad. Mis Nipere izvilka zobenu no maksts pirmajā rītā, kad pamodās misis Pipčinas mājā. Viņa žēlastības nelūdzās un ienaidnieka nesaudzēja. Karam jāsākas, viņa teica, un karš sākās; misis Pipčina kopš tā laika vairs nekad nebija droša no pārsteigumiem, nemiera, izaicinājumiem un sīkiem uzbrukumiem, kas no priekštelpām ielauzās pat tajos klusajos brīžos, kad viņa iebaudīja jēra ribiņas, un samaitāja viņai prieku par visbrūnāk apgrauzdētajām maizītēm.

Mis Nipere ar Florensi kādu svētdienas vakaru, aizvadījušas Polu atpakaļ pie doktora, tikko bija pārnākušas mājā, kad Florense izvilka aiz ņiebura aizbāztu papīriņu, uz kura ar zīmuli bija uzrakstījusi dažus vārdus.

—      Nāc paskaties, Sjūzen, — viņa teica, — te ir to grāmatu saraksts, kuras Pols paņem līdzi, šurp nākdams, lai izpildītu tos garos vingrinājumus, kad ir tik ļoti noguris. Es vakar tās atzīmēju, kamēr viņš rakstīja.

—      Lūdzama, nerādiet man tās, mis Floja, — mis Nipere attrauca. — Drīzāk jau tad es vēlētos redzēt misis Pipčinu.

—      Es gribu, lai tu man tās nopērc rīt no rīta, esi tik laba. Naudas man ir diezgan, — Florense sacīja.

—            Prātiņ nāc mājā, mis Floja, — mis Nipere teica,

—     kas tā nu par runāšanu, kur jums jau tā ir grāmatu, ka nezin kur likt, un skolotāji un skolotājas jums visu ko māca vēl joprojām, kfeut gan manas domas ir tādas, ka jūsu papiņš jums neliktu neko mācīties, nebūtu par to pal iedomājies, ja jūs pati nelūgusies, — bet tad jau nu diez kā vairs nevarēja atteikt; taču dot piekrišanu, kad lūdz, un pašam piedāvāt, kad nelūdz, mis, ir divi dažādas lietas; varbūt man nebūs nekas pretī, ja kāds puisis vēlēsies ar mani saieties, varbūt es pateikšu «jā» uz zināmo jautājumu, bet ar to jau es nebūšu pateikusi: «Vai jus nebūtu tik laipni iemīlēt mani.»

—     Tādēļ jau tu man tās grāmatas vari nopirkt, Sjūzen, un tu nopirksi arī, kad zināsi, ka man tās vajadzīgas.

—     Nu labi, mis, bet kādēļ tad jums tās ir vajadzīgas? — Nipere jautāja un klusākā balsī piebilda: — Ja tādēļ, lai ar tām bombardētu misis Pipčinas galvu, sapirkšu vesela vezumu.

—     Es domāju, ka varēšu varbūt Polam kaut cik palīdzēt, ja man būs šis grāmatas, — Florense teica, — un mazliet atvieglot viņam nākamo nedēļu. Gribu vismaz pamēģināt. Tādēļ nopērc man šīs grāmatas, lūdzu, un es nekad neaizmirsīšu tavu laipnību.

Vajadzētu cietākas nekā mis Niperes sirds, kas varētu novērsties no mazā maciņa, kuru Florense jau stiepa pretī, to teikdama, un varētu palikt vienaldzīga pret viņas maigo, lūdzošo skatienu. Sjūzena, vairs nepretodamās, iebāza maciņu kabatā un steigšus aizskrēja izpildīt uzdevumu.

Grāmatas nebija nemaz tik viegli dabūjamas: vienā veikalā viņai atbild, ka visas pārdotas; otrā — ar tādām grāmatiņām šie netirgojot, trešā — pagājušo mēnesi bijis, cik uziet, ceturtā — nākamnedēļ sagaidot lielu sūtījumu. Taču Sjūzena, ja reiz ko paņēmusies, nebija tūlīt ar pirmajām neveiksmēm tik lēti iebiedējama. Iegriezusies kādā bibliotēkā, kur viņu pazina, viņa izvilināja no turienes sev palīgos gaišmatainu zēnu melnā kalikona'priekšautā un tiktāl to nomocīja, trenkdama no viena veikala uz otru, ka tas, saņēmis pēdējos spēkus, kaut vai tikai tādēļ, lai tiktu no viņas vaļā, panāca beidzot, ka Sjūzena ar triumfu varēja atgriezties mājā.

Pie šiem dārgumiem tad nu Florense sēdēja katru vakaru, kad pašai mācību stundas bija beigušās, sekodama Pola pēdās pa zinātņu ērkšķainām takām, un, tā kā no dabas viņai bija gaišs un apķērīgs prāts un viņu mācīja brīnišķīgākā no skolotājām — mīlestība, tad nepagāja ilgs laiks, kad jau viņa mina Polam uz pēdām, panāca viņu un aizgaja garām.

Misis Pipčinai par to netika bilsts ne vārds, bet dažu labu nakti, kad visi jau bija pie miera; kad mis Nipere ar papīra rimbulīšiem matos gaužām neērtā stāvokli aizmigusi gulēja krēslā viņai blakus un nejauda neko; kad sprakstošie pelni kamīnā bija izdzisuši un kļuvuši pelēki; kad sveces bija izdegušas un notecējušas, Florense ar tādu degsmi centās aizstāt kādu mazu Dombiju, ka viņas izturība un neatlaidība patiešām pelnīja, lai viņai piešķirtu tiesības pašai nest šo vārdu.

Un cik bagāti Floja jutās atalgota, kad kādu sestdienas vakaru, tiklīdz Pols, kā parasti, ķērās pie grāmatām, lai «atjaunotu savas mācības», viņa nosēdās tam blakus un parādīja, kā visu grūto var padarīt vieglu un visu nesaprotamo — skaidru un saprotamu. Nekā jau tur sevišķa nebija — tikai izbrīns Pola bālajā sejā … spējš pietvīkums. .. smaids… un tad ciešs apkampiens, — bet dievam vien zināms, kā sirds sāka trīcēt, saņemot tik bagātu atalgojumu par savām pūlēm.

—     O, Floja! — brālītis iesaucās. — Kā es tevi mīļoju! Kā es tevi mīļoju, Floja!

—     Un es tevi, mīlulīt.

—     Es zinu, Floja.

Vairak viņš par to nerunāja, tikai visu vakaru sēdēja, cieši viņai pieglaudies, kluss un mierīgs; bet, gulēt aizgājis, vēl reizes trīs četras sauca no savas istabiņas, ka mīlot viņu.

Pēc tam Florense vienmēr bija kārtīgi sagatavojusies, lai sestdienas vakaros varētu pasēdēt ar Polu un pacietīgi palīdzēt viņam, pārskatīt un padarīt saprotamu visu, pēc viņu domām, nākamai nedēļai paredzēto mācību vielu. Jau priecīgā apziņa vien, ka viņam jāmokās ar to darbu, kuru pirms viņa ar grūtībām veikusi Florense, varēja dot Polam sparu mūžīgi «atjaunot mācības», bet tas, ka ar māsas palīdzību darbi patiešām vieglāk šķīrās, varbūt neļāva viņam galīgi saļimt zem smagās nastas, ko daiļā Kornēlija Blimbere bija uzvēlusi uz viņa pleciem. *

Nevar sacīt, ka mis Blimbere tīšuprāt būtu izturējusies tik cietsirdīgi pret Polu vai ka doktors tīšuprāt būtu pārslogojis jaunos džentlmeņus. Kornēlija vienkārši turējās pie tās ticības, kāda tai sirdī bija iedēstīta, bet doktors, kam galvā bija mazs juceklis, raudzījās uz jaunajiem džentlmeņiem tā, it kā tie visi būtu doktori un pasaulē nākuši jau pieauguši. Būtu tīrais brīnums, ja doktors, jauno džentlmeņu tuvinieku slavināšanas apskurbināts, viņu aklās godkāres un neprātīgās steigas gumdīts, atskārstu savu kļudu vai pagrieztu piepūstās buras citā virzienā.

Tā tas bija arī gadījumā ar Polu. Kad doktors Blimbers pateica, ka Polam mācībās labas sekmes un ka viņš ir apdāvināts bērns, misters Dombijs vēl jo vairāk vēlējās, lai viņu dzlšus dzen uz priekšu un piebāž viņa galvu ar gudrībām. Gadījumā ar Brigsu, kad doktors Blimbers ziņoja, ka tas joprojām ir nesekmīgs un ka viņam nav garīgu dotību, Brigss senjors palika nepielūdzams tā paša iemesla dēļ. Vārdu sakot, lai cik augstu temperatūru doktors uzturēja savā siltumnīcā, augu īpašnieki vienmēr bija gatavi pielikt palīdzīgu roku plēšām, lai uzpūstu uguni.

To mazumu dzīves prieka, ko izjuta vēl pašā sākumā, Pols, protams, drīz vien zaudēja. Bet viņš saglabāja savam raksturam īpatnējo dīvainību, vecišķumu un domīgumu, un apstākļos, kas tik labvēlīgi ietekmēja šādu raksturīpašību attīstību, viņš kļuva vēl dīvaināks, vecišķāks un domīgāks nekā agrāk.

Vienīgā starpība bija tā, ka viņš savam raksturam neļāva atklāti izpausties. Ar katru dienu viņš kļuva domīgāks un noslēgtāks, un neviens no doktora mājas iemītniekiem neizraisīja viņā tādu interesi kā savā laikā misis Pipčina. Viņam patika būt vienam, un tajos īsajos starpbrīžos, kad viņš nesēdēja pie grāmatām, nekas viņam nepatika ta kā paklaidot vienam pašam pa māju vai pasēdēt uz kāpnēm un klausīties, kā tikšķ lielais pulkstenis vestibilā. Viņš bija sīki izpētījis visas tapetes mājā un redzēja to izrotājumos tādas lietas, ko neviens cits neredzēja; viņš redzēja rāpjamies augšup pa guļamistabas sienām lauvas un tīģerus un ķēmīgas sejas šķielējam pretī no grīdas linoleja paklāja kvadrātiem un rombiem.

Tā vientuļais bērns dzīvoja savas klaidojošās fantāzijas radīto ērmīgo tēlu vidū, un neviens viņu nesaprata. Misis Blimbere viņu uzskatīja par «dīvainu», un kalpotāji, dažreiz savā starpā runādami, izteicās, ka mazais Dombijs staigājot «kā apmāts», un tas bija viss.

Vienīgi varbūt Tūtsam radās kāds nojēgums par patiesiem apstākļiem, taču vārdos izteikt savu domu viņš nebija spējīgs. Jo ar domām, tāpat kā ar gariem (vārda parastajā nozīmē), vajag mazliet aprunāties, pirms tās ietērpjas vārdos, bet Tūtss jau sen kā neuzstādīja nekādu jautājumu savam saprātam. Kaut kāda migla jau varbūt izplūda no tās svina kārbas — viņa galvaskausa, kura, kas zina, būtu izvērtusies diženā garā, ja spējusi pieņemt apveidu un formu, bet tā nespēja un tikai tiktai atgādināja dūmus no «Tūkstots un vienas nakts» pasakas, ka izvēlās ārā kā biezs mākonis un turpat izplāvāja un nogula virs galvas. Tomēr nekad tā neaizsedza mazo cilvēka figūriņu vienmuļajā jūras krastā, un Tūtss vienmēr noraudzījās uz to.

—     Kā klājas? — viņš piecdesmitreiz dienā varēja jautāt Polam.

—     Ļoti labi, ser, pateicos, — Pols mēdza atbildēt.

—     Sniedz roku, — bija Tūtsa nakamais tuvošanās mēģinājums.

Un Pols, protams, to tūlīt arī darīja. Misters Tūtss parasti atkal apjautājās, kad ilgāku laiku bija, dziļi elpodams, viņu vērojis: «Kā klājas?» — un Pols, kā vienmēr, atbildēja: «Ļoti labi, ser, pateicos.»

Kādu vakaru misters Tūtss sēdēja pie savas pults, noņemdamies ar savu korespondenci, kad pēkšņi, ka likās, viņam iešāvās prātā lieliska ideja. Viņš nolika spalvu un gaja uzmeklēt Polu, kuru pēc ilgas meklēšanas atrada viņa mazajā guļamistabā raugāmies pa logu.

—     Klausies! — Tūtss iesaucās, tiklīdz pavēra durvis, lai neaizmirstas, ko gribējis teikt. — Par ko tu domā?

—     O! Es par daudz ko domāju, — Pols atteica.

—     Tiešām? — Tūtss sacīja, acīmredzot domadams, ka šis fakts jau pats pārdevi ir apbrīnojams.

—     Ja jums būtu jām'irst… — Pols teica, raudzīdamies viņam acīs.

Misters Tūtss nodrebēja un, likās, ļoti samulsa.

—      …vai jums neliekas, ka jums labāk patiktos nomirt naktī, kad mēness spīd, kad debesis ir pavisam skaidras, kad vēji puš kā pagājušo nakti?

Misters Tūtss, šaubīgi uzlūkodams Polu un kratīdams galvu, sacīja, ka šis to nezinot.

—      Ne jau nu taisni pūš, — Pols turpināja, — tikai šalko gaisā, kā jūra šalko gliemežvākos. Ta bija burvīga nakts. Es ilgi klausījos ūdeņos; es piecēlos un paskatījos pa logu. Uz juras bija laiva spoža mēness gaismā, laiva ar buru.

Bērns uzlūkoja viņu tik cieši un runāja tik nopietni, ka Tūtss sajutās aicināts kaut ko teikt par šo laivu un sacīja: «Kontrabandisti.» Bet, būdams objektīvs, viņš atcerējās, ka ikvienam jautājumam ir divi puses, un piebilda: «Vai arī krasta sardze.»

—     Laiva ar buru, — Pols atkārtoja, — spožā mēness gaismā. Bura izskatījās pēc rokas, visa sudrabota. Tā aizpeldēja tālumā, un, kā jums šķiet, ko tā darīja, kad viļņi to nesa projām?

—     Šūpojās, — misters Tūtss sacīja.

—     Tā, likās, māja man, — zens teica, — māja man, aicinādama sev līdzi. Tur viņa ir! Tur viņa ir!

Pēc visa iepriekšējā Tūtss tīri vai prātu zaudēja, dzirdot šo izsaukšanos, un skaļi uzprasīja: «Kas?»

—     Mana māsa Florense! — Pols atbildēja. — Skatās šurp un vicina roku. Viņa mani redz.. . Viņa mani redz! Ar labu nakti, mīlulīt, arlabunakt, arlabunakt!

Spējie neapvaldīta prieka uzplūdi, kad viņš stāvēja pie loga, sūtīdams gaisa skūpstus un sizdams plaukstiņas, un tikpat spējie atplūdi, kad Florense pazuda no viņa reitees loka, atstādama mazajā sejā sāpīgu, skumju izteiksmi, — tā bija tāda pārmaiņa, kas pat Tūtsa uzmanībai nevarēja paslīdēt garām nepamanīta. Bet, tā kā viņu sarunu šai brīdī pārtrauca misis Pipčinas ierašanās, kura bija paradusi reizi vai divreiz nedēļā pa mijkrēsli pagarlaikot Polu ar saviem melnajiem brunčiem, Tūtsam nebija vairs izdevības izmantot šo gadījumu, kas tomēr bija tā satraucis viņa prātus, ka viņš pēc parastās apsveicināšanās vēl divi reizes atgriezās apvaicāties misis Pipčinai, kā viņa jūtas. Šī viegli sakaitināmā vecā lēdija saskatīja šai solī dziļi apsvērtu, ilgi pārdomātu apvainojumu un bija pārliecināta, ka velnišķais izgudrotājs nav neviens cits kā tuvredzīgais jaunais apkalpotājs lejā, pret kuru tai pašā vakarā iesniedza oficiālu sūdzību doktoram Blimberam, kas savukārt brīdināja jauno puisi, ka atlaidīs to no vietas, ja viņš vēl tā uzvedīsies.

Vakari kļuva tagad garāki, un ik vakaru Pols aizmanījās pie sava loga, lai dabūtu redzēt Florensi. Viņa vienmēr zināmā stundā staigāja garām uz priekšu un

atpakaļ, kamēr viņš ieraudzīja to, un tas bridis, kad viņi viens otru pamanīja, bija saules stars Pola ikdienas dzīvē. Bieži vien, tumsai iestājoties, vēl viens cilvēks pastaigājās gar doktora māju. Tas tagad sestdienās reti piebiedrojās viņiem. Viņš nespēja to izturēt. Labāk viņš atnāca nepazīts un noraudzījās uz logiem, aiz kuriem viņa dēls gatavojās kļūt par vīru, un gaidīja, un vēroja, un kala plānus un cerēja.

O, varējis viņš ieraudzīt — vai redzējis tā, kā citi to redz, — trauslo, vārgo puisēnu tur augšā, kā viņš no pietnām acīm krēslas stundā vēro viļņus un mākoņus, kā piespiežas pie sava vientuļā būra loga, kad putni lido garām, it kā gribētu sacensties ar tiem — pacelties spārnos un aizlidoti

13.NODAĻA TIRDZNIECĪBAS FLOTES INFORMĀCIJA UN KANTORA DARĪJUMI

Mistera Dombija firmas kantora ēka atradās sētā, kur vienā stūrī kopš neatminamiem laikiem bija novietojies augļu un dārzeņu kiosks; kur visu laiku starp pulksten desmitiem un pieciem dienā abēja dzimuma ielas tirgotāji piedāvāja pircējiem rītakurpes, kabatas grāmatiņas, sukļus, suņu kaklasiksnas un saimniecības ziepes, dažreiz arī kādu pointeru vai gleznu eļļas krāsās. Pointers ikreiz te ieradās pa ceļam uz biržu, kur aizraušanās ar sportu (kas galvenokārt izpaudās derību slēgšanā) ir lielā modē. Pārējās preces bija domātas parastajai publikai; taču pārdevējs nekad tās nepiedāvāja misteram Dombijam. Kad viņš parādījās, tirgotāji godbijīgi nogāja pie malas. Galvenais rītakurpju un suņu kaklasiksnu piegādātājs — kurš sevi uzskatīja par sabiedrisku darbinieku un kura portrets greznoja kāda mākslinieka durvis Cīpsaidā — ikreiz, kad misters Dombijs gāja garām, piesvieda rādāmo pirkstu pie cepures malas. Ekspresis, ja vien nebija norīkots kādā darbā, sulainiskā iztapībā skrēja misteram Dombijam atvērt durvis un, cepuri noņēmis, turēja tās plaši vaļā, kamēr misters Dombijs iegāja iekšā.

Kantora darbinieki godbijības izpausmē nebūt nebija mazāk centīgi. Kantora priekšistabā tīri vai svētsvinīgs klusums iestājās, kad misters Dombijs gāja tai cauri.

Asprātīgajam balamutēm no grāmatvedības mute momentā aizkrita ciet, un viņš bija tikpat mēms kā tie ugunsdzēsības ādas spaiņi, kas virtenēs karājās viņam aiz muguras. Blāvā, palsā dienas gaisma, kada telpā ieplūda caur jumta un apakšējo logu nespodro stiklu, atstādama melnus nosēdumus uz rūtīm, tikko ļāva saskatīt grāmatas un papīrus un pār tiem nolīkušos kantoristu stāvus, ietinušos centības dūmākā, kuri izskatījās tik atrauti no ārpasaules, ka, domāt, tie būtu jūras dibenā sapulcējušies; bet mazā, kapenīgā seifa istabiņa, kur vienmēr dega ar abažūru aizēnota lampa, tumšajā perspektīvā atgādināja jūras nezvēra alu, no kuras nezvērs ar sarkanu aci vēroja šo dzelmes noslēpumaino ainu.

Kad kurjers Pērčs, kura vieta kā galda pulkstenim bija uz nelielas konsoles, redzēja nākam misteru Dombiju, vai, pareizak sakot, kad viņš jauta to nākam, jo viņam bija instinktīva nojauta par šefa tuvošanos, — viņš metās uz mistera Dombija kabinetu, sabikstīja tur kamīnā uguni, uzbēra, izlauzis no ogļu kasies dzīlēm, jaunu kursmu, izklāja avīzi pavēdināties uz aizsargrežģa, nolika krēslu un ekrānu katru savā vielā un tieši tai brīdī, kad misters Dombijs vēra durvis vaļā, apcirtās uz papēža, lai saņemtu un pakārlu šefa mēteli un cepuri. Pēc tam Pērčs paņēma avīzi, pavēdīja vēl pāris reizes pret uguni, tad jo godbijīgi nolika to misteram Dombijam pa rokai. Pērčam nebūt nebija nepatīkami izrādīt šādu pārmērīguvgodbijību, un, ja viņš vēl drīkstējis ceļus locīt mistera Dombija priekšā vai godināt to tituliem, kādiem ticis godināts kalifs Haruns al Rašids, viņš, jādomā, būtu juties vēl apmierinātāks.

Tā kā šāda veida godināšana būtu bijusi jaunievedums un eksperiments, Pērčs bija gatavs priecināt sevi, izteikdamies, cik labi prazdams, pēc savas gaumes: «Jūs esat manu acu gaišums. Jūs — manas dvēseles elpa. Jūs — uzticīgā Pērča pavēlnieks!» Ar šādu mānīgu laimes sajūtu krūtīs Pērčs mēdza klusām aizvērt durvis un uz pirkstgaliem aiziet, atstājot savu kungu un pavēlnieku vienu kabinetā, kur caur kupolveida logu svina plākšņu jumtā uz viņu blenza riebīgie dūmeņi un namu mugurpuses, bet it sevišķi no otrā stāva kādas frizētavas nekautrīgais logs, aiz kura vaska figūra, plik

pauraina kā musulmanis no rītiem, bet ap pulksten vienpadsmitiem uzposta kupliem matiem un vaigubārdu pēc pēdējās kristīgo modes, mūžīgi rādīja viņam savu pakausi.

No mistera Dombija uz vienkāršo ļautiņu pasauli, kas bija pieejama ar priekšistabas starpniecību, — kuru mistera Dombija atrašanās savā kabinetā drebināja, ja tā var izteikties, kā drēgna vai dzestra gaisa strāva —, veda divi pakāpieni.

Misters Kārkers savā darba istabā bija pirmais pakāpiens; misters Morfins savā — otrs. Katrs no šiem džentlmeņiem aizņēma kambarīti, ne lielāku par vannas istabu, ar ieeju no koridora aiz mistera Dombija durvīm. Misters Kārkers kā lielvezīrs apdzīvoja to istabu, kura tuvāk sultānam. Misters Morfins kā zemāka ranga ierēdnis mitinājās tajā, kura tuvāk klerkiem.

Pēdējais no minētajiem džentlmeņiem bija moža izskata padzīvojis vecpuisis brūnām ^cīm, solīdi ģērbies — no augšas melns, stilbi piparu un sāls maisījuma krāsā. Tumšajos matos vietvietām paplaiksnījās pa pelēkai lāsmiņai, it kā gadi steidzīgā skrejā tās būtu tur iešļākuši, bet vaigu bārda bija jau balta. Pret misteru Dombiju viņš sajuta dziļu cieņu un parādīja arī tam pienācīgu godu, taču, būdams gaiša, atklāta rakstura cilvēks un nekad nejuzdamies pilnīgi brīvi šīs varenības priekšā, viņš nebūt neapskauda misteru Kārkeru, kas baudīja laimi bieži jo bieži apspriesties ar šefu, un klusībā pat nopriecājās, ka ieņem firmā tādu vietu, kas tikai reti liek parādīt viņam šadu izcilu ievērību. Viņš savā ziņā bija liels mūzikas cienītājs — pēc darba laika — un kā bērnu mīlēja savu čellu, kas ik nedēļas reizi no Islingtonas, viņa dzīves vietas, tika atvests uz kādu klubu Anglijas bankas tuvumā, kur trešdienas vakaros amatieru grupa izpildīja gaužām aizgrābjošus un sirdi plosošus kvartetus.

Misters Kārkers bija gadus trīsdesmit astoņus — četrdesmit vecs džentlmenis ziedošu sejas krāsu, divi nebojātām rindām spīdīgu zobu, kuru līdzenums un baltums taisni nervus kutināja. Tos neievērot nebija nemaz iespējams, jo viņš tos rādīja, kad vien vārdu teica, un savilka seju tik platā smaidā (smaidā, kas patiesībā reti kad aizstīdzēja tālāk no mutes), ka tajā jaudās kaut kas no runča atņirgtiem zobiem. Kaklautus viņš cienīja baltus un iestīvinātus, pēc sava principāla parauga, un vienmēr viņš bija redzams cieši nopogājies cieši piegulošā uzvalkā. Savu izturēšanos pret misteru Dombiju viņš bija smalki pārdomājis un precīzi to ievēroja. Viņš bija familiārs ar misteru Dombiju, tomēr neaizmirsa nekad pasvītrot, ka apzinās atstatumu, kas viņus šķir. «Mister Dombij, pret vīru jūsu stāvoklī no tāda vīra puses, kāds vien esmu es, nekādi goddevīgas padevības apliecinājumi, kārtojot mūsu darījumus, pēc manas atziņas, nebūtu pietiekami. Saku jums atklāti, ser, — es no tā pilnīgi atsakos. Es jūtu, ka nespētu to izdarīt pats sev pa prātam, un, nudien, mister Dombij, jūs varētu mani atbrīvot no šīm pūlēm.» Ja viņš plakātu ar šiem vārdiem būtu nēsājis uz krūtīm, lai tie vienmēr misteram Dombijam durtos acīs, viņš nebūtu sevi labāk reklamējis kā ar savu izturēšanos.

Tāds bija Kārkers, rīkotājdirektors. Misters Kārkers juniors, Voltera draugs, bija tā brālis, divi trīs gadi vecāks par viņu, bet ieņēma daudz zemāku stāvokli firmā. Jaunākais brālis dienesta kāpnēs stāvēja uz paša augstākā pakāpiena, vecākais — uz apakšējā. Vecākais brālis nebija ticis līdz nākamajam pakāpienam, ne kāju pacēlis, lai kāptu. Jauni ļaudis pacēlās virs viņa galvas un kāpa arvien augstāk un augstāk, bet viņš, kā bijis, tā palika apakšā. Viņš bija pilnīgi samierinājies ar savu zemo stāvokli, nekad par to nesūrojās un, protams, necerēja arī no tā izkjūt kādreiz.

—     Sveicināti! Kā jūtaties šodien? — direktors misters Kārkers apsveicinājās kādu rītu drīz pēc mistera Dombija ierašanās, ieiedams viņa kabinetā ar papīru žūksni rokā.

—     Sveiki, Kārker, — misters Dombijs, pieceldamies no krēsla un nostādamies ar muguru pret kamīnu, atņēma sveicienu. — Vai jūs man tur ko ienesāt?

—     Nezinu, vai jelmaz vērts jūs traucēt, — Kārkers atteica, pāršķirstīdams papīrus. — Jums, kā zināt, šodien trijos komitejas sēde.

—     Un otra trijos četrdesmit piecās, — misters Dombijs piebilda.

—     Jūs nu kādreiz pienāks aizmāršībā! — Kārkers izsaucās, vēl joprojām pārcilādams papīrus. — Ja māsters Pols mantos jūsu atmiņu, viņš būs diezgan satraucošs šefs šai firmā. Pilnīgi pietiek ar vienu tādu.

—     Jums pašam ir teicama atmiņa, — misters Dombijs sacīja.

—     O, man! — direktors atteica. — Tas jau ir vienīgais kapitāls tādam vīram kā es.

Misters Dombijs neizskatījās mazāk pompozs un pašapmierināts, kad viņš tur stāvēja, atspiedies pret kamīna dzegu, nomērīdams acīm savu klerku (protams, tam nenojaušot) no galvas līdz kājām. Mistera Kārkera smalkais, bez krociņām augumam pieguļošais uzvalks un mazliet augstmanīgā izturēšanās, vai nu pašam iedabāta vai piesavināta no parauga, pēc kura nebūtu tālu jāmeklē, vērta viņa pazemību jo izteiksmīgāku. Viņš atgādināja vīru, kurš saceltos pret varu, kas viņu nomāc, bet kuram mistera Dombija varenība un pārākums liek padoties un atkāpties.

—      Vai Morfins ieradies? — misters Dombijs ievaicājās pēc.maza klusumbrīža, kura laikā misters Kārkers bija šķirstījis papīrus un ko neko murkšķējis sevī no to satura.

—     Morfins ir atnācis, — direktors atbildēja, paceldams galvu un gluži negaidot savilkdams seju visplatākajā smaidā. — Dungo muzikālas atmiņas — no vakarvakara kvarteta programmas, domājams, — man aiz sienas un padara mani vai traku. Būtu labāk sakūris ugunskuru no sava čella un sasvilinājis tajā visas savas nošu lapas!

—     Jūs, man liekas, ne pret vienu nejūtat cieņu, Kārker, — misters Dombijs ieminējās.

—     Es? — Kārkers atjautāja, atkal plati un gaužām runciski paspīdinādams zobus. — Daudz nebūs gan tādu laikam. Tā īsti es ņemtos atbildēt, — viņš murmināja, it kā tikai domādams to, — varbūt par vienu vienīgu.

Bīstama īpašība, ja tā ir neviltota, ne mazāk bīstama, ja tā ir simulēta. Bet misters Dombijs diezin vai domāja tā, arvien vēl stāvēdams, stalti izslējies, turpat pie kamīna un noraudzīdamies uz savu vecāko klerku ar cieņas pilnu mieru, aiz kura šķila slēpjamies vēl lielāka varenības apziņa nekā parasli.

—      Jā, par Morfinu runājot, — misters Kārkers atsāka, izvilkdams no žūkšņa vienu lapu, — viņš ziņo, ka Barbadosā * miris kāds no jaunākajiem aģentiem, un liek priekšā rezervēt kuģa biļeti tā pēctecim uz «Dēla un mantinieka» — tas dosies ceļā pēc mēneša apmēram. Jums, manuprāt, vienalga, ko turp aizsūta? Mums te pašlaik neviena tāda nav.

Misters Dombijs, izrādīdams vislielāko vienaldzību, palocīja galvu.

—      Tā nav nekāda vilinoša vieta, — misters Kārkers piebilda, paņemdams spalvu, lai uzrakstītu piezīmi lapas otrā pusē. — Cerams, viņš ar to aplaimos kādu bāreni, kādu no savu mūzikas draugu krustdēliem. Varbūt tam vismaz pāries prieks niekoties ar muzicēšanu, ja uz to nesies prāts. Kas klauvē? Iekšā!

—      Es atvainojos, mister Kārker. Nezināju, ka jūs te esat, ser, — Volters sacīja, ienākdams ar vēstulēm, vēl neatvērtām, tikko pienākušām. — Misters Kārkers juniors, ser …

Dzirdot šo vārdu, direktors misters Kārkers bija vai izlikās esam dziļi aizvainots, apliets ar kaunu un negodu.

Viņš pārvērtās sejā, kā aizstāvēdamies pacēla acis uz misteru Dombiju, tad nodūra tās un kādu acumirkli klusēja.

—      Man liekas, ser, — viņš sacīja, pēkšņi un dusmīgi pagriezdamies pret Volleru, — jūs tikāt lūgts neiepīt savās sarunās misteru Kārkeru junioru.

—      Piedodiet, ser, — Volters atbildēja, — es tikai to gribēju pateikt, ka misters Kārkers juniors man sacīja, viņš domājot, jūs esot izgājis; citādi es nebūtu klauvējis pie durvīm, kad jūs esat aizņemts pie mistera Dombija. Šīs vēstules misteram Dombijam, ser.

—     Labi, ser, — direktors misters Kārkers noteica, raušus izraudams tās viņam no rokām. — Ejiet pie sava darba.

Bet, tik nekautrīgi raujot, viena vēstule misteram Kārkeram nokrita zemē, ko viņš nepamanīja; arī misters Dombijs neievēroja, ka vēstule guļ viņam pie kājām. Volters bridi vilcinājās, domādams, ka viens vai otrs ieraudzīs to; taču, kad tas nenotika, viņš apstājās, panācās atpakaļ, pacēla vēstuli un pats nolika to uz mistera Dombija galda. Vēstules bija pa pastu nākušas, un izgadījās tā, ka šī, par kuru ir runa, bija misis Pipčinas kārtējais ziņojums; adresi, kā vienmēr, bija rakstījusi Florense, jo misis Pipčinai spalva ne visai klausīja. Misters Dombijs, kura uzmanību Volters, ne vārda neteikdams, tomēr bija pievērsis šai vēstulei, sarāvās un nikni paskatījās uz zēnu, it kā domādams, ka tas tīšu prātu to atdalījis no pārējām.

—     Jūs varat iet, ser! — misters Dombijs augstprātīgi noteica.

Vēstuli viņš saburzīja un, pavadījis acīm Volteru, kamēr tas iziet pa durvīm, neatvērtu iebāza kabatā.

—     Jums jāsūta kāds uz Rietumindiju, jūs teicāt? — misters Dombijs spēji ieminējās.

—     Jā, — Kārkers atbildēja.

—     Sūtiet jauno Geju.

—      Lieliski, tiešām lieliski. Nekas nav vieglāk izdarāms, — misters Kārkers sacīja, nelikdamies nemaz pārsteigts, un, paņēmis atkal spalvu, uzrakstīja uz lapas jaunu atzīmi — tikpat aukstasinīgi kā iepriekšējo; «Sūtīt jauno Geju.»

—     Pasauciet viņu atpakaļ, — misters Dombijs teica.

Misters Kārkers steidzās pasaukt, un Volters steidzās

atgriezties.

—     Gej, — misters Dombijs sacīja, mazliet pagriezdamies, lai pār plecu pavērtos uz viņu, — mums ir …

—     Atbrīvojusies kāda vieta, — misters Kārkers pārtrauca, izstiepdams muti vai līdz ausīm.

—      Rietumindijā. Barbadosas salā. Esmu nolēmis turp sūtīt jūs, — misters Dombijs sacīja, būdams par lepnu, lai izpušķotu kailo patiesību, — ieņemt jaunākā kantorista vietu mūsu Barbadosas aģentūrā. Pasakiet savam tēvocim, ka ar manu rīkojumu jums jābrauc uz Rietumindiju.

Volleram aiz pārsteiguma kakls bija tā aizžņaudzies, ka viņš tikko spēja ievilkt tik daudz elpas, lai atkārtotu vārdus «uz Rietumindiju».

—     Kādam ir jābrauc, — misters Dombijs teica,

—     un jūs esat jauns un vesels, un jūsu tēvoča apstākļi nav spīdoši. Pasakiet tēvocim, ka esmu izvēlējies jūs. Jums nebūs jābrauc tūlīt. Paies vēl mēnesis, varbūt visi divi.

—     Vai man tur būs jāpaliek, ser? — Volters ieprasījās.

—     Vai jums tur jāpaliek, ser? — misters Dombijs atkārtoja mazliet vairāk pagriezdamies pret viņu. — Ko jūs ar to gribat teikt? Ko viņš tur saka, Kārker?

—     Jādzīvo tur, ser? — Volters ar mokām dabūja pār lūpām.

—     Saprotams, — misters Dombijs atteica.

Volters palocījās.

—     Tas ir viss, — misters Dombijs noteica, pievērsdamies atkal savām vēstulēm. — Jūs, Kārker, protams, jau laikus paskaidrosit viņam visu, kas attiecas uz formas tērpu, tāpat visu pārējo. Viņam nav vairs ko kavēties te, Kārker.

—     Jums te nav ilgāk vairs ko kavēties, — misters Kārkers atkārtoja, atsegdams zobus līdz smaganām.

—     Ja nu, — misters Dombijs vēl piebilda, neatraudams acu no vēstulēm, bet it kā klausīdamies. — Ja nu viņš gribētu vēl ko teikt?

—      Nē, ser, — Volters atbildēja uztraucies un apmulsis, gandrīz vai apdullis, kamēr neskaitāmas ainas notēlojās viņa iedomās.; no tām visspilgtāk — kā kapteinis Katls ar savu spīdīgo cepuri stāv savā istabā pie misis Makstindžeres, itin kā zemē ieaudzis aiz pārsteiguma, un kā tēvocis mazajā viesistabā apraud savu zaudējumu. — Es tiešām nezinu… es … es jums ļoti pateicos, ser.

—     Viņš var iet, Kārker, — misters Dombijs teica.

Un, kad misters Kārkers atkal kā atbalss atkārtoja

šos vārdus un savāca savus papīrus, it kā arī uz aiziešanu, Volters saprata, ka ilgāka vilcināšanās būtu nepiedodama uzbāzība — sevišķi vēl, kur viņam nav nekā ko teikt, — un tāpēc līdz sirds dziļumiem satriekts gāja ārā.

Iedams pa koridoru ar pilnīgu jucekli galvā, juzdamies tik bezpalīdzīgs, kā dažkārt sapņos cilvēks mēdz justies, viņš padzirda atkal aizveramies mistera Dom

bija durvis, misteram Kārkeram iznākot, un jau pēc mirkļa šis džentlmenis uzsauca viņam:

—     Atvediet, lūdzu, savu draugu misteru Kārkeru junioru uz manu istabu!

Volters iegāja kantora priekšējā istabā un pateica misteram Kārkeram junioram, ar kādu uzdevumu sūtīts, kurš tūlīt arī iznāca no sava nožogotā kaktiņa, kur viņš viens pats sēdēja, un devās Volteram līdzi uz mistera Kārkera — rīkotājdirektora kabinetu.

Šis džentlmenis stāvēja ar muguru pret kamīnu, rokas salicis uz muguras zem frakas stērbelēm, un raudzījās pār savu balto kravati tik nepielūdzamām acīm, kā pats misters Dombijs būtu varējis raudzīties. Viņš tos sagaidīja, skarbs un nomācies raudzīdamies pretī, ne par sprīdi neizkustēdamies no savas vietas, tikvien kā dodams mājienu Volteram aizvērt durvis.

—     Džon Kārker, — direktors pēc tam teica, spēji pagriezdamies pret brāli un pazibinādams savu zobu divrindu, it kā grasīdamies tam iekost, — kādu savienību tu esi noslēdzis ar šo jauno cilvēku, pateicoties kurai nfān līdz apnikumam pieskandina ausis ar tavu vārdu. Vai tev ar to vēl nepietiek, Džon Kārker, ka esmu tev tuvs radinieks un nevaru atbrīvoties no šī…

—     Saki vien — kauna, Džeims, — otrs aizlauztā balsī pateica priekšā, redzēdams, ka direktors tvarstas pēc vārda. — To tu gribēji teikt, saki vien — kauna.

—     No šī kauna, — brālis vārdu pieņēma, vēl sevišķi akcentēdams to. — Bet vai šis bēdīgais fakts ir visiem jāizklāsta, jāizbazūnē, jāizsludina visai firmai? Vēl pie tam konfidenciālu sarunu brīžos! Jeb vai tu domā, tavs vārds šinī vietā vieš uzticību un paļāvību, Džon Kārker?

—    Nē, — otrs atbildēja. — Nē, Džeims. Dievs liecinieks, tā es nedomāju.

—     Ko tad tu galu galā domā? — brālis jautāja. — Un kāpēc tu man vienmēr stājies ceļā? Vai diezgan neesi jau man ļauna nodarījis?

—     Es neesmu tev ļaunu darījis, Džeims, apzinīgi nekad.

—     Tu esi mans brālis, — direktors sacīja. — Tas vien jau ir pietiekams ļaunums.

—     Es vēlētos, kaut varējis to noliegt, Džeims.

— Es vēlētos, lai tu to varētu un darītu.

Pa šīs sarunas laiku Volters ar sāpēm un izbrīnu noraudzījās te vienā, te otrā brālī. Tas, kurš gados bija vecākais, bet firmā jaunākais, stāvēja, acis nodūris un galvu noliecis, pazemīgi klausīdamies otra pārmetumos. Lai gan asais tonis un dzēlīgie skatieni, ar kādiem tie tika pavadīti, un vēl Voltera klātbūtne, kuram vai sirds stājās aiz pārsteiguma, vērta tos jo grūtāk panesamus, viņš ir nedomāja kaut kā aizstāvēties, vienīgi labo roku tā atvairīgi mazliet pacēla, it kā būtu gribējis teikt: «Saudzi mani!» Ja pārmetumi bijuši sitieni, bet viņš — drosmīgs vīrs, važās kalts un savārdzis no fiziskām ciešanām, tā viņš tad būtu stāvējis bendes priekšā.

Augstsirdīgs un straujš savu jūtu izpausmē un turēdams sevi par visu šo nievu nevainīgu iemeslu, Volters tagad iejaucās sarunā ar visu savu sirds degsmi.

—     Mister Kārker, — Volters teica, uzrunādams direktoru, — paliesi, patiesi, vainojams esmu vienīgi es. Kaut kā aiz neapdomības, par ko es nezinu, kā sevi sodīt, esmu, nenoliedzami esmu misteru Kārkeru junioru pieminējis daudz biežāk, nekā tas bija nepieciešami, un dažreiz esmu ]āvis pārslīdēt viņa vārdam pār lūpām, kad tas bija pret jūsu skaidri izteiktu gribu. Bet tā bija vienīgi mana vaina, ser. Mēs par to ne vārda neesam pārmijuši, taisnību sakot, daudz vārdu mēs vispār neesam pārmijuši. Un'4ā nebija neapdomība vien no manas puses, ser, — Volters piebilda, brīdi klusējis,

—     jo kopš pirmās dienas, kā es šurp atnācu, misters Kārkers ir aizņēmis manus prātus, un vai tad es varēju noturēties par viņu kādreiz neparunājis, ja tik daudz par viņu domāju!

Volters to sacīja aizrautīgi, no visas sirds, sava goda prāta skubināts. Jo viņš raudzījās uz noliekto galvu, nolaistajām acīm, pacelto roku un domāja: «To es esmu izjutis, un kāpēc lai es to klaji nepasaku, aizstāvot šo nīsto, satriekto cilvēku?»

—     Jūs taču tiešām vairījāties no manis, mister Kārker, — Volters sacīja, asarām sakāpjot acīs, — tik neviltota bija viņa līdzjūtība. — Es to zinu, man par vilšanos un nožēlošanu. Visu laiku, no pirmās līdz pat šai dienai, esmu tiešām centies iegūt jūsu draudzību, cik jau nu lielu draudzību zēns manos gados varēja uzdrošināties gaidīt, bet tās bijušas veltīgas pūles.

—      Un ievērojiet, — direktors sacīja, spēji viņu pārtraukdams, — vēl mazāk jūs panāksit, Gej, ja stūrgalvīgi turpināsit atgādināt visiem mistera Džona Kārkera vārdu. Ar to jūs misteram Džonam Kārkeram neizdarīsit draudzīgu pakalpojumu. Pavaicājiet viņam, vai viņš nedomā tāpat.

—             Nē, ar to nevar man palīdzēt, — brālis teica.

—    Tas vienīgi noved līdz šādām sarunām kā nupat, un vai tas vēl jāapgalvo, ka labprāt tās sev aiztaupītu. Ja kāds grib man parādīt īstu draudzību, — viņš runāja, katru vārdu uzsvērdams, it kā vēlēdamies ar tiem ietekmēt Volteru, — lai viņš aizmirst mani un ļauj, ka eju savu ceļu neievērots, neiztaujāts.

—      Tā kā jūs, Gej, nepaturat prātā, ko citi jums saka, — direktors misters Kārkers teica ar tīksmīgu prieku, — es atzinu, ka labāk bus, ja jūs dzirdēsit to no lielākas autoritātes, — viņš pamaja uz brāli. — Tagad, cerams, jūs to vairs neaizmirsīsit. Tas ir viss, Gej. Jūs varat iet.

Volters izgājis vēra jau durvis ciet, kad atkal izdzirda brāļu balsis un ari viņa vārdu pieminam; puspavērtajās durvīs viņš apstājās neziņā, vai griezties atpakaļ vai iet projām. Šādā situācijā atrazdamies, viņš nevarēja nenoklausīties turpmāko sarunu.

—      Varbūt tu spēsi domāt par mani ar lielāku iecietību, Džeims, — Džons Kārkers sacīja, — kad pateikšu, kā sirds man asiņoja, — vai es varēju palikt aukstasinīgs, ja tas notikums ir ierakstīts te, — viņš uzsita sev pa krūtīm, — vērojot šo zēnu, Volteru Geju. Es viņā ieraudzīju, kad viņš tikko bija atnācis pie mums, gandrīz manu otru es.

—     Tavu otru es? — direktors nicīgi atkārtoja.

—        Ne to, kāds esmu, bet to, kāds arī es biju sākumā, tikpat dzīvespriecīgs, vieglprātīgs, jauns, bet nepieredzējis, tāds pats pārdrošs fantazētājs, apveltīts tām pašām īpašībām, kas vienlīdz spējīgas cilvēku pasargāt no .ļauna, kā pazudināt.

—     Nedomāju vis, — brālis iebilda ar tādu kā apslēpta sarkasma pieskaņu.

—      Tavs trieciens spēcīgs, tava roka ir droša, un tavs dūriens ir dziļš, — otrs atteica tādā balsī (vismaz Volteram tā izklausījās), it kā patiešām tai brīdī viņā urbtos kāds briesmīgs ierocis. — Tas viss man notēlojās acu priekšā, kad Gejs vēl bija zēns. Es tam ticēju. Tā bija mana patiesība. Es redzēju viņu bezrūpīgi ejam gar pašu malu neredzamam bezdibenim, gar kuru daudzi gājuši tikpat bezbēdīgi un kurā . ..

—      Veca aizbildināšanās, — brālis pārtrauca, urķēdams ogles. — Tik daudzi. Tālāk! Saki — tik daudzi iegāzušies.

—      Iegāzās viens, — Džons Kārkers atteica, — kas toreiz tāpat kā šis zēns uzsāka pats savu ceļu un kas arvien biežāk un biežāk pazaudēja īsto taku zem kājām un sāka slīdēt arvien zemāk un zemāk, līdz beidzot vēlās pa kaklu pa galvu un atjēdzās lejā, ka ir beigts un pazudis cilvēks. Padomā, cik ļoti es cietu, šo zēnu vērodams.

—     Par to tu vari pateikties tikai pats sev, — brālis izmeta.

—      Tikai pats sev, — otrs piekrita nopūzdamies. — Es nedomāju nevienu līdzi vainot un apkraut ar kaunu.

—     Tu esi jau apkrāvis ar kaunu, — Džeimss Kārkers sēkdams novilka caur zobiem, un caur tik līdzenu un garu zobu rindu viegli Bija sēkt.

—     Ak, Džeims, — brālis atteica, pirmo reizi runādams ar jūtamu pārmetumu un, pēc balss spriežot, seju rokās paslēpis, — kopš tā laika esmu tev noderējis par labu fonu. Tu mierīgi esi atspēries uz mani, kāpdams kalnup. Nespārdi mani saviem papēžiem!

Iestājās klusums. Pēc brīža dzirdēja misteru Kārkeru, rīkotājdirektoru, šķirstām papīrus, kas varēja nozīmēt, ka viņš sarunu nolēmis izbeigt. Tai pašā laikā viņa brālis virzījās uz durvju pusi.

—     Tas ir viss, — viņš sacīja. — Es vēroju zēnu ar tādām sirds drebām, ar tādām bailēm, ar to vien jau cik necik sevi sodīdams, līdz viņš tika garām tai vietai, kur es pirmoreiz paklupu, un tad, ja pat es bijis viņa

tēvs, es nebūtu spējis raidīt debesim karstāku pateicību. Es neuzdrošinājosviņu brīdināt, ne dot viņam padomu, bet, ja radies tiešs iemesls, es būtu viņam atklājis, kas noticis ar mani. Es vairījos ar viņu runāt, lai nesāktu domāt, ka daru viņam pāri, mudinu uz ļaunu un grūžu uz neceļiem, vai ari patiešām baidīdamies viņu samaitāt. Varbūt manī slēpjas kāds infekcijas avots, es nezinu. Atceries gadījumu ar mani, padomā, saistot to ar Volteru Geju un to, ko viņa dēļ esmu cietis, un esi pret mani saudzīgāks, ja vien tu to spēj.

Šos pēdējos vārdus izteicis, viņš izgāja koridorā, kur stāvēja Volters. Viņa vaigs viegli nobāla, ieraugot tur zēnu, un kļuva vēl bālāks, kad Volters, saķēris viņu pie rokas, čukstēja:

—     Mister Kārker, atļaujiet, lūdzami, pateikties jums! Atļaujiet pateikt, cik dziļi jūtu jums līdzi! Cik sāpīgi man, ka nelaimīgā kārtā esmu vainojams pie visa notikušā. Jūsos es tagad redzu savu aizstāvi un aizbildinātāju. Cik daudz, daudz pateicības jums esmu parādā, un cik bezgala žēl man jūsu! — Volters spieda viņam abas roRas uztraukumā un diezin vai apjēdza, ko dara, ko runā.

Mistera Morfina istaba atradās turpat pāris soļus tālāk un, tā kā tur neviena nebija iekšā un durvis stāvēja plaši vaļā, abi kā būtu norunājuši, virzījās turpu, jo koridorā retais brīdis, kad nebija kāda ienācēja vai āTā gājēja. Kad viņi jau bija istabā un kad Volters nu pamanīja mistera Kārkera sejā viņa iekšējo pārdzīvojumu sāpju rievas, viņam likās, ka šo seju nekad vēl nav redzējis, — tik ārkārtīgi tā bija pārvērtusies.

—     Volter, — viņš teica, uzlikdams roku zēnam uz pleca, — mēs stāvam tālu viens no otra, un tā lai tas arī paliek. Vai jūs zināt, kas es par cilvēku?

—    Kas jūs par cilvēku! — šķita izlaužamies no Voltera lūpām, zēnam vērīgi viņā noraugoties.

—     Tas sākās, — Kārkers teica, — pirms manas divdesmit pirmās dzimšanas dienas — uz to pusi jau svērās sen agrāk, bet sākums varēja būt apmēram ap to laiku. Es apzagu viņus, kad kļuvu pilngadīgs. Es zagu ari vēlāk. Vēl nebija pienākusi mana divdesmit otrā

dzimšanas diena, kad viss naca gaismā, un tad, Volter, es kļuvu par dzīvu mironi cilvēku sabiedrībā.

Atkal viņa pēdējie vārdi aizķērās Voltera lūpās, taču viņš nespēja ne tos atkārtot, ne pats ko pateikt.

—      Firma man parādīja lielu labvēlību. Lai debesis atmaksā vecajam kungam par viņa iecietību! Tāpat šim, viņa dēlam, kas toreiz tikko bija sācis līdzi darboties firmā, kur biju ieguvis tik lielu uzticību! Mani iesauca tai istabā, kas tagad viņējā, — kopš tās reizes vairs neesmu pavēris tās durvis — un iznācu ārā tāds, kādu jūs mani redzat. Vairākus gadus es sēdēju sava tagadējā vietā, viens, tāpat kā tagad, bet toreiz kā atzīts un cildens paraugs pārējiem. Viņi visi izturējās saudzīgi pret mani, un es dzīvoju. Laika ritējums manas rūgtās nožēlas no šīs puses ir vērtis citādas, un, man liekas, ka, izņemot trīs vadošās personas, te nav neviena vairs, kam būtu zināms mans patiesais dzīves stāsts. Līdz tam laikam, kamēr mazais zēns pieaugs un dabūs to dzirdēt, mans kakts varbūt būs jau atbrīvojies. Labāk jau, kaut tā arī noticis! Tā ir vienīgā pārmaiņa manā stāvoklī kopš tās dienas, kad tanī istabā es pametu savu jaunību, savas cerības un krietnu ļaužu sabiedrību. Die's lai jūs svētī, Volter! Ejiet pats un vadiet visus, kas jums mīļi, pa taisniem ceļiem vai arī nonāvējiet tos!

Miglainas atmiņu dr'Gmslas, ka bija trīcējis no galvas līdz kājām kā niknā salā, ka izplūdis asarās, tas bija viss, ko Volters vēl varēja pievienot pārējam, kad viņš centās skaidri atsaukt atmiņā, kas bija noticis viņu starpā.

Kad nākamo reizi Volters viņu redzēja, viņš sēdēja, noliecies pār savu pulti kā arvienu — kluss, nospiests, lēnprātīgs. Tā vērodams viņu darbā un nopratis, ka viņš acīmredzot stingri nolēmis noslēgties sevī, un vēl un vēl atsaukdams atmiņā, ko visu tanī rītā tik īsā brīdī bija redzējis un dzirdējis par abiem Kārkeriem, Volters gandrīz ticēt nevarēja, ka saņēmis pavēli brauki uz Rietumindiju un ka drīz vien viņam pietrūks tēvoča Sola, kapteiņa Katla un to reto mirkļu, kad kaut iztālēm dabūja saredzēties ar Florensi Dombiju — nē,

ar Polu, viņš domāja — un visa, kas viņam bijis mīļš un tīkams, kas pildījis ar prieku viņa ikdienas dzīvi.

Un tomēr tā bija patiesība, un jaunā vēsts jau bija atlidojusi līdz kantora priekšējai istabai, jo, kamēr viņš sēdēja, galvu uz rokas dilba noguldījis, smagu sirdi pārdomādams par gaidāmajām pārmaiņām, kurjers Pērčs, noslīdējis no savas mahagonija konsoles, paraustīja viņu aiz elkoņa, atvainojās, bet šis, lūk, gribot ko iečukstēt viņam ausī: vai varētu viņam rasties iespēja atsūtīt šurp uz Angliju vienu bundžu ingvēra ievārījuma, tāda palētāka, misis Pērčai pašai ko ēst, stiprinoties pēc viņas nākamajām dzemdībām.

14.NODAĻA POLS KĻŪST ARVIEN VĒL DĪVAINĀKS UN BRĪVDIENĀS BRAUC UZ MĀJĀM

Tuvojoties vasaras brīvdienām, pie doktora Blimbera sapulcinātie jaunie džentlmeņi apzilējušām acīm nekādas nepieklājīgas prieka izpausmes neizrādīja. Tāds spēcīgs izteiciens kā «mācību pārtraukums» šai solīdai iestādei būtu bijis pavisam nepiemērots. Jaunie džentlmeņi gan katru semestri pabija projām — katrs savās mājās, bet tie nekad nepārtrauca mācības. Tādu rīcību tie būtu uzskatījuši par sevis necienīgu.

Tozers, kas pastāvīgi sūrstījās, ciezdams tīrās mocības no sava sastīvinātā, balfā batista kaklauta, kādu viņš valkāja, izpildīdams misis Tozeras — savas mātes karstu vēlēšanos, kura, paredzēdama viņam garīdznieka karjeru, bija tādās domās, ka šādu iepriekšsagatavošanos nekad nav par agru uzsākt, — Tozers pat teica: ja no divi ļaunumiem nāktos izvēlēties vienu, šis, nudien, vēlēlos labāk palikt uz vietas nekā braukt mājās. Lai arī cik pretrunīgi šie vārdi varēja likties tām rindām viņa domrakstā par šo pašu tematu, kur viņš bija rakstījis, ka «domas par mājām un atmiņas par tām liek viņa sirdij trīcēt priecīgās gaidās», kur pielīdzinājis vēl sevi romiešu karavadonim, kas, reibdams no prieka par neseno uzvaru karā ar ikeniem vai apkrāvies trofejām, iegūtām no kartāgiešiem, atrodas vairs tikai pā

ris stundu gājienā no Kapitola, tas ir, no misis Tozeras dzīves vietas, — ja jau paliekam pie līdzības —, tomēr tie bija pavisam nopietni teikti. Jo izrādījās, ka Tozeram bija gluži neciešams tēvocis, kas brīvdienās ne saukts, ne lūgts ņēmās pārbaudīt viņa zināšanas, uzdodot pilnīgi nesaprotamus jautājumus, bet dažkārt tvarstījās ap tīri nenozīmīgām lietām un notikumiem, jauca un putroja ar to pašu nekrietno nolūku viņu spīdzināt. Piemēram, ja tēvocis viņu paņēma līdzi uz teātri vai arī zem tās pašas laipnības maskas aizveda parādīt viņam milzi vai punduri, vai burvju mākslinieku, vai vēl ko citu, Tozers zināja, ka tēvocis pirms tam ir izlasījis kādu klasisku aizrādījumu par to, un trīcēja nāves bailēs, jo nevarēja paredzēt, kur un ar kādu jautājumu viņš atkal uzbruks un ar kādu autoritāti mēģinās satriekt.

Bet, kas attiecas uz Brigsu, tad viņa tēvs tādus trikus netaisīja. Viņš dēlam neatjāva nevienu brīvu brīdi. Tik pārmērīga un smaga garīgo spēku pārbaude bija jāiztur šim nelaimīgajam zēnam vasaras brīvlaikā, ka ģimenes draugi, tuvodamies mākslīgi radītajam ezeriņam Kensingtongārdenā (Brigsi toreiz dzīvoja Londonā, netāl no Beisvoteras), reti kad neizjuta slepenas bailes ieraudzīt māstera Brigsa cepuri peldam pa ūdens virsu un viņa nepabeigto vingrinājumu guļam krastmalā. Lūk, kāpēc Brigsu pavisam neiepriecināja tuvās brīvdienas; bet šie divi mazā Pola guļamistabas biedri ne ar ko daudz neatšķīrās no pārējiem jaunajiem džentlmeņiem, jo pat paši elastīgākie no tiem bija rezignēti noskaņoti pret šīm gaidāmajām atpūtas dienām.

Pavisam citādi bija ar mazo Polu. Pēc šīm pirmajām brīvdienām bija paredzama šķiršanās no Florenses, bet kas gan ies domāt par brīvdienu beigām, ja tās pat vēl sākušās nav! Ne jau nu Pols. Jo tuvāk nāca šis laimīgais laiks, jo rāmāki un rotaļīgāki kļuva lauvas un tīģeri, kas rāpoja pa guļamistabas sienām. Bargās, viltīgās sejas linoleja paklāja rombos un kvadrātos atmaiga un neblenza vairs uz viņu tik nikni. Nopietnais, vecais sienas pulkstenis tikšķināja savu formālo jautājumu ar jaušamāku personisku interesi, bet nemierīgā jūra joprojām bangoja cauru nakti, raidīdama tālē grūtsirdīgu melodiju — un tomēr tik patīkamu —, kas, viļņiem veļoties, te pieauga, te pieklusa, ieaijādama viņu miegā.

Humanitāro zinātņu bakalaurs misters Fīders šķita domājām, ka brīvdienas arī viņam atnesīs daudz prieka. Misters Tūtss prātoja aiziet brīvdienās uz visu mūžu, jo, kā viņš regulāri katru dienu informēja Polu, šis bija viņa «pēdējais pusgads» pie doktora Blimbera, un pēc tam viņš sāks rūpēties, lai nekavējoties pārņemtu savu īpašumu pārvaldīšanu.

Kā Polam, tā Tūtsam bija skaidrāks par skaidru, ka viņus saista tuva draudzība par spīti viņu lielai gadu un stāvokļa starpībai. Kad, brīvdienām tuvojoties, misters Tūtss, ar Polu satikdamies, sāka smagāk nopūsties un biežāk blenzt uz viņu, nekā to agrāk bija darījis, Pols saprata, ka viņš cenšas parādīt, cik ļoti viņu skumdina drīzā šķiršanās, un bija pateicīgs Tūtsam par viņa draudzīgo izturēšanos un labo prātu.

Tas bija skaidraks par skaidru pat doktoram Blimberam, misis Blimberei un mis Blimberei, tāpat visiem jaunajiem džentlmeņiem, ka Tūtss kaut kādā veidā iecēlis sevi Dombijam par aizbildni un aizstāvi, un šis apstāklis pat misis Pipčinai bija tik labi zināms, ka vecajai lāga dvēselei krājās sirdī sūrums un greizsirdība pret Tūtsu; un pati savas mājas drošā patvērā viņa to ne vienreiz vien nogodēja par «stylbo pauri». Turpretim nevainīgajam misteram Tūtsam par to, ka varējis aizdot misis Pipčinai dusmas, nebija vairāk jausmas kā par jebkuru citu noteiktu iespējamību vai varbūtību. Gluži otrādi, drīzāk viņam prāts tiecās uzskatīt veco lēdiju par ievērojamu personu ar plašu interešu loku. Aiz tā iemesla Tūtss katrreiz, kad viņa atnāca ciemā pie mazā Pola, tik bezgala pieklājīgi viņai uzsmaidīja un tik bieži apjautājās, kā viņa jūtas, ka beidzot kādu vakaru viņa tam klaji pateica, šī pie tā neesot pieradusi, lai nu viņš būtu domājis ko domādams, tā darīdams, šī nevarot un negribot to paciest ne no viņa, ne cita kāda pienapuikas; saņēmis tik negaidītu atzinību par savu laipnību un pieklājību, Tūtss bija tā satraukts, ka paslēpās kādā nomaļā stūrītī, kamēr viņa nebija aizgājusi.

Pēc tanī viņš vairs ne reizi zem doktora Blimbera jumta nesatikās aci pret aci ar varonīgo misis Pipčinu.

Palikušas bija vēl divi trīs nedēļas līdz brīvdienām, kad Kornēlija Blimbere kādu dienu iesauca Polu savā istabā un teica:

—     Dombij, es pašlaik dziros nosūtīt tavu analīzi uz mājām.

—     Pateicos, kundze, — Pols atteica.

—     Vai tu saproti, par ko es runāju, Dombij? — mis Blimbere jautāja, stingri viņu uzlūkodama caur acenēm.

—     Nē, kundze, — Pols atbildēja.

—      Dombij, Dombij, — mis Blimbere teica, — es sāku uztraukties, ka tu tomēr esi nelabs puika. Ja tu nesaproti kāda izteiciena jēgu, ko tu neprasi pēc paskaidrojuma?

—     Misis Pipčina man teica, lai es daudz nejautājot, — Pols atteica.

—      Es tevi palugšu, Dombij, nekad un nekādā gadījumā «pie manis neatsaukties uz misis Pipčinu, — mis Blimbere sacīja. — Es nevaru to pieļaut. Mūsu mācību kurss nav nemaz salīdzināms ar to, kads tur bija. Ja šāda atsaukšanās atkārtosies, man nāksies prasīt, lai tu man rīt no rīta pirms brokastlaika atbildi bez kļūdīšanās no Verbum personale līdz simillima cygno.

—     Es jau negribēju, kundze… — mazais Pols iesāka.

—     Lūdzams, papūlies, Dombij, esi tik laipns, nestāstīt man, ko tu gribēji vai negribēji, — mis Blimbere sacīja, palikdama drausmīgi laipna, pat brīdinājumus izsakot.

—     Ta ir tāda veida argumentācija, kādu es pat sapnī nevarētu iedomāties pieļaut.

Pols atzina par drošāko izeju neteikt labāk nekā, un tā nu viņš raudzījās tikai uz mis Blimberes acenēm. Mis Blimbere, pakratījusī nopietni viņam ar galvu, pievērsās papīra lapai, kas bija viņai priekšā uz galda.

—      «P. Dombija rakstura analīze». Ja atmiņa mani neviļ, — mis Blimbere pārtrauca iesākto lasīšanu, — tad vārdu analīze kā pretstatu sintēzei Vokers definē tā: «Reāla vai iedomāta priekšmeta sadalīšana tā pirmelementos.» Ka pretstats sintēzei, ievēro! Tagad tu zini, kas ir analīze, Dombij.

Dombijs nelikās esam pilnīgi apžilbis no tās gaismas, ar kādu apskaidroja viņa prātu, tomēr viņš mazliet palocījās mis Blimberes priekšā.

—      «P. Dombija rakstura analīze,» — mis Blimbere atsāka lasīšanu, uzmetusi acis papīra lapai. — «Pēc mana atzinuma, Dombija dabiskās dotības ir sevišķi labas un tieksme uz mācīšanos vērtējama gandrīz tāpat. Pieņemot astoņi par mūsu mērauklu un augstāko atzīmi, es katru šo Dombija īpašību vērtēju ar seši un trim ceturtdaļām.»

Mis Blimbere apstājās, lai redzētu, kā Pols reaģē uz dzirdēto. Būdams nesapratā, vai seši un trīs ceturtdaļas ir sešas mārciņas un piecpadsmit šiliņu vai seši pensi trīs fārtingi, vai sešas pēdas trīs collas, vai seši un četrdesmit piecas minūtes, vai kādi citi seši ar kādiem trim nezināmiem, ko viņš vēl nav mācījies, — Pols berzēja tikai rokas un raudzījās tieši mis Blimberei acīs. Izrādījās, ka šāda atbilde nebija sliktāka par kuru katru, kādu viņš būtu varējis dot, un Kornēlija turpināja.

—      «Nesavaldība — divi. Patmīlība — divi. Slieksme uz zemu sabiedrību, kas izpaudās pret kādu personu, sauktu Glābs, — sākumā septiņi, vēlāk samazinājās. Smalka uzvedība — četri, pieņemoties vecumā, uzlabojas.» Un tagad, ko es gribētu, lai tu sevišķi ielāgo, ir vispārīgas piezīmes šīs analīzes beigās.

Pols sagatavojās klausīties ar sevišķu uzmanību.

—      «Vispār, pēc vērojumiem, par Dombiju var sacīt,» — mis Blimbere lasīja skaļā balsī, pēc katra otrā vārda vērsdama acenes uz mazo cilvēciņu viņas priekšā, — «ka dotības un tieksmes viņam ir labas un ka arī sekmes mācībās viņš uzrādījis tādas, uz kādām pašreizējos apstākļos varēja cerēt. Taču nožēlu izraisa šī jaunā džentlmeņa raksturā un uzvedībā vērojamās savdabības (dīvainības, kā parasti mēdz teikt), nu, ja viņš arī nedara neko tadu kliedzošu, sevišķi nosodāmu, tad tomēr viņš ar savu īpatnību bieži vien atšķiras no visiem sava vecuma un sabiedriskā stāvokļa jaunajiem džentlmeņiem.» Nu, Dombij, — mis Blimbere teica, nolikdama lapu, — vai tu saprati visu?

—     Man liekas, ka sapratu gan, kundze.

—     Šī analīze, Dombij, kā zini, tiks nosūtīta tavam cienījamam tēvam, — mis Blimbere turpināja. — Protams, viņam būs ļoti nepatīkami dzirdēt par tava rakstura un uzvedības savdabībām. Pats par sevi saprotams, arī mums tas nav patīkami, jo mēs nevaram būt pret tevi tik mīļi un labi, kā būtu gribējuši.

Viņa bija aizskārusi bērnu vārīgā vietā. Jo tuvāk nāca brīvdienu laiks, jo viņš klusībā ar katru dienu vairāk centās panākt, lai visa māja viņu iemīļotu. Aiz kaut kāda apslēpta iemesla, ne visai saprotama, viņam pašam vai jelmaz saprotama, viņš juta sevī briestam mīlestību gandrīz pret visu un ikvienu šai mājā.

Viņu sāpināja doma, ka tie paliktu pilnīgi vienaldzīgi pret viņu, kad viņš būs aizbraucis. Viņš vēlējās, lai visi viņu atcerētos ar siltām jūtām, un bija stingri apņēmies sevī pielabināt pat aizsmakušo, lielo, plušķaino suni, kas bija važā piesiets aiz mājas un kas pirmajās dienās bija pildījis viņa dzīvi ar šausmām, lai arī tas izjustu zaudējumu, kad viņa šeit vairs nebūs.

Visu 4o nabaga sīkais puišelis ņēmās, cik labi prazdams, izklāstīt mis Blimberei un lūdza, lai taču ir tik laba un pamēģina viņu iemīļot par spīti tai oficiālajai analīzei, nemaz nepadomādams, ka ar to vēl lieku reizi parāda, cik ļoti viņš atšķiras no saviem līdziniekiem. Pie misis Blimberes, kas viņiem piebiedrojās, viņš griezās ar to pašu lūgumu; bet, kad šī lēdija pat viņa klātbūtnē nevarēja nociesties, neatkārtojusi savas bieži atkārtotās domas, ka viņš ir dīvains bērns, Pols atbildēja, ka droši vien viņai esot taisnība, ka droši vien tā vaina slēpjoties šim kaulos, šis nezinot, bet cerot, ka viņa laidīšot to pār galvu, jo šis taču visus viņus mīlot.

—     Ne tik stipri, — Pols teica kautri un tomēr droši un vaļsirdīgi, kas tik raksturīgi bērniem un ar ko viņi tik pievilcīgi, — ne tik stipri, protams, kā es mīlu Florensi. To es nemaz nevarētu. Bet jūs jau to arī nemaz negaidījāt no manis, kundze, vai ne?

—     Ak tu mazo dīvainīti! — misis Blimbere čukstus izsaucās.

—     Bet es tomēr mīlu visus te ļoti, ļoti, — Pols turpināja, — un man būtu sāpīgi aizbraukt ar domām, ka te kāds priecājas, ka manis vairs nav, vai ari viņam tas vienalga.

Tagad misis Blimbere bija pilnīgi pārliecināta, ka Pols ir dīvainākais bērns pasaulē, un, kad viņa pastāstīja doktoram par šo sarunu, doktors necentās apstrīdēt viņas domas, bet teica, kā jau bija teicis pašā sākumā, kad Polu atveda, ka mācības daudz ko panaks. Un tāpat kā toreiz viņš tagad sacīja: «Māci viņu, Kornēlij! Māci viņu!»

Kornēlija bija dzinusi viņu uz priekšu mācībās, ielikdama šai darbā visu savu enerģiju, un Polam šo laiku bija grūti klājies. Bet bez gatavošanās stundām viņš sen kā bija spraudis sev vēl cilu uzdevumu, ko allaž paturēja prātā un par ko viņš domāja vēl šodien. Proti, viņam gribējās būt laipnam, pakalpīgam, klusam puisītim, censties iekarot savu biedru mīlestību un pieķērību. Un, kaut viņš vēl bieži bija redzams savā vecajā vietā uz kāpnēm vai arī vērojam viļņu vālus un mākoņus no sava vientuļā loga, tomēr biežāk viņš tagad uzturējās kopā ar citiem zēniem, kaulri piedāvādamies izdarīt tiem vienu vai otru sīku pakalpojumu. Pēdīgi izrādījās, ka viņš pamodinājis līdzjūtību pret sevi pat šajos sastingušajos, sevī nogrimušajos vientuļniekos, kas nīka un dēdēja zem doktora Blimbēra jumta, un kļuvis tiem par trauslu Rotaļlietiņu, kura visiem patika un ar kuru nevienam nebūtu ienācis prātā apieties rupji. Bet savu dabu viņš tomēr nespēja grozīt vai pārlabot analīzi, un tāpēc visu domas palika pie tā paša, ka Dombijs ir savāds bērns.

Tomēr, pateicoties šai reputācijai, viņam bija piešķirtas dažas privilēģijas, kādas nebaudīja neviens cits. Mazāk dīvains bērns pie tām nebūtu ticis, un tas vien jau daudz nozīmēja. Kad pārējie zēni, novēlēdami labu nakti, tikai palocījās doktoram Blimberam un ģimenei, Pols droši sniedza savu sīko rociņu doktoram Blimberam, tāpat misis Blimberei un Kornēlijai. Ja kādu gribēja paglābt no draudoša soda, tad vienmēr deleģēja Polu par aizlūdzēju. Pat īsredzīgais, jauniņais kalpotājs reiz apspriedās ar viņu par kādiem saplēstiem stikla un porcelāna traukiem. Pa ausu galam tika dzirdēts, ka virssulainis, parādīdams Polam tādu labvēlību, kādu šis bargais vīrs līdz šim nebija parādījis nevienam mirstīgam zēnam, pa reizei pielejot galda alum porteri klāt, lai Polu spēcinātu.

Vēl bez šīm sevišķajām privilēģijām Polam bija tiesības, neprasot atjauju, iet mistera Fīdera istabā, no kuras viņam divi reizes bija nācies izvest misteru Tūtsu svaigā gaisā, kad tas bija tuvu nesamaņai pēc neveiksmīga mēģinājuma izsmēķēt pamatīgi resnu cigāru — vienu no tās paciņas, kuru šis jaunais džentlmenis bija nopircis jūras krastā no paša pārgalvīgākā kontrabandista, kas kā noslēpumu pastāstījis, ka par šā galvu, dzīvu vai mirušu, muitnīca izsolījusi divi simti mārciņu. Misteram Fīderam bija ērta, omulīga istaba ar mazu blakuskambarīti, kur gulēt. Dzīvojamā istabā virs kamīna karājās flauta, kuru spēlēt misters Fīders nemācēja, bet esot nodomājis iemācīties, viņš teica. Bija tur arī nedaudz grāmatu un viena makšķere, jo misters Fīders teicās katrā ziņā iemācīties arī makšķerēt, kad tikai aJradīšot tam laiku. Tādā pašā nolūkā misters Fīders bija iegādājies skaistu, mazu, izliektu korneti, jau lietotu gan, šaha galdiņu ar figūrām, spāņu gramatiku, zīmēšanas piederumus un vienu pāri boksa cimdu. Pašaizsargāšanās mākslu, misters Fīders teica, viņš noteikti nodomājis iemācīties, jo, pēc viņa domām, tas esot katra vīrieša pienākums, tāpēc ka šī māksla dodot iespēju aizsargāt sievieti, kas nokļuvusi briesmās.

Bet mistera Fīdera dārgākā manta bija liela, zaļa kārba šņaucamās tabakas, ko misters Tūtss bija atvedis un uzdāvinājis viņam, atgriezdamies pēc pēdējām brīvdienām, un par ko bija samaksājis augstu cenu, jo kārba neapšaubāmi bijusi prinča reģenta īpašums. Ne misters Tūtss, ne misters Fīders nevarēja to iešņaukt, pat ne to vismērenāko šņūcieniņu, lai nesāktu konvulsīvi šķavāt. Neraugoties uz to, viņiem tā bija liela bauda — samitrināt tabakdozē tabaku ar aukstu tēju, tad šo maisījumu ar papīra griežamo nazi uzziest uz pergamenta strēmeles un šad un tad ar to pacienāties. Piebāzuši sev degunus, viņi cieta neaprakstāmas mocības ar īstu mocekļu izturību un, iedzerdami pa malkam galda alus, izbaudīja visus uzdzīves jaukumus.

Mazajam Polam, kas klusi sēdēja pie viņiem, blakus savam patronam misteram Tūtsam, šīs viņu neprātības šķita baisi pievilcīgas, un, kad' misters Fīders ņēmās runāt par Londonas tumšajiem noslēpumiem un atklāja misteram Tūtsam, ka nākamajās brīvdienās viņš nodomājis ar tiem pamatīgi iepazīties un ka šai nolūkā jau esot aizrunājis apmešanos pie divi vecām, neprecētām lēdijām Pekemā, Pols nolūkojās uz viņu kā uz kādu dēku romāna vai ceļojumu apraksta varoni, un viņam sametās tīri bail no tik pārgalvīga cilvēka.

Kādu vakaru, kad atlaišanas diena bija tepat jau klāt, Pols, ieiedams šai istabā, redzēja, ka misters Fīders aizpilda tukšas vietas kaut kādās drukātās vēstulēs, bet misters Tūtss jau aizpildītās, pa galda virsu izkaisītās saloka_un aizzīmogo.

—     A, Dombij, tu te! Jauki! — misters Fīders iesaucās, jo viņi pret Polu vienmēr izturējās laipni un labprāt uzņēma pie sevis. — Un, rau, te tu arī esi, Dombij. Tā tev; — misters Fīders piebilda, pasviezdams zēnam vienu no vēstulēm.

— Man, ser? Pols brīnījās.

—     Jā, ielūgums tev, — misters Fīders atbildēja.

Pols, ieskatījies tajā, izlasīja vara grebuma iespiedumā — atskaitot viņa paša vārdu un datumu, ko misters Fīders ar savu roku bija ierakstījis, — ka doktors Blimbers un misis Blimbere lūdz māsteru P. Dombiju kuplināt ar savu klātbūtni saviesīgu vakaru, kas notiks trešdien, šī mēneša septiņpadsmitajā datumā, ka jāierodas pusastoņos un paredzēta arī kadriļa. Misters Tūtss savukārt, turēdams rokā tādu pašu karti, parādīja viņam, ka doktors Blimbers un misis Blimbere lūdz misteru Tūtsu kuplināt ar savu klātbūtni saviesīgu vakaru, kas noliks trešdien, šī mēneša septiņpadsmitajā datumā, ka sākums pulksten pusastoņos un paredzēta arī kadriļa. Pametis acis uz galdu, pie kura sēdēja misters Fīders, viņš pārliecinājās, ka doktors un misis Blimbere lūdz arī māsteru Brigsu un māsteru Tozeru un visus pārējos jaunos džentlmeņus ierasties tā paša cēlā iemesla dēļ.

Pēc tam misters Fīders paziņoja Polam, par lielu prieku zēnam, ka ari viņa māsa tiekot ielūgta, ka šis būšot pirmā pusgada noslēguma sarīkojums un, tā kā ar šo pašu dienu sākšoties brīvlaiks, viņš pēc sarīkojuma varēs braukt māsai līdz, ja vēlēsies, un šinī vietā Pols bakalauru pārtrauca, iesaukdamies, ka viņš ļoti vēloties. Tālāk misters Fīders lika saprast Polam, ka viņam pieklātos skaidrā rokrakstā uzrakstīt doktoram un misis Blimberei, ka māsters Dombijs pateicas par viņam parādīto godu un ar prieku ieradīsies svinībās pie viņiem. Pēdīgi misters Fīders vēl aizrādīja, ka par šo vakaru, doktoram un misis Blimberei dzirdot, labāk nekad neieminēties, jo tiklab sagatavošanas darbi, kā viss pasākums tiek ieturēts augsta klasicisma un smalka toņa garā un ka doktors un misis Blimbere, no vienas puses, un jaunie džentlmeņi, no otras puses, kā sholastu filozofijas atzinēji, nemaz nejauš, kas gaisā vēdās.

Pols pateicās misteram Fīderam par šiem norādījumiem un, noglabājis ielūgumu kabatā, nosēdās, kā parasti, blakus misteram Tūtsam. Bet Pola galva, kas jau ilgāku laiku bija tā smeldzoši sāpējusi, reizēm pat gaužām stipri, šinī vakarā bija tā sasāpējusi un kļuvusi tik smaga, ka viņam nācās to atbalstīt rokās. Un tomēr ar visu balstu tā slīdēja arvien zemāk un zemāk, līdz nogula misteram Tūtsam uz ceļiem un tur arī palika, it kā nedomādama vairs celties augšup.

Kāpēc lai viņš būtu varējis kļūt kurls, taču acīmredzot tas bija noticis, viņš domāja, jo ik pa brīžam sadzirdēja, ka misters Fīders viņu sauc pie pašas auss un viegli purina, lai saistītu viņa uzmanību. Kad beidzot viņš pacēla galvu, gluži izbijies un pavērās apkārt, viņš redzēja, ka doktors Blimbers bija ienācis istabā, ka logs vaļā, un sajuta, ka piere viņam apslacīta ar ūdeni, taču, kā tas viss bija varējis notikt, viņam nekā nejaušot, tas tiešām bija tīrais brīnums.

—     A! Nu tikai saturies! Būs labi! Kā tad jūtas mans mazais draugs? — doktors Blimbers sacīja uzmundrinoši.

—     O, ļoti labi, pateicos, ser, — Pols atteica.

Bet, kā likās, tad grīdai bija kāda indeve piesitusies, jo viņš uz tās nevarēja nemaz stingri nostāties, un sienām ari, jo tās bija sākušas griezties kā negudras, un apstādināt tās varēja tikai, ja ļoti cieši raudzījās uz tām. Mistera Tūtsa galva izskatījās vienlaiku tik liela un tik tālu projām, ka tas nemaz vairs nelikās dabiski; bet, kad viņš paņēma Polu uz rokām, lai uznestu augšā, Pols pārsteigts ievēroja, ka durvis nemaz nav tur, kur viņš bija domājis tās esam, un pirmajā mirklī viņš bezmaz nodomāja, ka misters Tūtss grib triekties augšup tieši pa dūmeni.

Misters Tūtss parādīja lielu laipnību, uznesdams viņu tik rūpīgi pašā augšā, un Pols to viņam tā arī pateica. Misters Tūtss atbildēja viņam, ka būtu darījis daudz vairāk vēl, ja tikai varējis; taču patiesībā viņš arī izdarīja vairāk: viņš palīdzēja Polam noģērbties, palīdzēja apgulties ar tādu laipnību un pakalpību, kādu vien var iedomāties, pēc tam nosēdās gultas malā un irgoja neapnikdams, kamēr humanitāro zinātņu bakalaurs misters Fīders, pārliecies pār gultas kājgali, bužināja ar kaulainajiem pirkstiem savus īsos, sariem līdzīgos matus, sasliedams tos stāvu, pēc tam izlikās, ka teju, teju metīsies Polam virsū ar īstiem boksera paņēmieniem, — aiz prieka, ka tas ir atkal spirgts un vesels, un tas bija tik neparasti jocīgi un arī mīļi no mistera Fīdera puses, ka Pols nezināja, vai labāk smielies vai raudāt, un tāpēc viņš ir smējās, ir raudāja reizē.

Kādā kārtā misters .Tūtss bija nozudis, bet misters Fīders pārvērties misis^Pipčinā, Polam neienāca prātā pavaicāt, un patiesībā viņu galu galā tas neinteresēja, bet, kad viņš ieraudzīja mistera Fīdera vietā misis Pipčinu stāvam gultas kājgalī, viņš iesaucās:

—     Misis Pipčina, nesakiet Florensei!

—     Ko tad neteikt Florensei, manu mazo Pol? — misis Pipčina vaicāja, panākdamās gultas malā un atsēzdamās krēslā.

—     Par mani, — Pols sacīja.

—     Nē, nē, — misis Pipčina atbildēja.

—     Kā jums liekas, ko es esmu nodomājis darīt, kad izaugšu liels, misis Pipčina? — Pols ievaicājās, pagriezdams uz spilvena seju pret viņu un domīgi nolikdams zodu uz abām delniņām.

Misis Pipčina nevarēja atminēt.

—      Es domāju, — Pols teica, — visu savu naudu nolikt vienā bankā un nekad necensties iegūt vēl vairāk, tad aizbraukt ar savu mīļo Florensi uz laukiem, kur mums būtu skaists dārzs, pļavas un meži, un tur nodzīvot kopā ar viņu visu mūžu.

—     Skat, ko sadomājis! — misis Pipčina iesaucās.

—     Jā, — Pols teica, — tas ir, ko es domāju darīt, kad būšu …

Viņš aprāvās un aizdomājās kādu mirkli.

Misis Pipčinas pelēkās acis vērīgi pētīja viņa saspringto seju.

—      Ja es izaugšu liels, — Pols noteica. Pēc tam viņš tūlīt sāka stāstīt misis Pipčinai par sarīkojumu; par to, ka arī Florense ielūgta; par to, cik liels prieks viņam būs, redzot, kā visi zēni apbrīno Florensi; par to, ka tie visi viņu labi ieredz un mīļo un ka arī viņš tos mīļo, un par to, cik ļoti tas viņu iepriecina. Tad viņš vēl misis Pipčinai pastāstīja par analīzi un atzinumu, ka viņš ir dīvains, apvaicājās pēc viņas domām šai jautājumā un vai viņa zinot, kāpēc viņš tāds esot un ko tas nozīmē. "Misis Pipčina šo faktu pilnīgi noraidīja, atrazdama to par vieglāko ceļu, kā izkļūt no neērtā stāvokļa, taču Pols nebūt nebija tik lēti apmierināms un, gaidīdams patiesāku atbildi, tik pētījoši uzlūkoja misis Pipčinu, ka tai nācās piecelties un aiziet pie loga, lai izvairītos no viņa skatiena.

Šo iestādi, ja gadījās vienam vai otram no jaunajiem džentlmeņiem saslimt, parasti apmeklēja kāds lēnas dabas aptieķnieks, bet, tu brīnums, viņš bija iekļuvis Pola istabā un kopā ar misis Blimberi stāvēja pie viņa gultas. Kad viņi bija ienākuši un cik ilgi jau te stāvējuši, Pols nezināja, bet, kad viņš tos ieraudzīja, tūdaļ piecēlās gultā sēdus un skaidri un plaši atbildēja uz visiem aptieķnieka jautājumiem, pēc tam iečukstēja viņam ausī, ka Florense, par lūgšanu, nedrīkst neko par viņa kaili zināt un ka viņš karsti vēlas, lai Florense būtu viesībās. Viņš bija ļoti runīgs ar aptieķnieku, un viņi šķīrās kā vislielākie draugi. Gulēdams atkal pievērtām acīm, viņš kā no liela tāluma dzirdēja aptieķnieku sakām — vai varbūt viņš sapņoja —, ka vērojams vitālā spēka apsīkums (kas gan tas varētu būt, Pols prātoja) un liels organisma pagurums; ka mazais draugs stipri ieņēmies prātā būt septiņpadsmitajā datumā vēl kopā ar saviem skolas biedriem un būtu labāk atļaut viņam šo prieku, ja stāvoklis nepasliktinās; ka viņu ļoti apmierina misis Pipčinas paziņojums, ka zēns jau astoņpadsmitajā brauc pie savējiem uz Londonu; ka viņš rakstīs misteram Dombijam, kad būs tuvāk izpētījis slimību, katrā ziņā vēl pirms mājā braukšanas; ka nav tieša iemesla, lai.. . lai ko? Polam pagāja gar ausīm tas vārds. Un ka mazajam ir ass prāts, un ka viņš ir dīvains, neparasts zēns.

Kas gan tā par dīvainību varētu būt, — Pols pukstošu sirdi prātoja, kas viņā tik spilgti izpaužas un kas tik daudziem uzreiz duras acīs?

Viņš nevarēja nekā izprātot, nedz arī savu prātu stipri piepūlēt. Misis Pipčina atkal bija pie viņa, it kā nemaz nebūtu projām bijusi (viņam gan likās, ka tā būtu aizgājusi reizē ar doktoru, bet varbūt viņš tikai sapņojis), un te uzreiz kā uz burvja mājienu tai rokā atradās pudele un glāze, un ar pudeles saturu piepildītā glāze viņam bija jāizdzer. Pēc tam viņš dabūja ļoti garšīgu želeju, ko misis Blimbere pati viņam atnesa, un, to paēdis, viņš jutās tik labi, ka misis Pipčina uz viņa neatlaidīgu lūgumu aizgāja mājās, un Brigss ar Tozeru ienāca, lai liktos gulēt. Nabaga Brigss briesmīgi gremzās par savu analīzi, k/&amp;gt;s diezin vai būtu atstājusi uz viņu graujošāku iespaidu, ja bijusi īsti ķīmisks process; bet pret Polu viņš bija labs, un tāds bija arī Tozers un visi pārējie zēni, jo ikviens pirms gulētiešanas ienāca pie Pola un apvaicājās: «Nu kā tu pašreiz jūties, Dombij?» — vai arī uzmundrināja: «Saturies, Dombijl» — un tamlīdzīgi. Nolicies gulēt, Brigss ilgi nevarēja aizmigt, vēl joprojām gremzdamies par savu analīzi, un teicās zinām, ka tā esot pilnīgi nepareiza, ka viņi pat slepkavu nebūtu varējuši sliktāk izanalizēt, un kā diezin doktoram Blimberam patiktu, ja viņa kabatas nauda būtu atkarīga no tā. Ir jau viegli, — Brigss teica,

—      veselu pusgadu zēnu nomocīt kā galeru vergu un tad nosaukt to par sliņķi, ir viegli atraut katru nedēļu viņam divi samaksātas pusdienas un tad nosaukt viņu par rimu, bet ar to vēl nav teikts, — viņš domājot, — ka viņam jāpadodas, vai nav tiesa? Oh! Ah!

Otrā rītā tuvredzīgais jaunais kalpotājs pirms gonga uzgāja augšā pie Pola un pateica, ka viņam jāpaliekot vēl gultā, ko Pols labprāt arī darīja. Misis Pipčina arī ieradās, mazu brīdi pirms aptieķnieka, un mazliet vēlāk labsirdīgā, jaunā sieviete, kuru Pols bija redzējis tīrām krāsni tai pirmajā rītā (kur tāls tas tagad šķita!), uznesa viņam brokastis. Notika vēl viena konsultācija — kaut kur pa lielu gabalu, vai varbūt Polam tas atkal sapnī rādījās, un tad aptieķnieks, ienācis atpakaļ ar doktoru un misis Blimberi, teica:

—     Tā jā, doktor Blimber, es domāju, tagad mēs varam atbrīvot šo jauno džentlmeni no grāmatām; brīvdienas jau tikpat kā klāt.

—     Katrā ziņā, — doktors Blimbers sacīja. — Dārgā, pasaki Kornēlijai, lūdzu.

—     Bez šaubām, — misis Blimbere teica.

Aptieķnieks, noliecies par Polu, cieši ielūkojās viņam

acīs, pataustīja pieri, pulsu un izklausīja sirdi ar tik lielu iejātību un rūpību, ko Pols pat sajuta un teica: «Pateicos, ser.»

—     Mūsu mazais draugs, — doktors sacīja, — ne par ko netika žēlojies.

—     O, pēc tāda viņš neizskatās, kas ies žēloties, — aptieķnieks atteica.

—     Vai, pēc jūsu atzinuma, viņam ir labāk? — doktors vaicāja.

—     O, viņam ir jau daudz labāk, ser, — aptieķnieks atbildēja.

Pols, kā jau savā dīvainībā allaž paradis, sāka prātot, kas tas varētu būt, kas šinī brīdī tā saista aptieķnieka domas, — tik savādi domīgi viņš atbildēja uz doktora diviem jautājumiem.

Bet, tā kā aptieķnieks, kam gadījās notvert sava mazā pacienta skatienu, kad tas bija uzsācis šo spekulatīvo ekspedīciju, ar jautru smaidu iztraucēja viņu no domām, Pols pasmaidīja pretī un pameta prātošanu.

Visu šo dienu viņš palika gultā, snauduļoja, sapņoja un raudzījās uz misteru Tūtsu, bet nākamajā rītā piecēlās un nokāpa lejā. Ak vai, tur jau sienas pulkstenim atgadījusies kāda klizma! Meistars noņēmis tam ciparnīcu, pašlaik, pakāpies uz kāpnītēm, sveces gaismā urbinās ar instrumentiem pa tā mehānismu! Tas Polam bija liels notikums; viņš apsēdās uz kāpņu apakšējā pakāpiena un uzmanīgi vēroja šo operāciju, laiku pa laikam pamezdams acis uz ciparnīcu, kas sašķiebusies slēja muguru pret sienu, un juzdamies mazliet tā kā neērti no iedomas, ka tā mirkšķina viņam ar acīm.

Pulksteņmeistars bija ļoti pieklājīgs un, kad viņš, pamanījis Polu, apvaicājās: «Kā labi jūtaties, ser?» — Pols uzsāka sarunu ar viņu un pastāstīja, ka pēdējā laikā neesot bijis visai vesels. Kad ledus bija tādā kārtā salauzts, Pols apbēra viņu bezgala daudz jautājumiem: par zvanu spēlēm un torņa pulksteņiem, izprasīja, vai kāds nakti dežurē vientuļajos baznīcu torņos, lai liktu pulksteņiem sist stundas, un kā zvana, kad cilvēks nomirst, un vai bēru zvans skan citādāk nekā kāzu zvans, vai arī tas skan skumjāk tikai dzīvo iedomās. Pārliecinājies, ka viņa jaunais paziņa ne visai labi informēts par vakara zvaniem vecos laikos, Pols deva viņam dažus paskaidrojumus par šo iekārtojumu, bet pēc tam kā lietpratējs apvaicājās, kādās viņš domās par karaļa Alfrēda iedomu mērīt laiku ar degošu sveču palīdzību, uz ko meistars atbildēja, ka, pēc viņa domām, pulksteņu tirdzniecībai pienāktu gals, ja vēl tagad iedomātos pie tā atgriezties. Vārdu sakot, Pols noskatījās, līdz pulkstenis atkal bija atguvis savu parasto izskatu un sācis atkārtot savu diendienīgo jautājumu, kad arī meistars, salicis savus instrumentus garā grozā, pateica viņam ardievu un aizgāja. Tomēr pie sliekšņa viņš vēl paspēja kaut ko pačukstēt sulainim, pieminēdams starp citu vārdu «dīvains» — to Pols sadzirdēja.

Kas tas dīvainais varētu būt, ka tas cilvēkus padara bēdīgus? Kas tas varētu būt?

Tā kā tagad viņam nekas nebija jāmācās, viņš bieži par to domāja, kaut arī ne tik bieži, kā būtu darījis, ja nebijis citu lietu, par ko domāt. Taču tādu viņam bija daudz, un viņš domāja pastāvīgi, visu augu dienu.

Vispirmā kārtā: par Florensi un viesībām. Florense atnāks un redzēs, cik zēni ir mīļi pret viņas brālīti, un tas viņu darīs laimīgu. Ap šo tēmu viņa domas visilgāk

vijās. Lai Florense reiz pārliecinās, ka viņš zēniem palīk, ka viņš ir visu mīlulis, tad viņa tik loti nebēdāsies, domādama par laiku, ko viņš pavadījis šeit. Varbūt, to atceroties, Florense jutīsies laimīgāka arī tad, kad viņš atkal atgriezīsies šurp.

Kad viņš atkal atgriezīsies šurp! Piecdesmitreiz dienā viņa mazās kājiņas klusi lipināja augšup uz viņa paša istabu, kad viņš vāca kopā visas grāmatas, visus nieciņus, kas viņam piederēja, un nolika tur vienuviet, lai visu līdz pēdējam sīkumam aizvestu uz māju. Ne ēnas no tā, ka mazajam Polam būtu stāvējusi prātā atgriešanās vēlatpakaļ; neko tādu, kas dotu kādu norādījumu par gatavošanos atgriezties, nepauda ne viņa rīcība, ne tas, par ko viņš domaja, izņemot to vienu vienīgo domas pazibējumu sakarā ar māsu. Tieši pretēji, viņš, brīvi klaidodams pa māju savā apcerīgajā noskaņojumā, domāja par katru lietu un vietu, kas viņam bija mīļas, it kā tās skatīdams pēdējo reizi, un to bija tik daudz, ka pietika ko domāt no rīta līdz vakaram.

Vajadzēja vēl iemest acis tais augšējās istabās un padomāt, cik vientuļas lās būs, kad viņš būs aizbraucis, un paprātot, cik dienu, nedēļu, mēnešu un gadu tās paliks tikpat svinīgi klusas. Vajadzēja padomāt — vai vēl kādreiz te klaidos kāds zēns (tāds pats dīvains kā viņš), kam rādīsies tādi paši groteski izkropļojumi tapešu zīmējumos un mēbelēs, un vai kāds pastāstīs šim zēnam par mazo Dombiju, kas te kādreiz piemitis.

Vajadzēja padomāl par ģīmetni, kas kāpņu lelpā vienmēr noraudzījās uz viņu, kad viņš, par plecu atskatīdamies, gāja tai garām, un, ja viņš gāja barā ar zēniem, tā tomēr, kā likās, raudzījās uz viņu, ne uz vienu citu. Viņam daudz bija jādomā arī par gravīru kādā citā telpā — tur izbrīna pārņemtu ļaužu grupas pašā centrā izdalījās kāda figūra, ko viņš jau pazina, — laipna, lēnīga, žēlsirdīga figūra ar gaismas oreolu ap galvu — un paceltu roku rādīja uz debesīm.

Pie viņa paša guļamistabas loga stāvot, šīs domas saplūda ar neskaitāmām jaunām, kas traucās pie viņa cita aiz citas kā .viļņu vāli jūrā. Kur dzīvoja tie trauksmainie putni, kas negaisa laikā vienmēr lidinājās virs jūras; kur radās un no kurienes pacēlās mākoņi; no kurienes traucās vējš savā trakajā steigā, un kur tas apstājās; vai tā vieta, kur viņi ar Florensi tik bieži tika sēdējuši, vērojuši apkārtni un runājuši par šiem pašiem jautājumiem, — vai tā varētu arī bez viņiem palikt uz mata tāda, kā bija; vai tā varētu Florensei likties tāda pati, ja viņš būtu kur tālu projām un viņa viena tur sēdētu?

Vajadzēja domāt ari par misteru Tūtsu un humanitāro zinātņu bakalauru misteru Fīderu; par visiem zēniem, par doktoru Blimberu, misis Blimberi un mis Blimberi; par mājām, par krustmāti un mis Toksu; par tēvu, Dombiju un Dēlu, Volteru un viņa nabaga tēvoci, kas dabūja naudu, kad viņam tās ļoti vajadzēja, un vēl par to kapteini ar rupjo balsi un dzelzs roku. Bez visa tā katru dienu taču bija jāierodas pie daudziem ar vizīti: jāiegriežas uz brīdi klasē, doktora Blimbera kabinetā, jāapciemo misis Blimbere viņas istabā, mis Blimbere un arī suns. Jo tagad viņam bija brīva vaļa staigāt pa visu māju, varēja iet, kur un kad vien gribēja; un, tā kā viņš tik ļoti vēlējās no visiem šķirties sirsnīgā draudzībā, viņš centās katram izdarīt kādu nu mācēdams pakalpojumu. Dažreiz viņš Brigsam palīdzēja atrast vajadzīgās vietas grāmatā, kuras tam aizvien pazuda; dažreiz sameklēja vārdus vārdnīcā kādam citam no jaunajiem džentlmeņiem, kad tas bija nonācis galīgās sprukās; dažreiz misis Blimberei paturēja zīda diegu šķeteri, kamēr viņa satina tos kamolā; dažreiz Kornēlijai sakārtoja rakstāmgaldu; dažreiz ielavījās pat doktora kabinetā un, nosēdies uz paklāja pie viņa mācītām kājām, lēnītiņām grozīja globusu un apceļoja zemeslodi vai lidoja izplatījumā starp tālajām zvaigznēm.

-     Vārdu sakot, šais pēdējās dienās pirms brīvlaika, kad citi jaunie džentlmeņi vai pušu rāvās, atkārtodami un nostiprinādami atmiņā visu, ko pusgadā mācījušies, Pols bija tik privileģēts skolnieks, kāds līdz šim šai iestādē vēl nebija redzēts. Polam pašam tas likās gluži neticami; taču pagāja stunda pēc stundas, diena pēc dienas, bet iekarotā brīvība netika zaudēta, un mazo Dombiju visi vai uz rokām nesa. Doktors Blimbers bija tik pārlieku uzmanīgs pret viņu, ka reiz pat palūdza Džonsonu pazust no pusdienu galda par to, ka šis džentlmenis savā neapdomībā bija nosaucis Polu par «nabaga mazo Dombiju», ko pat Pols atzina par pārāk bargu un stingru rīcību, kaut gan tai brīdī bija sašutumā nosarcis un brīnījies, kāpēc Džonsons viņu nožēlo. Vēl apšaubāmāks šis doktora taisnīgums Polam šķita tāpēc, ka iepriekšējā vakarā bija skaidri dzirdējis šo autoritāti atbalstām domu (misis Blimberes izteiktu), ka nabaga mazais Dombijs k]uvis vēl dīvaināks. Tas tad arī uzvedināja Polu uz domām, ka būt dīvainam laikam gan nozīmē būt vājam un vārgam un ātri nogurt, sajust tieksmi atlaisties kaut kur un atpūsties, jo viņš nevarēja neievērot, ka jo dienas jo biežāk viņš sliecās uz to.

Pēdīgi svinību diena bija klāt, un doktors Blimbers pie brokastgalda sacīja:

—     Džentlmeņi, mēs atjaunosim savas mācības nākamā mēneša divdesmit piektajā datumā.

Misters Tūtss nekavējoties nokratīja pazemības važas, uzvilka pirkstā gredzenu un jau pēc maza brīža, nejaušā sarunā pieminot doktoru, dēvēja to vienkārši par «Blimberu». Šāda vaļība vecākajos skolniekos izraisīja apbrīnu un skaudību; bet jaunākos dižgarus pārņēma šausmas, un tie likās brīnāmies, kā gan griesti nav iegāzušies un aprakuši viņu.

Ne pie brokastgalda, ne pusdiengalda netika bilsts vēl ne pušplēsts vārds par vakara ceremonijām, taču mājā visu dienu bija vērojama drudžaina rosīšanās, un Pols savos klaiņojumos dabūja iepazīties ar visādiem neredzētiem soliem un svečturiem un vēl ar arfu zaļā mētelī, kura stāvēja kāpņu laukumiņā pie viesistabas durvīm. Pusdienu laikā pie misis Blimberes galvas ari bija nomanāms kas savāds, it kā viņa matus būtu pārāk cieši saskrullējusi; bet mis Blimbere, lai gan abus deniņus bija izrotājusi skaistiem bižu ķekariem, savu pašas matu īsās cirtas acīmredzot bija uztinusi uz papīriņiem un pie tam vēl uz teātra afišām, jo virs viena spīguļojošā aceņu stikla Pols izlasīja: «Karaliskais teātris» un uz otra — «Braitona».

Vakaram tuvojoties, jauno džentlmeņu guļamistabās baltas vestes un kravates vien ņirbēja un tik stipri oda pēc apsvilinātiem matiem, ka doktors Blimbers sūtīja augšā sulaini nodot sveicienus un pārliecināties, vai mājā nav izcēlies ugunsgrēks, bet patiesībā lur tikai frizieris ieviļņoja matus jaunajiem džentlmeņiem un, aizrāvies darbā, bija pārkarsējis cirtojamās šķēres.

Kad Pols bija uzposies — viņš to izdarīja ātri, jo bija tik saguris un miegains, ka nespēja pie tā kavēties —, viņš nogāja viesistabā, kur atrada doktoru Blimberu promenējam, tērpušos vakara uzvalkā, bet tik cienīgu un vienaldzīgu, it kā viņš vienkārši pieļautu varbūtību, ka viens otrs pie viņa atnāks ciemā.

Drīz pēc tam ieradās misis Blimbere — apburoša, kā Polam likās — savilkusi tik daudz svārku, ka tur vajadzēja laika, lai apceļotu viņai apkārt. Mis Blimbere nonāca lejā drīz pēc savas mātes, mazliet par daudz sažņaugusi vidukli, bet burvīga.

Misters Tūtss un misters Fīders bija nākamie atnācēji. Kā viens, tā otrs turēja cepuri rokā, it kā tie būtu dzīvojuši kaut kur citur, bet, kad virssulainis viņus pieteica, doktors Blimbers izsaucās:

—     Ai-jai-ai! To debess brīnumu! — un likās ārkārtīgi priecīgs par viņu ierašanos. Misters Tūtss bija viens mirdzums — tā spīdēja un laistījās viņa dārgakmeņi un spožās pogas;-un šis apstāklis viņu pašu tā aizgrāba, ka, sarokojies ar doktoru, paklanījies misis Blimberei, viņš pavilka Polu sānis un teica:

—     Nu, Dombij, — ko tu par šo saki?

Neraugoties uz šo kautro pašpaļāvību, misters Tūtss

tomēr sāka šaubīties, vai visā visumā būtu ieteicami vestes apakšējo pogu pogāt ciet un vai, mierīgi apsverot visus apstākļus, labāk būtu aproces uzlocīt vai atstāt neuzlocītas. Ievērojis, ka misteram Fīderam ir uzlocītas, viņš uzlocīja arī savējās, bet, tā kā nākamajam viesim tās nebija uzlocītas, viņš savējās atkal nolocīja atpakaļ. Un, kas attiecas uz vestes pogāšanu ne tikai apakšā, bet arī augšdaļā, tad līdz ar jaunu viesu pieplūdumu variantu saradās tik daudz un dažādu, ka misters Tūtss bez apstājas ņirbināja pirkstus pa šo apģērba piederumu, gluži kā kādu instrumentu spēlēdams, un varēja manīt, ka šī nepārtrauktā vingrināšanās uz tā darīja viņam lielas galvas sāpes.

Kad jaunie džentlmeņi stīvinātās krūtežās, sacirtoti, laka kurpēm kājās, savas jaunākās platmales rokā turēdami, visi cits pakaļ citam — katrs atsevišķi pieteikts un stādīts priekšā — bija jau sanākuši, ieradās deju skolotājs misters Bepss un misis Bepsa, kurai misis Blimbere parādīja sevišķu laipnību un uzmanību. Misters Bepss bija iespaidīgs džentlmenis, apdomīgs un nosvērts runā; un nebija viņš vēl piecas minūtes pastāvējis zem lampas, kad jau uzsāka sarunu ar Tūtsu (kas klusībā bija salīdzinājis mistera Bepsa laka kurpes ar savējām) par to, kas būtu darāms ar jēlvielām, kad tās ienāk mūsu ostās apmaiņai pret mūsu zeltu. Misters Tūtss, kam jautājums šķita visai neskaidrs, ieteica «izvārīt tās». Taču misteram Bepsam tas it kā nelikās lietderīgi.

Pols noslīdēja no sava spilveniem apkrautā dīvāna stūra, kas bija viņa novērošanas punkts, un nogāja lejā, kur bija klāts tējas galds, ātrāk gribēdams satikties ar Florensi, kuru tepat vai divi nedēļas nebija redzējis, jo iepriekšējo sestdienu un svētdienu bija palicis pie doktora Blimbera, lai pasargātos no apaukstēšanās. Un tur jau viņa arī nāca — tik daiļa savā vienkāršajā balles tērpā, ar svaigiem ziediem rokā, ka viņš, kad tā nometās uz ceļiem, lai apkamptu Polu un noskūpstītu (jo tur neviena vairāk nebija kā viņa draudzene un vēl viena jauna sieviete, kurām jāapkalpo viesi pie tējas galda), nemaz nevarēja saņemties ļaut viņai atkal aiziet un novērst no viņas savas spulgās, mīlestības pilnās acis.

—    Floja, kas tev? — Pols ievaicājās, gandrīz pārliecināts, ka pamanījis asaru.

—    Nekas, brālīt, nekas, — Florense atteica.

Pols viegli pieskārās ar pirkstiem viņas vaigam — tā bija asara!

—    Patiešām, Floja! — viņš izsaucās.

—    Mēs abi reizē brauksim uz mājām, un es tevi kopšu, mīlulīt.

—    Mani kopsi! — Pols atkārtoja.

Pols nevarēja saprast, kāds tam sakars ar to, ko viņš teica, ne kāpēc abas jaunās sievietes tik nopietni noskatījās uz viņiem, ne kāpēc Florense uz mirkli aizgrieza seju, tad atkal pagrieza to atpakaļ gaišu un smaidīgu.

—    Floja, — Pols ieteicās, turēdams pirkstos viņas tumšo matu sprogu, — kā tev liekas: vai es esmu dīvains?

Māsa iesmējās, apmīļoja viņu un atbildēja: «Nē.»

—    Redzi, es zinu, viņi tā saka, un man gribētos zināt, ko tas nozīmē.

Tai brīdī, atskanot spēcīgam klauvējienam, Florense aizsteidzās pie galda, un tā viņi netika par to vairs runājuši. Polam bija atkal ko prātot, kad redzēja savu draudzeni kaut ko čukstam Florensei, it kā mierinām viņu. Bet tikko ieradušies viesi lika viņam uz vietas aizmirst par to.

Ieradušies bija sers Bārnets Sketlss, lēdija Sketlsa un māsters Sketlss. Māsteram Sketlsam pēc brīvdienām arī bija jāstājas doktora audzēkņu rindās, un mistera Fīdera istabā jau sen tika daudzināts un slavināts viņa tēvs, kurš bija apakšpalātas loceklis un par kuru misters Fīders bija izteicies, ka tas, ja vien reiz tikšot pie vārda (uz ko tas gaidīja jau trīs četri gadi), gan likšot radikāļiem trūkties.

—    Un kas šī, piemēram, ir par istabu? — lēdija Sketlsa jautāja Pola draudzenei Milijai.

— Doktora Blimbera kabinets, kundze, — skanēja atbilde.

Lēdija Sketlsa aplūkoja to ar lorneti un, atzinīgi palocīdama galvu, sacīja sētam Bārnetam Sketlsam: «Ļoti jauki.» Sers Bārnets piekrita, bet māsters Sketlss raudzījās neticības un šaubu pilnām acīm.

—    Un šis maziņais, — lēdija Sketlsa vaicāja, pievērsdamās Polam, — vai arī viens no …

—    Jaunajiem džentlmeņiem, kundze. Jā, kundze, — Pola draudzene teica.

—    Kā tad tevi sauc, bālo puisīt? — lēdija Sketlsa viņu uzrunāja.

—    Dombijs, — Pols atbildēja. Sers Bārnets Sketlss tūdaļ iejaucās sarunā, piebilzdams, ka viņam bijis gods satikties ar Pola tēvu kādā banketā, un izteica cerību, ka misteram Dombijam klājas labi. Pols uztvēra dažus vārdus no tā, ko viņš stāstīja lēdijai Sketlsai: «Sitija …

ļoti bagāts … ļoti respektabls … doktors par to ieminējās.» Pēc tam viņš vērsās pie Pola:

—    Vai tu būsi tik labs un pateiksi savam mīļajam papam, ka sers Bārnets Sketlss bija iepriecināts, dzirdot, ka viņam klājas labi, un sūta viņam sveicienus.

—    Jā, ser, — Pols atbildēja.

—     Brašs zēns tu man esi, — sers Bārnets Sketlss noteica. — Bārnet, — viņš vērsās pie māstera Sketlsa, kas pašlaik, dodams sev gandarījumu par priekšā stāvošajām mācībām, mielojās ar rozīņu cepumu, — ar šo jauno džentlmeni tev der iepazīties. Ar šo jauno džentlmeni tu drīksti draudzēties, — sers Bārnets Sketlss sacīja, sevišķi uzsvērdams savu atjauju.

—     Kādas acis! Kādi mati! Kāda burvīga sejiņa! — lēdija Sketlsa jūsmoja, ar lorneti raudzīdamās uz Florensi.

—    Mana māsa, — Pols sacīja iepazīstinādams.

Sketlsi nu bija pilnā mērā apmierināti. Un, tā kā

lēdija Sketlsa no pirmā acu uzmetiena bija sajutusi simpātijas pret Polu, viņi visi kopā devās augšā; sers Bārnets Sketlss ņēma savā ziņā Florensi, bet jaunais Bārnet?sekoja tiem nopakaļis.

Jaunajam Bāmetam nenācās ilgi palikt dibenplānā, kad bija uzgājuši viesistabā, jo doktors Blimbers to tūdaļ izbīdīja priekšā, likdams dejot ar Florensi.

Polam nelikās, ka jaunais Bārnets būtu juties sevišķi aplaimots vai ka tā sejas izteiksme paustu ko citu kā īgnumu, vai ka tas ar patiku būtu uzņēmies kavaliera pienākumus, bet, tā kā Pols dzirdēja lēdiju Sketlsu apgalvojam misis Blimberei, kas ar vēdekli sita takti līdzi, ka viņas mīļais puika esot tīri līdz neprātam sajūsminājies par šo daiļo eņģeli mis Dombiju, tad acīmredzot Sketlss juniors spēja būt svētlaimīgs, nemaz to neizrādīdams.

Mazajam Polam šķita dīvaini, ka viņa vietu uz dīvāna starp spilveniem neviens nebija aizņēmis un ka visi, tiklīdz viņš atgriezās šai istabā, atcerējušies, ka tā viņa vieta, pašķīrās, lai viņš tiek tajā atpakaļ. Neviens viņam arī nestājās priekšā, kad nomanīja, cik ļoti viņam patīk redzēt Florensi dejojam, atstāja pat vēl brīvu laukumiņu priekšā, lai zēns visu laiku varētu paturēt māsu acīs. Turklāt vēl visi bija tik laipni pret viņu — pat svešie, kuru drīz saradās krietni daudz, — ka ik pa brīdim kāds pienāca pie viņa parunāties, apvaicājās, kā viņš jūtas, vai nesāp galviņa, vai nav noguris. Viņa sirds sila pateicībā par tādu laipnību un uzmanību, un, atzvēlies savā spilveniem piekrautajā kaktiņā — uz tā paša dīvāna sēdēja arī misis Blimbere un lēdija Sketlsa, arī Florense pēc katras dejas atnāca pasēdēt viņam blakus —, viņš patiešām bija laimīgs.

Florense labprāt būtu sēdējusi pie viņa visu vakaru un savas patikas dēļ nebūtu dejojusi nemaz, bet Pols viņu pierunāja, teikdams, ka viņam tas darīšot lielu prieku. Un Pols jau bija teicis tīru patiesību, jo viņa mazā sirds bija laimes pilna, acis staroja, redzot, ar kādu apbrīnu visi noraugās uz Florensi un kāds skaists, mazs rožpumpuriņš viņa ir šai telpā.

No savas spilveniem izklātās ligzdas viņš varēja redzēt un dzirdēt gandrīz visu, kas apkārt norisa, it kā viss ticis darīts viņam par uzjautrinājumu. Bez citiem sīkiem starpgadījumiem, ko viņš novēroja, viņš pamanīja arī, ka deju skolotājs misters Bepss uzsāk sarunu ar seru Bārnetu Sketlsu un drīz vien jautā viņam to pašu, ko bija jautājis misteram Tūtsam, — par jēlvielām, kas ienāk mūsu ostās apmaiņai pret mūsu zeltu, — kas bija tīrā mistērija Polam, un viņu dedzināja ziņkāre, ko tad īsti vajadzētu darīt ar tām. Seram Bārnetam Sketlsam bija daudz kp teikt šinī jautājumā, un viņš arī pateica, taču jautājums it kā palika neatrisināts, jo misters Bepss cēla iebildumus: jā, bet pieņemsim, ka Krievija iejaucas ar savām taukvielām; šāda pieeja padarīja seru Bārnetu Sketlsu pilnīgi mēmu, jo viņš pēc tam spēja vairs tikai pagrozīt galvu un noteikt: manuprāt, tad jums cits nekas neatliek kā mesties atpakaļ uz jūsu kokvilnu.

Kad misters Bepss aizgāja, lai pacilātu garastāvokli misis Bepsai (kas, visu pamesta, izlikās ar interesi pāršķirstām arfas spēlētāja nošu burtnīcu), sers Bārnets Sketlss pavadīja viņu acīm ar tādu izteiksmi, it kā būtu noturējis to par ievērojamu vīru, un drīz pēc tam šo savu domu pateica arī doktoram Blimberam un apvaicājās, vai viņam atļauts jautāt, kas ir šis džentlmenis

un vai tam dažkārt nav bijuši kādi sakari ar tirdzniecības ministriju. Doktors Blimbers atbildēja, šis domājot, ka ne; faktiski viņš esot profesors …

—    Gatavs zvērēt — tādā disciplīnā, kas saistīta ar statistiku? — sers Bārnets Sketlss minēja.

—    Nu nē, ser Bārnet, — doktors Blimbers atteica, berzēdams zodu, — Nē, to nu tieši nevarētu teikt.

—    Katrā ziņā darīšana ar kaut kādiem aprēķiniem, varu saderēt, — sers Bārnets palika pie sava.

—     Kā to teikt, jā, — doktors Blimbers sacīja, — jā, bet citādā veidā. Misters Bepss ir Joti cienījams vīrs… vārdu sakot, viņš ir deju skolotājs pie mums.

Pols bija pārsteigts, redzot, ka šis atklājums pilnīgi izmainīja sera Bārneta Sketlsa domas par misteru Bepsu un ka sers Bārnets Sketlss pārskaities meta dusmu zibeņus pāri visai istabai uz misteru Bepsu. Viņš pat tik tālu aizgāja, ka, atstāstīdams lēdijai Sketlsai notikušo, pasūtīja misteru Bepsu pie velna un sacīja, ka tā nu bijusi vis-lie-lā-kā, vis-ne-kriet-nā-kā bezkaunība.

Pola vērīgās acis saistīja vēl viena parādība. Misters Fīders, ķad bija izsūcis jau vairākus biķerus karstvīna, sāka uzjautrināties. Dejas vispār bija ceremoniālas, un mūzika gandrīz vai svinīga — patiesībā tā atgādināja mazliet baznīcas mūziku, — bet pēc biķeriem misters Fīders sacīja misteram Tūtsam, šis ņemšoties visu to būšanu maķenīt atdzīvināt. Pēc tam tūlīt misters Fīders pievienojās dejotājiem, it kā neko citu nedomādams kā vienīgi padejot, taču paslepu pamudināja mūziķus uzraut kaut ko straujāku. Vēlāk viņš sāka izrādīt sevišķi lielu uzmanību dāmām un, dejodams ar mis Blimberi, viņš čukstēja tai — čukstēja! — bet ne jau tik klusu, ka Pols nevarētu sadzirdēt viņu sakām šīs daiļskanīgās vārsmas:

«Ja citas pievilt spētu es,

Nemūžam nepievilšu jūs!»

Pols dzirdēja viņu atkārtojam to pašu vēl četrām jaunām lēdijām pēc kārtas. Ne jau velti misters Fīders sacija misteram Tūtsam, šis baidoties, ka tikai rīt šim nenāktos bargi samaksāt par to!

Misis Blimbere bija mazliet uztraukusies par šādu — mēreni izsakoties — izlaidīgu uzvedību, bet it sevišķi par mūzikas rakstura pārvērtību, jo viņa baidījās — par ko nebūtu jābrīnās —, ka tās vulgārās melodijas, kas populāras uz ielām un ko tagad spēlēja šeit, varētu aizvainot lēdiju Sketlsu. Taču lēdija Sketlsa bija tik bezgala laipna, ka lūdza misis Blimberi to nemaz nepieminēt; un misis Blimberes paskaidrojumu, ka misters Fīders ar savu jautro omu šādos gadījumos reizēm nonākot līdz pārmērībām, viņa uzņēma ar vislielāko laipnību un iecietību, piebilzdama, ka misters Fīders liekoties ļoti jauks cilvēks, ņemot vērā viņa stāvokli, un ka sevišķi viņai patīkot tā matu sasukājums, kuri (kā jau minēts) nebija garāki par ceturtdaļcollu.

Kādā deju pārtraukuma brīdī lēdija Sketlsa ieminējās Polam, ka šim acīmredzot ļoti patīkot mūzika. Pols atbildēja, ka patīkot gan un, ja arī viņai patīkot, tad vajadzētu dzirdēt, kā viņa māsa Florense dzied. Lēdija Sketlsa tūlīt paziņoja, ka viņa degot nepacietībā ātrāk baudīt šo prieku; un, lai gan sākumā Florense tīri izbijās, kad viņu aicināja dziedāt tik daudzu klausītāju priekšā, un nopietni lūdza viņu atvainot, taču, kad Pols pasauca viņu pie sevis un teica: «Dziedi, Floja! Lūdzu! Dziedi man, māsiņ!» — viņa vairs nepretojās, piegāja pie klavierēm un sāka dziedāt. Lai Pols varētu viņu redzēt, visi pavirzījās mazliet sānis, un, kad viņš redzēja, kā māsa tur viena sēdēja, tik jauniņa, tik cēla un daiļa, tik mīļa viņam, kad dzirdēja, kā viņas vibrējošā balss, tik dzidra, tik maiga — zelta saite starp viņu un visu, kas viņa dzīvi pildīja ar mīlestību un laimi, — atskanēja dziļajā klusumā, zēns aizgrieza seju, lai slēptu asaras. Ne jau tāpēc, viņš teica, kad vēlāk ar viņu aprunājās, ka dziesma būtu bijusi pārāk sērīga un skumja, bet tā bijusi viņam tik mīļa.

Visi iemīļoja Frorensi. Vai citādi maz varēja būt! Pols zināja jau iepriekš, ka viņa apburs visus un visi viņu apbrīnos, bet, redzot, kā viņš sēdēja savā stūrītī starp spilveniem, mierīgi salicis rokas, vienu kāju nevīžīgi pavilcis sev apakšā, vai jelkāds varēja iedomāties, cik līksma un prieka pārpilna bija viņa bērna sirds, tā vērojot māsu, cik viegls un mierīgs bija viņam prāts. Zēnu jūsmīgās slavas dziesmas «Dombija māsai» sasniedza viņa ausis; apbrīnas pilni vārdi par šo atturīgo, kautro, mazo dailuli bija ikvienam uz lūpām; visu laiku dzirdēja jūsmīgas atsauksmes par viņas apdāvinātību un jauko priekšnesumu; un, it kā vasaras nakts gaisa uzplūdināta, visapkārt strāvoja tāda neizprotama jūtu pūsma, apvēdīdama Florensi un viņu un apdvesdama abus ar siltu līdzjūtību, kas aizkustināja Polu un nomierināja kā glāsts.

Viņš nezināja — kāpēc. Jo viss, ko zēns tovakar skatīja, juta un domāja, — klātesošais un promesošais, pašlaik notiekošais un agrāk notikušais, — viss saplūda kopā kā krāsas varavīksnē vai krāšņu putnu apspalvojumā, kad saule tos apmirdz, vai dziestošajās debesīs, kad tā pati saule taisās norietēt. Viss, viss, par ko pēdējā laikā bija nācies domāt, tagad slīdēja viņam garām mūzikas skaņās; ne tā, ka tas atkal saistītu visu viņa uzmanību vai kā agrāk aizņemtu visus viņa prātus, bet rāmi, nesatraucot, un izgaisa. Vientuļais logs, pa kuru viņš bija raudzījies pagājušo gadu, ar skatu uz jūru, bezgala plašo jūru, un tās ūdeņi kā norimstošus viļņus iežūžoja un ieaijāja visus sapņus, kas vēl vakar bija nodarbinājuši viņa prātus. Tā pati noslēpumainā viļņu čala, kas bija viņu mulsinājusi, kad zēns gulēja savos ratiņos krastmalā, un ko viņš šķita atkal sadzirdam cauri māsas dziesmu skaņām, cauri balsu dūkoņai un soļu dipoņai; tā jaudās garām slīdošajās sejās un pat mistera Tūtsa neveiklajā maigumā, kurš jo bieži pienāca klāt paspiest viņam roku. Cauri tai sirsnībai un laipnībai, ko visi viņam parādīja, viņš šķita dzirdam viļņu noslēpumaino stāstu, un pat viņa dīvainība likās kaut kā saistāmies ar to, viņš tikai nezināja, kā. Tā tur sēdēja mazais Pols — domādams, klausīdamies, vērodams un sapņodams — un bija laimīgs.

Līdz pienāca laiks atvadīties, un tad nu sākās satraukumu bez gala. Sers Bārnets Sketlss pieveda Sketlsu junioru paspiest Polam roku un jautāja viņam, vai neaizmirsīšot pateikt savam mīļajam papam, ka sers Bārnets Sketlss sūta tam vislabākos novēlējumus un izteic cerību, ka abi jaunie džentlmeņi, tuvāk iepazīdamies, kļūs labi draugi. Lēdija Sketlsa noskūpstīja viņu, atglauda matu cirtu celiņā virs uzacs un cieši apkampa; un pat misis Bepsa — nabaga misis Bepsa! Polu tas iepriecināja — pameta arfista nošu grāmatu, atnāca un atvadījās no vioa tikpat sirsnīgi kā visi pārējie.

—    Ardievu, doktor Blimber, — Pols leica, pastiepis rociņu.

—    Sveiks, mans mazais draugs, — doktors atbildēja.

—    Es jums ļoti pateicos, ser, — Pols sacīja, pacēlis galviņu uz augšu un nevainīgi lūkodamies tā atbaidošajā sejā. — Pasakiet lūdzu, lai kāds parūpējas par Diogenu.

Diogens bija suns, kas visā savā mūžā nebija ieguvis neviena drauga pirms Pola. Doktors apsolīja, ka Diogenam tiks parādīta pienācīga uzmanība, kamēr Pols būs projām, un Pols, vēlreiz padevis roku un pateicies viņam, atvadījās no misis Blimberes un Kornēlijas ar tik aizkustinošu sirsnību, ka misis Blimbere šī mirkļa ietekmē aizmirsa ieminēties lēdijai Sketlsai par Ciceronu, kaut visu vakaru bija to turējusi prātā. Kornēlija, saņēmusi abas Pola rokas, sacīja: «Dombij, Dombij, tu vienmēr esi bijis mans mīļākais skolnieks. Lai die's tevi svētī!» Un tas pierādīja, Pols nodomāja, cik viegli var cilvēkam nodarīt pāri, jo mis Blimbere taču runāja to — kaut arī bija «izdzinēja» —, ko sirds juta.

Tad telpu pāršalca jauno džentlmeņu saucieni: «Dombijs brauc projām! Mazais Dombijs brauc projām!» — un pēc tam visi barā pavadīja Polu un Florensi pa kāpnēm lejā uz vestibilu, arī visa Blimberu ģimene tai skaitā. Šādu gadījumu, — misters Fīders sacīja pilnā balsī, — šis neatceroties šeit piedzīvojis, kur kādam no jaunajiem džentlmeņiem tiktu parādīta tāda uzmanība, bet grūti pateikt, vai te runāja skaidra atmiņa vai vīna biķeris. Arī kalpotāji ar virssulaini priekšgalā ļoti vēlējās būt klāt, kad mazais Dombijs aizbrauc, un pat tuvredzīgais jaunais cilvēks, kas, nonesis lejā, novietoja Pola grāmatas un ceļa somas karietē, kurai uz šo nakti vajadzēja aizvest Polu un Florensi pie misis Pipčinas, bija acīm redzami aizkustināts.

Pat maigāku jūtu ietekmē jaunie džentlmeņi — tie taču visi līdz pēdējam bija neprātīgi iemīlējušies Florensē — nevarēja atturēties, ar troksni neaizvadījuši

Polu: tie vicināja viņam ar cepurēm, spraucās cits citam garām, lai paspiestu viņam roku, cits caur citu saukdami: «Dombij, neaizmirsti mani!» — vārdu sakot, ļāva vaļu tādām jūtu brāzmām, kādām parasti nemēdz ļauties šie jaunie Česterfildi *. Pols čukstēja Florensei, kamēr tā, pirms vēl durvis nebija atvērtas, ņēmās viņu silti aptlņāt: vai viņa tos dzirdot ar? Vai viņa spēšot to kādreiz aizmirst? Vai viņai esot prieks, to visu redzot? Kāds prieks viņam pašam mirdzēja acīs, to sakot viņai!

Vēlreiz viņš atskatījās atvadu sveicienam un, redzēdams visas tās sejas, kas viņam raudzījās pretī, viņš bija pārsteigts par to, cik tās bija starojošas un jautras un cik to bija daudz, un kā tās visas drūzmējās, slējās cita citai pāri kā pārpildītā amfiteātrī. Tās viņam saplūda acu priekšā kā attēli sakustinātā spogulī; bet pēc mirkļa viņš jau, cieši piespiedies Florensei, sēdēja tumšajā karietē. Kopš šīs dienas, lai kad viņš vēl domās pakavējās pie doktora Blimbera skolas, tā vienmēr notēlojās viņam tāda, kādu viņš to redzēja šai pēdējā brīdī; nekad tā vairs nelikās eksistējam patiesībā, bet kā sapņu rēgs ar neskaitāmām acīm.

Tomēi* šis vēl nebija gluži pēdējais iespaids, ko viņš paņēma līdzi no doktora Blimbera skolas. Bija vēl kas cits. Bija vēl misters Tūtss, kas negaidot pavilka karietes lodziņu uz leju un, pavisam nedabiski irgodams, uzprasīja: «Vai Dombijs ir te?» un tūlīt atkal uzbīdīja lodziņu atpakaļ, nemaz negaidīdams atbildi. Tā vēl nebija arī mistera Tūtsa pēdējā parādīšanās, jo, pirms važonis paspēja sākt braukt, Tūtss tikpat pēkšņi nolaida lodziņu otrā pusē un, ieskatījies iekšā, uz mata tāpat irgodams, sacīja: «Vai Dombijs ir te?» un pazuda uz mata tāpat kā iepriekš.

Kā Florense smējās! Pols bieži to atcerējās un atcerēdamies pats vienmēr smējās.

Bet notika daudz kas pēc tam — nākamajā dienā un vēlāk, —'par ko Polam palika visai juceklīgas atmiņas. Piemēram, kāpēc gan viņi uzkavējās dienām un naktīm pie misis Pipčinas, kad vajadzēja braukt uz mājām; kāpēc viņš gulēja gultā un Florense sēdēja pie viņa; vai tas bija viņa tēvs istabā vai tikai gara ēna uz sienas; vai viņš bija dzirdējis savu ārstu kādam sakām, ka,

ņemot vērā viņa vārgos spēkus, viņš būtu galīgi savārdzis, ja ticis aizvests projām pirms viesību vakara, ap kuru visi viņa sapņi vijušies.

Viņš pat to nevarēja atcerēties, vai bieži bija mudinājis Florensi: «Floja, mīļā, ved mani uz mājām un nekad vairs nepamet mani!» — bet domāja, ka bieži gan. Reizēm viņam pat likās, ka dzird pats sevi atkārtojam: «Ved mani uz mājām, Floja, ved mani uz mājām!»

Bet, kad bija nokļuvis mājā un viņu nesa augšā pa labi pazīstamajām kāpnēm, viņš skaidri atcerējās, kā stundām no vietas bija klausījies karietes rīboņā, kā bija gulējis uz sava sēdekļa un Florense kā vienmēr bija sēdējusi viņam blakus, bet misis Pipčina — iepretī. Viņš atcerējās arī savu veco gultiņu, kad viņu noguldīja tajā; savu tanti, mis Toksu un Sjūzenu, taču bija tur vēl kas cits arī, pavisam vēl nesen, kas viņu mulsināja.

—           Es gribu parunāt ar Florensi, lūdzu, — viņš sacīja.

—   Ar Florensi vienu pašu, tikai brītiņu!

Florense noliecās pie viņa, bet pārējie stāvēja nostāk.

—    Floja, māsiņ mīļā, vai tas nebija papa priekšnamā, kad mani ienesa no karietes?

—    Jā, brālīt.

—    Vai viņš nesāka raudāt un neiegāja savā istabā, kad redzēja mani ienesaip?

Florense papurināja galvu un uzspieda savas lūpas viņam uz vaiga.

—    Man prieks, ka viņš neraudāja, — mazais Pols teica. — Man likās, ka būtu raudājis. Nesaki nevienam, ko es tev prasīju.

XV NODAĻA KAPTEIŅA KATLA APBRĪNOJAMA ATJAUTĪBA UN VOLTERA JAUNAS RŪPES

agāja diena pēc dienas, bet Volters kā nevarēja, tā nevarēja izlemt, kas būtu darāms Barbadosas lietā; viņš pat loloja vēl vāju cerību, ka misters Dombijs, kas zina, nebūs nemaz to domājis, ko pateicis, vai varbūt grozīs savu nodomu un pateiks, ka nav nekur jābrauc. Bet, tā kā nenotika nekas tāds, kas dotu kaut niecīgāko apstiprinājumu šai iedomai (kura pati par sevi jau bija gaužām neticama), un, tā kā laiks skrēja un velti šķiest to vairs nedrīkstēja, viņš saprata, ka jāsāk rīkoties bez vilcināšanās.

Pats grūtākais Volteram bija par šo gaidāmo pavērsienu savā dzīvē pavēstīt tēvocim Solam, kam, viņš jauta, tas būs briesmīgs spēriens. Laupīt tēvocim sirdsmieru ar tik pārsteidzošu ziņu jo grūtāk nācās vēl tāpēc, ka pēdējā laikā viņiem bija sācis iet labāk un vecais virs kļuvis tik līksms, ka mazajā viesistabā atkal valdīja senā omulība. Sols noteiktajā termiņā bija nomaksājis misteram Dombijam daļu parāda un cerēja laikā nokārtot arī pārējo maksājumu; iedzīt viņu no jauna izmisumā, kur viņš tik vīrišķīgi izkūlies no grūtībām, bija gauži sāpīga nepieciešamība.

Taču nevarēja ņemties un vienkārši aizbēgt paklusām. Tēvocim jāzina tas priekšlaikus, visa bēda tikai — kā lai to viņam pasaka. Attiecībā uz jautājumu —

braukt vai nebraukt Volters nedomāja, ka viņa varā būtu brīvi izvēlēties. Misters Dombijs bija pareizi aizrādījis, ka viņš ir jauns, ka tēvoča apstākļi nav nekādi spožie, un ar skatienu, kas pavadīja šo atgādinājumu, misters Dombijs nepārprotami bija pateicis, ka Volters, protams, var palikt mājās, ja nevēlas braukt, tikai ne vairs pie Dombija un Dēla. Kā tēvocis, tā viņš taču bija misteram Dornbijam lielu pateicību parādā — un tieši Voltera paša uzgribas pēc. Sev viņš varēja atzīties, ka klusībā jau sācis zaudēt cerības iegūt kādreiz šī džentlmeņa labvēlību, un varēja nodomāt sevī, ka vienu otru reizi tas izturējies pret viņu nepelnīti nicīgi, tieši aizvainojoši. Bet, vai nu misters Dombijs pret viņu bija taisns vai netaisns, tas, kas bija pienākums vienā gadījumā, palika pienākums arī otrā, — vismaz Volters tā domāja, un pienākums ir jāpilda.

Kad misters Dombijs, nolūkodamies uz viņu, teica, ka viņš ir jauns un tēvoča apstākļi nav spīdoši, tā seja pauda nicinājumu, tik izsmējīgu un pazemojošu domu, itin kā Volters gan vislabāk izvēlētos palikt slaistos uz trūkumā nonākušā tēvoča rēķina, un tas sāpīgi aizvainoja zēna godprātīgo sirdi. Noņēmies pārliecināt misteru Dombiju — cik nu lielā mērā būtu iespējams pārliecināt bez vārdiem —, ka tas ir maldīgās domās par viņa dabu, Volters pēc sarunas par Rietumindiju centās būt vēl mundrāks un darbīgāks nekā pirms tās, ja vien cilvēks ar viņam piemītošo dzīvīgumu un dedzību spēj sevi vēl pārspēt. Viņš bija pārāk jauns un nepiedzīvojis, lai iedomātos, ka tieši šī viņa īpašība varēja misteram Dombijam arī nepatikt un ka ar to nepavisam nebūs iegūstama kunga un pavēlnieka labvēlība, ja tu nesaplaksi dūšā un radīsi gaišu, bezbēdīgu seju, dzīvodams tā dusmu ēnā, vienalga vai tām ir kāds pamats vai nav. Bet iespējams — ļoti iespējams, ka dižais vīrs šāda jaunā cildena gara izpausmē saskatīja izaicinājumu un nolēma to salauzt.

«Nu, neko darīt, galu galā jāpasaka vien būs tēvocim Solam,» Volters nosprieda un nopūtās.

Bet, tā kā Volters baidījās, ka viņam var iedrebēties balss un ka viņš varbūt nespēs parādīt tik cerības apstarotu seju, kā būtu vēlējies, ja pats vecajam vīram

to stāstīs un redzēs tā grumbainajā sejā sava paziņojuma atstāto iespaidu, viņš nolēma izmantot visspēcīgā starpnieka — kapteiņa Katla palīdzību. Tādēļ, kad pienāca svētdiena, viņš pēc brokastīm tūliņ devās projām, lai vēlreiz ielauztos kapteiņa Katla mājoklī.

Ceļā uz turieni viņš atcerējās un nevarēja nenopriecāties, ka misis Makstindžere katru svētdienas rītu mēroja tālu gabalu, lai noklausītos dievkalpojumu, kuru noturēja viņa svētība Melhisedeks Haulers, kas, pēc tam kad kādu dienu bija ticis atlaists no vietas Rietumindijas dokos uz nedibinātu aizdomu pamata (kuras pret viņu sacēlis nezināms ienaidnieks), it kā viņš urbis spirta mucās caurumiņus un pielicies ar lūpām pie tiem, bija pasludinājis pasaules bojā eju no tās dienas pēc divi gadiem pulksten desmitos no rīta un atvēris sapulču zāli Renteru * reliģiskās apvienības lēdijām un džentlmeņiem, uz kuriem jau pirmajā sanāksmē viņa svētības Melhisedeka brīdinājumi atstāja tādu iespaidu, ka, ekstāzē izpildot svēto džīgu, ar ko noslēdzās dievkalpojums, viss ganāmpulks caur griestiem iebruka apakšstāva virtuvē un salauza veļas rulli, kas piederēja kādam flo draudzes locekļiem.

To kapteinis neparastas līksmes mirklī bija pastāstījis — pa starpām ar «Daiļās Pegas» atkārtojumiem — Volteram un tēvocim tanī vakarā, kad tika nokārtots maksājums māklerim Broglijam. Kapteinis pats arī nepalaida nevienu dievkalpojumu garām turpat savas apkaimes baznīcā, kura ik svētdienas rītu uzvilka britu nacionālo karogu un kurā viņš aiz savas labās sirds — tā kā likumīgais bīdīs bija vārgs un nevarīgs — bija uzņēmies turēt modru aci pār puišeļiem un iedvesa tiem īstu bijāšanu ar savu noslēpumaino kāsīti. Zinādams, cik kapteinis uzticīgs saviem paradumiem, Volters steidzās, ko mācēja, lai notvertu viņu vēl mājās, un attīstīja tādu ātrumū, ka, iegriezdamies Brigpleisā, sev par prieku ieraudzīja kapteiņa zilos svārkus un vesti izkārtus vaļējā logā pavēdināties saulē.

Šķita gandrīz neticami, ka šie svārki un veste varētu kādreiz mirstīgām acīm parādīties bez paša kapteiņa, taču šoreiz tie tiešām nebija viņam mugurā, jo pretējā gadījumā viņa kājas — namiņi Brigpleisā nebija augsti — būtu aizsprostojušas ārdurvis, kuras bija pilnīgi brīvas. Izbrīnījies par šo atklājumu, Volters piedauzīja vienu reizi.

—     Stindžere, — viņš skaidri dzirdēja kapteini nosakām savā istabā, it kā viņam par šo troksni nebūtu jāliekas zinis. Volters tāpēc piedauzīja divi reizes.

—     Katls! — viņš dzirdēja kapteini atsaucamies; un tūlīt arī kapteinis spodrā kreklā, ar bikšturu lencēm pār pleciem, lakatu kā tauvas rituli svabadi apmetis ap kaklu un spīdīgo cepuri uzbāzis galvā, parādījās logā un, pārliecies pār platajiem, zilajiem svārkiem un vesti, raudzījās lejup.

—    Volr! — kapteinis gluži pārsteigts iesaucās, ieraudzījis Volteru.

—    Jā, jā, kapteini Kati! — atsaucās Volters. — Tas pats esmu.

—    Kas noticis, puis? — kapteinis iztrūcies jautāja.

—   Džilss tak nebūs atkal uzskrējis uz sēkļa?

—    Nē, nē, — Volters atteica. — Ar tēvoci viss ir kārtībā.

Kapteinis apliecināja savu prieku par to un teicās nokāpt lejā, ko arī izdarīja.

—    Agri gan esi atcilpojis, — kapteinis sacīja, vēl, augšup kāpjot, šaubu pilnām acīm urbdamies viņā.

—    Izskaidrojums tam tāds, kapteini Kati, — Volters teica apsēzdamies, — es baidījos, ka jūs varētu iziet, bet man ļoti vajadzīgs jūsu draudzīgs padoms.

—    To tu saņemsi, — kapteinis sacīja. — Ar ko man tevi pacienāt?

—    Tikai ar savu padomu, kapteini Kati, — Volters pasmaidīdams atteica. — Tas ir vienīgais, ko es vēlētos.

—    Nu tad liec ārā, kas uz sirds, — kapteinis sacīja.

—   Drošu prātu, manu zēn!

Volters pastāstīja kapteinim, kas bija noticis, pateica, kāds smagums nospiež viņam sirdi tēvoča dēļ un kāds atvieglojums tas būtu, ja kapteinis Katls savā labsirdībā palīdzētu viņam šo smagumu novelt. Kapteiņa Katla ārkārtīgais pārsteigums un izbrīns, ko radīja viņa priekšā pavērusies perspektīva, šo džentlmeni pakāpeniski it kā uzsūca sevī, līdz viņa seja pārvērtās tukšā, neizteiksmīgā plankumā, bet zilais uzvalks, spīdīgā cepure un kāsītis šķita zaudējuši savu valkātāju.

—     Redziet, kapteini Kati, — Volters turpināja, — kas uz mani pašu attiecas, tad es esmu jauns, kā misters Dombijs aizrādīja, un par mani nav ko bēdāt, man pašam jāizlauž ceļš dzīvē, bet, par tēvoci domājot, kā vēl šurpu nākdams ceļā apsvēru, man divos punktos jābūt sevišķi piesardzīgam. Es negribu sacīt, ka man pelnīti piekrīt gods būt viņa dzīves priekam un lepnumam, — es zinu, jūs ticat man, — un tomēr tā ir. Vai jums neliekas, ka tā ir?

Kapteinis, šķita, pūlējās iznirt no mulsinošā izbrīna dzīlēm un no jauna atgūt savu seju, taču pūles izrādījās veltas — vienīgi spīdīgā cepure pameta mēmu, neizprotamu mājienu.

— Ja es dzīvošu un būšu vesels, — Volters teica,

—   un par to es nešaubos, tad tomēr, atstādams Angliju, es diezin vai varu cerēt viņu vēl kādreiz redzēt. Viņš ir vecs, kapteini Kati, turklāt viņš ir pieradis pie zināma dzīves veida, un, ja nu uzreiz pietrūktu …

—    Stgp, Volr! Pietrūktu pircēju? — kapteinis pārtrauca, pēkšņi atdzīvojies.

—    Arī tas, — Volters teica, nogrozīdams galvu,

—     bet es gan gribēju teikt: ja viņam vispār kā pietrūktu, ar ko viņš saradis un apradis savā dzīvē. Un, ja (kā jūs tiešām ļoti pareizi ieminējāties) viņš nomirtu ātrāk tāpēc, ka zaudētu šo veikalu un visus šos priekšmetus, kurus viņš gadiem ilgi pieradis redzēt ap sevi, vai tad viņš nenomirtu vēl ātrāk, ja zaudētu . ..

—    Savu audžudēlu, — kapteinis nenocietās nepiebildis. — Pareizi!

—    Tātad, — Volters sacīja, cenzdamies runāt priecīgā balsī, — mums jādara viss iespējamais, lai viņš noticētu, ka šķirsimies tikai uz neilgu laiku, bet, tā kā es zinu labāk, kapteini Kati, vai domājos zinām labāk un tā kā man ir tik daudz iemeslu izturēties pret viņu ar mīlestību, cieņu un godbijību, es baidos, ka nekas prātīgs neiznāks, ja es pats mēģināšu viņu pārliecināt. Tas ir galvenais iemesls, kāpēc es vēlos, lai jūs viņam to pateiktu. Un tas ir pirmais punkts.

— Cieši uz labā sāna! — kapteinis piezīmēja domīgā

balsī.

—    Ko jūs teicāt, kapteini Kati? — Volters vaicāja.

—    Galvu augšā! — kapteinis dziļdomīgi atteica.

Volters nogaidīja brīdi, vai nesekos vēl kāda īpaša

piezīme no kapteiņa puses, bet, tā kā nekas vairāk netika teikts, viņš turpināja:

—     Tagad — otrais punkts, kapteini Kati. Par nožēlošanu, man jāsaka — misters Dombijs netur uz mani labu prātu. Esmu vienmēr centies veikt savus pienākumus un esmu tos veicis, cik labi vien varēdams, tomēr es viņam nepatīku. Varbūt viņš nevar sev pavēlēt kādu ieredzēt vai neieredzēt, par to es neko nesaku, es saku tikai to, ko izjūtu, — es viņam nepatīku. Uz šo vietu viņš mani sūta ne tāpēc, ka tā laba; viņš savā augstprātībā arī nepūlas iztēlot to labāku, nekā tā ir; un es ļoti šaubos, vai tā jebkad pavērs man ceļu uz augšu šai firmā, varbūt gluži pretēji: tā būs līdzeklis, kā mani novākt no ceļa un atbrīvoties no manis uz visiem laikiem. Protams, tēvocim par to nedrīkst bilst ne vārda, kapteini Kati; mums visiem spēkiem jācenšas viņam iestāstīt, ka tā ir laba, daudzsološa vieta; un, ja es jums atklāju, kāda tā īstenībā ir, tad tikai tādēļ, lai gadījuma, ja šeit kādreiz rastos iespēja sniegt man palīdzīgu roku tur tālumā, lai būtu dzimtenē draugs, kas zina manus patiesos apstākļus.

—    Volr, manu zēn, —t kapteinis atbildēja, — Zālamana sakāmvārdos tu atradīsi vārdus: «Lai mums nekad netrūktu drauga nelaimē, ne pudeles, ko viņam pasniegt.» * Kad atrodi, atzīmē.

Te kapteinis pastiepa Volteram roku — ne ar kādiem vārdiem viņš nebūtu patiesāk apliecinājis īsta drauga mīlestību un uzticību kā ar šo izteiksmīgo žestu —, tai pašā laikā atkārtodams (jo viņš lepojās ar savu precīzo un trāpīgo citātu): «Kad atrodi, atzīmē.»

—     Kapteini Kati, — Volters sacīja, abām rokām saņemdams kapteiņa milzīgo ķepu, kuru labi ja varēja aptvert divi plaukstām, — tūlīt pēc tēvoča Sola nākat jūs, kuru no visiem vairāk mīlu. Tik tiešām nav pasaulē neviena, kam es varētu drošāk uzticēties. Par to, ka

man jābrauc, es neuztraucos, kapteini Kati; kāpēc lai es uztrauktos! Ja no brīva prāta es varētu iet savu laimi meklēt, ja no brīva prāta varēju aizbraukt kā vienkāršs matrozis, ja no brīva prāta un uz savu risku varētu doties kaut uz pašu pasaules malu, — ar prieku es autos kājas. Priecīgu prātu es būtu aizbraucis jau pirms pēris gadiem un izmēģinājis laimi, kas no tā iznāk. Bet tas nesaskanēja ar mana tēvoča gribu un tiem plāniem, kādus viņš kala manai nākotnei, un tā es liku prātus pie malas. Bet man tā vien liekas, kapteini Kati, ka mēs visu laiku esam mazliet alojušies; un, ja jau tiek runāts par manām nākotnes izredzēm, tad jēsaka, — mans stāvoklis Dombija firmā nav ne par matu labāks kā pirmajā dienā, kad tur iestājos, — drīzāk jau Jaunāks mazliet, jo pretējā gadījumā firma būtu vēlīgāka pret mani, kā tas diemžēl nav.

—     Griezies atpakaj, Vitington, — kapteinis nomurdēja, pēc tam kad labu laiku bija nolūkojies Volterā.

—     Jā, — Volters atbildēja smiedamies, — baidos, kapteini Kati, ka nāksies griezties atpakaļ daudz reižu, pirms atgadīsies tāda laime kā viņam. Tas jau nenozīmē, Ra es žēlojos, — viņš piebilda ar viņam raksturīgo dzīvīgumu, dedzību un enerģiju. — Nav man par ko žēloties. Esmu nodrošināts. Es varu iztikt. Aizbraukdams es atstāju tēvoci jūsu ziņā, un nevienam es viņu nevaru atstāt drošāk kā jums, kapteini Kati. To visu es jums stāstīju ne tāpēc, ka es butu izmisis, nē, bet lai jūs pārliecinātu, ka Dombija firmā man nav nekādas teikšanas, ne izvēles, un, kur mani sūta, tur man jāiet, ko man piedāvā, tas jāņem par labu. Tēvocim labāk, ka mani aizsūta projām, jo misters Dombijs ir tēvocim vērtīgs draugs, ko viņš jau pierādījis, — jūs zināt, kad, kapteini Kati, — un es esmu pārliecināts, ka viņš nebūs mazāk vērtīgs, ja nebūs manis, kas viņu saīdzina katru dienu. Tātad — lai sveicināta Rietumindija, kapteini Kati! Kā tur tā dziesma skan, ko jūrnieki dzied:

Prom uz Barbadosostu, zēni!

Līksmāk!

Atstājam Angliju veco, zēni!

Līksmāk!

Te kapteinis norēca piedziedājumu:

O, līksmāk, līksmāk!

O, lī-ī-ī-ksmāk!

Pēdējā rinda sasniedza kāda rūdīta šķipera — pretējās mājas iedzīvotāja jutīgās ausis, kurš ne visai skaidrā galvā pietrūkās no gultas, atrāva logu vaļā un pāri ielai pilnā rīklē piebalsoja kapteinim, radot lielisku efektu. Kad pēdējo noti vairs nekādi nebija iespējams ilgāk pavilkt, šķiperis noauroja pērkonīgu «Ahoi!», kas bija domāts pa pusei kā draudzīgs sveiciens, pa pusei kā pierādījums, ka viņam nebūt vēl nav elpas aptrūcis. Pēc tam viņš logu atkal aizvēra un likās atpakaļ gultā.

—     Bet nu, kapteini Kati, — Volters sacīja, pasniegdams viņam zilos svārkus un vesti un steidzīgi rosīdamies, — ja jūs nāksit un pastāstīsit tēvocim šo jauno ziņu (ko viņam pēc taisnības jau sendienām būtu vajadzējis pavēstīt), es, ziniet, atstāšu jūs pie durvīm un iešu paklaiņot līdz pēcpusdienai.

Kapteinis acīmredzot bija ne visai iepriecināts par šo uzdevumu un, likās, ļoti šaubījās, vai maz spēs to izpildīt. Viņš taču Voltera nākamo dzīvi un piedzīvojumus bija izkārtojis pavisam citādi, pilnīgi pēc sava prāta un patikšanas; tik bieži bija pats sevi noslavējis par atjautību un tālredzību, ko parādījis šai izkārtojumā, un bija atzinis to tfk pilnīgu un pabeigtu, ka tur vairs ne ko pielikt, ne atņemt, un nu viņam jāpiedzīvo, ka visas gaisa pilis uzreiz sagrūst, un pat jāpalīdz vēl graut, —; tur nācās saņemties visiem spēkiem. Turklāt kapteinim ļoti grūti bija izkraut krastā savas vecās iedomas un uzņemt uz klāja jaunu kravu ar tādu steigu, kādu prasīja apstākļi, un tā, lai abas kravas nesajauktu un nesamainītu. Tālab, kur viņam tagad vajadzēja raut mugurā zilos svārkus un vesti ar tādu straujumu, kas vienīgais turētos solī ar Voltera omu, viņš pagaidām pilnīgi atteicās ietērpties šai ģērbā un pateica Volteram, ka šitik svarīgā lietā šis lūgtu atļauju «maķenīt pakodīt nagus».

—    Tas man vecs paradums, — kapteinis sacīja,

—   jau piecdesmit gadus. Ja tu redzi Nedu Katlu kodām nagus, tad zini, ka Neds Katls atrodas uz sēkļa.

Pēc tam kapteinis Katls iekoda zobus dzelzs kāsītī, it kā par īstu roku to noturēdams, un ar viedu, dziļdomīgu vaigu, kāds mēdz būt, koncentrējoties filozofiskām pārdomām vai nopietniem pētījumiem, sāka jautājumu vispusīgi un rūpīgi apspriest.

—    Man ir kāds draugs, — kapteinis izklaidīgi murmināja, — bet tas pašlaik apbraukā Vitbijas piekrasti. Tam nu gan netrūktu padoma šai jautājumā, kā jebkurā citā, kāds pagadītos; viņš tev dos i parlamentam sešus gājienus priekšā un tikpat beigās to savinnēs. Divi reizes šis vīrs ir pārkritis pār bortu, — kapteinis teica,

—    bet viņam tas bijis nebijis. Savā mācības laikā trīs nedējas (ar pārtraukumiem) viņš tika dauzīts ar dzelzs bultskrūvi pa galvu, un tomēr šo zemi nav minis vīrs ar gaišāku galvu.

Lai kā Volters arī respektēja kapteini Katlu, taču klusībā nopriecājās, ka šis gudrais pašlaik nesasniedzams, un cerēja, ka izkulsies no grūtībām, pirms tā gaišo prātu varētu izmantot.

—    Ja tu ņemtos un parādītu šim vīram boju Norā *, Volr, — kapteinis turpināja tādā pašā garā, — un apvaicātos, kādas ir viņa domas par to, viņš tev pateiktu tādas domas, kurām nebūtu vairāk sakara ar šo boju kā tava tēvoča pogām. Un tomēr šo zemi nav minis vīrs — vismaz ne uz divi kājām —, kas varētu viņam blakus stāties. Ir tuvumā ne!

—    Kā viņu sauc, kapteini Kati? — Volters ieprasījās, nolēmis, ka jā pa interesējas taču par kapteiņa draugu.

—    Viņu sauc Bansbijs, — kapteinis atbildēja. — Bet, ak tētīt, viņš, es tev saku, varētu saukties šādā vai tādā vārdā — vīrs ar tādu galvu!

Kāda īsti doma slēpās šai kapteiņa pēdējā slavinājumā, to viņš tā ir nepaskaidroja tālāk; Volters necentās to arī izdibināt. Jo, kad viņš ar sev un savam stāvoklim atbilstošu rosmīgumu sāka vēlreiz apcerēt sava grūtā jautājuma galvenos punktus, viņš drīz vien atklāja, ka kapteinis kā pirmāk ir iestidzis domu muklājā un, kaut arī cieši viņu uzlūkoja no savu mežīgo uzacu apakšas, acīmredzot ne viņu redz, ne dzird, bet prāto, nevarēdams neko izprātot.

Patiesībā kapteinis Katls perināja tik grandiozus plānus, ka ne tikvien kā neatradās vairs uz sēkļa, bet drīz jau peldēja dziļdziļos ūdeņos, kur nevarēja dibenu sataustīt savai tālredzībai. Pamazām kapteinis atskārta, ka ir notikusi alošanās un ka drīzāk gan kļūdījies Volters, nevis viņš; proti, ja arī ir padomā kāds projekts, saistīts ar Rietumindiju, tad ne tuvu tāds, kādu iedomājas Volters, kas vēl ir jauns un pārsteidzīgs savos spriedumos, bet tas var būt vienīgi nodoms jo ātrāk pavērt Volteram ceļu uz laimi. «Ja nu ari būtu iemeties kāds niecīgs ķiņķis viņu attiecībās,» kapteinis prātoja, domādams Voltera un mistera Dombija attiecības, «tad lai tikai īstā laikā pasaka vārdu viņu abu draugs, un ķiņķis tiks izstiepts, izlīdzināts un viss būs atkal kārtībā.» Šādi apsvēris jautājumu, kapteinis Katls secināja: tā kā viņam jau bijis lemts prieks iepazīties ar misteru Dombiju, pavadot Braitonā patīkamu pusstundu šī džentlmeņa sabiedrībā (tanī rītā, kad viņi aizņēmās naudu), un, tā kā divi labāko aprindu vīri, kuri labi saprotas un abi vēlas nokārtot lietas labvēlīgā garā, var viegli tikt pāri šāda veida niecīgiem sarežģījumiem un pāriet pie reāliem faktiem, — tad viņš uzskata par savu drauga pienākumu, nesakot pagaidām Volteram ne vārda, doties taisnā ceļā uz mistera Dombija mājām, pateikt sulainim: «Būsit, mīļais, tik laipns un pieteiksit misteram Dombijam kapteiHi Katlu,» — droši un paļāvīgi ieiet pie mistera Dombija, ieķerties ar kāsīti viņa pogcaurumā, pārrunāt visu, nokārtot lietu un ar triumfu aiziet.

Kad kapteiņa galvā dzima šī doma un lēnām, pakāpeniski nobrieda šādā lēmumā, viņa seja noskaidrojās kā miglains rīts, kad tas, miglu nometis, atdod vietu saulainai dienai. Viņa uzacis, kas tik bezgala draudīgi bija sabozušās, izlīdzinājās un rāmi nogula savā vietā; acis, kas, viņam pārlieku spriegi domājot, bija gandrīz aizvērušās, brīvi atvērās; smaids, kas sākuma paplaiksnījās tikai trijos punktiņos — labajā lūpu kakliņā un abu acu kaktiņos, pamazām pārlija pār visu seju un, uzvirmojis pierē, pasvieda uz augšu spīdīgo cepuri, it kā ari tā būtu atradusies uz sēkļa un nu reizē ar kapteini Katlu laimīgi nokļuvusi atkal dziļūdeņos.

Pēdīgi kapteinis pārstāja kodīt nagus un teica:

—    Nu, Volr, manu zēn, tagad tu vari man palīdzēt iekāpt šai mundierī.

Kapteinim prātā bija viņa svārki un veste.

Volters pat iedomāties nevarēja, kādēļ kapteinis tik daudz nopūlas ar sava kaklauta sakārtošanu, nokārušos stūrus saripinādams kā sivēnastes, tad izvērdams tās caur masīvu zelta gredzenu, uz kura kāda miruša drauga piemiņai bija uzgleznots kaps dzelzs margu iežogojumā un viens koks. Prātā viņam nenāca, kādēļ kapteinis savilka krekla apkakli tik augstu, cik vien atļāva īru apakšveļa, tādā veidā izgreznodams sevi ar īstiem zirgiemauktu pieačiem, un kādēļ novilka kurpes un uzāva lepnos puszābakus, kurus viņš valkāja tikai sevišķos gadījumos. Kad beidzot kapteinis bija uzcirties pēc sirds patikas un apskatījis sevi no galvas līdz kājām mazā spogulītī, kuru šim nolūkam nokabināja no naglas, viņš paņēma savu pumpaino nūju un paziņoja, ka nu ir gatavs gājējs.

Sorei?, kad viņi izgāja uz ielas, kapteinis soļoja cienīgākā gaitā nekā parasti, bet Volters nodomāja, ka to dara puszābaki, un sevišķu uzmanību tam nepievērsa. Nebija viņi vēl tālā gabalā, kad ceļā pagadījās sieviete, kas pārdeva puķes, un kapteinis, it kā pēkšņi ko lielisku iedomādamies, apstājās un nopirka vislielāko saišķi no viņas groza — krāšņu jo krāšņu, vēdekļveidīgu buķeti, tepat vai divarpus pēdas apkārtmērā, sakārtotu no košākajiem ziediem, kādi vien redzēti.

Apbruņojies ar šo mazo velti, domātu misteram Dombijam, kapteinis sekoja Volteram; nonākuši pie instrumentu meistara durvīm, viņi abi, jautājoši viens otru uzlūkodami, apstājās.

—    Jūs iesit iekšā? — Volters vaicāja.

—    Jā, — kapteinis atbildēja, saprazdams, ka papriekšu jātiek no Voltera vaļā, lai uzsāktu tālāko, ka prātīgāk būs atlikt padomāto vizīti uz vēlāku stundu.

—    Un jūs neko neaizmirsīsit? — Volters vēl noprasīja.

—    Nē, — kapteinis atteica.

—    Es tūliņ dodos pastaigā, — Volters sacīja, — un tad es jūs vairs netraucēšu, kapteini Kati.

—   Aplaid vien labi garu līkumu, manu zēn, — kapteinis vēl uzsauca viņam nopakaļis.

Volters pamāja ar roku par zīmi, ka viņš liks to vērā, un gāja savu ceļu.

Nekāda sava īpaša ceļa viņam nebija, bet viņš nolēma doties ārā no pilsētas, kur brīvā dabā varētu pārdomāt par savu gaidāmo, nezināmo dzīvi un, guļot zem kāda koka, visu labi apsvērt. Viņš nezināja labākas vietas par Hemstedas apkaimi un nezināja uz turieni labāka ceļa par to, kas veda gar mistera Dombija namu.

Tas bija tikpat stalts un tikpat drūms kā vienmēr, kad, garām iedams, viņš uzmeta acis īdzīgajai fasādei. Visas štoras bija nolaistas, tikai augšējie logi stāvēja plaši vaļā, un liegais vējš, purinādams un plivinādams to aizkarus, vienīgais kaut cik atdzīvināja šī nama ārējo izskatu. Klusiem soļiem Volters pagāja tam garām un jutās laimīgs, kad to un vēl pāris namu bija atstājis sev aiz muguras.

Tad viņš atskatījās atpakaļ, — ar interesi, kādu allaž izraisīja šis nams kopš atgadījuma ar pazudušo meiteni pirms vairākiem gadiem, un sevišķi vērīgi viņš nolūkojās uz augšējiem logiem. Kamēr viņš tur tā kavējās, pie durvīm pieripoja grezna kariete, no kuras izkāpa cienīga izskata džentlmenis melnā uzvalkā ar masīvu pulksteņa važu un iegāja iekšā. Vēlāk, atcerēdamies šo džentlmeni ar v4ņa karieti, Volters nešaubījās, ka tas bijis ārsts, un nu uzmācās jautājums, kurš tur varētu būt slims. So atklājumu viņš izdarīja tikai tad, kad bija jau krietnu gabalu nostaigājis, izklaidīgi domādams par citām lietām . ..

Tomēr ar šo pašu māju saistījās viņa domas, jo Volters mierināja sevi cerībām, ka varbūt pienāks laiks, kad daiļā meitene, viņa senā draudzene, kura kopš tās dienas viņam bija tik pateicīga un tik ļoti priecājās viņu redzēt, varēs aizlikt vārdu savam brālim par viņu un ar savu ietekmi likt atspīdēt vēl saulei viņa dzīvē. Viņam patika par to sapņot — vairāk gan šobrīd tīksminoties domām, ka Florense visu to laiku viņu atcerēsies, nekā priecājoties par kādiem dzīves labumiem, ko viņš varētu iegūt; taču cita saprātīgāka doma čukstēja: ja arī būs tad vēl dzīvs, viņš būs otrā pusē okeānam un aizmirsts, bet viņa — apprecējusies, bagāta, lepna, laimīga. Kur apstākļi tā būs mainījušies, viņai nebūs iemesla atcerēties viņu vairāk kā jebkuru savu vecu rotaļlietu. Nē, nē, ne tik vēl.

Taču Volters tik ļoti idealizēja jauko meitenīti, kuru bija atradis apmaldījušos trokšņainajās ielās, un tik cieši saistīja Florensi ar viņas naivajiem pateicības vārdiem tovakar un to atklātību un sirsnību, ar kādu viņa tos izteica, ka viņš nosarka par sevi kā par neslavas cēlāju, kad bija aizprātojies tiktāl, it kā viņa jebkad varētu kļūt lepna un augstprātīga. No otras puses, Voltera domām un pārdomām piemita tāda dīvainība, ka viņam arī tā jau šķita gandrīz vai neslavas celšana, ja viņš savā iztēlē raudzījās uz Florensi kā uz pieaugušu sievieti, ja domāja par viņu citādi nekā par to vaļsirdīgo, apburošo, maigo meitenīti, kāda viņa bija Labās misis Braunas laikā. Vārdu sakot, Volters atskārta, ka tik daudz prātot par Florensi galu galā nav nekāda prāta un ka prātīgākais, ko viņš var darīt, ir saglabāt atmiņā tfiņas tēlu kā kaut ko bezgala dārgu, nesasniedzamu, nemainīgu un neskaidru, — tikai ar to skaidrību, ka tam pieder vara sagādāt viņam prieku un kā ar eņģeļa roku atturēt viņu no katra negodīga soļa.

Ilgi Volters pastaigājās todien pa ārpilsētas zaļo pasauli, klausīdamies putnu dziesmās, baznīcu zvanos un pilsētas apslāpētajā murdoņā, ieelpodams saldu smaržu, reizreizēm pavērdamies uz dūmakaino apvārsni, aiz kura atradās okeāns, kas viņam drīzumā jāšķērso, un viņa norīkojuma vieta; tad vēl pārslīdinādams skatienu pār Anglijas zaļo mauru un dzimtenes ainavu. Taču diezin vai jel reizi viņš noteikti padomāja par savu braūcienu; tā vien likās, ka viņš bezbēdīgi atliek pārdomas no stundas uz stundu, no minūtes uz minūti, tomēr visu laiku turpinādams prātot.

Zaļie lauki bija palikuši Volteram jau aiz muguras, un viņš, tāpat vēl aizsapņojies, gurdi soļoja mājup, kad izdzirda kāda vīrieša uzsaucienu, pēc tam tūliņ skaļu sievietes balsi, kas uzrunāja viņu vārdā. Izbrīna pārņemts, viņš spēji pagriezās un ieraudzīja, ka netālu bija apstājusies īrēta kariete, kas brauca pretējā virzienā, ka važonis no savas bukas skatās atpakaļ un met viņam zīmes ar pātagu, bet jauna sieviete, izliekusies pa logu, enerģiski māj ar roku un aicina viņu. Pieskrējis pie karietes, viņš pārliecinājās, ka jaunā sieviete ir mis Nipere un ka mis Nipere ir tā uztraukusies, ka nezina, ko iesākt.

—           Stegsa Dārzus, mister Volter! — mis Nipere sauca.

—    O, lūdzu, lūdzu, esiet tik labs!

—    Ko? — atsaucās Volters. — Kas noticis?

—    O, mister Volter, Stegsa Dārzus, esiet tik labs! — Sjūzena nerimās.

—     Nu paklau tik! — važonis izsaucās, ar tādu kā jūsmas pilnu izmisu sūdzēdamies Volleram. — Tā, rau, šī jaunā lēdija maļ vienu un to pašu tepatās vai apaļu stundu, vienā gabalā mani komandierē, es tik ir zinu kā kulties ārā no aklajām ielām, kurās viņai labpatikšana mani iedzīt. Kādi tik braucēji savā laikā nav izsēdējušies šai karietē, bet, jāndie, šitāds vēl nebija redzēts.

—    Vai jūs gribat nokļūt uz Stegsa Dārziem, Sjūzen? — Volters apvaicājās.

—    Kā tad! Viņa grib braukt turpam! KUR TA TAS IR? — važonis norēca.

—     Es nezinu, kur tie ir! — Sjūzena izmisusi izsaucās. — Mister Volter, rei,z es tur pati biju ar mis Floju un mūsu nabaga mazo nfīlulīti māsteru Polu, tieši todien, kad jūs atradāt Sitijā mis Floju, jo atpakaļceļā mēs viņu pazaudējām, misis Ričardse un es, un trakais bullis, un misis Ričardses vecākais, un, lai gan arī pēc tam es vēl tur liku bijusi, tomēr neparko nevaru atcerēties, kur tie ir, man liekas, tie ir zemē iegrimuši. O mister Volter, nepametiet mani, Stegsa Dārzus, lūdzu, lūdzu! Mis Flojas mīlulītis — mūsu visu mīlulītis — mazais, klusais, lēnais māslers Pols, O, misler Volter!

—    Ak die's! — Volters iesaucās. — Vai viņš ļoti slims?

—     Jaukais ziediņš! — Sjūzena vaimanāja, rokas lauzīdama. — Ieņēmies prātā, ka gribot redzēt savu aukli, un es braucu, lai atvestu to pie viņa gultas, misis Stegsu no Pollijas Tūdlas dārziem, palīdziet tak, lūdzami, kāds!

Viss dzirdētais Volteru dziji aizkustināja, un nu, kad viņš bija izpratis Sjūzenas uzdevuma nopietnību, viņam tūdaļ pielipa tās trauksmainība, un viņš metās tai palīgā ar tādu dedzību, ka važonim nācās pacensties, lai tiktu viņam līdzi, kad viņš skrēja pa priekšu, visur un visiem prasīdams ceļu uz Stegsa Dārziem.

Nebija vairs tādas vietas kā Stegsa Dārzu. Tā bija pazudusi no zemes virsas. Kur kādreiz bija čurnējušas vecas, satrūdējušas lapenes, tur tagad pilis slēja torņus gaisā un gigantisku apmēru granīta kolonas aiz tām pavēra skatu uz dzelzceļa pasauli. Nožēlojamā klajotne, kur senāk rēgojās visādu lūžņu un atkritumu kaudzes, bija pazudusi kā ūdenī iekritusi: tur netīrumu vietā bija rindām saaugušas noliktavas, pilnum pilnas bagātiem dārgu preču krājumiem. Kādreizējās nomaļās ielas tagad mudžēja no gājēju un braucēju drūzmas; jaunās ielas, kas agrāk aprāvās, dūšu zaudējušas, dubļu un ratu grambu priekšā, veidoja pašas savas patstāvīgas pilsētas, radīdamas sev vēlamas labierīcības un ērtības, par*kurām neviens netika ne domājis, ne sapņojis, kamēr tās nebija uzradušās. Tilti, kas nekur nebija veduši, veda uz villām, dārziem, baznīcām un uz veselīgām publiskām pastaigu vietām. Namu karkasi un aizsāktās ielas bija izveidojušies tvaika ātrumā un nu kā tāds milzu vilciens traucās iekšā laukos.

Turpretī apkārtnes iedzīvotāji, kas negribēja dzelzceļu atzīt tā tapšanas laikā, nu jau bija pieņēmušies prātā un savus maldus nožēlojuši, kā to šādā gadījumā būtu darījis ikviens kristīgais, un tagad dižojās ar savu vareno, veiksmīgo radagabalu. Tur manufaktūras veikalos turēja audumus, izrakstītus dzelzceļa zīmējumiem, un avīžnieku skatlogos dzelzceļnieku žurnālus. Šeit bija dzelzceļnieku viesnīcas, kafejnīcas, mēbelētas istabas, pansijas; dzelzceļu plāni, kartes, skati, apvāki, pudeles, sviestmaižu kārbas un vilcienu saraksti; dzelzceļa īrējamo kariešu un kebu stāvvietas, dzelzceļa omnibusi, dzelzceļa ielas un celtnes un dzelzceļa liekēžu, parazītu un pielīdēju bez skaita. Šeit pat pulksteņus regulēja pēc dzelzceļa laika, it kā saule būtu atkāpusies no saviem pienākumiem. Starp pievārētajiem bija arī skursteņslauķis, kādreizējais Stegsa Dārzu neticīgais, kas tagad dzīvoja apmestā trīsstāvu mājā un reklamēja sevi uz lakotas tāfelītes ar astainiem zelta burtiem par dzelzceļu mehāniskās dūmvadu tīrīšanas uzņēmēju.

Uz šo lielo pārvērtību pasaules centru un no tā dienu un nakti nepārtraukti atplūda un aizplūda pulsējošas straumes līdzīgi tās dzīvo asiņu plūsmai. Ļaužu jūra un preču kalni, kas desmitiem reižu diennaktī mēroja ceļu gan vienā virzienā, gan otrā, radīja šai kvartālā mūžīgi kūsājošu nemieru. Pat ēkas šķita izrādām tieksmi iekrauties vagonos un mazliet pavizināties. Apbrīnot varēja parlamenta locekļus, kuri pirms gadiem divdesmit vēl gardi smēja par inženieru neprātīgajām dzelzceļa teorijām un jautājumu krustugunīs šaustīja tos zobgalībām, bet tagad, pulksteņus rokā turēdami, devās uz ziemeļiem, pa elektrisko telegrāfu iepriekš padevuši ziņu, ka ieradīsies.

Uzvaru guvušās lokomotīves dienu un nakti savā darba gaitā dārdināja gaisu kaut kur tālumā vai arī, viegli atripojušas ceļa galā un kā iedresēti drakoni ieslīdējušas norādītajos nodalījumos, ar collas noteiktību iemērītos to uzņemšanai, stāvēja tur šņākdamas un drebēdamas, likdamas visām sienām notrīcēt, it kā taisītos izplesties aiz varena, vēl neapzināta spēka un dižu, vēl nedarītu darbu npjausmās.

Bet Stegsa Dārzi bija pilnīgi no zemes noslaucīti. Ak vai, tai dienai, kad «ne pēda Anglijas zemes» — uz kuras atradās Stegsa Dārzi — nebija droša no uzbrucēja!

Beidzot pēc ilgas un veltīgas taujāšanas Volters, kam pēdās sekoja kariete un Sjūzena, saslapa vīru, kurš kādreiz dzīvojis šai pazudušajā zemē un kurš nebija neviens cits kā jau pieminētais skursteņslauķis, pieņēmies resnumā un ieņēmies divreiz piedauzīt pats pie savām durvīm. Šis pazīstot Tūdlu labi, tā viņš teica. Vai viņam nebijusi kāda darīšana ar dzelzceļu?

—    Jā, ser, jā! — Sjūzena Nipere sauca no karietes loga.

—    Kur viņš tagad dzīvo? — Volters nepacietīgi jautāja.

Viņš dzīvojot vienā no Kompānijas pašas namiem; otrais pagrieziens pa labi, ieiet sētā, pāriet tai pāri, un atkal otrais pagrieziens pa labi. Tas esot vienpadsmitais numurs; atrast būšot viegli, bet, ja nu nevarot, tad lai tikai paprasot pēc Tūdla — lokomotīves kurinātāja, kurš katrs viņiem parādīšot, kura esot Tūdla māja.

Iepriecināta par tik negaidītiem panākumiem, Sjūzena mešus izmetās no karietes, ieķērās Volteram elkonī un aizelsusies skrēja kājām, pametusi karieti, lai gaida, kamēr nāks atpakaļ.

—    Vai puisēns ilgi jau slimo? — Volters skrienot ieprasījās.

—     Kur tas laiks jau kā slims, bet neviens nedomāja, ka tik nopietni, — Sjūzena atbildēja, niknā sašutumā piebilzdama: — Ak, tie Blimberi!

—    Blimberi? — Volters brīnījās.

—    Šitādā brīdī kā pašlaik, mister Volter, — Sjūzena sacīja, — kur tik daudz likstu un bēdu, par ko domāt, es nevarētu sev piedot, ja sāktu izgāzt dusmas uz kādu, īpašīgi vēl uz tiem, par kuriem mūsu dārgumiņš Pols labu vien runā, bet to tak gan es drīkstu novēlēt, lai šo famīliju izsūta darbos uz kādu akmeņainu apgabalu jaunus ceļus kaplēt un lai šī mis Blimbere kāto visiem pa priekšu ar kapli rokā!

Pēc tam mis Nipere atvilka elpu un sāka soļot vēl naigāk, it kā ar šo dīvaino novēlējumu būtu smagumu no sevis novēlusi. Volters, kam pašam jau sāka elpas aptrūkt, steidzās uz priekšu, tālāk vairs neizvaicādams, un drīz jau arī abi kā vēja nesti uzbrāzās nelielām durvīm un iegāja glīti uzkoptā dzīvojamā istabā, stāvgrūdā pilnā ar bērniem.

—    Kur misis Ričardse? — Sjūzena, lūkodamās apkārt, izsaucās. — O, misis Ričardse, misis Ričardse, brauciet man līdzi, mīļā, labā!

—    Ak tu tētīt, tā tak Sjūzena! — Pollija, izbrīna pārņemta, izsaucās, ar savu atklāto, laipno vaigu un kuplo augumu iznirdama no bērnu pūlīša.

—          Jā, misis Ričardse, tā pati esmu, — Sjūzena atbil

dēja, — un vēlētos, kaut es tā nebijusi, — lai arī tas neizklausās visai glaimojoši —, bet mazais māsters Pols ir ļoti slims un šodien savam papum teica, šim gribētos redzēt, kāda izskatoties šā auklīte, un viņš un mis Floja stipri cerē, ka jūs atbrauksit man līdzi,,. un misters Volters, misis Ričardse… aizmirstiet vecas pārestības un parādiet laipnību mazajam mīlulim, kura dzīvībiņa taisās jau iztfzist. O, misis Ričardse, dziest jau ārā!

Sjūzena Nipere sāka raudāt, un Pollija arī nevarēja vairs asaru noturēt, viņā skatīdamās un klausīdamās; bērni visi aplipa ap māti (klāt bija nākuši vēl daži jauni), un misters Tūdls, kas nesen bija pārbraucis mājās no Birmingemas un beidza pašlaik ēsl pusdienas no savas bļodiņas, nolika pie malas nazi un dakšiņu un pasniedza sievai cepuri un šalli, kas karājās aizdurvē; tad uzsita viņai uz pleca un teica, vairāk tēvišķīgu jūtu mudināts nekā daiļrunīgi: — Staigā, Pollij!

Tā viņi atgriezās pie karietes daudz drīzāk, nekā važonis bija gaidījis; Volters, novietojis Sjūzenu un misis Ričardsi karietē, pats apsēdās uz bukas, lai vairs nebūtu jāmaldās, un nogādāja viņas abas sveikas un veselas mistera Dombija nama priekštelpā, kur viņš starp citu pamanīja guļam milzu buķeti, kas viņam gaužām atgādināja to, kuru no rīta, viņam pašam klātesot, bija nopircis kapteinis Katls. Viņš labprāt būtu vēl pakavējies, lai uzzinātu ko vairāk par mazo slimnieku, vai arī mīju prātu būtu gaidījis ilgi jcv ilgi gadījumam, ja ievajadzētos izdarīt tam kaut sīkāko pakalpojumu, taču, sāpīgā apziņā saprazdams, ka misteram Dombijam šāda izturēšanās liktos pārdroša un uzmācīga, lēni pagriezās un skumju un raižu pilnu sirdi devās projām.

Bet nebija viņš vēl piecu minūšu gājienā no namdurvīm, kad viņu panāca kāds vīrs un lūgtin lūdzās, lai griežoties atpaka]. Volters sekoja tam, cik vien ātri spēdams, un, skumju nojausmu mākts, iegāja drūmajā namā.

16.NODAĻA KO VIĻŅI VIENMĒR STĀSTĪJA

ols vairs nepiecēlās no savas gultiņas. Viņš gulēja pavisam mierīgi, klausīdamies ielas trokšņos, neko daudz nelikdamies zinis, kā laiks aizrit, bet vērodams to un vērodams visu, kas ap viņu notiek, savām pētījošām acīm.

Kad saules stari iespraucās viņa istabā caur čaukstošajiem aizkariem un virmoja uz pretējās sienas kā zeltains ūdens, viņš zināja, ka tuvojas vakars un ka debesis ir nosārtušas un skaistas. Kad saules vizma sāka dzist un pār sienu krēsla klāties, viņš vēroja, kā tā tumst, tumst un satumst naktī. Tad viņš domāja par to, kā pašlaik garajās ielās spīguļo laternu rindas un kā pār visu līst kluso zvaigžņu mirga. Viņa fantāzijām piemita dīvaina tieksme aizklīst uz upi, kura, kā viņš zināja, tecēja caur šo lielo pilsētu; un tagad viņš iztēlojās, cik tā ir melna un cik dziļa izskatās, kad tajā atmirdz zvaigžņu miriādes, bet visvairāk viņam bija jādomā par to, cik tā nenogurdināma, cik neatlaidīgi veļ viļņus, traukdamās pretī jūrai.

Vēlāk, jau dziļā naktī, kad soļi uz ielas kļuva tik reti, ka varēja tos sadzirdēt tuvojamies, varēja saskaitīt, kad tie devās garām, un pazaudēt, kad izdzisa tālumā, viņš mēdza gulēt un vērot daudzkrāsaino apli ap sveces liesmiņu un pacietīgi gaidīt ritu. Vienīgi straujā,

steidzīgā upe traucēja viņa mieru. Brīžam viņš sajuta dziņu lūkot to apstādināt — apturēt savām bērna rociņām, aizsprostot tai ce|u ar smiltīm, bet, kad redzēja, ka tā plūst un plūst neapturama, viņš iekliedzās. Bet vajadzēja tikai padzirdēt Florenses balsi — Florense vienmēr sēdēja pie viņa —, un projām bija viss satraukums un nemiers; pieglaudis savu nabaga galviņu māsas krūtīm, viņš stāstīja tai savu sapni un smaidīja.

Kad rītausma sāka blāzmoties, viņš gaidīja sauli, un, kad tās spožā gaisma sāka dzirkstīt istabā, viņš iedomājās — iedomājās, viņš redzēja —! kā baznīcu augstie torņi slejas pret rīta debesīm, kā pilsēta mostas un uzsāk atkal rosmes pilnu dzīvi, kā upe laistās un vizuļo, veldama viļņus (bet tikpat strauja kā aizvien), un cik sudrabaini mirdz lauki rīta rasā. Pazīstamas skaņas un saucieni drīz ieskanējās no ielas; kalpotāji mājās bija piecēlušies un sāka rosīties; viena otra seja ielūkojās pa durvīm, un klusas balsis apvaicājās kopējiem, kā viņš jūtas. Pols katrreiz atbildēja pats:

—    Man ir labāk. Man ir daudz labāk, pateicos! Pasakiet to papam!

Dienas kņada, ratu graboņa un ļaudis, uz priekšu atpakaļ staigādami, viņu pamazām nogurdināja, un viņš iesnaudās, vai atkal no jauna viņu sāka vajāt domas — zēns laikam gan nebūtu varējis pateikt, vai tas notika miegā vai nomoda brīžos, — domas par šo nevaldīgo, straujo upi.

—     Saki, Floja, — vai tad viņa tiešām nekad neapstāsies? — viņš reizēm vaicāja māsai. — Man liekas, viņa rauj mani sev līdzi.

Taču Floja vienmēr prata viņa satrauktos prātus nomierināt; un viņa lielākais dienas prieks bija pierunāt to, lai noliek galvu uz viņa spilvena un atpūšas.

—    Tu vienmēr norūpējies par mani, Floja. Ļauj tagad man parūpēties par tevil

Vienā gultas stūrī viņam salika spilvenus, un, pret tiem atzvilis, viņš sēdēja, kamēr Florense gulēja viņam blakus, itin bieži paliekdamies uz priekšu, lai to noskūpstītu, un pačukstēdams tiem, kas atradās istabā, ka māsiņa ir nogurusi un ka tā daudz nakšu pavadījusi bez miega, sēdēdama pie viņa.

Un ta dienas spožums un karstums pamazām vien izdzisa, un atkal zelta ūdens strūklas margoja uz sienas.

Viņu apmeklēja trīs iespaidīgi ārsti — tie parasti satikās lejā un visi reizē nāca augšā —, un istabā valdīja tāds klusums un Pols ar tādu uzmanību vēroja tos (kaut nekad nevienam neprasīja, ko viņi runājuši), ka mācēja pat atšķirt to pulksteņu tikšķienus. Taču viņa interesi visvairāk saistīja sers Pārķers Pepss, kas katrreiz nosēdās uz viņa gultas malas. Jo Pols jau sen kā bija dzirdējis, ka šis džentlmenis bijis pie viņa māmulītes, kad tā, Florensi spiezdama pie sirds, nomirusi. Un to viņš nespēja aizmirst. Viņš mīlēja doktoru Pepsu par to. Viņš nebaidījās.

Cilvēki, kas bija ap viņu, mainījās tikpat neizprotamā kārtā kā tanī pirmajā vakarā pie doktora Blimbera — izņemot Florensi; Florense palika vienmēr —, un tur, kur pirmāk bija sēdējis sers Pārķers Pepss, tagad sēdēja viņa tēvs, galvu atbalstījis uz rokas. Vecā misis Pipčina, kas snauduļoja atpūtas krēslā, bieži pārvērtās mis Toksā vai viņa tēvamāsā; un Pols, apradis ar to, mi^fīgu prātu vēra acis atkal ciet un bez satraukuma gaidīja, kas notiks tālāk. Bet šis tēls ar rokā atbalstīto galvu atgriezās tik bieži, palika tik ilgi, sēdēja tik klusi un svinīgi, ne kādam vārdu teikdams, ne no kāda vārdu dzirdēdams, tikai retu reizi paceldams seju uz augšu, ka Pols sāka gurdi prātot, vai tas maz ir reāls, un, nakts laikā redzot to turpat sēžam, viņam kļuva baigi.

— Floja! — viņš teica. — Kas tas ir?

—     Kas, dārgumiņ?

—    Tur! Gultas kājgalī.

—    Tur nekā nav, papa tikai!

Tēls pacēla galvu, piecēlās un, pienācis pie gultas malas, teica:

—    Manu puisīt! Vai tu mani nepazīsti?

Pols raudzījās viņam sejā un domāja: vai tas būtu viņa tēvs? Bet seja, kas viņam šķita tik svešāda, saraucās, kamēr viņš skatījās, it kā aiz sāpēm, un nepaguva viņš vēl izstiept abas rokas, lai to pievilktu sev klāt, kad tēls spēji novērsās un izgāja pa durvīm ārā.

Pols paskatījās uz Florensi ar trīcošu sirdi, bet zināja, ko viņa grib teikt, un neļāva viņai runāt, pieglauzdams vaidziņu viņas lūpām. Nākamo reizi, redzēdams šo tēlu sēžam gultas kājgalī, viņš to uzrunāja:

—    Nebēdājies par mani, mīļo papu! Patiesi, es esmu ļoti laimīgs!

Kad tēvs piegāja un noliecās pār viņu — to viņš darīja ātri, iepriekš neuzkavēdamies pie gultas —, Pols apķērās viņam ap kaklu un atkārtoja šos vārdus bieži jo bieži; kopš tās reizes, kad vien Pols tēvu ieraudzīja savā istabā, dienu vai nakti, viņš jau sauca pretī: «Nebēdājies par mani, papu! Es tiešām esmu ļoti laimīgs!» Pēc tam tad viņš arī sāka no rītiem vienmēr atbildēt, ka jūtas labi un lai to pasaka tēvam.

Cik reižu zelta ūdens margoja uz sienas, cik nakšu tumšā, melnā upe, nelikdamās par viņu zinis, vēla viļņus pretī jūrai, to Pols neskaitīja. Ja visu viņa apmeklētāju sirsnība un viņa atzinība varēja vēl pieaugt, tad tie ar katru dienu kļuva sirsnīgāki un viņš — vēl pateicīgāks, bet, vai to dienu bija daudz vai maz, tas kuslajam puisītim nelikās tagad svarīgi.

Kādu nakti viņš bija aizdomājies par savu māti un viņas ģīmetni lejā viesistabā un nodomājis, ka laikam gan viņa Florensi ir karstāk mīlējusi nekā tēvs, ja, juzdama, ka viņai jāmirst, spiedusi to pie savas sirds, jo arī viņam, tās brālītim, kas tik ļoti māsu mīlēja, nevarēja būt sirsnīgākas velēšanās par šo. Domu gaitā viņam ienāca prātā pavaicāt, vai viņš ir savu māti redzējis, jo nevarēja vairs atcerēties, ka viņam par to būtu stāstīts, — upe tecēja tik strauji, ka visi prāti apmulsa.

—    Floja, vai es esmu savu mammu redzējis?

—    Nē, mīlulīt, kāpēc tu prasi?

—     Vai tad, Floja, kad biju mazs, nekad netiku redzējis noliecamies pār mani tādu mīļu seju kā mammai?

Viņš jautāja neticīgi, it kā viņa acu priekšā būtu pavīdējusi kāda seja.

—    O, jā, mīlulīt!

—    Kas tad bija tā, ko es redzēju, Floja?

—    Savu veco aukli tu redzēji. Bieži.

—           Un kur ir mana vecā aukle? — Pols vaicāja.

—    Vai arī viņa ir mirusi? Floja, vai mēs visi esam miruši, izņemot tevi?

Istabu pāršalca satraukuma vēsma, mirkli tikai — varbūt mazliet ilgāk, bet laikam gan ne —, tad atkal viss apklusa; un Florense, bāla kā nāve, tomēr smaidīdama, turēja uz rokas viņa galvu. Roka stipri drebēja.

—    Parādi man šo aukli, Floja, esi tik laba!

—    Viņas te nav, mīlulīt. Viņa atnāks rītdien.

—    Paldies, Floja!

Līdz ar šiem vārdiem Pols aizvēra acis un piemiga. Kad viņš pamodās, saule jau bija gabalā un diena gaiša un silta. Viņš pagulēja brīdi, noraudzīdamies uz vaļējiem logiem un vējā plandošiem aizkariem, tad ierunājās:

—    Floja, vai tagad jau ir rītdiena? Vai viņa ir atnākusi?

Kāds, likās, bija aizgājis viņu meklēt. Varbūt tā bija Sjūzena. Polam tā kā nāca prātā, ka, pirms vēl bija laidies miegā, būtu dzirdējis viņu solāmies drīz būt atpakaļ, bet viņš netika atvēris acis, lai paskatītos. Viņa bija turējusi vārdu — varbūt arī nebija nekur gājusi —, jo pirmais, ko viņš pēc tam dzirdēja, bija soļu troksnis uz kāpnēm, — un tad Pols atmodās — atmodās ar skaidru galvu, modru apziņu un piecēlās gultā sēdus. Tagad viņš visus skaidri redzēja. Tiem neklājās migla priekšā kā dažreiz naktī. Viņš visus pazina un nosauca vārdā.

—     Un kas tā ir? Vai mana vecā aukle? — zēns jautāja, starojošām acīm raudzīdamies pretim ienācējai.

Jā, jā. Vai gan kāds cils no svešiem Jaudīm būtu lējis tik gaužas asaras, viņu ieraugot, un saucis viņu par savu mīļo, par savu jauko puisīti, par savu pašas nabaga izmocīto bērniņu! Kura cita sieviete gan būtu noslīgusi ceļos pie viņa gultas, saņēmusi viņa izdilušo rociņu un spiedusi pie lūpām un pie savas sirds — it kā ar zināmām tiesībām viņu apmīļot. Kura cita sieviete gan būtu visus te aizmirsusi un redzējusi tikai viņu un Floju un parādījusi tik daudz sirsnības un līdzjūtības!

—       Floja! Viņa izskatās tik mīļa un laba! — Pols teica. — Man prieks, ka es dabūju viņu vēl redzēt. Neejiet projām, auklīt! Palieciet tepat!

Visas viņa maņas bija saasinātas, un viņš dzirdēja pieminam pazīstamu vārdu.

—       Kurš tur sacīja — «Volters»? — viņš vaicāja, lūkodamies apkārt. — Kāds sacīja — Volters. Vai viņš ir te? Es viņu ļoti gribētu redzēt.

Neviens tūliņ neatsaucās, bet viņa tēvs, mirkli vilcinājies, teica Sjūzenai:

—    Tad ejiet pasauciet viņu atpakaļ; lai uznāk augšā!

Kamēr gaidīja uz Volteru, Pols ar ziņkāres un izbrīna

pilnu smaidu noraudzījās uz savu zīdītāju un redzēja, ka viņa nav aizmirsusi Floju. Drīz Volters bija klāt. Viņa atklātā seja, brīvā izturēšanās, jautrās acis bija allaž valdzinājušas Polu, un, kad Pols ieraudzīja Volteru, viņš sniedza tam roku un teica;

—    Ardievu!

—       Ardievu! Apžēlojies, bērns! — misis Pipčina iesaucās, piesteigdamās pie gultas. — Ne jau «ardievu»!

Brīdi Pols skumju, domīgu vaidziņu nolūkojās viņā, kā bieži bija vērojis viņu no sava stūrīša, sēdot pie kamīna.

—       O, jā! — viņš rāmā garā noteica. — Ardievu! Volter, mīļo, ardievu! — pagriezdams galvu uz to pusi, kur Volters stāvēja, un-^atkal pastiepa roku. — Kur papa?

Vēl vārds nebija nolidojis no viņa lūpām, kad sajuta sava tēva elpu uz vaiga.

—       Neaizmirsti Volteru, mīļais papa, — viņš čukstēja, raudzīdamies tam acīs. — Neaizmirsti Volteru. Man Volters bija ļoti mīļš.

Nespēcīgā rociņa pasviedās uz augšu, it kā vēlreiz pamādama Volteram «ardievu!».

—      Tagad noguldiet mani, — viņš teica, — un tu, Floja, pienāc tuvāk, lai varu skatīties uz tevi!

Brālis un māsa apvija viens otram rokas ap kaklu, un ieplūdusī zelta gaismas straume nolija pār šiem diviem skavās slēgtajiem.

—          Cik strauji plūst upe starp zaļajiem krastiem un

meldriem, Floja! Bet tā nevar būt tālu no jūras. Es dzirdu viļņus. Tie vienmēr tā čaloja!

Tad viņš vēl stāstīja Florensei, ka laiva, slīdēdama pa straumi, velk viņam miedziņu. Cik zaļi pašlaik upes krasti, cik košas tur puķes un cik garas niedres! Nu laiva jau iepeld jūrā, bet slīd tikpat viegli uz priekšu. Un viņa acīm paveras skats uz krastu. Kas tur stāv krastmalā? . ..

Viņš salika rociņas, kā mēdz salikt, lūgšanu skaitot. To darīdams, viņš neatlaida rokas no Florenses kakla, bet no malas varēja redzēt, ka viņš tās tā saliek.

—    Mamma ir līdzīga tev, Floja. Es viņu pazīstu no sejas. Bet pasaki viņiem tur, skolā, ka ģīmetne kāpņu telpā nav dievišķīga diezgan. Staru vainags ap tās galvu apmirdz man ceļu aizejot!

Zelta vilnīši atkal ņirbēja uz sienas, bet cita kustība istabā bija rimusi. Mūžvecais dabas iekārtojums! Iekārtojums, kas nācis līdz ar cilvēku pasaulē un pastāvēs, kamēr vien cilvēks mīs zemes takas, kamēr vien plašais dcbessjmns pletīsies pār mums. Mūžvecais dabas iekārtojums — Nāve!

O, pateiksimies dievam visi, kas redzam aiz tā vēl citu, daudz vecāku dabas iekārtojumu — Nemirstību! Un jūs, mazo bērnu eņģeļi, pametiet arī uz mums žēlīgu skatienu, kad straujā upe nes mūs uz plašo jūru!

17.NODAĻA KAPTEINIS KATLS VEIC NELIELU DARĪJUMU JAUNO ĻAUŽU LABĀ

Kapteinis Katls, likdams lietā savu pārsteidzošo talantu slepenu un neizdibināmu plānu kaldināšanā, ar kādu viņš, kā pats nopietni domāja, esot pēc dabas apveltīts (šī īpašība diezgan raksturīga vai visiem sirsnīgiem, vientiesīgiem cilvēkiem), devās tajā notikumiem bagātajā svētdienā uz mistera Dombija māju, visu ceļu mirkšķinādams acis, it kā ļaudams pa tām izlīt savai pāri plūstošai gudrībai, un pilnā savu puszābaku spožumā nostājās Taulingona acu priekšā. Ar dziļu nožēlu uzzinājis no šā indivīda par draudošo nelaimi, kapteinis Katls, būdams smalkjūtīga dvēsele, steidzās tūliņ aiziet, pasniedzis vienīgi puķu pušķi kā mazu līdzjūtības zīmi un palūdzis nodot godbijīgu sveicienu visai ģimenei, piedevām vēl izteikdams cerību, ka viņi arī šādos apstākļos droši griezīs galvu pretī vējam, un draudzīgi piebilzdams, ka rītu šis atkal «iemetīšot aci».

Kapteiņa sveicienus neviens tā arī nedabūja dzirdēt. Kapteiņa puķu pušķis, nakti nogulējis hallē, nākamajā rītā tika izmests atkritumu spainī, un kapteiņa smalki izdomātais plāns, sadūries ar lielāku cerību un augstāku nodomu katastrofālu sabrukumu, galīgi izjuka. Tāpat, kad lavīna kalnu mežos nogāž kokus, zariem un krūmiem jācieš līdzi un bojā tie aiziet visi kopā.

Kad Volters svētdienas vakarā atgriezās mājās no savas garās pastaigas ar tik neaizmirstamu noslēguma, viņu sākumā pārāk nomāca domas par jaunajām vēstīm, ko vajadzēja pastāstīt pārējiem, un jūtas, kādas, dabiski, viņa sirdī bija modinājis notikums, kura aculiecinieks viņš bijis, un tāpēc jaunietis nemaz nenomanīja, ka tēvocim acīmredzot vēl nav paziņota jaunā vēsts, ko kapteinis bija apņēmies izdarīt, ne arī ievēroja, ka kapteinis ar savu kāsīti met brīdinājuma zīmes nepieskarties šim jautājumam. Starp citu, kapteiņa signālus bija grūti saprast, lai cik arī uzmanīgi tos vērotu, jo, līdzīgi tiem ķīniešu gudrajiem, kas, kā stāsta, savās sanāksmēs rakstot gaisā nez kādus gudrus vārdus, kurus izrunāt esot pilnīgi neiespējami, arī kapteinis zīmēja gaisā tādus ķekšus un ķeburus, ka neviens, iepriekš neiepazinis viņa noslēpumu, neparko nebūtu spējīgs tos izprast.

Taču kapteinis Katls, dabūjis dzirdēt, kas noticis, atmeta šos mēģinājumus, saprazdams, cik vājas izredzes tagad palikušas rast izdevību pirms Voltera aizbraukšanas brīvi un atklāti parunāt ar misteru Dombiju. Apbēdināt«, pievīlies viņš galu galā nolēma sevī, ka vajadzēs vien visu pastāstīt Solam Džilsam un ka Volteram jābrauc vien būs, ja lietas ir tādas, kādas tās nu pašreiz ir, ja tās iepriekš nav gudri izkārtojis un stāvokli uzlabojis kāds draugs, — kapteinis to»nēr joprojām vēl bija nešaubīgi pārliecināts, ka viņš, Neds Katls, ir īstais vīrs, kam tikt galā ar misteru Dombiju, ka pietiktu viņiem abiem tikai sastapties, un Voltera nākotne būtu nodrošināta. Jo kapteinis nespēja aizmirst ne to, cik labi viņiem ar misteru Dombiju bija vedies Braitonā, cik smalkjūtīgi katrs iemetis īsto vārdu īstajā vietā, cik pareizi viņi viens otru izpratuši; ne arī to, ka Neds Katls ir norādījis šo iespēju izkļūt no pirmajām grūtībām un panācis sarunā vēlamus rezultātus. Uz tā pamata kapteinis priecināja sevi domām, ka Neds Katls, kaut arī apstākļi spiež viņu šimbrīžam gandrīz nelietderīgi «stāvēt krastā», uzvilks atkal slapjās buras, kad iestāsies labāks laiks, un panāks visus, kas aizsteigušies priekšā.

Šo nevainīgo maldu ietekmē kapteinis Katls, kamēr viņš sēdēja, noraudzīdamies Volterā un klausīdamies viņa stāstā, asarai noritot uz krekla apkakles, nonāca pat tik tālu, ka klusībā sāka prātot, vai, kas zina, nebūtu ij pieklājīgi, ij diplomātiski personiski uzaicināt misteru Dombiju atnākt uz mazu uzkodu Brigpleisā, kad vien viņam tas izdevīgi, un, draudzīgi tukšojot vīna glāzi, ievadīt sarunu par jaunā drauga nākotnes izredzēm. Bet misis Makstindžeres nenosakāmais garastāvoklis un iespēja, ka viņa šā apciemojuma laikā ieņem pozīciju priekšnamā un sāk tur ne visai glaimojoši sprediķot, iedarbojās atvēsinoši uz kapteiņa viesmīlīgajām domām, un viņam zuda patika tās vēl uzkurināt.

Viena atziņa gan kapteinim radās, kamēr Volters, skumīgi sēdēdams pie neaiztiktām pusdienām, kavējās domās pie visa notikušā, — proti, ka Volters, lai arī kautrība kavētu viņam pašam to atzīt, tomēr, tā sacīt, bija mistera Dombija ģimenes loceklis. Viņš taču bija personiski iesaistīts notikumā, ko nupat tik aizgrābtīgi attēloja; viņš taču bija piesaukts vārdā visciešākā tuvībā ar to un līdz ar to atzīts; un tagad Voltera liktenim viņa darba devēja acīs vajadzēja modināt sevišķu interesi. Ja arī kapteini pašu slepeni kremta šaubas par saviem secinājumiem, taču ne mirkli viņš nešaubījās, ka šie secinājumi ir gaužām labi instrumentu meistara sirdsmieram. Tālab viņš izmantoja labvēlīgo mirkli, lai šo vēsti par Rietumindiju. izliktu savam vecajam draugam tā, it kā Volteram Ibūtu parādīta sevišķa ievērība, piebilzdams vēl, ka viņš no savas puses mīļu prātu liktu uz Voltera nākotnes izredzēm simttūkstoš mārciņu (ja vien šim tās bijušas) un esot pārliecināts, ka šāds ieguldījums atnestu brangu peļņu.

Solomonu Džilsu vispirms pilnīgi apstulbināja šis paziņojums, kas kā pērkona bulta iešāvās mazajā istabiņā aiz veikala un satricināja tā mieru pašos pamatos. Bet kapteinis lika viņa aizmigloto acu priekšā plaiksnīties tik zeltainām nākotnes izredzēm, tik noslēpumainiem mājieniem norādīja uz vitingtoniskām sekām, tik uzsvērti atgādināja, ko Volters šiem nupat stāstījis, un tik pārliecināti apgalvoja, ka tas esot viņa paredzējumu apstiprinājums un strauji tuvojoties «Daiļās Pegas» romantiskās leģendas piepildījumam dzīvē, — līdz pēdīgi pavisam sagrozīja galvu vecajam vīram. Volters savukārt izlikās tik cerību pilns, tik dzīvespriecīgs, tik pārliecināts, ka drīz atgriezīšoties mājās, un pabalstīja kapteini ar tik izteiksmīgu galvas locīšanu un roku berzēšanu, ka Solomons, noskatījies vispirms viņā, tad kapteinī Katlā, sāka prātot, vai nu viņam aiz priekiem no tiesas nebūtu jājūtas kā septītajās debesīs.

—     Bet es tak, saprotiet, esmu atpalicis no laika, — viņš taisnodamies ieminējās, nervozi pārslidinādams pirkstus visai savu svārku spožo pogu rindai no augšas uz leju un atkal atpakaļ, itin kā rožu kroni pa divi lāgi noskaitīdams, — un man gan labāk patiktos, ja mans mīļais puika paliktu tepat. Tā nu gan laikam ir tāda vecmodīga vēlēšanās. Viņš jau vienmēr tiecies pēc jūras. Viņš jau … — vecais vīrs skumīgi uzlūkoja Volteru, — viņš jau ir laimīgs, ka tiek projām.

—     Tēvoci Soli — Volters spēji attrauca. — Ja tu tā runā, es nebraukšu. Nē, kapteini Kati, nebraukšu. Ja mans tēvocis domā, ka es priecājos, viņu pamezdams, tad man ir diezgan, lai arī es būtu varējis kļūt vai par visu Rfetumindijas salu valdnieku. Pie tā es palieku.

—    Volr, manu zēn, — kapteinis sacīja. — Savaldību! Sol Džils, nu paskaties uz savu krustdēlu!

Acīm sekodams kapteiņa kāša majestātiskajam mājienam, vecais vīrs pavērās Volterā.

—     Ir kāds kuģis, — kapteinis turpināja, ar jūsmu izbaudīdams alegoriju, kas viņu tagad spārnoja, — kam jādodas zināmā ceļā. Un kāds vārds ir neizdzēšami uzrakstīts uz šā kuģa? Vai tas ir Gejs? Jeb vai, — kapteinis sacīja, balsi paceldams, it kā ar to brīdinādams pievērst uzmanību šim punktam, — tas ir Džilss?

—     Ned, — sacīja vecais vīrs, pievilkdams sev Volteru blakus un mīļi paņemdams viņu zem rokas, — es zinu. Zinu. Protams, es zinu, ka Vollijs domā vairāk par mani nekā par sevi. Lūk, kā jāsaprot mani vārdi. Ja es saku, ka viņš ar prieku dodas projām, es tikai izsaku savu cerību, ka viņš ir priecīgs. Raugi, Ned Kati, un tu arī, Vollij, mans dārgais, tas ir kas jauns un negaidīts man; baidos, ka tam visam pamatā ir mana atpalicība no dzīves un mana nabadzība. Sakiet nu man

tagad skaidri un gaiši — vai tas sola Volteram tik lielu laimi? No tiesas un visā nopietnībā? — vecais vīrs vaicāja, bažīgu skatienu pārlaizdams no viena uz otru.

—    Vai tas ir tā? Es varētu samierināties gandrīz ar visu, kas spētu Voltera dzīvi virzīt uz augšu, bet es negribētu, ka Vollijs ko darītu manis dēļ, sev kaitēdams, vai slēptu ko no manis. Klausies tu, Ned Kati! — Sols Džilss stingri uzstāja kapteinim, galīgi samulsinādams šo diplomātu. — Vai tu esi atklāts pret savu veco draugu? Liec taisni laukā, Ned Kati! Vai aiz visa tā kas neslēpjas? Vai viņam katrā ziņā jābrauc projām? Kā tu pirmais par to uzzināji un kāpēc?

Tā kā te notika sacensība mīlestībā un pašaizliedzībā, Volters arī stājās dalībniekos, pie tam ar jūtamiem panākumiem, izlīdzēdams kapteinim grūtajā situācijā; par abiem tie pierunāja Solu Džilsu cik necik samierināties ar šo projektu vai, pareizāk sakot, tā samulsināja vecajam prātus, ka nekas vairs, pat šķiršanās sāpes, nespēja skaidri nokļūt līdz viņa apziņai.

Nebija viņam arī daudz laika vispusīgi apsvērt šo jautājumu, jo jau nākamajā dienā Volters saņēma no mistera Kārkera — firmas rīkotājdirektora vajadzīgo asignējumu braucienam un paša apgādei līdz ar paziņojumu, ka «Dēls un mantinieks» iziešot jūrā pēc divi nedēļām vai, sliktākajā gadījumā, vienu divi dienas vēlāk. Pošanās steigā — ko Volters tīšu prātu vēl palielināja cik spēdams — vecaini vīrs pazaudēja to pašu mazumiņu rāma apdoma, kas tam vēl bija, bet aizceļošanas diena strauji tuvojās.

Kapteinis, diendienā iztaujādams Volteru, dabūja sīku informāciju par visu, kas notiek, un redzēja, ka laiks trauc tuvāk un tuvāk brīdim, kad Volteram būs jāaizbrauc, bet izdevība noskaidrot viņa stāvokli kā nerodas, tā nerodas un diezin vai maz rāsies. Kad kap. teinis bija tiku tikām izdomājies par to un tiku tikām svēris un apsvēris šo apstākļu nelaimīgo sagadīšanos, viņam pēdīgi uzausa spīdoša ideja: ja nu viņš saņemtos apmeklēt misteru Kārkeru un lūkotu izdibināt no lā, kur tad īsti meklējama sauszeme!

Kapteinim šī doma ļoti iepatikās. Tā viņam iešāvās prātā kādā iedvesmas mirklī savā Brigpleisā, smēķējot

agrīno pīpi pēc brokasta, un doma bija izsmēķētās tabakas vērta. Ar to viņš apmierinās savu sirdsapziņu, kas taču bija tik jutīga un ko mazliet padarīja nemierīgu tas, ko bija pavēstījis Volters un ko teicis Sols Džilss; un ar to viņš izdarīs viltīgu un gudru drauga pakalpojumu.

Viņš piesardzīgā sarunā raudzīs izpazīt misteru Kārkeru un savā lietā izteiksies īsi vai gari, tiklīdz būs noskaidrojis, kas viņš par cilvēku, un pārliecinājies, vai viņiem domas sakritīs vai nesakritīs.

Un tātad, nemaz neraizēdamies, ka viņu varētu pamanīt Volters (kas, kā viņš zināja, bija mājās un saiņoja mantas), kapteinis Katls apvilkās atkal puszābakus, piespraudās sēru saktu un uzsāka savu otro ekspedīciju. Šoreiz viņš nepirka puķu pušķi ceļa nolīdzināšanai, jo gāja taču uz vietu, kur kārto darījumus, bet pogcaurumā saulgriezīti gan iespraudās, lai ar šo lauku dvesmu izskatītos pievilcīgāks; un tā nu ar saulgriezi pie krūtīm, pumpainu spieķi rokā un spīdīgo cepuri galvā viņš taisnā solī mēroja ceļu uz «Dombija un Dēla» firmas namu.

Gribēciams vēl sakopot savas domas, kapteinis, iegriezies turpat firmas pievārtē kādā krodziņā, izdzēra glāzi karsta groka ar rumu, tad veicīgi vien, lai ruma siltums nepaspētu atdzist galvā, metās pāri pagalmam un — te jau arī stāvēja mistera Pērča priekšā.

—           Draudziņ, — kapteinis sacīja iespaidīgā tonī,

—    vienu no jūsu principāliem sauc Kārkeru.

Misters Pērčs to neapstrīdēja, bet, apzinīgi pildīdams savu pienākumu, lika saprast, ka visi priekšnieki ir aizņemti un nav ne mazāko izredžu, ka tie atbrīvosies.

—    Paklau, draugs, — kapteinis teica tam pie pašas auss, — mans vārds ir kapteinis Katls.

Kapteinis grasījās ar savu kāsīti laipnīgi pievilkt misteru Pērču sev tuvāk, bet misters Pērčs veikli atkāpās, ne tik daudz apzinīgi vairīdamies, cik satrūcies no pēkšņas iedomas, ka šāds ierocis, ja to negaidīti ieraudzītu misis Pērča, varētu viņas pašreizējā stāvoklī postoši iedarboties uz šīs lēdijas cerībām.

—    Par lūgšanu, esiet nu tik labiņš, — kapteinis teica,

—    un, kad jums rodas izdevība, tikai pasakiet viņam, ka atnācis kapteinis Katls, es pagaidīšu.

To pateicis, kapteinis nosēdās uz mistera Pērča ķebļa un, izvilcis mutautu no spīdīgās cepures, kuru turēja iežmiedzis starp ceļiem (ar to itin nemaz nekaitējot tās fasonam, jo cilvēka spēkiem tā nebija salokāma), pamatīgi noberzēja savu pauri un jutās atspirdzis. Tad vēl ar kāsīti sakārtoja matus un palika sēžam, aplūkodams kantori un cienīgā, mierīgā garā novērodams darbiniekus.

Kapteiņa nesatricināmais miers bija tik neizprotams un vispār viņš rādījās tik mistiska būtne, ka kurjeram Pērčam sametās bail no viņa.

—     Kā jūs teicāt, kā jums vārds? — misters Pērčs pārjautāja, pieliecies kapteinim, jo tas sēdēja uz viņa ķebļa.

—    Kapteinis, — noskanēja dobjš, aizsmacis čuksts.

—    Tā, — sacīja misters Pērčs, taktēdams ar galvu.

—    Katls.

—     A! — tai pašā tonī atbildēja misters Pērčs, jo, neko darīt, viņš bija sadzirdējis; kapteiņa diplomātija izrādījās )oti iespaidīga. — Es paskatīšos, varbūt viņš pašlaik brīvs. Es nezinu. Varbūt viņš var atrauties uz kādu minūti.

—    Labi, labi, manu zēn, es viņu neaizkavēšu ilgāk par minūti, — kapteinis atteica, pamādams galvu ar tādu cienīgumu, kādu vien varēja no sevis izspiest.

Pērčs, drīz vien atgriežSes, sacīja, lai kapteinis esot tik laipns un ieejot tur pa tām durvīm.

Misters Kārkers, direktors, stāvēdams uz paklāja pie izdzisuša kamīna, kuru rotāja izrobota brūna papīra strēmele, uzlūkoja kapteini, kad tas ienāca, ne sevišķi iedrosminoši.

—    Misters Kārkers? — kapteinis Katls vaicāja.

—    Domāju gan, — misters Kārkers atteica, pavērdams visus savus zobus.

Kapteinim patika, ka tas atbild smaidīdams, tūliņ radās tāda kā draudzības atmosfēra.

—     Redziet, — kapteinis iesāka, lēnām slidinādams acis pār nelielo telpu un redzēdams tur tik vien, cik atjāva viņa apkakle, — es pats esmu jūrnieks, mister

Kārker, un Volrs, kas te pie jums strādā, ir man tikpat kā dēls.

—    Volters Gejs? — misters Kārkers jautāja, atkal paspīdinādams zobus.

—    Volrs Gejs, tas viņš ir, — kapteinis atteica, — pareizi!

Veids, kā kapteinis to pateica, rādīja, cik viņš sajūsmināts par mistera Kārkera žiglo apķērību.

—    Esmu tuvos draugos ar viņu un viņa tēvoci. Varbūt, — kapteinis sacīja, — jums gadījies dzirdēt firmas galvu pieminam manu vārdu? Kapteinis Katls.

—    Nē, — misters Kārkers atbildēja, vēl plašāk atvērdams zobus.

—    Nu jā, — kapteinis atsāka, — man ir bijis prieks ar viņu iepazīties. Es viņu apmeklēju tur, Saseksas piekrastē, kopā ar savu jauno draugu Volru, kad … vārdu sakot, kad bija vajadzīga neliela izpalīdzēšana. — Kapteinis tā pameta galvu, ka šis žests iznāca reizē ir bezrūpīgs, ir nepiespiests, ir izteiksmīgs. — Jūs, domāt, atceraties to?

—    Ljekas, — misters Kārkers sacīja, — man bija gods nokārtot šo lietu.

—    Nu kā tad! — kapteinis attrauca. — Atkal pareizi! Jūs to nokārtojāt. Un tagad es atļāvos pārdrošību ierasties šeit. ..

—    Vai jūs nepiesēstos? — misters Kārkers ieminējās smaidīdams.

—     Tencinu, — kapteinis atteica, paklausīdams uzaicinājumam. — Cilvēkam laikam gan runāšana pavedas labāk, ja viņš sēž. Vai jūs pats arī nepaņemtu krēslu?

—     Nē, pateicos, — direktors sacīja, palikdams tāpat stāvot, laikam vēl aiz ziemas pieraduma atspiedies pret kamīnu un noraudzīdamies lejup uz kapteini ar visu zobu un smaganu acīm, — jūs esot atļāvušies pārdrošību, jūs teicāt… kaut gan — kāda tur pārdrošība . ..

—    Sirsnīgi jūs tencinu, manu zēn, — kapteinis atteica. — Jā, pārdrošību ierasties sava drauga Volra dēļ. Sols Džilss, viņa tēvocis, ir zinību cilvēks, un zinātnes laukā viņu var uzskatīt par kliperi, tomēr viņš nava tas, ko es visā visumā dēvētu par izmanīgu jurnieku — nava prakses cilvēks. Volrs, tas nu ir puika uz goda, tas neies dibenā, tikai viena maza klipa — priekšgala iegrime mazliet par dziļu, proti, viņš ir kautrīgs. Jā, un ko es nu gribētu uzzināt no jums, — kapteinis teica, pievaldīdams balsi un sākdams runāt tādā slepenīgā murdoņā, — pavisam draudzīgā kārtā, tikai mūsu abu privātā sarunā, tikai man vienam par zināšanu, līdz kamēr pats firmas galva būs cik necik iegrozījies vējā un es varēšu piebraukt pie viņa kuģa sāniem, — tas būtu sekojošais: vai te viss ir kārtībā un tā, kā nākas, un vai Volra aizceļošana notiks labā ceļa vējā?

—     Un kā jūs pats domājat, kapteini Kati? — Kārkers atbildēja, paraudams uz augšu svārku stērbeles un iekārtodamies ērtāk savā pozīcijā. — Jūs taču esat praktisks cilvēks; kā domājat jūs?

Cik šķelmīgi un daudznozīmīgi kapteinis atbildes vietā piemiedza aci, to nespētu attēlot nekādi citi kā vienīgi tie pirmāk pieminētie neizrunājamie ķīniešu vārdi.

—           Nu! — kapteinis teica, neizsakāmi iedrosmināts.

—    Ir man taisnība vai nav?

Mistera Kārkera smaidīgā laipnīguma iedrošināts un uzmusināts, kapteinis bija tik daudz izteiksmes ielicis savā acs piemiedzienā, ka domājās sagatavojis augsni, lai uzdotu šādu jautājuii^u, — it kā viņš būtu savas domas ietērpis visdaiļrunīgākajos vārdos.

—    Taisnība, — misters Kārkers atteica, — nav šaubām vietas.

—    Tātad uz lālajām zemēm, es saku, ar labu ceļa vēju! — kapteinis Katls jūsmoja.

Misters Kārkers pasmaidīja, kā apstiprinādams to.

—    Vējš no muguras un pamatīgs, — kapleinis turpināja.

Misters Kārkers atkal tāpat pasmaidīja.

—    Jā, jā! — noteica kapteinis Katls, ļoti atvieglots un iepriecināts. — Es zināju, kādu kursu kuģis uzņems, man bija skaidra paredzēšana. Es jau Volram ar to teicu. Nu, pateikšan', pateikšan'!

—          Gejam ir spožas izredzes, — misters Kārkers pie

bilda, vēl plašāk atviezdams zobus. — Visa pasaule viņam priekšā.

— Visa pasaule un sieva arīdzan, kā mēdz sacīt, — sajūsminātais kapteinis papildināja.

Pie vārda «sieva» (ko viņš izteica bez kāda nodoma) kapteinis pieklusa, atkal piemiedza aci un, uzmaucis spīdīgo cepuri uz pumpainā spieķa gala, savirpināja to, pats sāniski noraudzīdamies savā arvien vēl smaidīgajā draugā.

—    Gatavs derēt uz ceturtdaļpinli vecā Jamaikas ruma, — kapteinis teica, neatlaidīgi viņu vērodams,

—    ka es zinu, par ko jūs smaidāt.

Misters Kārkers saprata, uz ko tas tēmēts, un viņa smaids pavērās vēl platāks.

—    Tas tak no šenes tālāk neies? — kapteinis ieminējās, ar pumpaino spieķi pabakstīdams durvis, lai pārliecinātos, ka tās ir ciet.

—    Ne par collu, — misters Kārkers atbildēja.

—    Varbūt jūs domājat par lielo burtu F? — kapteinis sacīja.

Misters Kārkers to nenoliedza.

—    Vēl varbūt par L, — kapteinis minēja tālāk, — vai par O?

Misters Kārkers joprojām smaidīja.

—    Atkal man taisnība? — kapteinis čukstus jautāja, un sarkanais loks tam ap pieri pietūka uzvaras priekā.

Tā kā misters Kārkers atbildes vielā visu laiku smaidīja un nu vēl apstiprinādams palocīja galvu, kapteinis Katls piecēlās, paspieda tam roku, dedzīgi apgalvodams, ka šie abi esot uzņēmuši vienu kursu, bet par sevi viņš (Katls) vēl varot teikt, ka sen jau uzņēmis kursu šajā virzienā.

—    Viņš to iepazina, — kapteinis sacīja ar tādu noslēpumainību un nopietnību, kāda šādai tēmai arī veltījama, — pavisam neparastā kārtā … jūs tak atceraties, ka viņš to atrada uz ielas, kad tā vēl bija pavisam maziņa, un kopš tā laika viņš to iemīļoja un šī viņu tāpat, cik jau nu dziļi tādi cālēni var iemīļot viens otru. Mēs cikreiz neesam norunājuši, mēs ar Solu Džilsu, ka tie ir kā radīti viens otram.

Runcis, mērkaķis, hiēna un miroņgalva visi kopē

nebūtu varējuši parādīt kapteinim vairāk zobu, kā misters Kārkers parādīja šīs sarunas laikā.

—    Uz to pusi velk viss, — kapteinis laimīgs piebilda.

—     Paši redzat, kā vējš, tā straume plūst tai pašā vien virzienā. Padomājiet, ka viņš taču bija tur tanī dienā!

—    Ļoti labvēlīgi viņa cerībām, — misters Kārkers atteica.

—     Padomājiet jele, ka viņš šinī dienā tika paņemts tauvā. Kas tad nu viņu vēl varētu noraut un palaist viļņu varā?

—    Nekas, — misters Kārkers atbildēja.

—     Atkal jums taisnība, — kapteinis teica, vēlreiz paspiezdams viņam roku. — Nekas. Tā! Nenokārt galvu! Dēls nomiris — tāda maza, jauka radībiņa. Vai nav tā?

—    Jā, dēls ir miris, — atteica piekāpīgais Kārkers.

—    Jābilst tikai vārdiņš — un jums būs cits dēls, — kapteinis sacīja. — Zinātnieka tēvoča krustdēls! Volrs! Volrs, kas jau strādā jūsu uzņēmumā. Tas, — kapteinis turpināja, pakāpeniski tuvodamies frāzei, ko bija sagatavojis beigu efektam, — kas ik dienas nāk no Sola Džilsa un klauvē pie jūsu sirdīm.

Pašapmierinātību, ko pauda kapteiņa seja, kad viņš, noslēgdams katru iepriekš minēto īso frāzīti, ar elkoni laipnīgi pabuknīja misteru Kārkeru, nekas cits nebūtu varējis pārspēt kā vien jūsmīgais skatiens, ar kādu viņš, pabeidzis savu spojjo daiļrunības un asprātības izklāstu, atzvēlās krēslā un uzlūkoja firmas direktoru; platā, zilā veste viņam cilājās šā meistargabala radīšanas mokās un deguns kvēloja violetās liesmās tā paša iemesla dēļ.

—    Vai man taisnība? — kapteinis jautāja.

—     Kapteini Kati, — misters Kārkers teica, uz mirkli dīvaini sagumdams ceļos, it kā būtu pašlaik ļimis kopā un tad uzreiz izslējies visā augumā, — jūsu apsvērumi attiecībā uz Volteru Geju ir, bez šaubām, pilnīgi pareizi. Es domāju, ka mēs runājam konfidenciāli.

—    Vīrs un vārds! — kapteinis metās starpā.

—    Mēms!

—    Ne vārda viņam, ne kādam citam? — direktors turpināja.

Kapteinis Katls sarauca pieri un papurināja galvu.

—     Tikai jums pašam par apmierinājumu un norādījumu … un norādījumu, protams, — misters Kārkers atkārtoja, — kā rīkoties, paturot prātā jūsu paredzējumus.

—    Mīļu pateikšanu, jānudien, — attrauca kapteinis, ar lielu uzmanību klausoties.

—     Varu teikt bez svārstīšanās, ka fakti ir tieši tādi. Jūs visas iespējamības esat smalki apsvēris.

—     Kas atliecas uz jūsu galveno priekšniecību, — kapteinis teica, — nu, lai mūsu satikšanās notiek, kad jau nu pagadās. Laika taču diezgan.

Misters Kārkers, atviezis muti no vienas auss līdz otrai, atkārtoja: «Laika diezgan.» Viņš neizrunāja šos vārdus dzirdami, bet, laipnīgi pieliecis galvu, atveidoja tos tikai ar mēli un lūpām.

—     Un, kā tagad man kļuvis zināms, — to gan es jau sen teicu, — tad Volrs taisnā ceļā dodas kaldināt savu laimi.

—    Kaldināt savu laimi, — misters Kārkers, kā pirmāk, mēmi atkārtoja.

—     I3n, tā kā šis Volra mazais ceļojums ietilpst, ja varētu tā izteikties, viņa dienišķajā darbā un ir saistīts ar galvenajām izredzēm šepat… — kapteinis sacīja.

—    Ar galvenajām izredzēm šepat, — misters Kārkers, kā iepriekš, mēmi piekrita.

—     Nu, lūk, kad nu es to zinu, — kapteinis turpināja, — nav nekādas steigšanās un mans prāts var likties mierā.

Tā kā misters Kārkers vēl joprojām izrādīja tādu pašu glaimojošu, bezbalsīgu piekrišanu, kapteinī Katlā nostiprinājās stingra pārliecība, ka tas ir patīkamākais cilvēks, kādu viņš jebkad sastapis, un ka pat misters Dombijs vēl varētu šo to pārņemt no šā parauga. Tālab kapteinis dziļā sirsnībā vēlreiz pastiepa savu vareno plaukstu (kas krāsā daudz neatšķīrās no veca gulšņa), un tās spiediens bija tik spēcīgs, ka uz mistera Kārkera maigās miesas atstāja pēdas no grubuļiem un rievām, ar ko bagātīgi bija tetovēta kapteiņa delna.

—     Nu tad sveiki! — kapteinis teica. — Es jau nu neesmu cilvēks, kas aplam daudz runā, bet pateikšana man jāizsaka par jūsu lielo laipnību un atklātību. Lūgtu piedošanu, ja, tā teikt, esmu jūs apgrūtinājis.

—    Nepavisam, — otrs atteica.

—    Paldies. Mana kajīte nav nekāda lielā, — kapteinis vēl piemetināja, pagriezies atpakaļ, — bet omulīga diezgan, un, ja jums pagadītos būt kādreiz, vienalga kādā laikā, Brigpleisā, tur ap devīto numuru, — varbūt jūs atzīmētu? — un, ja jūs uzkāptu pie manis, neliekoties dzirdīs, ko saka tā persona, kas jūs ielaiž, es justos lepns par tādu pagodinājumu.

Pēc šā viesmīlīgā uzaicinājuma kapteinis pateica: «Visu labu!» — izgāja no istabas un aizvēra durvis, atstādams misteru Kārkeru vēl tāpat balstām kamīnu. Sā cilvēka blēdīgajā skatienā, sasprindzinātajā pozā, tā melīgajās lūpās, kas stiepās līdz ausīm un tomēr nesmējās, tā nevainojami tīrajā kravatē un vaigubārdā, pat mīkstās rokas vieglajā slīdējumā pār balto krekla krūti un gludo seju — visā jaudās kaut kas runcisks.

Vientiesīgais kapteinis, neko nenopratis, gāja projām, skurbdams uzvaras priekā, kas pat viņa platajiem, zilajiem svārkiem piešķīra pavisam citu kritumu. «Galvu augšā, Ned!» kapteinis sevi drosmināja. «Tu šodien esi paveicis mazu darījumu jauniešu labā, manu zēn!»

Jūsmā degdams un sajuzdams kā pašreizējo, tā sagaidāmo tuvību ar uzņēmumu, kapteinis, iegājis priekšējā kantora telpā, nevarēja noturēties, mazliet nepaķircinājis misteru Pērču un nepavaicājis, vai šis domājot, ka šeit vēl arvien visi ir aizņemti. Taču, lai nerādītos skarbs pret cilvēku, kas tikai pildījis savu pienākumu, kapteinis iečukstēja tam ausī, sak, ja esi labvēlīgi noskaņots pret glāzīti groka ar rumu un esi man lidznācējs, es ar prieku tev tādu piedāvātu.

Pirms kapteinis atstāja uzņēmuma telpas, viņš, izbrīnīdams kantoristus, nostājies kādā ērtā novērošanas punktā, aplaida acis visapkārt un skatienā uztvēra kantori it kā neatņemamu detaļu no plāna, kurā ieinteresēts viņa jaunais draugs. Seifu telpa modināja viņā sevišķu apbrīnu, bet, lai neliktos pārāk sīkumains, viņš aprobežojās tikai ar garām ejot iemestu skatienu un, cienīgi, ar laipnu tēvišķīgumu pasveicinājis visus kantoristus, izgāja pagalmā. Tur viņam piebiedrojās misters Pērčs, un viņš šo džentlmeni aizveda uz krodziņu, kur izpildīja savu solījumu — uz ātru roku, jo Pērčam laiks bija dārgs.

—    Un tagad iemetīsim, — kapteinis sacīja, — uz Volra veselībām!

—    Uz kā? — misters Pērčs godbijīgi ievaicājās.

—    Volra! — kapteinis atkārtoja pērkona balsī.

Misters Pērčs, kas tā kā atminējās kādreiz bērnībā dzirdējis, ka reiz dzīvojis dzejnieks ar šādu vārdu*, neko neiebilda, bet krietni vien nobrīnījās sevī, ka kapteinis ieradies Sitijā, lai uzdzertu laimes nez kādam dzejniekam; patiešām, ja viņš ierosinājis uzcelt pieminekli kādam poētam — teiksim, kaut vai Šekspīram — kādā no galvenajām pilsētas ielām, diezin vai viņš būtu vēl vairāk pārsteidzis misteru Pērču. Visā visumā kapteinis šķita esam tik mistiska, neizdibināma persona, ka misters Pērčs nolēma misis Pērčai par viņu nemaz neieminēties, lai izsargātos no bīstamām sekām.

Savā pacilātībā, ka izdarījis jaunajiem mazu pakalpojuma, noslēpumains un neizdibināms kapteinis palika visu dienu pat saviem tuvākajiem draugiem; un tomēr, ja vien Volters nebūtu viņa acu mirkšus, smīnus un citus tamlīdzīgus pantomīmiskus mājienus piedēvējis kapteiņa apmierinātībai, ka tik laimīgi izdevies ar nevainīgiem meliem piemānīt veco Solu Džilsu, kapteinis būtu sevi nodevis, vakara nesagaidījis. Lai nu kā, viņš savu noslēpumu tomēr saglabāja un tikai pašā vakarā pārgāja mājās no instrumentu meistara, spīdīgo cepuri nostūmis pavisam uz auss un ar tik starojošam acīm, ka misis Makstindžere (ko varēja noturēt par doktora Blimbera audzēkni — tik ļoti viņa atgādināja romiešu matronu), tikko acis viņam uzmetusi, nobarikādējās aiz atvērtajām ārdurvīm un nenāca ārā apmierināt savus mī]os bērniņus, iekām kapteinis nebija droši novietojies savā istabā.

18. nodaĻa TĒvs un meita

Mistera Dombija namā valda klusums. Kalpotāji viegliem soļiem kāpaļā augšā un lejā, nesaceldami nekādu troksni. Pastāvīgi tie savā starpā sarunājas un stundām sēž pie klāta galda, parādīdami godu ēdieniem un dzērieniem, un līksmojas, sekodami sensenām tumsonīgām, nejēdzīgām ierašām. Misis Vikema asaru pilnām acīm stāsta tiem visādus bēdīgus pieredzējumus, atgādinādama, ka šī jau tolaik pie misis Pipčinas vienmēr teikusi, ka tādu galu tas ņems, un nodzeras galda alus krietnāk nekā citām reizēm, ir ļoti sagrauzta, bet valodīga. Par virējas garastāvokli jāsaka tas pats. Viņa solās vakariņās pacienāt ar cepetīti un cīnās vienādiem spēkiem kā pret savu jūtelību, tā — sīpolu iedarbību. Taulinsons visā šai notikšanā redz dieva pirkstu un grib zināt, vai jel kāds varot minēt piemēru, ka, stūra mājā dzīvojot, būtu kas labs pieredzēts. Visiem viņiem liekas, ka tas noticis jau sen, lai gan bērns, kluss un skaists, guļ vēl savā gultiņā.

Krēslai metoties, ierodas kādi vīri — bez trokšņa, filca kurpēs —, kas te bijuši jau agrāk, un līdz ar viņiem tā mūža atdusas gulta, kas liekas tik nepiedienīga, ja tajā jāgulda bērns. Smago zaudējumu cietušo tēvu visu šo laiku nav pat viņa sulainis redzējis, jo viņš sēž dziļi kaktā sava aptumšotajā istabā, kad tur kāds

ir iekšā, un ari pārējā laikā, šķiet, nekur neiziet, tikai staigā, staigā uz priekšu un atpakaļ. Bet no rīta mājas ļaudis cils citam čukst, ka ap pusnakti dzirdējuši viņu uzejam augšā un ka viņš tur palicis — tajā istabā — līdz saullēktam.

Sitijā kantora matstikla logi aizvirtņoti un, protams, kļuvuši vēl tumšāki; dienas gaismā, cik tās vēl izspraucās cauri logiem, lampas virs pultīm nobāl, un lampu gaismā savukārt nobāl dienas gaisma, tā ka telpā valda tāda savāda krēslainība. Nekāda krietna strādāšana nenotiek. Kantoristiem nestāv prātā darbs; tie norunā pusdienās pamieloties ar karbonādi un tad pabraukties laivā augšup pa upi. Kurjers Pērčs, aizsūtīts ar uzdevumu, paliek ilgi projām; draugu aicināts, iegriežas te vienā, te otrā krodziņā un spriedelē par to, cik nedroši ir visi cilvēku pasākumi. Vakarā viņš dodas mājup uz Bolspondu agrāk nekā parasti un pacienā misis Pērču ar teļa kotleti un Skotijas alu. Misters Kārkers nepacienā nevienu, ne arī viņu kāds cienā; viņš sēž viens pats savā istabā un augu dienu mirdzina zobus; tas pavedina uz domām, ka kaut kas ir pazudis no mistera Kārke*a ceļa, kāds šķērslis novākts, un nu viņš var bez bēdu soļot tālāk.

Rau, tur sārtvaidži bērni, kas dzīvo iepretī mistera Dombija namam, raugās no sava bērnistabas loga lejā uz ielu, jo tur pie viņējām durvīm slāv četri melni zirgi ar spalvu pušķiem uz galvas; spalvas plīvo arī uz līķratiem, kuros tie iejūgti; šīs spalvas un tie, kas tur stāv ar lentēm un zižļiem, pievelk pūli. Burvju mākslinieks, kas pašlaik grasījās virpināt šķīvi, uzvelk atkal savu plato mēteli virs greznīgā uzvalka, bet viņa aprobežotā sieva, kas tikko kājas velk un ir tīri sašķiebusies, turēdama uz rokām smagu bērnu, vēl kavējas, gribēdama redzēt bēriniekus iznākam no nama. Ciešāk viņa spiež bērnu pie savām nosmulētajām krūtīm, kad ierauga, ka viņiem nesamais tik viegls; bet pretējās mājas augstajā logā pats mazākais no sārtvaidžiem pārstāj draiskoties bez izstieptās rokas brīdinājuma un, rādīdams ar tuklo pirkstiņu, skatās auklei acīs un prasa: «Kas tas ir?»

Un tur jau caur sērās tērpto kalpotāju drūzmu un

raudošām sievietēm no vestibila iznāk misters Dombijs un dodas uz otru pajūgu, kas gaida viņu. Viņu nav

«salauzušas» bēdas un izmisums, domā šie vērotāji. Viņa gaita tikpat stingra, viņa izturēšanās tikpat augstprātīga kā vienmēr. Viņš neslēpj seju aiz kabatas drāniņas un raugās taisni uz priekšu. Lai gan seja viņam mazliet iekritusi, sastingusi un bāla, bet izteiksme tā pati vecā. Viņš ieņem savu vietu karietē, un trīs džentlmeņi vēl viņam seko. Tad svinīgā bēru procesija sāk lēnām virzīties uz priekšu. Spalvas vēl redzamas plivināmies tālumā, kad burvju mākslinieks jau virpina šķīvi uz niedres gala un tas pats pūlis viņu apbrīno. Bet burvju mākslinieka sieva nav tik nadzīga uz peļņas ievākšanu kārbiņā kā parasti, jo bērna bēres uzvedinājušas viņu uz domām, ka bērns zem viņas vecā, izbalējušā lakata varbūt neizaugs nemaz liels, nevalkās debeszilo apsēju ap galvu un laša krāsas bikses un nevērtīsies pa dubļiem.

Spalvas savā drūmajā ceļojumā aizplīvo arvien tālāk pa ielām, līdz beidzot dzirdami jau baznīcas zvani. Šai pašā baznīcā jaukais zēns dabūja to, kas drīz būs viss, kas no viņa paliks pāri, — vārdu. Visu, kas miris, aprok šeit, blakus viņa mātes mirstīgām atliekām. Tas ir labi. Viņu pīšļi apglabāti tur, kur Florense savās pastaigās — ak, šīs vientuļās vientuļās pastaigas! — var jebkuro dienu pieiet.

Kad sēru dievkalpojums beidzies un mācītājs aizgājis, misters Dombijs lūkojas' apkārt, klusā balsī apvaicādamies, vai tā persona, kurai uzdots atnākt un saņemt norādījumus attiecībā uz piemiņas plāksni, ir te.

Kāds panākas uz priekšu, atsaukdamies: «Jā.»

Misters Dombijs saka, kur viņš vēlas plāksni novietot, ar roku apvelk uz sienas tās veidu un lielumu un noteic, ka tai jāatrodas blakus mātes piemiņas plāksnei. Tad ar zīmuli uzraksta attiecīgo tekstu un, pasniegdams to, piebilst:

—    Es vēlos, lai tā tiktu pagatavota nekavējoties.

—    Tiks padarīts nekavējoties, ser.

—    Tas tiešām nav nekāds lielais darbs — iekalt tikai vārdu un vecumu, kā redzat.

Cilvēks paklanās, raudzīdamies papīriņā, bet liekas

vēl ko apsveram. Mislers Dombijs nepamana šo vilcināšanos, apgriežas un virzās uz izeju.

—     Piedodiet, ser, — kāda roka viegli pieskaras viņa sēru apmetnim, — tā kā jūs vēlaties, lai plāksne tiktu pagatavota nekavējoties, bet, lai es pārgājis varētu to tūlīt nodot darbā …

—    Nu, nu?

—    Vai jūs nebūtu tik laipni šo vēlreiz pārlasīt? Man šķiet, tur ir kļūda.

—    Kur?

Skulptors atdod viņam papīriņu atpakaļ un ar kabatas lineālu norāda uz vārdiem: «mīļotais, vienīgais bērns».

—    Man liekas, ser, tur jābūt — «dēls».

—    Jums taisnība. Protams. Izlabojiet.

Tēvs žiglākiem soļiem steidzas uz karieti. Kad pārējie trīs, kas viņam seko uz pēdām, nosēstas savās vielās, viņš pirmoreiz paslēpj seju — aizvelk tai priekšā apmetņa stūri. Todien to neviens vairs nedabū redzēt. Viņš izkāpj pirmais un tūlīt aiziet uz savu istabu. Pārējie bērinieki (to ir tikai trīs: mislers Čiks un divi ārsti) lčapj augšā uz viesistabu, kur tos sagaida misis Čika un mis Toksa. Bet, kādu seju rāda tas tur lejā, noslēgtajā istabā, kādas domas tam lodā pa galvu, kas notiek tā sirdī, kādu cīņu tas izcīna un kādas mokas izcieš, — neviens nezina.

Galvenais, ko zina lejā, virtuvē, ir tas, ka «šodien liekas pēc svētdienas». Tiem tur šķiet tīri vai nepiedienīgi, ja ne piedauzīgi, ka ļaudis uz ielas iet savās parastajās gaitās, ģērbušies darbdienas drēbēs. Pavisam kas jauns ir redzēt, ka štoras ir atkal uzvilktas un aizvirtņi atvērti; kalpotāji drūmā noskaņā kavē laiku pie vīna pudelēm, kuru pilns galds kā pa svētkiem. Tiem prāts nesas uz moralizēšanu. Misters Taulinsons izdveš nopūtu un uzsauc tostu: «Lai visi mēs tiekam šķīstīti no grēkiem1 .» — uz ko virtuvene, izdvesdama otru nopūtu, atsaucas: «Die's liecinieks, neviens mēs neesam tīrs no tiem.» Vakarā misis Čika un mis Toksa atkal sēstas pie rokdarba. Bet misters Taulinsons — arī vakarā — iziet paelpot svaigu gaisu, un kopā ar viņu iziet arī istabene, vēl tāpat sēru cepurīti galvā. Viņi ir

loti maigi viens pret otru tumšākos ielu stūros, un Taulinsons sapņo par citu — kārtīgāku dzīvi, kad sāks tir-

*    goties ar zaļumiem Oksfordas tirgū.

Šo nakti mistera Dombija namā guļ tik cietā, dziļā miegā, kā ilgas naktis nav gulēts. Rīta saule, kā senāk, ceļ augšā visu māju un ievirza no jauna dzīvi vecajās sliedēs. Sārtie, veselīgie bērni no pretējās mājas skraida garām ar savām stīpām. Baznīcā notiek krāšņa laulību ceremonija. Burvju mākslinieka sieva manīgi uzlasa naudu citā pilsētas kvartālā. Akmeņkalis dzied un svilpo, izcirzdams marmora plāksnē: P-O-L-S.

Vai tas var būt, ka pasaulē, kur ļaužu kā biezs un darbu aizgūtnēm, vienas mazas, vārgas radībiņas zaudējums spēj radīt sirdī tukšumu, tik plašu un dziļu, ka vienīgi neizmērojamās mūžības plašums un dziļums spēj to aizpildīt? Florense, nevainīgais bērns, savās sāpēs būtu atbildējusi: «Ak, manu brāli, manu mīļo, sirdsmīļo brāli! Manas skumjās bērnības vienīgais draugs un biedri! Vai gan spēj vēl kādas cilas pasaulīgas domas viest gaismu, kas jau blāzmo pār tavu pāragro kapu, vai spēj remdināt sāpes, kas laužas no krūtīm zem šī asaru lietus?»

—     Mīļais bērns, — misis Čika sacīja, turēdama par savu pienākumu šo gadījumu izmantot, — kad tu nāksi manos gados. ..

—    Tas ir, pašos zieda gados, — mis Toksa piebilda.

—    Tad tu sapratīsi, — ņiisis Čika turpināja, maigi paspiezdama roku mis Toksai par viņas draudzīgo piezīmi, — ka velti ir bēdāties un asaras liet, ka mūsu pienākums ir samierināties.

—     Es centīšos, mīļo krustmāt. Es centīšos, — Florense elsodama atbildēja.

—            Priecājos par tavu apņēmību, — misis Čika teica,

—    jo, mana mīļā, kā tev var apliecināt mis Toksa, par kuras gaišo prātu un gudrajiem spriedumiem nevienam nevar būt divu domu …

—     Ak, dārgā Luiza, es nudien drīz kļūšu iedomīga, — mis Toksa pārtrauca.

—     … un pierādīt ar savas dzīves pieredzi, — misis Čika turpināja, — mēs esam aicināti jebkuros apstākļos būt stipri un valdīt pār sevi. To dzīve no mums prasa.

Ja kāds … dārgā, — viņa griezās pie mis Toksas, — izskrējis vārds no prāta. Mi… ml… —

—    Misēklis, — mis Toksa minēja.

—    Nē, nē, nē! — misis Cika attrauca. — Ak kungs, tepat jau mēles galā ir. Ml…

—    Mīlas objekts, — mis Toksa vēlreiz kautri minēja.

—     Apžēlojies! Lukrēcij! Kādas aplamības! Mizantrops, lūk, vārds, kas man vajadzīgs. Var ar izdomāt! Mīlas objekts! Tātad es saku, ja kāds mizantrops, man klātesot, uzdotu jautājumu: «Kādēļ mēs esam pasaulē nākuši?» — es atbildētu: «Lai saņemtos un turētu sevi rokās.»

—     Ļoti labi teikts, tiešām, — mis Toksa sacīja, sajūsminājusies par šīs domas oriģinalitāti. — Ļoti labi!

—     Nelaimīgā kārtā, — misis Cika turpināja, — pēc brīdinoša piemēra nav tālu jāmeklē. Mums ir dibināts iemesls pieļaut domu, mīļais bērns, ka mūsu ģimenei būtu aiztaupīti daudzi rūgti un smagi pārbaudījumi, ja kādam īstajā brīdī būtu pieticis gribas spēka saņemties. Nekad nekas mani nepiespiedīs citādi domāt, — labā matrona piebilda nelokāmā pārliecībā par savu taisnību: —» ja nabaga mīļā Fannija būtu piespiedusies un saņēmusies, nabaga mīļajam puisītim būtu bijis vismaz spēcīgāks organisms.

Misis Čika īsu mirkli paļāva jūtām vaļu, bet tad pēkšņi, it kā redzami ilustrēdama savu doktrīnu, apvaldīja šņukstus un runāja tālāk:

—    Tāpēc, Florense, esi tik laba un pierādi mums, ka tev pietiek gribas spēka, un nedzen aiz patmīlības savu papu vēl lielākā izmisumā.

—     Mīļo krustmāt! — Florense izsaucās un noslīga ceļos, lai labāk un ciešāk varētu ielūkoties tās sejā.

—     Pastāstiet man kaut ko vairāk par papu. Lūdzu, lūdzu, stāstiet man par viņu. Vai viņam ir briesmīgi grūti?

Mis Toksai bija jūtīga sirds, un šai meitenes lūgumā kaut kas viņu dziļi aizkustināja. Vai viņa tajā saskatīja pamestās meitenes vēlēšanos uzņemties to saudzīgo rūpību, kādu tik bieži tika izrādījis viņas mirušais brālītis, — vai mīlestību, kas tiecās pieglausties tai sirdij, kurai Pols bijis tik dārgs, un kas nevarēja paciest, ja noraida tās līdzjūtību tādās bēdās, kur mīla un sāpes tik nešķiramas, — jeb vai viņa redzēja tikai kaismīgo, padevīgo dvēseli, kas, kaut arī atstumta un noraidīta, pārpilna siltām, tik ilgi bez atbildes palikušām jūtām un tagad pēc smagā zaudējuma savā skumjā vientulībā piesauca tēvu, cerēdama saņemt no viņa mierinājumu un savukārt vieglināt viņa sāpes, — lai nu kā mis Toksa to izskaidroja, bet viņa bija aizkustināta. Uz mirkli viņa aizmirsa misis Čikas varenību un, steidzīgi noglaudījusi Florenses vaigu, novērsās un, negaidīdama šīs viedās matronas norādījumu, izplūda asarās.

Arī pati misis Cika uz mirkli zaudēja pašsavaldību, ar ko tik ļoti lepojās, un apklususi vēroja daiļo, jauno seju, kas tik ilgi, tik neatlaidīgi un pacietīgi bija kavējusies noliekta pār mazo gultiņu. Bet, atguvusi balsi, kas bija sinonīms viņas pašsavaldībai, — tas tiešām bija viens un tas pats, — viņa ar cieņu atbildēja:

—     Florense, bērniņ, tavs nabaga papa ir reizēm gluži neizprotams, un jautāt man par viņu nozīmē jautāt kaut ko tādu, ko es atsakos saprast. Es domāju, man ir lielāka ietekme uz tavu papu nekā jebkuram citam. Tomēr tik vien es varu pateikt, ka viņš gauži maz ar mani ir runājis, ka esmu iegājusi pie viņa tikai pāris reižu un uzkavējusies tur ne ilgāk par minūti un tad arī, jāatzīstas, nedabūju viņu gandrīz nemaz redzēt, jo viņa istaba ir aptumšota. Es teicu tavam papam: «Pol!» — tieši tādiem vārdiem es viņu uzrunāju, — «Pol, kāpēc tu neieņem kādu stimulējošu līdzekli?» Tava papa atbilde aizvien bija viena: «Luiza, esi tik laba, atstāj mani. Man nekas nav vajadzīgs. Es vislabāk jūtos viens.» Ja rītu man tiesas priekšā būtu jādod zvērests, Lukrēcij, — misis Čika teica, — es nešaubos, ka uzdrošinātos tos pašus vārdus ar zvērestu apliecināt.

Mis Toksa apbrīnoja viņu, noteikdama: «Mana Luiza vienmēr ir metodiska.»

—           Vārdu sakot, Florense, — krustmāte turpināja,

—    man ar tavu nabaga papu nav iznākusi nopietna saruna līdz pat šim rītam, kad es viņam paziņoju, ka sers Bārnets un lēdija Sketlsa atrakstījuši bezgala sirsnīgu vēstuli … mūsu puisītis, mūsu acuraugs! … lēdija Sketlsa viņu mīlēja kā … kur mana kabatas drāniņa?

Mis Toksa pasniedza to.

—     Bezgala sirsnīgu vēstuli un uzaicina tevi pie sevis izklaidēties citos apstākļos. Pateikusi tavam papam, ka, pēc manām domām, mēs ar mis Toksu varam tagad braukt projām (kam viņš pilnīgi piekrita), es ieprasījos, vai viņam būtu kādi iebildumi, ja tu pieņemtu šo uzaicinājumu. Viņš atteica: «Nē, Luiza, ne mazāko!»

Florense pacēla asaru pilnās acis.

—    Bet ja nu tev negribas tūlīt braukt un labāk patīk palikt mājās vai nākt man līdzi…

—    Es labāk gribu palikt tepat, krustmāt, — skanēja klusa atbilde.

—     Kā zini, bērns, — misis Čika noteica. — Vari palikt. Dīvaina tava izvēle ir, es teikšu. Bet tu jau vienmēr esi bijusi dīvaina. Varētu likties, ka kurš katrs tavā vecumā un pēc visa tā, kas noticis. .. mīļā mis Toksa, man atkal noklīdis mutautiņš … būtu laimīgs, ja varētu tikt no šejienes projām.

—     Es nevaru ne iedomāties, ka no šīs mājas it kā grasītos bēgt projām, — Florense teica, — es nevaru ne iedomāties, ka tās istabas. .. viņa . .. istabas paliktu tukšas «n sērīgas, krustmāt. Es gribētu pagaidām palikt tepat. Ak, manu brālīt! Manu brālīt!

Tas bija dabisks jūtu izvirdums, kas nav apvaldāms; tās būtu izlauzušas ceļu pat caur roku pi/kstiem, ar kurām viņa aizsedza seju. Pārmocītām, pārsmagām krūtīm reizēm ir jaļauj jūtām vaļa, citādi nabaga ievainotā, vientuļā sirds tur iekšā sistos kā putniņš aizlauztiem spārniem, līdz pagurtu un stātu pukstēt.

—           Kā zini, bērns! — misis Čika padomājusi noteica.

—    Es domāju, tu saproti, ka man nebija prātā tev nelaipnību parādīt. Tad jau paliec vien tepat un dzīvo pēc sirds patikas. Neviens tevi netraucēs, Florense, un droši vien arī nevēlēsies traucēt.

Florense skumji palocīja galvu.

—     Kad man jau mute vērās aizrādīt tavam nabaga papam, — misis Čika sacīja, — ka viņam tiešām vajadzētu pagaidām atrauties no saviem pienākumiem un paceļot, lai izklaidētos un atgūtu spēkus, viņš pasteidzās pirmais pateikt, ka esot nolēmis kādu laiciņu padzīvot uz laukiem. Es domāju, jācer, ka viņš aizbrauks drīz.

Jo ātrāk, jo labāk viņam. Taču, kā es noredzu, viņam vēl kārtojami savi personīgi papīri un tā tālāk sakarā . ar bēdīgo notikumu, kas mūs visus tik ļoti satriecis, — nevaru saprast, kas ar manējo noticis; Lukrēcij, aizdod man savējo, mīļā, — un pie tiem viņš varbūt nosēdēs vēl pāris vakaru savā istabā. Ja var kāds godam nest Dombija vārdu, bērns, tad tas ir tavs papa, — misis Čika sacīja, rūpīgi abas acis reizē izslaucīdama ar mis Toksas mutautiņa pretējiem stūrīšiem. — Viņš saņemsies. Par viņu nav ko baidīties.

—    Krustmāt, — Florense trīsēdama ieminējās, — vai es nevarētu viņam kaut kā …

—    Žēlīgais die's, mīļais bērns, — misis Čika neļāva viņai pabeigt, — ko tu runā? Ja tavs papa man varēja pateikt — viņa vārdus burts burtā esmu jau atkārtojusi: «Luiza, man nekas nav vajadzīgs; es vislabāk jūtos viens,» — kā tu domā, ko tad viņš sacīs tev? Tu nedrīksti viņam acīs rādīties. Par to nemaz nesapņo.

—    Krustmāt, — Florense teica, — es gribētu iet augšā un atgulties.

Misis Čika atzina to par visprātīgāko un atvadīdamās noskūpstīja viņu. Bet mis Toksa, teikdamās pameklēt noklīdušo kabatas drāniņu, tūliņ Florensei nopakaļis arī uzgāja augšā un pāris nozagtajās minūtēs centās meiteni nomierināt, lai cik sirdīgu seju viņai par to rādīja mis Nipere. Greizsirdības īekveldīnāta, mis Nipere nogodēja mis Toksu pa/ krokodilu; taču šīs lēdijas līdzjūtība šķita neliekuļota, un, pats galvenais, tai nepiemita savtīgums — ar to taču nebija cerību iegūt kāda labvēlību.

Un vai tad nebija neviena tuvāka un mīļāka par mis Niperi, kurš spētu stiprināt šo ciešanās un sāpēs izmocīto sirdi? Neviena, kam apķerties ap kaklu, neviena, kam mīļi acīs paraudzīties, neviena, kas pateiktu mierinošus vārdus tik dziļās bēdās? Vai Florense bija tik vientuļa šajā skarbajā pasaulē, ka viņai neviena cita vairs nebija? Neviena. Ne mātes vairs, ne brāļa, tik aplaupīta uzreiz — mazā Pola zaudējums lika viņai smagāk sajust to pirmo lielāko zaudējumu —, un Sjūzena vienīgā, kam bēdās pieķerties. Ak, kas gan to

pateiks, cik loti viņai vajadzēja palīdzības pirmajā laikā!

Sākumā, kad mājas dzīve iegāja parastajās sliedēs, kad visi, izņemot kalpotājus, bija aizbraukuši un tēvs ieslēdzies savās istabās, Florense tik vien zināja kā raudāt, skraidelēt augšā un lejā, bet dažbrīd, pēkšņi sirdij sažņaudzoties skumjās atmiņās, viņa nobēga pati savā istabā, lauzīja rokas, iekrita uz mutes gultā un nezināja, kur mieru rast, grima tikai dziļāk sāpju un ciešanu tumsā. Parasti tas notika, uzduroties kādai vietai vai priekšmetam, kas saistījās ar Polu, un tāpēc šī nelaimes piemeklētā māja sākumā viņai izvērtās par tīro moku pekli.

Taču tīra, skaidra mīlestība nemēdz tik plosīgi un nežēlīgi ilgi degt. Liesma, kurā ņem pārsvaru pasaulīga kvēle, var mokoši dedzināt krūtis, kas devušas tai mājvietu, bet svētā debesu uguns lej sirdī liegu siltumu, kā toreiz, kad tā kā liesmu mēles nolaidās uz to divpadsmit vienprātīgi kopā nākušo galvām * un ikvienam rādīja viņa brāli apskaidrotu un neskartu. Kad atmiņā bija ataususi šī aina, drīz tad no vaiga nozuda sāpju ēnas, balss atfcal atguva rāmo maigumu, acis glāsīgo skatienu, dvēsele klusu paļāvību un mieru; un, kaut arī Florense vēl arvien raudāja, taču raudāja rimtāk un ar prieku kavējās atmiņās.

Drīz vien viņa varēja atkal mierīgi noraudzīties, kā zelta ūdens dej uz tās pašas sienas tai pašā klusajā novakares stundā un vērot, kā tas pamazām nozūd. Drīz vien viņa atkal bieži sēdēja tajā istabā viena pati, tikpat pacietīga un lēnīga kā toreiz, kad viņa sēdēja nomodā pie mazās gultiņas. Un, ja pēkšņi viņu sagrāba žēlums, redzot to tukšu, viņa noslīga ceļos pie tās un lūdza dievu — tā viņa atviegloja savu pārsmago sirdi —, lai tas viens no eņģeļiem mīlētu savu māsiņu un nekad to neaizmirstu.

Drīz vien drūmajā namā, tik plašā un sērā, viņa atkal nokrēšļa stundās dziedāja, palēnām, brīžam apraudamās, to dziesmu, kuru Pols tik bieži bija klausījies, gurdo galviņu viņai uz pleca nolicis. Un pēc tam, kad jau metās pavisam tumšs, istabā ietrīcējās mūzikas skaņas: viņa spēlēja un dziedāja tik klusi un liegi, ka drīzāk šīs skaņas atgādināja skumjas atmiņas par to pēdējo vakaru, kad Pols lūdza viņu dziedāt, nekā patiesu tās dziesmas atkārtojumu. Taču tas atkārtojās bieži, Joti bieži krēslainajā vientulībā, un saraustītās skaņas vēl trīcēja uz taustiņiem, kad liego balsi apslāpēja asaras.

Tā pamazām Florense atguva drosmi jau paskatīties uz rokdarbu, gar kuru viņas pirksti bija darbojušies, kad meitene sēdēja brālītim blakus jūrmalā; un nepagāja ilgs laiks, kad viņa ņēma to atkal rokā, pieķerdamās tam gandrīz ar tādu mīlestību, it kā tā bijusi dzīva, apzinīga būtne, kas pazinusi Polu, un tā viņa tur pamestajā, ilgi neapdzīvotajā istabā pie loga, savas mātes ģīmetnes tuvumā, pavadīja garas, dompilnas stundas.

Kāpēc tumšās acis tik bieži atrāvās no darba un raudzījās pāri ielai, kur dzīvoja sārtie, veselīgie bērni? Viņas zaudējumu tie tieši neatgādināja, jo tās bija meitenes: četras mazas māsiņas. Bet tām, tāpat kā viņai, nebija mātes — un bija tēvs.

Viegli varēja uzminēt, kad viņš bija izgājis un tika gaidīts pārnākam, jo vecākā meitene katrreiz tad saposusies gaidīja viņu dzīvojamā istabā pie loga vai uz balkona, un, kad viņš parādījās, tai gaidās saspringusī seja iemirdzējās priekā, kamēr mazākās māsas pie augstā loga, kuras tāpat vienmēr gaidīja viņu, sita plaukstiņas, rībināja palodzi un ūvināja. Vecākā meita nonāca lejā vestibilā, ieķērās tēvam elkonī un veda augšup pa kāpnēm, bet vēlāk Florense redzēja viņu sēžam tēvam blakus vai uz ceļiem vai mīļi apķeramies viņam ap kaklu un sarunājamies; un, lai gan viņi abi allaž bija ļoti jautri, tēvs bieži domīgi nolūkojās uz meitu, it kā uztverdams viņā līdzību ar mirušo māti. Florense dažreiz nevarēja noskatīlies šai ainā un, izplūzdama asarās, paslēpās nobijusies aiz aizkara vai aizskrēja projām no loga. Tomēr negribot viņa atgriezās atpakaļ pie tā, un viņas darbs drīz vien, no jauna aizmirsts, izslīdēja no rokām.

Tas bija tas nams, kuru pirms dažiem gadiem neviens neapdzīvoja. Diezgan ilgi tas stāvēja tukšs. Beidzot, kamēr viņa bija projām no mājām, to bija noīrējusi šī ģimene. Tas bija salabots un no jauna nokrāsots; tagad

ap to ziedēja puķes un laidelējās putni, un tas izskatījās pavisam citādi nekā agrāk. Taču viņa nekad nedomāja par namu. Bērni un to tēvs aizņēma visus viņas prātus.

Viņa pa savu atvērto logu varēja redzēt, kā bērni, kad tēvs bija pusdienas paēdis, ar savu guvernanti vai aukli nonāca lejā un drūzmējās ap galdu; klusās vasaras dienās viņu skaņās balsis un dzidrie smiekli pārskanēja pāri ielai un kā spirgta vēsma ieplūda drūmajā istabā, kur sēdēja viņa. Pēc tam tie klupu rāpu klumburoja tēvam līdzi augšā un tur draiskojās ap dīvānu, uz kura viņš nosēdās, vai satupa visi viņam pie ceļiem — īsts rožvaidziņu pušķītis —, kamēr viņš laikam stāstīja tiem kādu pasaku. Vai arī tie saskrēja uz balkona, bet tad Florense ātri paslēpās, lai tie neieraudzītu, kā viņa tur melnā kleitiņā sēž viena pati, un nejustos traucēti savā līksmībā.

Vecākā meitene palika pie tēva, kad pārējās aizgāja, un gatavoja viņam tēju — laimīgā mazā saimniece! — un sarunājās ar viņu, reizēm pie loga, reizēm dziļāk istabā, līdz kamēr iededza sveces. Tā varēja būt viņam sarunu biedrs, kaut bija pāris gadus jaunāka par Florensi, un ar kādu cienīgu iznesību un burvīgu nopietnību tā prata nosēsties pie savas grāmatas vai rokdarbu groziņa — nu gluži kā pieaugusi sieviete. Kad pie viņiem dega sveces, Florensei vairs nebija jābaidās no savas tumšās istabas viņus novērot, bet, kad pienāca laiks meitenītei teikt «ar labu nakti, papa» un iet gulēt, tad Florense, redzot, kā tā pastiepa vaidziņu tēvam, sāka raustīties elsās un nespēja vairs ilgāk skatīties.

Tomēr, pirms pati devās pie miera, viņa, nodziedājusi vienkāršo dziesmiņu ar kuru viņās — pagājušās dienās tik bieži bija Polu iežūžojusi miegā, un vēl to otro kluso un maigo melodiju, viņa vēl un vēlreiz vērsa skatienus uz pretējo māju. Bet tas, ka viņa par to domāja un to novēroja, bija noslēpums, ko viņa glabāja savā jaunajā sirdī.

Un vai Florense savā sirdī — Florense, kas bi ja tik atklāta un patiesīga, tās mīlestības cienīga, ko Pols tai parādījis un vēl ar pēdējiem tikko vairs sadzirdamiem čukstiem apliecinājis, — Florense, kuras sirdsskaidrība atspoguļojās viņas daiļajā sejā un dvesmoja katrā lēnīgās balss skaņā, — vai viņa šai jaunajā sirdi glabāja vēl kādu noslēpumu? Jā. Vēl vienu.

Kad visi soļi mājā bija apklusuši un visas ugunis nodzēstas, viņa klusītiņām izslīdēja no savas istabas, nedzirdamiem soļiem nokāpa lejā un piegāja pie tēva durvīm. Tikko elpu vilkdama, viņa piespieda pieri pie tām un mīlas slāpēs skūpstīja tās. Katru nakti to priekšā viņa nometās zemē uz aukstās akmens grīdas — kaut vai tikai viņa elpu dzirdēt! — un ar vienu vienīgu karstu vēlējumos — drīkstēt parādīt viņam savu pieķērību, būt viņam par iepriecinājumu, panākt, lai viņš neatraida sava vienīgā bērna mīlestību, — viņa būtu ceļos kritusi viņa priekšā, to pazemīgi izlūgdamās, ja vien iedrošinājusies.

Neviens to nezināja. Neviens par to neiedomājās. Durvis bija vienmēr noslēgtas, un viņš iekšpusē aiz tām. Pāris reižu viņš izgāja no mājas, un tad dzirdēja runājam, ka viņš drīz došoties savā ceļojumā; taču joprojām vēl dzīvoja tajās istabās, dzīvoja viens, ar meitu nemaz neredzējās, nekad pēc viņas arī neapvaicājās. Varbūt pat nezināja, ka viņa ir mājās.

Kādu dienu, tā ap nedēļu pēc bērēm, kad Florense pašlaik sēdēja pie sava rokdarba, ieskrēja Sjūzena, ne saprast — raudadama vai smiedamās un pieteica viesi.

—     Viesis! Pie manis, Sjūzen? — Florense izbrīnījusies jautāja.

—     Kas tiesa, tas tiesa^ tas ir brīnums, vai ne, mis Floja? — Sjūzena teica. — Bet man patiktos, ka jums nāktu labi daudz viesu, nopietni gan, jums tad būtu daudz labāka jušanās, un vēl es jums teikšu, jo ātrāk mēs taisāmies projām, kauču pie tiem pašiem vecajiem Sketlsiem, mis Floja, jo labāk mums abām, es varbūtās nemaz negribu, ka ļaudis ap mani mudž un čum, tomērt es neesmu nekāda austere.

Mis Niperei par godu jāteic, ka viņa runāja, rūpēdamās vairāk par savu kundzēni nekā pati par sevi, to rādīja viņas seja.

—    Bet viesis, Sjūzen, — Florense ieminējās.

Sjūzena, histēriski irgodama, kas izklausījās tiklab

pēc smiešanās, kā šņukstēšanas, atbildēja:

—    Misters Tūtss!

Smaids, kas pavīdēja Florenses sejā, mirklī nozuda, un acis pieriesās asarām. Un tomēr tas bija smaids un mis Niperei darīja prieku.

—    Uz mata tāpat bija man, mis Floja, — Sjūzena teica, šūpodama galvu un priekšautu pie acīm pielikdama. — Kā es ieraudzīju šo šķīsto jēriņu priekšnamā, tā man paspruka smiekli, bet pēc tam aizžņaudzās kakls.

Sjūzena Nipere neapzinādamās sāka visu to atveidot turpat uz vietas. Pa tam misters Tūtss, kas bija sekojis viņai, nemaz nejauzdams, kādu efektu radījusi viņa atnākšana, pieteica sevi, ar pirkstu kauliņiem piedauzīdams pie durvīm, un varen braši ienāca iekšā.

—     Kā klājas, mis Dombija? — misters Tūtss apsveicinājās. — Man iet Joti labi, pateicos. Kā jūs jūtaties?

Misters Tūtss — nebūs daudz lādu cilvēku pasaulē, kas būtu cēlsirdīgāki par viņu, viens otrs ar gaišāku prātu gan varbūt — bija gana svīdis, sacerēdams šo garo, dedzīgo runu cerībā ar to atvieglot sirdi Florensei, kā arī pats sev. Bet nu, attapies, ka mantas kambaris tukšs, ka visu krājumu neapdomīgi izšķiedis vienā rāvienā, Јirms nebija vēl ne apsēdies, ne Florense vārdu bildusi, ne par lāgu vēl slieksnim pāri ticis, viņš nevarēja neko gudrāku izdomāt kā sākt to pašu no gala:

—    Kā klājas, mis Dombija? Es jūtos ļoti labi, pateicos. Kā labi jūs jūtaties?

Florense sniedza viņam roku un teicās jūtamies labi.

—     Es patiešām jūtos ļoti labi, — misters Tūtss sacīja, apsēzdamies krēslā. — Ļoti labi, tiešām. Nemaz neatceros, ka būtu kādreiz labāk juties, pateicos.

—    Tas ļoti laipni no jums, ka atnācāt, — Florense teica, ķerdamās atkal pie noliktā rokdarba. — Man prieks jūs redzēt.

Misters Tūtss atbildes vietā nokrekšķināja smiekliņu. Iedomājies, ka tas skan varbūt par jautri, viņš pārlaboja to par nopūtu. Iedomājies, ka nopūta varbūt skan par skumji, viņš pārlaboja to atkal par smiekliņu. Nevarēdams pilnīgi apmierināties ne ar vienu, ne otru atbildes veidu, viņš sāka smagi elsāt.

—     Jūs bijāt ļoti labs pret manu brālīti, — Florense sacīja, paklausīdama dabiskam impulsam izglābt viņu no neveikla stavokļa. — Viņš bieži stāstīja man par jums.

—    O, tam nav nekādas nozīmes, — misters Tūtss aši atbildēja. — Silts šodien, vai ne?

—    Laiks jauks, — Florense atteica.

—    Man atbilstošs, — misters Tūtss sacīja. — Es nezinu, kad vēl esmu juties tik labi kā pašlaik. Ļoti pateicos jums.

Apliecinājis šo interesanto, neiedomājamo faktu, misters Tūtss iekrita dziļā klusības akā.

—    Jūs, man liekas, galīgi šķīrāties no doktora Blimbera? — Florense ievaicājās, cenzdamās palīdzēt viņam izrāpties ārā.

—    Tā domāju, — misters Tūtss atbildēja. Un tūlīt iekrita atpakaļ.

Viņš palika tur dibenā, šķietami noslīcis, vismaz minūtes desmit. Kad šis laiks bija notecējis, viņš pēkšņi uzpeldēja augšā un teica:

—    Nu tad uz redzēšanos, mis Dombija.

—    Vai jūs jau aizejat? — Florense jautāja pieceldamās.

—    Es labi nezinu. Nē, tūlīt vēl ne, — misters Tūtss sacīja, gluži negaidot apsēzdamies no jauna. — Lieta tāda . .. ziniet, mis Dombija!

—    Nebaidieties runāt ar mani, — Florense teica ar vieglu smaidu uz lūpām, — man ļoti patiktos, ja jūs parunātu par manu brāli.

—    Tiešām, jūs vēlētos?7 — misters Tūtss attrauca, un līdzjūtība staroja no katras dzīsliņas viņa citkārt tik neizteiksmīgajā sejā. — Nabaga Dombijs! Nudien nekad man prātā neienāca, ka Berdžesam un Ko — moderni drēbnieki (bet ļoti dārgi), par kuriem mēs mēdzām kādreiz parunāt, — nāksies šūt šo uzvalku tādam gadījumam. — Misters Tūtss bija tērpies sērās. — Nabaga Dombijs! Ziniet! Mis Dombija! — Tūtss ekspansīvi iesaucās.

— Jā, — Florense atsaucās.

—    Tur bija kāds drauģelis, kam viņš pēdējā laikā ļoti pieķērās. Es iedomājos, ka varbūt jūs to vēlētos pieņemt savā ziņā, tā sacīt, piemiņai. Atceraties vēl, viņš taču pieminēja kādreiz Diogenu?

—    O, jā, jāi — Florense izsaucās.

—    Nabaga Dombijs! Es ari atceros, — misters Tūtss sacīja.

Misteram Tūtsam, redzot Florensi raudam, bija ārkārtīgi grūti pārlaist šo momentu, un viņš tik tikko atkal neiekrita akā, taču pie pašiem grodiem smiekliņš viņu vēl laimīgi noturēja.

—    Ziniet, mis Dombija, — viņš turpināja, — es būtu licis par desmit šiliņiem viņu nozagt, ja tie būtu liegušies viņu atdot, tiešām, es to būtu izdarījis, bet tie, man šķiet, bijā laimīgi, ka tiek no viņa vaļā. Ja jūs gribētu viņu paturēt, viņš ir ārā pie durvīm. Es tīšām paņēmu viņu jau līdzi. Tas nav nekāds dāmu sunītis, ziniet, — misters Tūtss piebilda, — bet jums taču nebūs pret to nekādu iebildumu?

Patiesībā Diogens šai brīdī, kā viņi pārliecinājās, paskatījušies lejā uz ielu, raudzījās pa īrētā kabrioleta logu; lai atvestu uz jauno vietu, tur to ar viltu bija ievilinājuši it kā uz žurku ķeršanu izklātajos salmos. Taisnību sakot, tas bija tik pilnīgs pretstats dāmu sunim, ka pilnīgāka vairs neatrast, un, trakā niknumā lauzdafhies ārā, izskatījās tīri briesmīgs: caur atņirgtiem zobiem izgrūzdams aprautus rējienus, viņš taisīja izmisīgus lēcienus un katrreiz, zaudējis līdzsvaru, apmeta kūleni un nokrita atpakaļ salmos, elsdams trūkās atkal augšā un izkāra mēli, it kā ieradies dispanserā uz veselības pārbaudi.

Lai gan Diogens bija pats smieklīgākais suns, kādu pagadās ieraudzīt vasaras dienā, — ļoganu gaitu, bumbveidīgu galvu, plušķains, neuzvedīgs, vienmēr maldīgas domas vajāts, ka tuvumā atrodas kāds ienaidnieks, kuru riet ir viņa goda pienākums, — un, lai gan viņš nepavisam nebija piemīlīgas dabas un, protams, nebija arī gudrs, lai pinkas karājās acīm pāri, lai purns bija pats komiskākais, aste taisni neiedomājama, balss nikna un aizsmakusi, taču tāpēc, ka Pols atvadīdamies bija par viņu iedomājies un lūdzis parūpēties par viņu, Florensei Diogens bija mīļāks nekā visdārgākais un skaistākais no viņa ciltsbrāļiem. Jā, tik mīļš viņai bija šis pats neglītais Diogens un tik patīkams, ka viņa saņēma mistera Tūtsa dārgakmeņiem rotāto roku un pateicībā noskūpstīja to. Un, kad Diogens, beidzot atbrīvots, kā šautra uzlingoja augšā pa kāpnēm un iedrāzās istabā (bet kas tās sākumā bija par mokām — izdabūt viņu ārā no kabrioleta!), izlodājās krustu šķērsu zem visām mēbelēm, aptīņāja ap krēslu un galdu kājām garo dzelzs ķēdi, kas nokarājās viņam no kakla, un tad vilka to, līdz acis kjuva nedabiski lielas, teju, teju taisīdamās no pieres sprāgt ārā, un, kad viņš ierūcās uz misteru Tūtsu, kas domājās esam draugos ar to, un kā negudrs metās virsū Taulinsonam dziļā pārliecībā, ka tas nu ir tas ienaidnieks, kuru viņš visu mūžu rējis no aizstūra, bet nekad vēl nebija redzējis, — Florense par viņu tā nopriecājās, it kā redzēdama viņā tīro saprāta brīnumu.

Misters Tūtss bija tik bezgala laimīgs par savas dāvanas panākumiem un ar tādu prieku noskatījās, kā Florense, noliekusies pār Diogenu, ar savu sīko rociņu glaudīja tā plušķaino muguru — Diogens to viņai žēlīgi atļāva jau no pirmā iepazīšanās brīža —, ka atvadīšanos pašreiz viņš sajuta kā grūtu pienākumu, un droši vien būtu pagājis krietni ilgāks laiks, kamēr viņš saņemtos, ja nepalīdzējis pats Diogens, kam pēkšņi iešāvās prātā sākt riet un ar atplestu rīkli mesties virsū misteram Tūtsam. Nevarēdams skaidri paredzēt beigu šiem uzbrukumiem un saprazdams, ka no tiem draud briesmas biksēm, šim Berdžesa up. Ko mākslas darinājumam, misters Tūtss irgodams izmetās aiz durvīm, no kurienes vēl reizes divi trīs bezmērķīgi pablenza iekšā, katrreiz no Diogena saņemdams jaunu apsveikumu, līdz beidzot tomēr sadūšojās un aizgāja.

—     Panāc šurp, Di! Mīļo Di! Noslēdz draudzību ar savu jauno saimnieci. Mīlēsim viens otru, Di, — Florense sacīja, glaudīdama viņa pinkaino galvu.

Un Di, erdzīgais, derdzīgais Di, it kā viņa spalvainajai ādai būtu izsūkusies cauri asara, kas uz tās nokrita, un atkausējusi viņa suņa sirdi, piedūra savu purneli viņas vaigam un zvērēja uzticību.

Cilvēks Diogens netika runājis saprotamāk ar Aleksandru Lielo *, kā suns Diogens runāja ar Florensi. Viņš nr prieku pieņēma savas mazās saimnieces piedāvājumu un apņēmās viņai uzticīgi kalpot. Uz karstām pēdām viņam tika sarīkots mielasts vienā kaktā, un, kad suns bija paēdis un padzēris, cik sirds ņem pretī, viņš piegāja pie loga, kur, noraudzīdamās uz viņu, sēdēja Florense, un, pacēlies pakaļkājās, uzlika lamzīgās priekšķepas viņai uz pleciem, laizīja seju un rokas, novietoja tad savu lielo galvu viņai pie krūtīm un luncināja asti, kamēr piekusa. Pēdīgi Diogens saritinājās meitenei pie kājām un aizmiga.

Lai gan mis Nipere baidījās no suņiem un, ienākusi istabā, turēja par nepieciešamu saņemt svārkus cieši ap lieliem, it kā tai būtu jālaipo pa akmeņiem strautam pāri, kā arī iespiedzoties lēkt uz krēsliem, kad Diogens sāka staipīties, tomēr mistera Tūtsa laipnība viņu savā ziņā aizkustināja, un, redzēdama Florensi tik ļoti priecājamies par šo mazā Pola neaptēsto draugu, tā pieķērību un sabiedrību, viņa negribot nāca pie atziņas, kas sariesa asaras acīs.

Misters Dombijs, kas ari bija viens no viņas pārdomu objektiem, varēja varbūt uz ideju asociācijas pamata ienākt viņai prātā sakarā ar suni; lai nu tas bija tā vai citādi, bet, pavadījusi visu vakaru, vērodama Diogenu un viņa saimnieci un pacentusies — ļoti labprāt pie tam — sakārtot Diogenam guļamvietu priekšnamā aiz viņa saimnieces durvīm, mis Nipere, pirms novēlēja Florensei labu nakti, pasteidzās vēl pateikt:

—    Jūsu paps, mis Floja, aizbrauc rīt no rīta.

—    Rīt no rīta, Sjūzen?

—    Jā, mis; tāds rīkojums dots. Agri.

—   Vai tu zini, — Florense jautāja, viņu neuzlūkodama, — kur papa brauks, Sjūzen?

—    Skaidras zināšanas man nav, mis. Vispirms viņš dosies pie tā visudārgā majora, bet es teikšu, ja man būtu pazīšanās ar šādu vai tādu majoru (no kā lai die’s mani pasarga!), tad tas vismaz nebūtu zils!

—    Nerunā tā, Sjūzen! — Florense viņu maigi apsauca.

—    Nu, vai zināt, mis Floja, — mis Nipere attrauca, sveloša sašutuma pārņemta un vēl vairāk nekā parasti ignorēdama punktus un komatus, — tur nu es neko nevaru padarīt, zils viņš ir, un, kamēr es esmu kristīgā, kaut ari pazemīga, es gribētu, lai mani draugi ir dabiskā krāsā vai ar lai to nav nemaz.

No viņas turpmākā vārdu biruma, no lejā sagrābstītām ziņām, izrietēja, ka misis Čika bija ieteikusi šo majoru misteram Dombijam par ceļabiedru un misters Dombijs pēc neilgas svārstīšanās to arī uzaicinājis.

—     Tas nu būšot tā pārmaiņa, īstenais! — mis Nipere ar bezgalīgu nicinājumu vēl nosirdījās sevī. — Nu, ja tas ir pārmaiņa, tad es gribu redzēt, kas ir nemainīgums!

—    Ar labu nakti, Sjūzen, — Florense sacīja.

—    Ar labu nakti, manu sirsniņ, mana dārgā mis Floja.

Viņas līdzjūtīgā balss lika ievibrēties stīgai, kurai tik bieži bija vienīgi rupji pieskārušies un kurā Florense nekad nemēdza ieklausīties, Sjūzenai vai kādam citam klāt esot. Palikusi viena, Florense atbalstīja galvu uz rokas un, piespiedusi otru pie sabangotās sirds, ļāva mierīgi savām skumjām izlīt asarās.

Tā bija drēgna nakts; gurdi pakšķēdams un čakstēdams, līņāja grūtsirdīgs lietus. Smagi pūta vējš un vaidēdams elsāja ap māju, kā sāpes vai bēdas ciezdams. Skarba šalkoņa plosīja kokus; kamēr viņa sēdēja un raudāja, laiks nebija stāvējis uz vietas — zvanu tornī jau iezvanīja drūmo'pusnakti.

Florense gados bija gandrīz vēl bērns — ne pilnu četrpadsmit vēl, bet šādas stundas vientulība un drūmība tādā lielā mājā, kuru vēl nesen nāve tik bargi piemeklējusi, varēja pat vecāka cilvēka iztēlē viest neapzinātas bailes. Taču viņas nevainīgais prāts, ritinādams vienas vienīgas domas pavedienu, bija pārlieku aizņemts, lai rastos vieta bailēm. Viņas domās klaidoja vienīgi mīlestība — patiesi klaidonīga, atstumta mīlestība, kas arvien no jauna meklēja ceļu uz tēvu.

Lietus mirgošanā, vēja vaidos, koku šalkoņā, svinīgo torņa pulksteņu zvanos nebija nekā, kas spētu aizdzīt šo vienu domu vai vājināt tās varu. Atmiņas par dārgo, mirušo puisīti — tās viņu nekad neatstāja — bija tas pats, nekas cits. Ak, būt atstumtai, būt tik pamestai, ne reizi kopš tās stundas neredzēt tēvu vaigā, ne pieskarties tam!

Nabaga bērns, viņa nevarēja vakarā apgulties — un kopš tās dienas nekad vēl nebija apgūlusies, — nedevusies pirmāk nakts svētceļojumā uz viņa durvīm. Tam vajadzēja būt savādam, bēdigaih skatam, kad viņa melnā tumsā klusiem soļiem zagās lejā pa kāpnēm, kad, sirdij lecot, asaru aizmiglotām acīm, klaidā palaistiem matiem apstājās pie durvīm un spieda miklo vaigu pie tām. Bet nakts visu aizsedza, un neviens to nezināja.

Sinī vakarā, tikko pieskārusies dunam, Florense ievēroja, ka tās ir vaļā. Pirmoreiz tās stāvēja pusviru, gan tikai mata platumā, un iekšā dega uguns. Biklā bērna pirmais impulss bija — un viņa tam padevās — ātri steigties projām. Nākamais — griezties atpakaļ un iet iekšā, un šis otrais impulss aizturēja viņu uz kāpnēm neziņā.

Tas, ka durvis bija vaļā, kaut ari tikai mazā spraudziņā, viesa sirdī cerības. Drosmināja ari gaismas stars, kas izlauzās caur tumšajām, bardzīgajām durvīm un kā balts pavediens aizstīdzēja pa marmora grīdu. Viņa gāja atpakaļ, diezin vai maz apzinādamās, ko dara, bet viņu skubināja lielā mīlestība un kopīgās lielās bēdas, kurās nebija dalījušies; viņa saņēmās un, trīcošās rokas mazliet pacēlusi, ieslīdēja iekšā.

Tēvs sēdēja pie sava galda istabas vidū. Viņš bija kārtojis kādus papīrus un dažus iznīcinājis; tie tagad, saplēsti sīkos gabaliņos, atradās vēl viņam priekšā uz galda. Lietus lāses smagi sitās stiklotās verandas rūtīs, kur viņš tik bieži bija noraudzījies uz nabaga Polu, kad to vēl nēsāja uz rokām, un ārā žēlabaini gaudoja vējš.

Bet viņš tā nedzirdēja. Viņš sēdēja, acis galdā nodūris un tik dziļi domās iegrimis, ka pat smagāka dipoņa nekā viņa meitas vieglie soļi varēja paliki nedzirdēta un neatmodināt viņu. Seja viņam bija pavērsta pret Florensi. Blāvajā lampas gaismā un nakts baigajā stundā tā izskatījās novājējusi un izmocīta, un šai pilnīgajā vientulībā, kas dvesa ap viņu, Florense jauda aicinājumu, kam nevarēja nepaklausīt.

—    Papa! Papa! Parunājies ar mani, mīļais papa!

Meitenes balsi izdzirdis, viņš satrūkās un pielēca kājās. Florense, rokas izstiepusi, stāvēja viņa priekšā, bet viņš atrāvās atpakaļ.

—    Kas noticis? — viņš bargi uzprasīja. — Kāpēc tu nāci šurp? Kas tevi sabiedēja?

Ja meiteni kas sabiedēja, tad tā bija viņa seja. Mīlestība, kas kvēloja viņa meitas krūtīs, sasala tās priekšā, un Florense stāvēja un raudzījās savā tēvā kā pārakmeņojusies.

Tajā nebija ne ēnas no maiguma vai žēluma. Tajā neatplaiksnījās ne blāznumiņš līdzcietības, tēva rūpības un sirsnības. Tajā bija jaušama pārvērtība, bet citāda veida. Agrākā vienaldzība un vēsā atturība bija devusi vielu kaut kam citam, — kam — par to viņa nedomāja un neuzdrošinājās domāt, un tomēr viņa sajuta to un tā nepārvaramo spēku un zināja šo kaut ko tik labi arī bez vārda, ka tas, raudzīdamies no tēva sejas, šķita metam ēnu viņai uz pieres.

Vai tēvs saskatīja viņas spirgtumā un ziedošajā dzīvībā sava dēla laimīgo sāncensi? Vai redzēja viņā sacensoni pats sev dēla mīlā? Vai tiešām neprātīga greizsirdība un aizvainots lepnums saindēja jaukās atmiņas, kuru dēļ nāktos meitu saudzēt un iemīļot? Vai iespējams, ka viņā, domājot p^ir dēlu, sāka kūsāt dusmas, redzot meitu tik skaistu un ziedošu?

Florensei šādas domas nenāca prātā. Taču mīlestība ir visai redzīga, kad tā ir atraidīta un bezcerīga; un cerība viņā nomira, stāvot tur un raugoties sava tēva sejā.

—    Es tev prasu, Florense, vai tu no kā sabaidījies? Vai kas atgadījies, ka tu nāc šurp?

—    Es atnācu, papa …

—    Pret manu gribu. Kāpēc?

Meitene redzēja, ka viņš zina, kāpēc, — tas stāvēja rakstīts viņa sejā —, un klusi, gari novaidēdamās, nolaida galvu uz rokām.

Viņam nāksies to atcerēties šai pašā istabā dienās nākamajās. Vaids izdziest gaisā, iekām viņš no jauna ierunājas. Viņam šķiet, ka tikpat drīz tas izdzisis arī viņa atmiņā, bet tur tas paliek. Viņam nāksies atcerēties to dienās nākamajās!

Viņš paņēma meiteni pie rokas. Viņa roka bija auksta un gļēva, pirksti pat lāgā nesakļāvās ap viņas rociņu.

—    Man šķiet, tu esi nogurusi, — tēvs sacīja, paņemdams lampu un vezdams viņu uz durvīm, — un tev vajadzīgs miers. Mums visiem vajadzīgs miers. Ej, Florense. Tu būsi sasapņojusies.

Sapnis bija izsapņots — die's, stāvi viņai klāt! — un viņa zināja, ka nekad tam vairs neatgriezties.

—    Es palikšu te un rādīšu tev gaismu, kamēr tu uzkāpsi augšā. Visa māja tur augšā pieder tev, — tēvs lēnām runāja. — Nu tu esi tās saimniece. Ar labu nakti!

Vēl arvien, seju plaukstām aizsegusi, viņa šņukstēdama atbildēja: «Ar labu nakti, mīļais papa,» — un klusēdama devās augšup. Vienreiz meitene pagriezās, it kā vēlētos mesties atpakaļ pie viņa, taču pietrūka drosmes. Tā bija tikai mirkli atplaiksnījusi iedoma, daudz par bezcerīgu, lai iedrošinātos tai sekot; un viņas tēvs stāvēja tur lejā ar gaismekli rokā — ciets, nesasniedzams, sastindzis —, līdz viņa daiļā bērna svārciņi viļņodamies saplūda ar tumsu.

Viņam nāksies atcerēties to šai pašā istabā dienās nākamajās! Likās, ka lietus lāsēs, kas krīt uz jumta, un vēja žēlajās pūtās jau skan priekšnojausmas skumjā balss. Viņam nāksies atcerēties to dienās nākamajās!

Pēdējo reizi, kad tas bija nolūkojies viņai pakaļ no šīs pašas vietas, kad bija redzējis viņu kāpjam augšup, viņai klēpī bija brālītis. Taču šīs atmiņas nepadarīja tēva sirdi maigāku, bet gan vēl vairāk to nocietināja; viņš iegāja atpakaļ savā istabā, apsēdās krēslā un raudāja par savu mirušo puisēnu.

Diogens modri stāvēja sardzē un gaidīja savu mazo saimnieci.

—    Ak, Di! Ak, mīļo Di! Mīli mani viņa dēļ!

Diogens jau bija paspējis viņu iemīļot viņas pašas

dēļ un nepavisam nekautrējās to izrādīt. Viņš lēkāja

pa priekšistabu tīri kā tāds negudrs, un, kad nabaga Florense bija beidzot iemigusi un sapņoja par kaimiņmājas sārtvaidžiem, viņš skrāpējās, līdz atdarīja guļamistabas durvis, saritināja savu guļamvietu par pagalvi un, aizvilcies, cik tālu viņa saite sniedza, apgūlās uz kailas grīdas, pavērsdams purnu uz Florenses pusi; acis mirkšķinādams, viņš blenza Florensē, līdz kamēr tās mirkšķinoties aizkrita ciet, un viņš, lāgiem aizsmakušā balsī ieriedamies, sapnī sastapās ar savu ienaidnieku.

18.NODAĻA VOLTORS AIZBRAUC

Koka Mičmanis pie instrumentu meistara durvīm, kā daždien tāds cietsirdīgs mazs mičmanītis, kāds nu tiešām tas bija, palika pilnīgi vienaldzīgs pret Voltera aizbraukšanu, pat kad pati pēdējā viņam vēl mazajā viesistabā pavadāmā diena jau gāja uz beigām. Ar kvadrantu pie apaļās, pogai līdzīgās acs, savā agrākajā neiemidzināmas modrības pozā Mičmanis visai izdevīgā gaismā rādīja visiem savas īsās pundurbiksītes un, nodevies zinātniskiem pētījumiem, nenieka nejauda no pasaulīgām rūpēm. Vienā ziņā tam tomēr nācās pakļauties ārējo apstākļu ietekmei, proti: sausa diena to apklāja putekļiem, dūmakaina diena apbirdināja kvēpu plēnītēm, lietaina diena no jauna īsam brīdim uzspodrināja tā notraipīto uniformu, īsti svelmaina diena iededzināja čulgas tā miesā, taču citādi tas bija un palika viens bezjūtīgs, stūrgalvīgs un iedomīgs mičmanis, kurš, aizrāvies pats ar saviem atklājumiem, nelikās ne zinis gar to, kas notiek virs zemes turpat acu priekšā, — gluži kā Arhimeds Sirakūzu * aplenkuma laikā.

Tāds mičmanis tas vismaz šķita esam toreiz, kad pašmājās pārdzīvoja grūtas dienas. Volters, staigādams iekšā un ārā, ikreiz to noglāstīja siltiem skatieniem, bet nabaga vecais Sols, kad Voltera vairs nebija mājās,

allaž mēdza iznākt, atspiesties pret durvju stenderi, lai pēc iespējas tuvāk pie sava veikala sargeņģeļa kurpju sprādzēm atpūtinātu veco, nogurušo parūku. Taču ne pats mežonīgākais elkadievs ar asinskāru, no papagaiļa spalvām veidotu fizionomiju, kuram mute stiepjas no vienas auss līdz otrai, nekad nav izturējies vienaldzīgāk pret savu dievinātāju lūgšanām kā šis Mičmanis pret šāda veida mīlestības apliecinājumiem.

Volteram kļuva smagi ap sirdi, pārslidinot skatienu savai vecajai guļamistabai tur augšā starp aizsargmargām un dūmeņu cepurēm un iedomājoties, ka šī pēdējā nakts, kas sāk jau tumst, varbūt būs atvadas no tās uz visiem laikiem. Istabiņa, no kuras bija izvākts viss viņa nelielais grāmatu un bilžu krājumiņš, raudzījās uz viņu vēsi un pārmetoši par tādu nodevīgu rīcību, un tajā jau iegūla nakamo dienu svešatnības ēnas. «Vēl tikai dažas stundas,» Volters domāja, «un visi tie sapņi, kādiem nodevos šeit savos skolas gados, kļūs man tikpat sveši kā šī vecā istaba. Sapņi var vēl miegā mani apciemot, un pats es īstenībā varu vēl atgriezties šurp atpakaļ; tas var notikt, taču nekad sapņi nekalpos citam saimniekam, bet istabai to var rasties desmitiem, un katrs no tiem var šo manu kambarīti vērst citādu, pamest novārtā, izpostīt tā mājīgumu.»

Bet neklājās taču pamest vienatnē tēvoci, kas pašlaik klusā nodabā sēž mazajā viesistabiņā, jo kapteinis Katls, delikāts tomēr sav/i parupjajā vienkāršībā, ar gudru ziņu bija liedzis sev prieku ierasties, jo, kas zina, tiem pašiem diviem vien bez svešu ausu kas pārrunājams; tāpēc Volters, kas nule tikai bija pārradies mājās no savas pēdējās dienas steidzīgajām gaitām, žigli metās lejā, lai pakavētos vēl kopā ar tēvoci.

—    Tēvoci, — viņš sacīja jautrā balsī, uzlikdams roku uz vecā vīra pleca, — ko lai es atsūtu jums no Barbadosas?

—    Cerību, manu mīļo Vollij. Cerību, ka mēs vēl tiksimies šimpus kapa. Tās tu man atsūti, cik daudz vien vari.

—    Tiks izdarīts, tēvoci; tās man ir vairāk, nekā vajadzīgs, un skops es nebūšu! Un dzīvus bruņurupučus un citronus kapteiņa Katla punšam, un konservus jūsu svētdienas maltītēm, un visvisādas tādas lietas es jums sūtīšu veseliem kuģiem, tēvoc, — kad būšu bagāts.

Vecais Sols noslaucīja acenes un gurdi pasmaidīja.

—    Lieliski, tēvoc! — Volters līksmi izsaucās un vēl reizes piecas uzsita viņam uz pleca. — Jūs uzmundrināt mani, un es uzmundrināšu jūs. Citu rītu būsim jautri kā cīruļi, tēvoc, un lidināsimies tikpat augstu gaisos! Un cerības manas — tās vītero jau kaut kur nesaredzamās tālēs!

—    Vollij, manu mīļo zēn, — vecais vīrs atteica, — es darīšu, ko spēšu, es darīšu, ko spēšu.

—    Ja jūs darāt, ko spējat, tēvoc, tad vispār vairāk nevar spēt, — Volters sacīja, pasmiedams savu patīkamo smiekliņu. — Bet jūs taču neaizmirsīsit, kas jums man jāsūta, tēvoc?

—    Nē, Vollij, nē, — vecais vīrs atbildēja, — visu, ko dzirdēšu par mis Dombiju, kas tagad palikusi viena pati, nabaga ūbelīte, es rakstīšu. Taču baidos, tas nebūs daudz, Vollij.

—    Paga, tēvoc, es jums ko pateikšu, — Volters sacīja pēc neilgas svārstīšanās, — es nupat tur biju.

—    Ej nu ej? — Vecais vīrs murmināja, uzraudams uzacis un līdzi tām acenes.

—    Ne jau lai viņu redzētu, — Volters teica, — kaut gan es būtu varējis ar viņu tikties, ja palūdzis, jo misters Dombijs ir aizbraucis no Londonas, bet lai pateiktu ardievas Sjūzenai. Es domāju, ka varēju to uzdrošināties, ņemot vērā pašreizējos apstākļus un atceroties, kādā brīdī mis Dombiju pēdējo reizi redzēju, vai ne?

—    Jā, manu zēn, jā, — tēvocis, kas nezin kur bija aizdomājies, atteica, kā no miega pamozdamies.

—           Nu, un es satikos ar viņu, — Volters trauca tālāk,

—   ar Sjūzenu, es domāju, — un pastāstīju viņai, ka rītu dodos tālajā ceļā. Un to ar es pasacīju, tēvoc, ka jūs vienmēr esat apvaicājies par mis Dombiju kopš tā vakara, kad viņa bija te, vienmēr esat vēlējis viņai labklājību un laimi un ka jūs vienmēr jutīsities pagodināts un būsit priecīgs, ja varēsit izdarīt viņai kaut niecīgāko pakalpojumu. Varēju taču, man liekas, tā teikt pašreizējos apstākļos? Kā jūs domājat, tēvoc?

—   Ja, manu zēn, ja, — tēvocis atteica gluži tādā pašā tonī kā pirmāk.

—    Un tad vēl es piemetināju, — Volters turpināja,

—    ja viņa, — Sjūzena, es domāju, — vai nu pati, vai ar misis Ričardsi, vai ar kādu citu, kam gadās nākšana uz šo pusi, varētu jums padot ziņu, ka mis Dombija ir laimīga un priecīga, jūs būtu loti priecīgs un atrakstītu par to arī man, un es savukārt būtu ļoti pateicīgs. Tas — viss! Goda vārds, tēvoc, — Volters sacīja,

—     visu pagājušo nakti neliku gandrīz nemaz gulējis, domādams un pārdomādams, kā būt, kā nebūt, un, izgājis no mājas, ar to galu nevarēju vēl izšķirties, vai man to darīt vai nedarīt, un tomēr es esmu pārliecināts, ka patiesi un no visas sirds to vēlējos, un vēlāk es justos gauži nelaimīgs, ja nebūtu sirdij paklausījis.

Viņa skaidrā, sirsnīgā balss un atklātība apstiprināja to, ko viņš teica, un pierādīja teiktā patiesīgumu.

—    Tātad, tēvocīt, — Volters vēl turpināja, — ja jūs satiekat kādreiz viņu, — tagad es runāju par mis Dombiju, — kas zina, satiksit varbūt! — pastāstiet, cik dziļi es jūtu līdzi viņai, cik bieži tiku kavējies domās pie viņas, kamēr biju vēl šeit, kā ar asarām acīs es vēl runāju par viņu, tēvoc, šai pēdējā vakarā pirms manas aizbraukšanas. Pasakiet viņai, ka es teicos nekad neaizmirst viņas laipno izturēšanos, viņas daiļo vaidziņu, viņas mīļo, labo sirdi, kas atsver visu pārējo. Un, tā kā es tās esmu novilcis ne no^sievietes, ne lēdijas, bet tikai no sirdsskaidra bērna kājas, — Volters teica, — pasakiet viņai, ka es tās kurpes esmu saglabājis, — viņa atcerēsies, cik bieži tovakar tās muka viņai no kājas nost, — un paņēmis līdzi par piemiņu.

To pašu brīdi tās jau izgāja pa durvīm vienā no Voltera ceļa somām. Ekspresis, kam bija jānogādā viņa bagāža ostā uz kuģa «Dēls un mantinieks» klāja, bija pārņēmis tās savā zināšanā un, ielicis ratiņos, aizstūma tās bezjūtīgajam Mičmanim gar pašu degungalu, pirms īpašnieks vēl bija paguvis teikumu pabeigt.

Bet šim vecajam jūrniekam bezjūtība pret garām aizripojošo dārgumu bija piedodama. Jo tanī pašā mirklī viņa acu priekšā, tieši viņa redzes apvārsnī, viņa milzīgi ieplesto, izbijušos acu skatiena lokā parādījās Flo

rense un Sjūzena Nipere, pie tam Florense pabailīgi pavērās uz augšu viņa vaigā un sastapās ar viņa koka acu skatiena visu baismo koķetēriju.

Tas vēl nav viss: viņas iegāja veikalā, pārkāpa viesistabas slieksni, un vēl neviens nebija viņas ievērojis, izņemot Mičmani. Un Volters, kas sēdēja ar muguru pret durvīm, nebūtu ir tad vēl jutis viņu ienākšanu, ja neredzējis tēvoci strauji pieceļamies no sava krēsla un bezmaz paklūpam pār otru krēslu.

—    Vai, tēvoc! — Volters izsaucās. — Kas tad nu?

Vecais Solomons atteica: — Mis Dombija.

—    Vai tas iespējams? — Volters brīnījās, lūkodamies apkārt un savukārt pietrūkdamies kājās. — Šeit?

Jā, tas bija ne tikvien kā iespējams, bet — dzīva patiesība, jo vārdi vēl trīcēja viņam uz lūpām, kad jau Florense paslīdēja viņam garām, ieķērās abām rokām tēvoča Sola tabakas krāsas svārku atlokos, noskūpstīja to uz vaiga un atgriezusies sniedza roku Volteram ar tādu neliekuļotu sirsnību un nopietnību, kāda piemita viņai vienīgajai visā pasaulē.

—    Aizbraucat, Volter? — Florense ierunājās.

—    J§, mis Dombija, — viņš atbildēja, bet ne tik optimistiski, kā būtu vēlējies. — Tāls ceļš stāv man priekšā.

—    Jūsu tēvocim gan žēl, ka jūs aizbraucat? — Florense teica, atskatīdamās atpakaļ uz Solomonu. — Ai, redzu jau, cik viņš noskumis. Man arī ļoti žēl, dārgo Volter.

—     Tas nu ir viens kas tiesa, — mis Nipere sašutusi iesaucās, — atrastos daudz tādu, ja tikai sāktum uzskaitīt, kuriem mēs vis neraudātu pakaļ, — misis Pipčina pie viņas zelta vērtības kā virsuzraudze būtu kā* dam lēts ieguvums, un, ja kur pieprasījums pēc rūdītiem nēģeru verdzinātājiem, tad jau šie Blimberi pirmā numura tai sitivācijai.

Beigusi runāt, mis Nipere atraisīja cepures lentes, tad, uzmetusi pāris izklaidīgu mirkļu melnajai tējkannai, kas kopā ar citiem diendienā lietojamiem traukiem stāvēja uz galda, pakratīja galvu un skārda tējas kārbiņu un bez kāda uzaicinājuma sāka rīkoties ar tējas sagatavošanu.

Pa to laiku Florense bija atkal pievērsusies instrumentu meistaram, kas raudzījās uz viņu, jūsmas un izbrīna pārņemts.

—    Kā izaugusi! — vecais Sols teica. — Kā pieņēmusies daiļumā! Un tomēr nav pārmainījusies! Gluži tā pati!

—    Tiešām? — Florense ievaicājās.

—    Jā, jā, — vecais Sols atteica, lēnām rokas berzēdams un pusbalsī apsvērdams šo jautājumu, it kā skumīgais domīgums spožajās acīs, kas vērās viņam pretī, būtu saistījis viņa uzmanību. — Jā, ar tādu pašu izteiksmi sejā raudzījās arī tā meitenīte!

—     Jūs atceraties mani, — Florense pasmaidīdama jautāja, — atceraties, kāda maza knīpa es toreiz biju?

—     Dārgo jauno lēdij, — instrumentu meistars atbildēja, — es lai būtu jūs aizmirsis, kur tik daudz par jums esmu domājis un dzirdējis kopš tā laika! Vēl nupat, nupat, kad jūs nācāt iekšā, Vollijs ar mani runāja par jums, nobrīdināja, kas man jums jāpaziņo un…

—     Tiešām? — Florense sacīja. — Pateicos, Volter. O, pateicos jums, Volter! Es jau baidījos, ka aizbrauksit un par mani diezin vai maz iedomāsities, — un atkal viņa tam sniedza savu mazo rociņu ar tādu paļāvību, ar tādu uzticību, ka Volters turēja to dažus mirkļus savējā un negribēja nemaz vaļā laist.

Taču Volters to neturēja tā, kā būtu turējis agrāk, un tās pieskāriens nepamodināja viņā arī tos senos zēna dienu sapņus, kuri pat vēl pašā pēdējā laikā bija dažbrīd domēs uzpeldējuši un mulsinājuši viņu ar saviem neskaidrajiem, saraustītajiem tēliem. Viņas sirds šķīstība, vienkāršā, sirsnīgā izturēšanās, pilnīgā uzticēšanās un neslēptā labvēlība pret viņu, kas staroja viņas skaidro acu dzīlēs un atmirdzēja daiļajā sejā caur smaidu, no kura viņa sadrūma, — jo — ak! — tas bija pārāk skumjš smaids, lai daiļais vaigs no tā apskaidrotos, — stāvēja tālu no tādiem romantiskiem murgiem. Tas lika Volteram atgriezties domās pie pāragrās nāves gultas, pie kuras viņš bija redzējis Florensi sēžam, atcerēties, ar kādu mīlestību mazais Pols bija pieķēries viņai, un uz šo atmiņu spārniem viņa it kā pacēlās augstu pār viņa tukšajiem sapņiem, kur gaiss tīrāks un dzidrāks.

—     Es… es nezinu, vai drīkst, bet man tā vien gribas jūs saukt par Voltera tēvoci, ser, — Florense sacīja vecajam vīram. — Jūs atļaujat?

—    Dārgo jauno lēdij! — vecais Sols izsaucās. — Vai atļauju! Debess žēlīgā!

—     Mēs jūs ar tādu vārdu vien pazinām un tā arī, par jums runādamas, saucām, — Florense teica, vērdamās apkārt un klusi nopūzdamās. — Jaukā, vecā istabiņa! Tāda pati vēl. Cik labi es to atceros!

Vecais Sols paskatījās papriekš uz viņu, tad uz savu krustdēlu, tad paberzēja rokas, noslaucīja brilles un tikko dzirdami noteica:

—    Jā! Gadiņi, gadiņi, gadiņi!

Neilgu brīdi visi klusēja; Sjūzena Nipere pa to laiku izmanīgi sadabūja no bufetes vēl divi tasītes un apakštasītes un domīgu seju gaidīja ievelkamies tēju.

—     Es gribētu Voltera tēvocim ko pateikt, — Florense ierunājās un, lai saistītu vecā vīra uzmanību, dairlgi uzlika .savu delniņu uz viņa rokas, kas balstījās uz galda, — kaut ko, kas man guļ uz sirds. Tagad viņš paliks viens pats, un, ja viņš atļautu man — ne jau ieņemt Voltera vielu, jo tas nav iespējams, bet dāvāt viņam manu uzticīgu draudzību un palīdzēt viņam, kur vien un kā vien es varētu, kamēr Volters būs projām, es būtu viņam no sirds pateicīga. Atļausit? Vai drīkstu to darīt, Voltera tēvoci?

Instrumentu meistars, nebildis ne vārda, pacēla viņas roku pie lūpām, bet Sjūzena, savējās sakrustojusi pār krūtīm un atzvilusi dziļāk goda krēslā, ko pati sev bija piešķīrusi, kodīja cepures lentes galu un, raudzīdamās jumta logā, izdvesa klusu nopūtu.

—           Es taču drīkstēšu jūs apciemot, — Florense teica,

—    kad man būs iespējams; un jūs tad pastāstīsit man visu par sevi un Volteru un neslēpsit neko arī no Sjūzenas, ja viņa atnāks manā vietā; jūs taču mums uzticēsities un paļausities uz mums? Vai jums nebūs nekas pretī, ja mēs nāksim jūs izklaidēt jūsu vientulībā? Nebūs, Voltera tēvoci?

Burvīgā sejiņa, kad tā uzlūkoja viņu, lēnās, lūdzošās acis, maigā balss, vieglais pieskāriens viņa rokai, ko vērta vēl apburošāku bērna godbijība un cieņa pret viņa sirmo vecumu, apdvešot visu vēl liegām šaubām un pieticīgu nedrošību, — tas viss un vēl viņas dabiskā nopietnība tik ļoti saviļņoja veco instrumentu meistaru, ka viņš nespēja vairāk pateikt kā:

—     Vollij, dēliņ, saki tu manā vietā kādu vārdu. Esmu bezgala pateicīgs.

—    Nē, Volter, — Florense iebilda, smaidīdama savu liego smaidu. — Nesaki, lūdzu, nekā viņa vietā. Es viņu saprotu gluži labi. Un mums taču jāiemācās sarunāties bez tevis, dārgo Volter.

Nožēla, kas izskanēja šais pēdējos vārdos, aizkustināja Volteru vairāk nekā viss pārējais.

—     Mis Florense, — Volters atteica, pūlēdamies atgūt možo garu, kādu viņš bija centies uzturēt, kamēr sarunājās ar tēvoci, — es patiesi nezinu labāk par tēvoci, kādiem vārdiem izteikt pateicību par tādu laipnību. Ko es galu galā vairāk varētu pateikt, ja kaut vesela stunda runāšanai būtu manā rīcībā, kā vien to, ka jūs nemaz citāda nespējai būt.

Sjūzena Nipere ķērās pie jauna posma cepures lentē un pamāja ar galvu jumta logam, apliecinādama, ka pilnīgi pievienojas izteiktajām domām.

—    Ak, Volter, — Florense teica, — man ir vēl kas tev sakāms, pirms tu aizceļo, un esi tik labs — sauc mani par Florensi, nerunā kā svešinieks.

—     Kā svešinieks! — Volters atkārtoja. — Nē. Tā es nebūtu spējīgs runāt. Vismaz varu apgalvot, ka tā es nespēju justies.

—    Jā, bet ar to vien nepietiek, un tas arī nav tas, ko es domāju. Zini, Volter, — Florense piebilda, sākdama rūgti raudāt, — tu viņam ļoti patiki, un pirms miršanas viņš sacīja, ka mīlot tevi, un teica: «Neaizmirsti Volteru!» Un, ja tu gribi būt man brālis, tagad, kur viņš ir miris un nav man vairs neviena šai pasaulē, es būšu tev māsa, kamēr vien dzīvošu, un domāšu par tevi kā par brāli, lai kur mēs katrs atradīsimies! Tas ir tas, ko gribēju tev pateikt, mīļo Volter, tikai es nevaru

to izteikt tā, kā būtu gribējusi, jo sirds man ir par daudz pilna.

Un savā jūtu pārpilnībā un dvēseles skaidrībā viņa izstiepa abas rokas viņam preti. Volters saņēma tās, noliecās un ar lūpām pieskārās asarām aprasinātajai sejai, kas ne atrāvās, ne novērsās, ne nosarka, kad viņš to darīja, bet lielā uzticībā un paļavībā raudzījās viņam acīs. Šai vienā mirklī pēdējā šaubu un mulsa nemiera ēna izzuda no Voltera dvēseles. Viņam likās, ka viņš atsaucas uz viņas nevainīgo lūgumu pie mirušā puisēna gultas, un svētsvinīgā noskaņojumā, kāds toreiz valdīja, svēti apņēmās sargāt un glabāt savā trimdniecibā pat viņas tēlu ar brāļa mīlestību, lai saglabātu nesatricinātu viņas paļāvīgo ticību, un turēt sevi par bezgodi, ja uzdrošinātos aizvainot šo uzticību ar domām, kādu nebija viņas sirdī, kad viņa to parādīja.

Sjūzena Nipere, kas bija sākusi kodīt abus lentu galus reizē un šīs sarunas laikā dalījusies savās izjūtās ar jumta logu, tagad novirzīja domas uz citu pusi, apvaicādamās, kurš vēlas pienu, kurš cukuru, un, tikusi par to skaidrībā, piepildīja tases. Visi četri sasēda draudzīgi ap mazo galdu un sāka dzert tēju šīs jaunās lēdijas modrā uzraudzībā; un Florenses klātbūtne šai dibenistabā apmirdzēja tatāru fregati uz sienas.

Vēl pirms pusstundas Volters neparko nebūtu uzdrošinājies saukt viņu vārdā. Bet viņš varēja to darīt tagad, kad viņa bija lūgusi. Viņš varēja tagad domāt par viņas apmeklējumu, slepus nebažīdamies, ka varbūt būtu labāk, ja viņa nebūtu nākusi. Viņš varēja tagad mierīgāk domāt par to, cik viņa skaista, cik valdzinoša un kādu ģimenes siltumu dienās atradīs kāds laimīgais viņas sirdi. Viņš varēja apcerēt savu paša vietu šai sirdī, juzdamies lepns un vīrišķīgi apņemdamies, ja to neizpelnītos, — viņš vēl arvien domāja, ka tas būs pāri viņa spēkiem, — saglabāt vismaz to, ko ir izpelnījies.

Tai vajadzēja būt kādai burvju varai, kas vadīja Sjūzenas Niperes rokas, kad viņa saimniekoja pie tējas galda, radīdama tik mierīgu noskaņojumu mazajā viesistabā, kamēr visi cienājās. Tai vajadzēja būt velnišķai burvestībai, nudien, kas vadīja tēvoča Sola hronometra rādītājus, dzīdama tos uz priekšu ātrākā gaitā, nekā jebkad triekusies tatāru fregate ar labu ceļa vēju. Kā nu tas bija vai nebija, viešņas bija atbraukušas karietē, kas viņas gaidīja netālu uz kāda ielas stūra, un hronometrs, pie kura nejauši iedomājās griezties, deva pārliecinošu atbildi, ka tā gaidījusi jau ilgu laiku, un šis fakts nebija apšaubāms, sevišķi vēl tad, ja to apliecinājusi tik neapgāžama autoritāte. Ja tēvocim būtu pienākusi stunda līst karātavu cilpā pēc viņa paša laikrāža, ir tad viņš nebūtu pieļāvis domu, ka viņa hronometrs aizsteidzies kaut vai simtdaļsekundes priekšā.

Florense šķirdamās vēl īsi atkārtoja vecajam vīram, ko pirmāk bija teikusi, un nobrīdināja turēties pie norunas. Tēvocis Sols viņu mīļi pavadīja līdz Koka Mičmaņa kājām un tālāk uzticēja Volteram, kas uzņēmās iesēdināt viņu un Sjūzenu karietē.

—    Volter, — Florense pa ceļam sacīja, — es baidījos jautāt, tēvocim dzirdot, kā tev liekas, vai tu uz ilgu laiku aizbrauc?

—    Zināt es nezinu, — Volters teica, — bet, domājams, gan. Misters Dombijs, šķiet, ar tādu nodomu man piešķīra to vietu.

—    Vai tā ir labvēlība, Volter? — Florense, mirkli svārstījusies, jautāja un bīļi paraudzījās viņam acīs.

—    Tā vietas piešķiršana? — Volters minēja.

—    Jā.

Neko Volters nebūtu tā vēlējies kā dot apstiprinošu atbildi, bet viņa seja atbildēja, pirms lūpas paspēja pavērties, un Florense bija pārāk vērīgi tajā raudzījusies, lai vēl šaubītos par atbildi.

—    Baidos, ka tu nebūsi bijis papam sevišķs mīlulis, — viņa bikli noteica.

—    Nav nekāda iemesla, — Volters atbildēja smaidīdams, — lai es tāds būtu.

—    Nav iemesla, Volter?

—    Nebija iemesla, — Volters teica, saprazdams, kas viņai prātā. — Firmā taču tik daudz darbinieku. Starp misteru Dombiju un tādu jaunu puiku kā es ir bezgala liels atstatums. Ja es izpildu savu pienākumu, es daru to, kas man jādara, un nedaru nekā vairāk kā visi pārējie.

Vai Florensei nebija kāda nojauta, ko pati varbūt nemaz neapzinājās, kas pieņēmusi neskaidru, nenoteiktu veidu kopš tās nesenās nakts, kad viņa bija nomijusi lejā pie tēva, ka Voltera netīšā interese par viņu un senā pazīšanās varēja būt par iemeslu tēva bargai neiecietībai un dusmām pret Volteru? Vai Volteram neradās aizdomas, vai nepazibēja pēkšņa doma, ka šinī brīdī tas Florensei bija prātā? Taču ne viņš, ne viņa ne ar pušplēstu vārdu par to neieminējās. Kā viņš, tā viņa kādu brīdi vispār nemaz nerunāja. Sjūzena, iedama otros sānos Volteram blakus, urbīgi raudzījās viņos abos, un, nav šaubu, mis Niperes domas koncentrējas ap to pašu un ar tādu pašu pārliecību.

—    Var gadīties, ka tu atgriezies pavisam drīz, Volter, — Florense ieminējās.

—     Var gadīties, — Volters atteica, — ka es atgriežos vecs vīrs un sastopu tavā vietā vecu lēdiju. Taču es loloju labākas cerības.

—    Papa, — Florense, mirkli padomājusi, teica, — ar laiku … atspirgs no savām bēdām un . .. varbūt parunās ar mani atklātāk kādreiz, un, ja tas notiks, es teikšu viņam,*cik karsti vēlos, lai tu atgrieztos, un lūgšu, lai viņš aicina tevi atpakaļ manis dēļ.

Sie vārdi par tēvu izskanēja aizkustinošā nedrošībā, ko Volters pārāk labi saprata.

Tā kā kariete jau bija klāt, viņš būtu atvadījies no viņas bez vārdiem, jo nu tikai viņš sajuta, ko šķiršanās nozīmē; bet Florense, kad bija jau iesēdusies, aizturēja viņu pie rokas, un viņas rokā bija sataustāms mazs vīstoklītis.

—    Volter, — viņa sacīja, mīļām acīm raudzīdamās viņam sejā, — tāpat kā tu, arī es loloju labākas cerības. Es lūgšos, lai nāk labākas dienas, un ticu, ka tās atnāks. Šo mazo dāvanu es sagatavoju Polam. Lūdzu, pieņem to no manas mīļas sirds un netaisi vaļā, iekam neesi aizbraucis. Un nu die's lai tevi svētī, Volter! Neaizmirsti mani. Tu esi man brālis tagad, mīļo Volter!

Laime, ka Sjūzena Nipere nostājās starp viņiem, citādi Florensei būtu jāsaglabā sāpīgas atmiņas par viņu; laime arī, ka viņa vairs neskatījās pa karietes lodziņu, tikai māja ar savu mazo roku, kamēr vien viņš to varēja saredzēt.

Lai gan Florense bija liegusi, viņš, gulēt iedams, atvēra vīstokllti. Tur bija naudas maciņš, un tajā — nauda.

Spoža lēca saule nākamajā rītā, atgriezdamās no ceļojuma pa svešām zemēm, un reizē ar viņu lēca augšā arī Volters, lai saņemtu kapteini, kas jau stāvēja aiz durvīm: kapteinis bija uzcēlies agrāk, nekā vajadzīgs, ar nolūku pacelt enkuru, kamēr misis Makstindžere vēl saldi snauda. Viņš izlikās esam pacilātā garastāvoklī un izvilka no plato, zilo svārku kabatas pamatīgi nokūpinātu žāvētu mēli brokastam.

—    Dzi, Volr, — kapteinis teica, kad bija apsēdušies pie galda, — ja tavs tēvocis ir vīrs, par kādu es viņu turu, tad šitenam gadījumam par godu viņš korķēs vaļā to pēdējo pudeli no tās madeiras.

—    Nē, nē, Ned, — vecais vīrs atsaucās. — Nē! Tā būs taisāma vaļā, kad Volters pārnāks mājā.

—     Labi teikts! — kapteinis izsaucās. — Dzi, kas par valodu!

—     Tur tā guļ, apakšā pagrabiņā, zem smiltīm un zirnekļu tīkliem. Var būt, ka tevi un mani tad klās jau smiltis un zirnekļu tīkli, kad šī pudele ieraudzīs dienas gaismu.

—    Dzi, kas par valodu! — kapteinis jūsmoja.

—     Gudra pamācība! Volir, manu zēn! Izaudzē vīģes koku tā, kā tas pienākas, un, kad pienāks vecums, sēdi tā paēnā. Pāršķirsti… ka tevi, — kapteinis padomājis nopukojās, — nevaru skaidri pateikt, kur tas stāv rakstīts, bet, kad atrodi, atzīmē to vietu. Sol Džils, zēģelē tālāk!

—    Vai nu te, vai kur citur, Ned, tai ir jāguļ, kamēr pārnāks Volters un to pieprasīs, — vecais vīrs teica.

—    Tas arī bija viss mans sakāmais.

—     Labi teikts atkal, — kapteinis sacīja, — un, ja tad mēs netukšojam to pudeli trijatā, pilnā kompānijā, tad jums diviem ļauju izdzert arī manu tiesu.

Ar visu savu pārmērīgo jautrību kapteinis gaužām maz goda parādīja nokūpinātajai mēlei, kaut gan, ja

kāds uz viņu paskatījās, ar varītēm centās izrādīt, ka cd ar vilka apetīti. Tāpat viņš briesmīgi baidījās palikt divatā vien, vienalga vai ar tēvoci vai krustdēlu; likās, ka viņš savā prātā redzēja vienīgo iespēju justies drošībā un noturēties pieklājības robežās, kamēr bija kopā visi trīs. Šīs bailes, kas šausmināja kapLeini, radīja viņa galvā ģeniālus izlocīšanās paņēmienus, piemēram: kad Solomons izgāja uzģērbt mēteli, viņš pieskrēja pie durvīm, aizbildinādamies, ka pamanījis kādu neparastu karieti braucam garām. Kad atkal Volters izgāja, lai atvadītos no augšējiem iedzīvotājiem, viņš izmetās ārā ar izrunu, ka laikam kaimiņiem skurstenis degot, šis jūtot deguma smaku. Pēc kapteiņa Katla domām, viņa viltīgajām izdarībām neviens līdznezinālājs nevarēja nākt uz pēdām.

Volters, nonācis lejā no saviem atvadiem augšstāvā, pašlaik šķērsoja veikalu, lai ietu atpakaļ mazajā viesistabā, kad pamanīja pie ārdurvīm bālu, pazīstamu seju raugāmies iekšā un devās tai pretī.

—     Mister Kārker! — Volters izsaucās, spiezdams' roku misteram Džonam Kārkeram junioram. — Lūdzu, nāciet Iekšā. Lielu laipnību jūs parādāt, atnākdams tik agri, lai teiktu man ardievas. Jūs zināt, kādu prieku tas sagādās man — paspiest jums roku, pirms aizbraucu. Nemaz izteikt nevaru, cik laimīgu mani dara šī iespēja. Lūdzu, nāciet iekšā.

—     Grūti ticēt, ka mēs vēl kādreiz tiksimies, Volter, — otrs atteica, lēnprātīgi izvairīdamies paklausīt viņa aicinājumam. — Un es arī priecājos par šo iespēju. Es uzdrošinos runāt ar jums un paspiest roku jums vēl pirms šķiršanās. Nenāksies man vairs atvairīt jusu atklātos tuvināšanās mēģinājumus, nekad vairs, Volter.

Skumjas ēnojās viņa smaidā, to sakot, kas liecināja, ka pat šie mēģinājumi bijuši kā drauga glāsts viņa nomāktajai sirdij.

—    Ak, mister Kārker! — Volters atbildēja. — Kāpēc jūs atvairījāt tos? Jūs būtu man tikai labu darījis, to skaidri zinu.

Misters Kārkers pakratīja galvu.

—          Ja es vēl varētu ko labu izdarīt šinī pasaulē, — viņš teica, — tad tas būtu jūs, Volter, kam es to darītu. Redzēt jūs no dienas dienā — tas bija man reizē iepriecinājums un sirdsapziņas pārmetums. Prieks bijis pārsvarā par sāpēm. To es jaušu tagad, kad jūtu, ko zaudēju.

—     Nāciet iekšā, mister Kārker, un iepazīstieties ar manu jauko tēvoci, — Volters uzstāja. — Es daudz viņam par jums esmu stāstījis, un viņam būs prieks atstāstīt visu, ko no manis dzirdējis. Es neesmu, — Volters sacīja, ievērodams mistera Kārkera apmulsumu un apmulsdams arī pats, — es neesmu neko stāstījis par mūsu pēdējo sarunu, mister Kārker, pat viņam ne, ticiet man.

Sirmais juniors paspieda Voltera roku, un asaras sakāpa viņam acīs.

—     Ja es kādreiz arī raudzīšu iepazīties ar viņu, Volter, — viņš atbildēja, — tad vienīgi tādēļ, lai dzirdētu kādas ziņas par jums. Varat būt drošs, ka ļaunprātīgi es neizmantošu jūsu labvēlību un uzmanību. Tā būtu ļaunprātīga izmantošana, ja es viņam neatklātu visu patiesību, pirms censtos iegūt viņa uzticību. Man nav ne draugu, ne paziņu, izņemot jūs, un pat jūsu dēļ es diezin vai meklēšu tos iegūt.

—     Es patiesi vēlētos, — Volters teica, — kaut jūs pieņemtu manu draudzību. To vienmēr, kā zināt, esmu vēlējies, mister Kārker, bet nekad vēl tik stipri kā tagad, kad mums jāšķiras. V

—     Pietiek ar to, ka savā sirdī esmu jūs turējis par draugu, — otrs atteica, — un, jo es vairāk no jums vairījos, jo sirds vairāk tiecās pēc jums un bija pilnum pilna ar jums. Ardievu, Volter!

—    Ardievu, mister Kārker! Debesis lai jūs sargā, ser! — Volters saviļņots sacīja.

—    Ja, — otrs vēl teica, neizlaizdams viņa roku, kamēr runāja, — ja, atgriezies mājās, jūs mani vairs neatrodat manā kaktiņā un dabūjat dzirdēt no kāda, kur esmu apglabāts, atnāciet tad pie manas kapa kopiņas. Padomājiet, ka es varēju būt tikpat godīgs un laimīgs kā jūs! Un ļaujiet man, kad zināšu savu stundu tuvojamies, domāt, ka būs kāds manas paša jaunības līdzi

nieks, kas atnāks, pastāvēs tur brītiņu un atcerēsies mani nožēlodams un piedodams. Palieciet sveiks, Volter!

Viņa stāvs aizslīdēja kā ēna pa gaišo, saules pielijušo ielu, tik jautru un tomēr tik svinīgu agrā vasaras rītā, un lēnām izzuda skatienam.

Pēdīgi nepielūdzamais hronometrs rādīja, ka Volteram laiks uzgriezt Koka Mičmanim muguru; un nu viņi — viņš pats, tēvocis un kapteinis Katls — īrētā karietē devās uz kuģa piestātni, no kurienes tvaikonim viņus vajadzēja nogādāt lejup pa upi līdz kādai vietai, kuras nosaukums, kā apgalvoja kapteinis, esot neizdibināms noslēpums sauszemes iedzīvotājiem. Kad bija sasniegta šī vieta (turp kuģis bija devies ar nakts paisumu), viņus apstāja bars uzmācīgu laivinieku un starp tiem arī kāds notašķījies ciklops, vēl no kapteiņa paziņām, kurš ar savu vienu aci bija kapteini saskatījis vai pusotras jūdzes attālumā un kopš tā brīža visu laiku apmainījies ar viņu rēcošiem bļāvieniem. Kā likumīga balva nokļuvuši rokās šim tipam, kuram bija nežēlīgi čerkstoša balss un ārkārtīga nepieciešamība pēc bārdas «naža, viņi visi trīs lika nogādāti uz «Dēla un mantinieka» klāja. Uz «Dēla un mantinieka» bija īsts mudžeklis: netīras buras gulēja uz slapjā klāja, Jaudis gāja krizdami klupdami, tauvās pīdamies; matroži sarkanos kreklos skraidīja basām kājām uz priekšu un atpakaļ; kur vien kāda brīva pēda, tā pieblīvēta ar mucām, bet pašā visbiezākajā ņudzeklī melns pavārs melnā kambīzē, līdz ausīm iestidzis dārzeņos, pusakls no dūmiem.

Kapteinis tūdaļ iestūma Volteru kādā kaktā un ar lielām pūlēm, kļūdams gluži sarkans, izvilka sudraba pulksteni, kas bija tik liels un tik cieši iedzīts kabatā, ka izlēca ārā kā spunde.

—     Volr, — kapteinis teica, pasniegdams to un sirsnīgi kratīdams viņam roku, — atvadu dāvana, draudziņ. Atgriez to katru rītu pusstundu atpakaļ un uz pievakari savu ceturtdaļstundu, un ar šiteno pulksteni tu varēsi lepoties.

—          Kapteini Kati! Es nevaru to pieņemt, — Volters

sacīja, aizturēdams kapteini, jo tas dzīrās skriet projām. — Lūdzu, ņemiet to atpakaļ. Man pašam ir pulkstenis.

—     Nu tad, Volr, — kapteinis teica, pēkšņi ielaizdams roku vienā no savām kabatām un izvilkdams no tās divi tējkarotes un cukura knaiblītes, ar ko bija nodrošinājies gadījumam, ja nāktu šāds noraidījums,

—    ņem tā vietā šitenās sīkās sudrablietiņas.

—    Nē, nē, patiešām es nevaru, — Volters pretojās,

—     simtu paldies! Nesviediet projām, kapteini Kati! — jo kapteinis jau taisījās laist tās pār bortu. — Jums tās noderēs daudz vairāk nekā man. Dodiet man jūsu nūju. Es jau nezcikreiz esmu nodomājis, sak, kaut man tāda bijusi. Paldies. Un nu dzīvojiet sveiki, kapteini Kati! Rūpējieties par tēvoci! Tēvoci Sol, die's lai jūs svētī!

Viņi, ierauti burzmā, bija nokāpuši no kuģa, pirms Volters bija paspējis tiem vēlreiz acis uzmest; un, kad Volters aizsteidzās uz kuģa pakaļgalu noskatīties, kā viņi aizbrauc, viņš redzēja, ka tēvocis sēž laivā, galvu nokāris, bet kapteinis Katls dauza viņam pa muguru ar lielo sudraba pulksteni (tam vajadzēja būt diezgan sāpīgi) un daudzsološi žestikulē ar tējkarotēm un cukura knaiblēm. Uztvēris Voltera skatienu, kapteinis Katls gaužām bezrūpīgi nometa savus dārgumus laivas dibenā, acīmredzot aizmirsdams par to esamību, un, noņēmis spīdīgo cepuri, braši sveicināja Volteru. Tur bija ko redzēt, kā spīdīgā cepure laistījās saulē, un kapteinis turpināja to vēcināt, kamēr vien viņu varēja saredzēt. Pēc tam kņada uz klāja, strauji kļuvusi vēl juceklīgāka, sasniedza savu kulmināciju; divas trīs citas laivas devās projām, skaļiem laimes vēlējumiem atsveicinādamās, tādiem pašiem pavadītas; spoži mirdzēja uzvilktās buras, kad Volters noraudzījās, kā tās piepūšas, pavērsušās pret krasta vēju. Ap kuģa priekšgalu ūdens sāka šķiest uz visām pusēm dzirkslošas šļakatas; un, lūk, «Dēls un mantinieks» uzsāka tālo ceļu tikpat cerību pilns, kā daudzi citi savā laikā dibenā nogājuši dēli un mantinieki bija uzsākuši savu ceļu.

No dienas dienā vecais Sols un kapteinis Katls noturēja savas aplēses stundas mazajā viesistabā un pētīja kuģa kursu, izpletuši karti uz apaļā galda. Vakaros, kad

vecais Sols tik vientuļš uzkāpa savā jumtistabiņā, kur dažreiz auroja negantas vētras, viņš noraudzījās zvaigznēs un klausījās vēju šalkā, un nostāvēja uz kuģa klāja ilgāk sardzē, nekā būtu nācies. Pēdējā vecās madeiras pudele, kas savā laikā jūru jūras šķērsojusi un iepazinusi dzelmju briesmas, gulēja mierīgi zem smiltīm un zirnekļu tīkliem, un neviens tās mieru šobrīd vairs netraucēja.

19.NODAĻA MISTERS DOMBIJS DODAS CEĻOJUMA

Mister Dombij, ser, — majors Begstoks sacīja, — Džojs B. vispār nav no sentimentālajiem cilvēkiem, jo Džojs ir ciets. Taču gluži bez jūtām Džo arī nav, ser, un, kad tās pamostas… Pie joda, mister Dombij, — majors izsaucās pēkšņu dusmu uzplūdā, — tā ir vājība, un es tai nedomāju padoties! Majors Begstoks ' nobēra šīs frāzes, stāvēdams uz augšējā kāpņu laukumiņa, saņemdams misteru Dombiju kā viesi savā dzīvoklī Princeses laukumā. Misters Dombijs, pirms devās padomātajā izklaides ceļojumā, bija atnācis pie majora uz bfokastīm; un nelaimes putns iezemietis bija jau pārcietis īstu krusas negaisu smalkmaizīšu dēļ, bet sakarā ar parasto jautājumu par vārītām olām dzīve viņam kļuva nepanesama.

—    Vecam zaldātam no Begstoku sugas, — majors, atguvis rāmāku garu, piebilda, — gan nepiederētos padoties un krist par laupījumu sava paša emocijām, bet — velns tevi laukā! — majors no jauna aizsvilās,

—    es jūtu jums līdzi!

Majora purpursarkanā seja kļuva vēl tumšāka un vēža ačeles izspiedās vēl reljefāk, kad viņš ņēmās kratīt mistera Dombija roku, piešķirdams šai miermīlīgajai akcijai tik izaicinošu raksturu, ka, domāt, tā būtu prelūdija tūlītējai boksa cīņai ar misteru Dombiju par tūk

stoš mārciņu un Anglijas čempiona nosaukuma iegūšanu. Galvu kā ap asi grozīdams, izgrūzdams pa gārdzienam, kas stipri atgādināja zirga klepu, majors pēc tam aizvadīja savu viesi uz viesistabu un tur apsveica lo (tobrīd jau atkal valdīdams pār savām jūtām) kā daždien ceļabiedrs — brīvi un sirsnīgi.

—    Dombij, — majors teica, — man prieks jūs redzēt. Man gods jūs redzēt. Eiropā nebūs daudz tādu vīru, kuriem Dž. Begstoks to sacītu, — jo Džošs ir taisns un atklāts, ser — tāda viņa daba —, taču Džojs B. jūtas lepns, redzot jūs, Dombij.

—    Major, — misters Dombijs atbildēja, — jūs esat pārāk izšķērdīgs ar laipnībām.

—     Nē, ser, — majors teica, — ne vella! Tas nav manā raksturā. Ja tas būtu Džo raksturā, tad Džo tagad būtu ģenerālleitnants sers Džozefs Begstoks, Pirts ordeņa * kavalieris, un uzņemtu jūs pavisam citādā mājoklī. Kā redzu, jūs nepazīstat vēl veco Džo. Taču šis pavisam neparastais gadījums ir man lepnuma avots. Pie visiem svētiem, ser, — majors apņēmīgi noteica,

—    tas ir man pagodinājums!

Misters Dombijs, augsti vērtēdams pats sevi un savu naudu, noticēja tam kā svētai patiesībai un tāpēc šo punktu neapstrīdēja. Bet tas, ka majors šo patiesību instinktīvi nojautis un atklāti apliecinājis, bija viņam patīkami. Tas nostiprināja mistera Dombija pārliecību — ja viņam šāda pārliecība vispār bija vajadzīga —, ka viņš majorā nav vīlies. Tas nostiprināja pārliecību, ka viņa varenība sniedzas pāri viņa biznesa pasaules robežām un ka majoram — oficierim un džentlmenim — nav mazāks priekšstats par to kā Karaliskās bankas bīdlam.

Un, ja to un ko līdzīgu zināt vispār ir tīkami, tad jo tīkami bija tagad, kur viņam ar tādu nežēlību bija atklājusies viņa varas nespēcība, cerību nepastāvība un bagātības niecība. Ko nauda var izdarīt, viņa zēns bija viņam jautājis. Dažbrīd, domādams par šo maza bērna jautājumu, viņš tikko nocietās, pats sev nepajautājis: jā, ko tad patiesībā tā var izdarīt? Ko tā ir izdarījusi?

Bet tās bija klusībā domātas domas, dzimušas vēlajās nakts stundās, kad sērā vientulībā viņš ļāvās skumjām un drūmai bezcerībai; taču augstprātība viegli atguva agrāko pārliecību, uzklausīdamās patiesības apliecinājumos, tikpat nemaldīgos un respektējamos, kādus bija dzirdējis no majora. Misters Dombijs, kam nebija draugu, pieķērās majoram. Nevar teikt, ka ar sevišķi siltām jūtām, tomēr mazliet atkusdams. Majors bija izpelnījies zināmu ievērību — ne pārāk lielu, protams, jau tajās dienās, kad viņi satikās jūrmalā. Viņš bija sabiedrības cilvēks un pazina vienu otru no lielajiem vīriem. Viņš daudz runāja un bārstījās anekdotēm, un misters Dombijs bija gatavs viņu uzskatīt par lielu gudrības spīdekli, kurš spēj žilbināt sabiedrību un kuram nav tā indīgā nabadzības piejaukuma, ar ko šie spīdekļi parasti ir pārmērīgi piesūkušies. Viņa stāvoklis bija nevainojams. Vispār ņemot, majors bija neatsverams ceļa kompanjons, kuram dīka dzīve un tādas vietas, kādas viņi dzīrās apmeklēt, nebija nekas jauns un svešs; turklāt vēl imponējoša bija majora džentlmeniskā, brīvā izturēšanās, kas tīri labi saderēja ar viņa paša reputāciju Siti jā un nebūt nekonkurēja ar to. Ja arī misteram Dombijam brīžam iešāvās prātā doma, ka majors, kurš kā militāra persona pieradis nevērīgi raudzīties uz to nežēlīgo roku, kas tik nesen iznīcinājusi visas viņa cerības, varētu gluži neapzinīgi dot viņam gudru mācību un aizbaidīt viņa bezspēcīgās nožēlas, — viņš slēpa šo domu pats no sevis un līdz galam neizdomātu noslodzīja to zem savas augstprātības sloga.

—    Kur tas mans nebīrlis? — majors iesaucās, nikni vērdamies apkārt.

Iezemietis, kuram nekāda īsta vārda nebija, bet kas atsaucās uz jebkuru palamu, acumirklī parādījās durvīs, taču tuvāk nākt neuzdrošinājās.

—           Tu, grēka pagale, — holeriskais majors uzbļāva,

—    kur tad brokastis?

Melnādainais sulainis nozuda, lai tās saraudzītu, un drīz vien bija dzirdams, ka viņš jau nāk pa kāpnēm augšā tādā satraukumā, ka šķīvji un bļodiņas uz paplātes, kas trīcēja līdzjūtībā pret viņu, šķindēja un grabēja visu ceļu.

—     Dombij, — majors sacīja, uzmanīdams iezemieti, kas klāja galdu, un uzmundrinādams viņu ar draudīgi

paceltu dūri, kad viņam nokrita karote zemē, — te, rau, krietni sapiparots rostbifs, te pikanta pastēte, nieru sacepums, šis tas vēl, — lūdzu, pie galda. Vecais Džo, kā redzat, nevar jūs ne ar ko labāku kā vien ar tādu karavīru maltīti pacienāt.

—    Lieliska maltīte, major, — viesis atbildēja un ne jau vienīgi aiz pieklājības, jo majors savas miesas uzturēšanai vienmēr pievērsa vislielāko uzmanību un patiesībā ēda treknus ēdienus negausīgāk, nekā tas nāca viņam par labu, tāpēc arī, pēc dakteru atzinuma, viņš par savu krāšņo sejas krāsu galvenokārt varēja pateikties šim apstāklim.

—    Jūs pametāt skatienu pāri ielai, ser, — majors ieminējās. — Vai pamanījāt mūsu draudzeni?

—    Jūs domājat mis Toksu? — misters Dombijs pastrupi pārvaicāja. — Nē.

—    Burvīga sieviete, ser, — majors teica, īsajā rīklē ieguldzoties tumīgam smiekliņam, no kura viņš bezmaz nosmaka.

—    Mis Toksa ir visai godājama persona, man šķiet, — misters Dombijs atteica.

Šī au$stmanīgi vēsā atbilde, likās, bezgala iepriecināja majoru. Viņš pūtās, pūtās un piepūtās, ka bail, un nolika pat nazi un dakšiņas uz brīdi pie malas, lai paberzētu rokas.

—    Vecais Džo, ser, — majors teica, — bija kādreiz tā puslīdz labi ieredzēts tai miteklī. Bet Džo dienas ir bijušas un izbijušas. Dž. Begstoks kritis nežēlastībā… atstādināts … samīts, ser. Es jums ko teikšu, Dombij,— majors pārtrauca ēšanu un rādīja visai neizprotamu, sašutušu seju, — tā ir viena vel-nišķi godkārīga sieviete, ser!

—    Tiešām? — misters Dombijs atbildēja ar ledainu vienaldzību, ieskanoties varbūt nicīgai neticībai: vai nu mis Toksa varētu būt tik nekaunīgi pārdroša, ka piesavinātos tik cildenu īpašību.

—     Sī sieviete, ser, — majors sacīja, — ir savā ziņā gatavs Lucifers. Džoja dienas ir pagājušas, ser, bet acis viņš tur vaļā. Džo redz, jā gan. Vēl jau viņa karaliskā augstība mirušais Jorkas hercogs reiz rīta pieņemšanā izteicās par Džo, ka tam ir acs.

Sos vārdus majors pavadīja ar izteiksmīgu skatienu un no ēšanas, dzeršanas, karstas tējas, piparotā rostbifa, smalkmaizēm un savas gaišredzības bija tā piepūties un tik zili sarkans pār visu galvu, ka pat misters Dombijs kļuva mazliet nemierīgs viņa dēļ.

—    Tas smieklīgais, vecais putnubiedēklis, ser, — majors trieca tālāk, — sapņo par augstām lietām. Par daudz augsti mērķē, ser. Prātiņš iebraukt laulības ostā, Dombij.

—    Man žēl viņas, — misters Dombijs noteica.

—    Tā nerunājiet, Dombij, — majors teica brīdinošā balsī.

—    Kāpēc lai nerunāju? — misters Dombijs brīnījās.

Majors atbildes vietā nogārdzināja tikai savu zirga

klepu un turpināja dūšīgi ieturēties.

—    Viņa sākusi ļoti interesēties par jūsu ģimeni, — majors ieminējās, no jauna pārtraukdams ēšanu, — un nu jau kopš ilgāka laika ir biežs viesis jūsu namā.

—    Jā, — misters Dombijs ar majestātisku cienīgumu atbildēja, — sākumā viņa tur tika uzņemta kā manas māsas draudzene; tas bija ap to laiku, kad mira misis Dombija; bet, tā kā viņa bija labi audzināta persona un izrādīja dzīvu interesi par nabaga zīdainīti, viņai tika atļauts, — atklāti sakot, — viņa tika pamudināta apmeklēt mūs biežāk kopā ar manu māsu, un tā pamazām nodibinājās savā ņņā tuvas, draudzīgas attiecības ar manu ģimeni. Es, — frusters Dombijs runāja tāda cilvēka tonī, kurš izrāda lielu, nenovērtējamu piekāpību,

—     es jūtu dziļu cieņu pret mis Toksu. Viņa ir parādījusi lielu laipnību un izdarījusi daudz sīku pakalpojumu manā mājā, — niecīgu, nenozīmīgu varbūt, major, taču tas vēl nedod iemesla tos noniecināt; un ceru, ka laimīgā kārtā man izdevies tos atmaksāt ar tādu atzinību un uzmanību, kādu varēju atļauties parādīt. Es uzskatu sevi par parādnieku mis Toksai, — misters Dombijs piebilda ar vieglu rokas mājienu, — un vēl arī par laimi — būt pazīstamam ar jums, major.

—    Dombij, — majors teica iekaisdams, — nē! Nē, ser! Džozefs Begsloks nevar šo piezīmi palaist garām neapstrīdētu. Jūsu iepazīšanās ar veco Džo, ser, tādu, kādu jūs viņu redzat, un vecā Džo iepazīšanās ar jums, ser, gan bija brīnišķīgā zēna, šī dievišķīgā radījuma nopelns, ser. Dombij! — majors teica, cīnīdamies pēc elpas, ko viņam nenācās sevišķi grūti nodemonstrēt, jo visa viņa dzīve bijusi mūžīga cīņa ar dažnedažādām apoplektiskām lēkmēm, — par savu pazīšanos mēs abi varam pateikties jūsu zēnam.

Šī atsaukšanās uz mazo Polu — gandrīz jādomā, ka majors uz to bija arī spekulējis, — likās, bija misteru Dombiju aizkustinājusi. Viņš nodūra acis un nopūtās, bet majors nikni sasparojās, atvairot mirkļa noskaņojumu, kas viņam pašam draudēja izvērsties bīstams, un atkal atkārtoja, ka tā ir vājība un viņš nedomā tai padoties.

—     Mūsu draudzenei ir sava daļiņa nopelnu arī pie mūsu pazīšanās, — majors teica, — un pienācīgo godu un slavu par to Dž. B. viņai no sirds novēl, ser. Un tomēr, cienītā, — majors piebilda, paceldams acis no šķīvja un pamezdams tās pāri Princeses laukumam, kur šai brīdī pie sava loga bija redzama mis Toksa puķes aptejam, — jūs esat viltus pilna intrigante, cienītā, un jūsu godkāre aiziet līdz nedzirdētai nekaunībai. Ja jūs ar to padarītu vienīgi sevi smieklīgu, cienītā, — majors trieca tālāk, ripeniski locīdams gaivu pret pilnīgi neziņā esošo mis Toksu, pie tam likās, ka viņa izvalbītās acis, durstīdamas to, tūlīt izsprāgs no dobumiem, — tad jūs varētu ar jaukām izredzēm sevi priecināt, cienītā, cik sirdij uziet, un nedzirdēt no Begstoka, ticiet man, ne mazākā iebilduma. — Te nu majors palaida tik drausmīgu smieklu, ka dabūja trūkties pat ausu ļipiņas un dzīslas uz pieres. — Bet, kad jūs, cienītā, — majors turpināja, — kompromitējat citus, arī visai augstsirdīgus un uz jums paļāvīgus cilvēkus, tādā kārtā atmaksādama viņu labvēlību, tad vecajam Džo asinis sāk vārīties.

—           Major, — misters Dombijs sacīja piesarkdams,

—    ceru, ka jūsu vārdos neslēpjas mājiens uz kaut ko tik absurdu no mis Toksas puses kā …

—     Dombij, — majors atbildēja, — nekas manos vārdos neslēpjas. Bet Džojs B. ir mētājies pa pasauli un ne ar aizsietām acīm un aizbāztām ausīm, ser, un šis

Džo saka jums, Dombij, ka tas sievišķis tur pāri ielai ir ve-elnišķi slīpēts un godkāres apsēsts.

Misters Dombijs neviļus pameta acis pāri ielai un arī noraidīja turp dusmu pilnu skatienu.

—     Ne vārds par šo punktu vairs nepārvelsies pār Džozefa Begstoka lūpām šai sakarā, — majors stingri noteica. — Džo nav nekāds zvanamēle, taču ir gadījumi, kad viņam vajag runāt, kad viņš nevar nerunāt!… Pie velna jūsu lapsināšanos, cienītā! — majors iebrēcās, no jauna izšļākdams niknu dusmu šalti uz savu daijo kaimiņieni — … kad izturēšanās kļūst tik izaicinoša, ka nav vairs iespējams klusēt.

No šī dusmu uzliesmojuma majoram uznāca zirga klepus lēkme, kas ilga krietnu laiku. Atžirdzis no tās, viņš vēl piemetināja:

—     Bet tagad, Dombij, tā kā jūs esat uzaicinājis Džo — veco Džo, kas ne ar ko citu nevar izcelties kā vien ar to, ka viņš ir nelokāms un taisns, — būt jūsu viesim un pavadonim Lemingtonā, ņemiet viņu savā pilnīgā rīcībā, viņš pieder jums. Es nezinu, ser, — majors sacīja, jocīgi kratīdams savu dubultzodu, — kas tas ir, ko jūs, ļaudis, atrodat Džošā, ka pēc viņa tik liels pieprasījums no visiem jums; bet vienu gan es zinu, ser, ja viņš nebūtu tik stingrs un stūrgalvīgs savos noraidījumos, jūs viņu par visiem bez laika kapī iedzītu ar saviem uzaicinājumiem un ta tālāk.

Misters Dombijs nedaudziem vārdiem apliecināja, ka viņš augsti vērtē viņam doto priekšrocību pret tik daudziem citiem ievērojamiem sabiedrības locekļiem, kas tik ļoti centušies majoru Begstoku iegūt sev. Bet majors viņu pārtrauca, likdams saprast, ka klausījis pats savām tieksmēm, kas vienā balsī saukušas: «Dž. B., Dombijs ir īstais vīrs, kuru tev vajag izvēlēties par draugu.»

Majors šobrīd bija jau tā pārpildījies, ka vircotās pastētes ekstrakts pilēja pa acu kaktiņiem ārā un sapiparotais rostbifs un nieru sacepums bija savilcis apkakli pārlieku stingri ap kaklu, pie tam tuvojās arī atiešanas laiks Birmingemas vilcienam, ar kuru bija nolemts atstāt pilsētu, tāpēc tad arī iezemietis sāka post savu kungu ceļam: ar lielām mokām uzstilpēja tam mēteli

mugurā, sapogāja visas pogas līdz pat kaklam, un majora seja, valbīdama acis un rīstīdamās pēc elpas, pacēlās virs šī apģērba gabala, it kā no mucas izlīdusi. Pēc tam iezemietis pasniedza viņam pa kārtai, ievērojot pienācīgās laika atstarpes, zamšādas cimdus, resno nūju un cepuri. Šo pēdējo apģērba piederumu majors valkāja braši uz vienas auss, tādā kārtā atmaidzinādams savas ievērības cienīgās sejas izteiksmi. Iezemietis jau iepriekš bija sabāzis visās iespējamās un neiespējamās vietās mistera Dombija karietē, kas gaidīja uz braucējiem, neticamu daudzumu čemodānu un mazu koferīšu, kas izskatījās ne mazāk apoplektiski kā majors pats, un tad, piedzinis pilnas pats savas kabatas ar zeltera un Rietumindijas heresa pudelēm, sviestmaizēm, šallēm, teleskopiem, kartēm un laikrakstiem, jo kuru katru priekšmetu no šīs vieglās bagāžas majors pa ceļam jebkurā bridī varēja pieprasīt, viņš paziņoja, ka viss ir sagatavots. Lai šī nelaimīgā svešzemnieka (kurš, pēc nostāstiem, savā zemē bijis princis) ekipējums būtu pilnīgs, pēdējā brīdī, kad viņš jau bija nosēdies uz pakaļējā sģdekļa blakus Taulinsonam, viņam vēl sameta virsū veselu lēveni majora apmetņu un mēteļu dzīvokļa saimnieks, kas kā titāns tēmēja no ietves uz viņu ar šiem milzīgajiem metamiem ieročiem un tik pilnīgi noklāja viņu ar tiem, ka ceļā līdz stacijai, nabags, jutās kā dzīvs aprakts.

Bet, pirms vēl kariete sāka kustēties un kamēr vēl iezemieša apbedīšana turpinājās pilnā sparā, mis Toksa parādījās savā logā un pavicināja lilijbaltu nēzdodziņu. Misters Dombijs šo atvadu sveicienu uzņēma ļoti vēsi — pālāk vēsi pat pie viņa ledainības — un, pagodinājis lēdiju ar tikko manāmu galvas pamājienu, atzvila karietē, rādīdams visai īdzīgu seju. Viņa pasvītroti vienaldzīgā izturēšanās šķita sagādājam majoram (kas pats bija pati laipnība un uzmanība pret mis Toksu) bezgalīgu prieku; vēl ilgu laiku pēc tam viņš sēdēja, acis blisinādams un rīstīdamies kā tads pārēdies mefistofelis.

Kustīgajā aizceļotāju burzmā misters Dombijs un majors plecu pie pleca promenēja pa platformu; misters Dombijs bija kluss un sadrūmis, kamēr otrs, to uzjautrinādams, — vai, kas zina, uzjautrinādams pats sevi, — stāstīja visādas anekdotes un notikumus, kuros pa lielākai daļai galvenā persona bija Džo Begstoks. Neviens no viņiem nebija ievērojis, ka, staigādami uz priekšu un atpakaļ, pievērsuši sev kāda strādnieka uzmanību, kurš stāvēja netālu no lokomotīves un katru reizi, kad viņi gāja tam garām, pacēla cepuri; jo misters Dombijs, kā paradis, vienkāršai tautai lūkojās pāri, nevis uz to, bet majors tai laikā raudzīja izlobīt kodolu kādam no saviem stāstiem. Pēdīgi, kad viņi apgriezās, šis vīrs panācās pretī, noņēma cepuri un, paturēdams to rokā, palocīja galvu pret misteru Dombiju.

—    Lūgtu piedošanu, ser, — šis vīrs sacīja, — ceru, ka jums klājas puslīdz labi, ser.

Viņam mugurā bija linaudekla uzvalks, pamatīgi notraipīts ar eļļu un ogļu putekļiem, vaigu bārda pieputējusi, un no viņa vēdīja pusizdzisušu pelnu dvaka. Tomēr ar visu to viņš neatstāja pretīga, pat ne netīrīga cilvēka iespaidu; vārdu sakot, tas bija misters Tūdls savā darba tērpā.

—    Man piekritīs kuriķa gods šinī jūsu braucienā, ser, — misters Tūdls sacīja. — Lūgtu piedošanu, ser. Ceru, ka esat jau kaut cik samierinājušies.

Atbildēdams līdzjūtībai, kas izskanēja šais vārdos, misters Dombijs paskatījās uz runātāju tā, it kā šāds cilvēks varētu pat viņa redzi aptraipīt.

—    Atvainojiet manu 'pārdrošību, ser, — misters Tūdls sacīja, noskārzdams, ka viņu neatceras vairs, -— bet mana sieva Pollija, pie jums par Ričardsi dēvēta …

Pēc tā, kā pārvērtās mistera Dombija seja, varēja domāt, ka nu viņš Tūdlu atceras, — atcerējās arī, bet daudz lielākā mērā šī pārvērtība pauda dusmu un pazemojuma jūtas, ko redzot misters Tūdls uz vietas aprāvās.

—    Jūsu sieva laikam nonākusi naudas grūtībās, — misters Dombijs sacīja, bāzdams roku kabatā un runādams (bet tā jau viņš vienmēr runāja) augstprātīgā tonī.

—    Nē, tencinu, ser, — Tūdls atteica. — Neteikšu, ka nonākusi grūtībās. Es neesmu.

Nu nācās misteram Dombijam savukārt aprauties un .sajusties neērti — ar roku kabatā.

—    Nē, ser, — Tūdls sacīja, nemitīgi ripinādams rokā s.ļvu vaskadrānas cepuri, — mēs pārtiekam tīri labi, ser; nav iemesla gausties par dzīvi, ser. Kopš tā laika mums četri vēl pieradušies klāt, ser, bet mēs kuļamies cauri.

Misters Dombijs tagad būtu drāzies uz savu vagonu, kaut vai kurinātāju zem riteņiem pagrūzdams, ja pēkšņi viņa uzmanība nepievērsusies kaut kam pie cepures, kuru Tūdls joprojām nemitējās grozīt rokā.

—          Vienu mazuli mēs zaudējām, — Tūdls piebilda,

—    nav ko slēpt.

—    Nesen? — misters Dombijs ievaicājās, raudzīdamies uz cepuri.

—    Nē, ser, vairāk nekā pirms trim gadiem, bet pārējie visi veseli kā rutki. Un, ja runa iet par to lasīšanu, ser, — Tūdls sacīja, atkal palocīdamies, it kā gribēdams atgādināt misteram Dombijam, kāda viņiem pirms vairākiem gadiem bijusi saruna par šo jautājumu, —» tie mani puiškani tak ņēmās un izmācīja mani par visiem. Izskoloja mani par tīri krietnu rakstu pratēju, tie mani puikas, ser.

—    Ejam, major, — misters Dombijs teica.

—     Neņemiet ļaunā, ser, — Tūdls vēl neatlaidās, pasperdams pāris soļu tiem pretī, un, joprojām cepuri rokā turēdams, godbijīgi tos apstādināja. — Es jau nebūtu jūs apgrūtinājis ar savu uzbāzību, ja tas nenotiktu aiz vajadzības parunāt par manu dēlu Baileru — kristītā vārdā Robiņu —, kurš ar jūsu labvēlību kļuva par Labdarīgo Slīpētāju.

—    Nu, kas tad ir ar to? — misters Dombijs jo bargi uzprasīja.

—    Ak vai, ser, — Tūdls atbildēja, galvu purinādams, gaužām notrūcies un nelaimīgs, — man gribot negribot jāsaka jums: viņš nogājis neceļos.

—    Nogājis neceļos, tiešām? — misters Dombijs pārvaicāja, un viņa balsī un skatienā bija jaušama cietsirdīga apmierinātība.

—    Redziet, džentlmeņi, viņš sapinies ar nelāga draugiem, — tēvs turpināja, pētījoši uzlukodams abus un acīmredzot ievilkdams majoru sarunā ar cerībām uz viņa līdzjūtību. — Viņš pasācis staigāt nelabās pēdās. Die's dos, nāks vēl pie atģismes, džentlmeņi, bet pašreiz viņš ir uz slidenas lakas! Tas jau tik un tā kaut kādi nonāktu līdz jūsu ausīm, ser, — Tudls sacīja, vērsdamies atkal atsevišķi pie mistera Dombija, — tad jau labāk pats klaji pasaku, ka manam puiškanam paslīdējusi kāja. Pollija par to pagalam satriekta, džentlmeņi, — Tūdls noteica, sadrūvējies kā pirmāk un no jauna apelēdams pie majora.

—    Šī vīra dēlam, major, es pašķīru ceļu uz izglītību, — misters Dombijs teica, piedāvādams tam savu elkoni. — Parastā pateicība!

—     Pieņemiet padomu no vecā godavīra Džo un nekad necentieties dot izglītību šīs sugas ļaudīm, — majors atteica. — Sasper jods, ser, nekad tas par svētibu nav nācis! Tikai par postu!

Vientiesīgais tēvs mēģināja vēl godbijīgi iebilst, ka viņa dēls, bijušais Slīpētājs, tur tai skolā, kur to audzināja ar draudiem un pļaukām, ar pērieniem un belzieniem un mācīja, kā māca papagaili, ne skolotājs, bet tīrais necilvēks, ķas ieticis skolotāja vietā, kurai tas tikpat piemērots kā medību suns, — ka viņa dēls tur varbūt kaut kādā ziņā esot ticis aplam audzināts, kad misters Dombijs, dusmās atkārtojis: «Parastā pateicība!» — steidzās ar majoru projām. Un majors, kuru grūti nācās iedabūt mistera Dombija vagonā, kas arī bija pacelts vai pašās debesīs, ikreiz, kad neizdevās uzspert kāju uz kāpšļa un viņš atmuguriski uzzvēlās virsū iezemietim, nozvērējās melnajam trimdiniekam dzīvam ādu pār acīm nomaukt, visus kaulus sadragāt un diezin kādas vēl mocības sagādāt; kad beidzot bija ietrausies iekšā, tad arī, pirms vilciens sāka kustēties, tik paspēja atkārtot aizsmakušā balsī, ka tas nekad par svētību nav nācis, tikai par postu vien, un, ja šis būtu ņēmies izglītot «savu vagabundu», tas droši vien jau būtu pakārts.

Misters Dombijs tam sarūgtināts piekrita, taču šo sarūgtinājumu un īdzīgo noskaņojumu, kādā viņš atzvila pret vagona sienu un sarauktām uzacīm vēroja garām slīdošās ainavas, nebija radījis vienīgi Slīpētāju apvienihā par teicamu atzītās audzināšanas sistēmas bankrots. Viņš bija ievērojis ap šī vīra vaskadrānas cepuri Vļluži jaunu krepa apšuvi un pārliecinājies pēc viņa izturēšanās un atbildēm, ka viņš nēsā sēras par mazo Polu.

Jā, no augstākā līdz zemākajam, mājās un ārpus mājas, sākot ar Florensi viņa lepnajā namā, beidzot ar rupjo tēvaini, kurš gādāja par uguni, kas pašlaik izgrūda dūmu vālus vilciena priekšgalā, katrs piešķīra sev šādas vai tādas tiesības uz viņa mirušo zēnu un bija viņa konkurents. Vai tas jebkad aizmirstams, kā tā sieviete lēja asaras uz Pola spilvena un sauca viņu par savu mīļo bērniņu! Vai aizmirstams, kā Pols, pamodies no miega, prasīja pēc tās un, priekā starodams, piecēlās gultiņā sēdus, kad tā ienāca!

Ja tikai padomā par šo vīzdegunīgo krāsnkuri, kas tur priekšā ar sēru krepu pie cepures rušinās pa oglēm un pelniem! Ja tikai padomā, ka viņš iedrošinājies izrādīt līdzjūtību — kaut arī šādā visai parastā kārtā — lepna, augstprātīga džentlmeņa sirdsdziļumos slēptām sāpēm un pieviltām cerībām! Ja tikai padomā, ka šis zaudētais bērns, kuram būtu nācies dalīties ar tēvu viņa bagātībā, viņa augšupejā un varā un savienībā ar viņu noslēgties no visas pasaules kā aiz dubultām zelta durvīm, — ka šis bērns ir pavēris ceļu šādiem salašņām pie viņa, Dombija, lai tie varētu aizskart viņa godu, rādīdami, ka tiem zināms par viņa cerību sabrukumu, lielīgi pretendēdami uz tādām pašām jūtām kā viņam, kādas patiesībā tiem tik svešas, — cenzdamies varbūt ne veltīgi zagšus kļūt par līdzdalībniekiem tur, kur gribēja viņš viens pats valdīt!

Ceļojums viņam nesagādāja ne prieka, ne atvieglojuma. Šādu domu mocīts, viņš, traukdamies garām zibenīgi mainīgajām dabas ainavām, veda līdzi gruzdošu skumju smeldzi un straujajā gaitā šķērsoja nevis krāšņu, gleznainu apvidu, bet sagrautu cerību un plosīgas greizsirdības tuksnesi. Pat tas ātrums, ar kādu vilciens brāzās uz priekšu, ņirgājās par jaunās dzīvības ātro steigu, ar kādu tā tik noteikti un nepielūdzami bija traukusies pretī savam jau aizlaikus nolemtajam galam. Spēks, kas triecās pa dzelžaino ceļu, pa savu ceļu, ignorēdams visus citus ceļus un takas, lauzdamies cauri visiem šķēršļiem un raudams līdzi dažādu šķiru, dažādu vecumu un kārtu ļaudis, bija triumfējošā briesmoņa — Nāves pirmtēls!

Projām no pilsētas, rēkdams, rībēdams un dārdēdams, spraukdamies starp ļaužu mājokļiem un saceldams ielās dunoņu, uz mirkli izdrāzdamies ārā pļavās, ierakdamies miklajā zemē, aizdunēdams pa tumsu un smago gaisu, iznirdams atkal saulainajā dienā, tik spožā un plašā; projām, rēkdams, rībēdams un dārdēdams, pa laukiem, pa mežiem, pa tīrumiem, pa pļavām, pa krīta laukiem, pa irdenu zemi, pa mālāju, pa akmenāju, garām priekšmetiem, pavisam tuviem, tepat vai ar roku tveramiem, bet kas mūžīgi slīd no ceļotāja projām, kamēr mānīgā tāle kopā ar to lēni virzās uz priekšu, it kā sekojot pa pēdām nežēlīgajam briesmonim — Nāvei!

Pa ielejām un kalnājiem, gar tīreļiem, gar augļu un sakņu dārziem, gar parkiem, pār kanāliem, pār upēm, tur, kur ganās aitas, kur dzirnavas griežas, kur barža peld, kur mirušie atdusas, kur rūpnīca dūmo, kur strautiņš urdz, kur ciemats plešas, kur milzu katedrāle slej torņus debesīs, kur viršu lauks klājas un patvaļīgais vējš to gan maigi noglauž, gan nikni sapluinī; projām, rēkdams, rībēdams un dārdēdams, pamezdams aiz sevis tikai putekļus un sula tvaikus, — ka dzīdamies pa pēdām pakaļ nežēlīgajam briesmonim — Nāvei!

Griezdams krūti pretvējam un gaismai, lietus gāzmai un saules spozmei, projām, tik tālāk un tālāk tas aizjoņo rēkdams, spēcīgs un straujš, mierīgs un drošs, un dzelzceļa uzbērumi un masīvie tilti, kurus las šķērso, paslīd gar acīm kā collu plats ēnas stars. Tik tālāk, tālāk, uz priekšu vien, uz priekšu vien: pazib kotedžas, viesnīcas, bagātnieku savrupmājas, muižas, fermas, darbnīcas, ļaudis, šosejas un taciņas, — cik pamests, sīks un niecīgs tas viss liekas, kad palicis aiz muguras, bet tāls jau tas arī ir, jo kas gan cits ja ne gaistošas ainas mums pazib gar acīm, traucoties pēdās nevaldāmajam briesmonim — Nāvei!

Projām, rēkdams, rībēdams un dārdēdams, no jauna ienirdams pazemē un triekdamies uz priekšu ar tik traku sparu un enerģiju, ka tumsā un viesulī kustība šķiet pretēja, — ar nevaldāmu tieksmi traukties atpakaļ, līdz gaismas stars uz miklās sienas rāda tās virsmu kā nevaldāmu straumi plūstam garām. Tikai uz priekšu, un vēlreiz iznirst ārā dienā, un auļo cauru dienu, rēkdams, rībēdams un dārdēdams, izgrūzdams griezīgu gaviļu kaucienu, visu ceļā noslaucīdams ar savu melno dvašu; uz brīdi apstādamies, kad priekšā redzams Jaužu pūlis, kurš pēc minūtes jau pazudis; pa reizei kāri rīdams ūdeni, un, pirms vēl sūknis, pie kura tas dzer, mitējies birdināt piles zemē, rēkdams, rībēdams un dārdēdams pazūd purpursārtajā tālē!

Skaļāk, arvien skaļāk tas rēc un svelpj, neapturami tuvodamies neizbēgamajam ceļa mērķim, un tagad tā ceļu, arvien vēl tāpat kā Nāves ceļu, klāj bieza pelnu kārta. Visapkārt te viss nomelnējis. Lūk, piesērējuši dīķi, dubļainas gatves un bēdīga izskata Jaužu mitekļi tur kaut kur lejāk. Un te, gandrīz blakām, izroboti mūri, mājeles, kas brūk jau kopā, pa kuru caurajiem jumtiem un izdauzītajiem logiem redzamas nožēlojamas istabeles, kur trūkums un drudzis paslēpies visdažādākajā izskatā,, kamēr dūmi un tvaiki, jumtu blīva, sašķiebušies dūmeņi un ķieģeļu un kaļķu kroplīgie ielāpi, apslēpdami šo miesas un gara kroplumu, aizsedz drūmo tāli.

Kad misters Dombijs paskatās pa vagona logu, viņam neuzaust doma, ka briesmonis, kas viņu šurp atvedis, ir tikai dienas gaismā pavēris skatienam šo ainu, nevis radījis to vai bijis par cēloni tās tapšanai. Tās bija piedienīgas ceļojuma beigas, kādas varēja būt beigas visam, — tik postīgas un baisas.

Un tā, nokaudamies ar savu vienīgo domu, viņš joprojām redzēja šo vienu nežēlīgo briesmoni sev priekšā. Visi priekšmeti raudzījās uz viņu nīgri, salti, bezsirdīgi, tāpat kā viņš uz tiem. Viss visapkārt atgādināja viņam viņa smago bēdu. Visur un visā viņš saskatīja nekautru triumfu pār sevi, kas viņu, tik augstprātīgu un greizsirdīgu, kaitināja un aizvainoja, vienalga lai kādā veidā tas izpaudās, tomēr visvairāk, ja tas dalījās ar viņu mīlestībā uz viņa mirušo puisīti un godāja tā piemiņu.

Bija viena seja, — viņš noraudzījās uz to pagājušo nakti, un tā uzlūkoja viņu ar acīm, kas lasīja viņa dvēselē, kaut ari tās bija asaru aizmiglotas un drīz paslēpās aiz divi trīcošām plaukstiņām, — seja, kura bieži tēlojās acu priekšā vēl šinī braucienā. Tā raudzījās uz viņu ar to pašu pagājušās nakts izteiksmi — bikli, lūdzoši. Tajā nebija pārmetuma, bet tādas kā šaubas, gandrīz neticība, ka cerības varētu piepildīties, kas vēlāk, kad viņš redzēja to pārvēršamies skumjā pārliecībā par viņa nepieejamību, jau līdzinājās pārmetumam. Tas bija neizturami — domāt par šo Florenses seju.

Varbūt tāpēc, ka tā bija iežēlinājusi viņa sirdi? Nē. Tāpēc, ka jūtas, ko tā pamodināja, — par kurām viņam bijusi kaut kāda neskaidra priekšnojausma jau labi sen, — tagad bija pilnīgi nobriedušas un izpaudās nepārprotami, pārliecīgi uztraukdamas viņu un draudēdamas izsist viņu no līdzsvara. Tāpēc, ka šī seja, ne mirkli neatkāpdamās, kā spogulis atainoja tos likteņa sitienus un smagmi, kas apņēma viņu kā gaiss. Tāpēc, ka tā smailēja bultu tam baismīgajam, nepielūdzamajam ienaidniekam, kas aizņēma visus viņa prātus, un ielika tā rokās abpusīgi griezīgu zobenu. Tāpēc, ka, jau stāvot te un piešķirot visam, kas slīdēja gar acīm, pats savu domu slimīgp nokrāsu un saskatot visā tikai bojā eju un sabrukumu, nevis cerības modinošu ainu un labākas nākotnes solījumu, viņš sirds dzi]umos zināja, ka dzīvībai ir tikpat liels sakars ar viņa žēlabām kā nāvei. Viens bērns bija ļniris, un viens bērns palicis. Kāpēc bija paņemts viņa cerību lolojums, bet ne viņa?

Jaukā, klusā, maigā parādība, ko viņš redzēja savām gara acīm, nemodināja viņā citu domu kā vien šīs. Meitene bija viņam nevēlama bijusi jau no paša sākuma; tagad tā vēl jo skaudrāku vērta viņa sūrmi. Ja dēls bijis viņa vienīgais bērns un viņu būtu piemeklējis tāds pats liktenis, to grūti nāktos pārdzīvot, tomēr vieglāk nekā tagad, kur tas varēja uzbrukt Florensei (kuru viņš varētu — vismaz domāja, ka varētu, — zaudēt bez sirdssāpēm), bet saudzēja to. Florenses mīlestības pilnajam nevainīga bērna vaigam, kas iznira viņa acu priekšā, nebija burvju varas viņa sirdi mīkstināt. Viņš atgrūda eņģeli un ieslēdza savā sirdī plosīgu dēmonu. Viņas pacietība, labsirdība, jaunība, padevība un mīlestība nebija nekas vairāk kā smilšu graudi putekļos, ko viņš mīdīja kājām. Viņš redzēja viņas tēlu šai sabrukumā un tumsībā, kurā bija iekļuvis, bet tas nemeta tur gaismas staru, tikai padziļināja vēl tumsu. Vairākkārt šai ceļojumā un tagad atkal, tā beigās, kad viņš prātodams stāvēja un vilka ar spieķi visādas figūras smiltis, viijš pūlējās izdomāt — kas gan varētu aizsegt viņa acīm šo tēlu?

Majors, kas visu ceļu bija pūtis un elsis kā otra lokomotīve, reizreizēm atraudams acis no avīzes un pamezdams indīgu skatienu ārā, it kā tur būtu redzama sakāvi cietušu mis Toksu procesija izplūstam ar dūmu mutuļiem no vilciena un aizviļamies pār laukiem, lai paslēptos kaut kur klusā nomalē, tagad uzmodināja savu draugu no domu murgiem, pavēstīdams, ka pasta zirgi iejūgti un kariete gatavībā.

—    Dombij, — majors teica, viegli uzpakšinādams tam ar niedri pa plecu, — nepadodieties dziļdomībai. Tas ir nelāga ieradums. Vecais Džo, ser, nebūtu tas krama gabals, ko jūs redzat, ja jelkad būtu nokāvies ar domām. Jūs esat pārāk dižens vīrs, Dombij, lai padotos dziļdomībai. Jūsu stāvoklī, ser, jūs paceļaties augstu tam visam pāri.

Tā kā majors pat savās draudzīgajās pamācībās prata šādā veidā atsaukties uz mistera Dombija cieņu un godu, acīmredzot saprazdams, cik tas svarīgi, misters Dombijs sajuta lielāku nekā citkārt slieksmi parādīt labvēlību džentlmenim, kam tik daudz atjautības un gaiša saprāta. Tāpēc viņš arī tālākajā ceļā, braucot vieglos rikšos pa šoseju, centās cītīgi klausīties majora tērzēšanā; un majors, atzīdams, ka tiklab šada gaita, kā ceļš daudz labāk atbilst viņa runas spējām nekā ceļošanas veids, kuru tikko bija pametuši, no sirds ņēmās viņu uzjautrināt.

Šādos iejūsmas un runīguma uzplūdos, ko pārtrauca vienīgi viņa parastie pilnasinības simptomi, maltīšu starpbrīži un reizreizēm nikni uzbrukumi iezemietim, kurš ar auskariem tumšbrūnajās ausīs izskatījās neiedomājami dīvains eiropieša uzvalkā, kas pats par sevi neatkarīgi no drēbnieka mākslas bija garš, kur vajadzēja būt īsam, īss, kur vajadzēja būt garam, šaurs, kur vajadzēja but platam, plats, kur vajadzēja būt šauram, pie tam majora uzbrukumu laikā iezemietis piešķīra uzvalkam vēl gluži jaunu eleganci, savilkdamies tajā pilnīgi čokurā kā sažuvis rieksts vai nosalis pērtiķis, — šādos iejūsmas un runīguma uzplūdos majoram pagāja visa diena, tā ka pret vakaru, kad caur zaļu koku lapotni viņi tuvojās jau Lemingtonai, majora balss pēc lielās runāšanas, ēšanas, irgošanas un elšanas šķita atskanam no kastes zem pakaļējā sēdekļa vai no kādas siena kaudzes tuvējā pļavā. Neatžirga vairs majors arī Rojāla viesnīcā, kur bija pasūtītas istabas un pusdienas un kur viņš savus runas orgānus vēl tā piemocīja ar ēšanu un dzeršanu, ka, gulēt ejot, balss, atskaitot kāsēšanu, vairs neklausīja nemaz un tumšādaino sulaini viņš izrīkoja ar mutes plātīšanu.

Taču no rīta viņš ne vien piecēlās kā atspirdzis milzis, bet pie brokastgalda izturējās kā milzis, kas atspirdzinās. Mielodamies viņi apspriedās un vienojās par saviem dienas pienākumiem. Majors uzņēmās atbildību par visu, kas attiecās uz ēdieniem un dzērieniem; tika norunāts katru rītu satikties pie vēlīnām brokastīm un katru vakaru — pie vēlīnām pusdienām. Šo pirmo Lemingtonā pavadāmo dienu misters Dombijs labprāt vēlējās palikt viens savā istabā vai vienatnē iziet laukos pastaigāties, bet nākamā dienā viņš ar prieku pavadīšot majoru uz minerālūdeņu iestādi un paklejošot kopā pa pilsētu. Pašlaik tātad viiji izšķīrās līdz pusdienām. Misters Dombijs palika viens, lai klusā nodabā nodotos derīgām pārdomām. Majors iezemieša pavadībā, kurš stiepa saliekamo krēslu, mēteli un lietussargu, dižīgi apstaigāja visas pazīstamās vietas, izpētīja pēc kurviesu sarakstiem, kādi paziņas būtu pilsētā sastopami, apciemoja dažas padzīvojušas lēdijas, pie kurām viņam bija liela piekrišana, apliecinādams tām, ka Dž. B. esot sīkstāks nekā jebkad, un nebeigdams slavināt savu bagāto draugu Dombiju visur, kur vien iegriezās. Nebija pasaulē redzēts cilvēks, kas spētu ar vēl lielāku dedzību krist un stāvēt par savu draugu kā majors, kad, celdams debesīs to, slavināja pats sevi.

Varēja pabrīnīties, cik daudz jauna bija majoram ko stāstīt sarunās pie pusdienu galda un kādu izdevību viņš bija sagādājis misteram Dombijam apbrīnot viņa

..Ibiedrisko talantu. Otrā rītā pie brokastu galda viņš zināja jau saņemto jaunāko avīžu saturu un sakarā ar to pieskārās dažiem jautājumiem, par kuriem izteikt s.ivas domas viņu vēl nesen esot lūgušas personas, tik iespaidīgas un varenas, ka par tām drīkstēja tikai kaut kā aplinkiem izteikties. Misters Dombijs, kas tik ilgi bija dzīvojis sevī noslēdzies un kas arī agrākos laikos reti bija pārkāpis to burvju loku, kura ietvaros izvērsās Dombija un Dēla operācijas, jauta iestājamies pašlaik patīkamu pārmaiņu savā vienmuļajā dzīvē, un viņš, lai gan bija nodomājis atvainoties un arī vēl otro dienu pavadīt vienatnē, izgāja roku rokā ar majoru.

20.NODAĻA JAUNAS SEJAS

Majors vēl zilāku seju, vēl vairāk izvalbītām acīm — tā sakot, krāšņākā pilnziedā nekā jebkad — reizi pa reizei palaizdams savu zirga klepu, ne tik daudz aiz nepieciešamības kā aiz pārliecīgas lielmanības spontāni eksplodējot, gāja roku rokā ar misteru Dombiju pa ielas saulaino pusi, kājas majestātiski cilādams, ļenganos, pār stīvināto apkakli pārkritušos vaigus piepūzdams un lielo galvu šūpodams no vieniem sāniem uz otriejn, it kā sevī protestēdams pret to, ka izrādījies par tik valdzinošu personu. Nebija pagājuši vēl ne simt solu, kad majors satika kādu paziņu, un vēl pēc nedaudziem soliem — jau atkal kādu cilu paziņu, bet viņš tiem pameta tikai, garām ejot, ar roku un vadīja misteru Dombiju tālāk, pievērsdams viņa uzmanību ievērojamākam vietām un atdzīvinādams pastaigu ar nejauši atmiņā uzpeldējušām skandalozām tenkām.

Tā majors un misters Dombijs, juzdamies gaužām apmierināti, roku rokā soļoja tik uz priekšu, kad pēkšņi ieraudzīja tuvojamies atpūtas krēslu uz riteņiem, kurā zvilnēja kāda lēdija, laiski vadīdama savu ekipāžu ar kaut ko stūrei līdzīgu tās priekšgalā, kamēr neredzams spēks no aizmugures dzina to uz priekšu. Kaut arī lēdija nebija jauna, tomēr no sejas bija ļoti ziedoša —

ložainī sārta — un pēc tērpa un izturēšanās — vēl tīrā meitene. Blakus krēslam, turēdama virs galvas smalkas, vieglas drānas saulessargu un izskatīdamās pie tam īdzīgi lepna un tik pārgurusi, ka, domāt, tūliņ nāksies atsacīties no šīs smagās piepūles, ļaujot saulessargam izslīdēt no rokas, gurdā solī gāja daudz jaunāka lēdija, bezgala skaista, bezgala augstprātīga, bezgala kaprīza, kura atmeta galvu un nolaida plakstus, it kā ar to teikdama: ja arī pasaulē būtu kas, izņemot spoguli, kur paskatīties, tad ne jau uz zemi vai debesīm.

—    Nu ka tevi deviņi pērkoni, ko mēs satiekam, ser! — majors iesaucās apstādamies, kad mazā kavalkāde bija jau acu priekšā.

—    Edīt, mana mīļā! — lēdija krēslā, gari stiepdama vārdus, sacīja. — Majors Begstoks!

Tiklīdz izdzirda šo balsi, majors palaida vaļā mistera Dombija elkoni, metās uz priekšu, saņēma krēslā sēdošās lēdijas roku un pacēla to pie lūpām. Ne mazāk galanti viņš piespieda abas savas cimdotās rokas pie sirds un dziļi palocījās otrajai lēdijai. Un tagad, krēslam apstājoties,‘aizmugurē kļuva redzams rosāmies arī dzinējspēks pietvīkuša pāža izskatā, kurš šķita pāraudzis pāri mēram un pārpūlējies pāri spēkiem, jo, kad izslējās taisni, izrādījās, ka viņš ir garš, vājš bālūksnējs puisis, un viņa bēdīgo izskatu vērta vēl bēdīgāku cepure, kuru bija galīgi saplacinājis, stumdams ar galvu savu ekipāžu, kā to dažkārt austrumu zemēs ziloņi mēdz darīt.

—    Džo Begstoks, — majors vērsās pie abām lēdijām, — var lepoties un justies laimīgs līdz sava mūža vakaram.

—    Ak, jūs liekuļa dvēsele! — vecā lēdija krēslā sacīja gurdā balsī. — Kur jūs te gadījāties? Es jūs ciest nevaru!

—    Tādā gadījumā atļausit vecajam Džo stādīt jums priekšā savu draugu, cienījamā kundze, — majors steigšus iebilda, — un izpelnīties no jums žēlīgāku prātu. Misters Dombijs, misis Skjūtona. — Lēdija krēslā rādījās žēlsirdīga. — Misters Dombijs, misis Greindžere. — Lēdija ar saulessargu tik tikko likās manām, ka misters Dombijs noņem cepuri un dziļi palokās.

—    Esmu bezgala priecīgs, ser, — majors teica, — par šo laimīgo sagadīšanos.

Majors likās runājam pavisam nopietni, jo viņš noraudzījās uz tiem visiem trim un pārlieku nejēdzīgi mirkšķināja acis.

—    Misis Skjūtona, Dombij, — majors sacīja, — saceļ plosīgu negaisu vecā Džoša sirdī.

Misters Dombijs lika noprast, ka viņš par to nebrīnās.

—    Jūs bezdievīgais sātana gars, — lēdija krēslā izsaucās, — apklustiet jel! Cik ilgi jūs jau te mētājaties, pasaules nelieta?

—    Vienu dienu, — majors atbildēja.

—     Un jūs varat nodzīvot dienu, kaut vai minūti tikai, — misis Skjūtona brīnījās, viegliņām ar vēdekli saglauzdama mākslīgās cirtas un mākslīgās uzacis, rādīdama mākslīgos zobus, kurus jo sevišķi izcēla mākslīgā sejas krāsa, — šai… dārzā ._.. kā tak to sauc? …

—    Laikam jau gribēji teikt — Ēdeni, mamm, — jaunākā lēdija nievīgi iestarpināja.

—     Mīļo Edīt, — otra teica, — es tur neko nevaru darīt. Jaunākas galvas var paturēt vērā šos briesmīgos vārdus . . . neiedvesmodamās ar sirdi un dvēseli, ar visu savu būti, skatot krāšņo dabu, ieelpojot tās aromu, — misis Skjūtona turpināja, burzīdama kabatas drāniņu, sasmaržinātu reibīgām, šķebīgām esencēm, — dabas elpas tīro aromu, jūs bez4vēseles radījums!

Nesaskaņa starp misis' Skjūtonas draiska entuziasma pilnajiem vārdiem un pagalam gurdo izturēšanos dūrās acīs ne mazāk kā nesaskaņa starp viņas gadiem, kuru nāca jau pie septiņdesmit, un meitenīgo tērpu, kāds pat divdesmitseptiņgadīgai vairs nebūtu piedienējis. Viņa sēdēja braucamajā krēslā tādā pozā (kuru nekad nemainīja), kādā pirms gadiem piecdesmit viņu, atzvilušu lepnā kalešā, bija uzgleznojis kāds toreiz populārs mākslinieks, kas savu skeču pēc izstādes bija nosaucis par «Kleopatru», tāpēc ka tā laika kritiķi bija atklājuši tajā pārsteidzošu līdzību ar šo valdnieci, kur tā atzvilusi sēž uz savas galeras klāja. Misis Skjūtona toreiz bija skaistule, un dendiji viņai par godu dučiem vīna glāžu laida pār galvu *. Kā skaistums, tā lepnā kaleša bija aizgājuši zudībā, bet pozu viņa joprojām vēl glabāja un

tādēļ vien turēja braucamo krēslu un stūmēju pāžu; nekas, izņemot pozu, viņu netraucēja staigāt.

—     Misters Dombijs, es domāju, gan mīl dabu? — misis Skjūtona ieminējās, knibinādamās ap savu briljanta saktu. Starp citu, viņa dzīvoja vienīgi no dažu savu dimantu slavas un ģimenes sakariem.

—    Mans draugs Dombijs, cienītā, — atbildēt pasteidzās majors, — varbūt arī mīl to slepeni, taču vīrs, kas ieņem tik redzamu vietu pasaules lielākajā pilsētā . . .

—           Nebūs tāda, kurš nezina, — misis Skjūtona teica,

—   cik liela autoritāte ir misters Dombijs.

Brīdi, kad misters Dombijs, pateikdamies par komplimentu, palocīja galvu, jaunākā lēdija pacēla acis un sastapās ar viņa skatienu.

—     Jūs šeit dzīvojat, kundze? — misters Dombijs uzbilda viņu.

—     Nē. Mums daudz dzīves vietu — Herogeita, Skārboro *, Devonšīra. Braukājam un apmetamies laikiem gan šur, gan tur. Mamma mīl pārmaiņas.

—    Edīte, protams, nemīl, — misis Skjūtona izmeta, viltīgi vīpsnādama.

—    Neesmu jutusi šai vietu mainīšanā nekādas pārmaiņas, — skanēja augstākā mērā vienaldzīgi izteiktā atbilde.

—     Man ceļ neslavu. Tikai pēc vienas vienīgas pārmaiņas, mister Dombij, es patiesi ilgojos, — misis Skjūtona piezīmēja, klīrīgi nopūzdamās, — neticu tikai, vai jelkad to dabūšu baudīt. Pasaules kņada nepieļaus. Bet vientulība, klusa dzīves apcere — tā ir mana ilgotā… nu, kā tak bija atkal tas vārds . ..

—    Ja tu domā paradīzi, mamm, tad tā arī būtu teikusi, lai no tevis var ko saprast.

—     Mīļo Edīt, — misis Skjūtona attrauca, — tu taču zini, ka es pilnīgi paļaujos uz tevi, kad ievajagas šo neciešamo nosaukumu. Ticiet man, mister Dombij, daba man lēmusi dzīvot Arkādijā. Sabiedrībā es jūtos kā pazudusi. Govis ir mana kaislība. Visu mūžu mans ilgu sapnis bijis — apmesties kādā nomaļā Šveices fermā un dzīvot klusi, lai ap mani būtu vienīgi govis … un porcelāns.

Šo objektu neparasto asociāciju, kas neviļus uzpeldi-

nāja atmiņā izdaudzināto vērsi, kurš aiz pārskatīšanās ‘ iekļuvis trauku veikalā, misters Dombijs uzņēma pavisam nopietni, piebilzdams, ka, pēc viņa domām, daba neapšaubāmi esot ļoti respektabls iestādījums.

—     Tas, kā man trūkst, — misis Skjūtona turpināja, braucīdama savu savītušo kaklu, — ir sirds. — Briesmīgi patiesi vārdi savā ziņā, kaut gan viņa tiem piešķīra citu nozīmi. — Tas, kā man trūkst un ko es vēlētos, ir: vairāk patiesu jūtu, vairāk uzticības, mazāk konvencionalitātes un brīvāku gara lidojumu. Mēs esam tik bezgala māksloti.

Tādi mēs tiešām bijām.

—     Vārdu sakot, — misis Skjūtona noteica, — es vēlos, lai daba būtu visur. Tas būtu tik burvīgi!

—    Pašlaik daba mūs aicina doties tālāk, mamm, ja tev nav iebildumu, — jaunākā lēdija sacīja, uzmezdama savu daiļo lūpiņu.

Padzirdis šo mājienu, bālģīmis pāžs, kas kompānijā bija noraudzījies pāri krēsla atzveltnei, uz vietas pazuda aiz tās, domāt, zeme būtu viņu aprijusi.

—     Pagaidiet vēl mirkli, Viters! — misis Skjūtona, kad krēsls sāka kustēties, uzsauca pāžam tai pašā laiskajā cienīgumā, kā sendienās bija uzsaukusi kučierim parūkā, ar ziedu pušķi kāpostgalvas lielumā un zīda zeķēm. — Kur jūs esat apmeties, neciešamais cilvēk?

Majors ar savu draugu Dombiju bija apmetušies Rojāla viesnīcā. /

—    Jūs varat mūs apmeklēt kādu vakaru, ja labojaties, — misis Skjūtona nosvipšināja. — Ja misters Dombijs pagodinās mūs, mēs ļoti priecāsimies. Viters, braucam!

Majors atkal spieda pie savām zilajām lūpām pirkstgaliņus, kas ar nodomu bija bezrūpīgi pārmesti pār braucamā krēsla roku atbalstiem — pēc Kleopatras parauga, un misters Dombijs palocījās. Vecākā lēdija apveltīja viņus abus ar maigu jo maigu smaidu un meitenīgu rokas pavicināšanu, jaunākā ar vieglu, tikko manāmu galvas mājienu, ko pienācās darīt aiz vienkāršas pieklājības.

Pēdējais acu uzmetiens mātes krunkainajai, ar sarkanu krāsli izsārtinātajai sejai, kas tālab saules gaismā

izskatījās daudz kalsenāka un neglītāka, nekā būtu izskatījusies savā dabiskajā krāsā, un meitas augstprātīgajam skaistumam, tās daiļajam stāvam un cēlajai iznesībai izraisīja abos, kā majorā, tā misterā Dombijā, tik neatvairāmu vēlējumos atskatīties, ka abi reizē pagriezās atpakaļ. Pāžs, gandrīz vai savai pārlikušajai ēnai līdzinādamies, ar mokām bīdīja krēslu kalnup; Kleopatras cepure šūpojās uz mata tāpat kā iepriekš, bet skaistule, lēnā soli iedama gabaliņu pa priekšu, ar visu savu eleganto augumu no galvas līdz papēžiem, pauda to pašu ledaino vienaldzību pret visu un visiem.

—     Lūk, ko es teikšu jums, ser, — majors sacīja, kad atkal bija atsākuši savu pastaigu, — bijis Džo Begstoks jaunāks vīrs, nav pasaulē sievietes, kuru viņš atzītu cienīgāku saukties par misis Begstoku nekā šo daiļo kundzi. Velns par stenderi, ser, — majors teica, — viņa ir lieliska!

—    Jūs runājat par meitu? — misters Dombijs ievaicājās.

—    Vai tad Džojs B. ir turnepsis, — majors teica,

—   ķīviņš ies runāt par māti!

—     Jūs neskopojāties ar komplimentiem mātei, — misters Dombijs atteica.

—    Sena kvēle, ser, — majors Begstoks ķiķināja.

—   Sasodīti sena. Es to daru viņai par prieku.

—    Viņa atstāja gluži cildenas dāmas iespaidu, — misters Dombijs sacīja.

—     Cildenas, ser! — majors atkārtoja, apstādamies un stīvi blenzdams uz savu kompanjonu. — Godajamā misis Skjūtona ir māsa mirušajam lordam Fīniksam un krustmāte lordam, kas dzīvo vēl šobaltdien. Ģimene nav bagāta — īstenībā tā ir nabaga, un viņa dzīvo no savas nelielās atraitnes daļas, taču — ja runa ir par asinīm, ser!

Majors aplaida slaidu loku ar savu nūju un sāka atkal soļot, gluži izmisis, ka nav spējīgs pateikt, kas tad būs, ja runa būs par to.

—     Jūs, es ievēroju, uzrunājāt meitu, — misters Dombijs pēc īsa klusuma brīža teica, — par misis Greindžeri.

—          Edīte Skjūtona, ser, — majors atbildēja, atkal apstādamies un ar nūju kašņādams smiltis, domāt, zīmēdams tur Edīti, — apprecējās (astoņpadsmit gadu vecumā) ar misteru Greindžeru no mūsu pulka, — kuru majors apzīmēja ar otru švīkājumu. — Greindžers, ser, — majors turpināja, bikstīdams otru iedomāto portretu un izteiksmīgi grozīdams galvu, — bija mūsu pulka pulkvedis, ve-el-nišķi skaists vīrietis, ser, četrdesmit vienu gadu vecs. Viņš nomira, ser, otrajā laulības gadā.

Majors ar savu spieķi no vienas vietas sadurstīja mirušā Greindžera attēlu un turpināja ceļu, pārlicis spieķi pār plecu.

—    Vai sen jau tas notika? — misters Dombijs vaicāja, no jauna apstādamies.

—     Edītei Greindžerei, ser, — majors atbildēja, piemiegdams vienu aci, piešķiebdams galvu, pārlikdams spieķi kreisajā rokā un ar labo saglauzdams kruzuļoto krekla krūtežu, — tagad daudz netrūks no trīsdesmitiem. Bet, velns tevi ārā, ser, — majors sacīja, vēlreiz pārlikdams spieķi pār plecu un atkal sākdams soļot,

—   tā ir nesalīdzināma sieviete!

—    Vai bija ari ģimenes pieaugums? — misters Dombijs vēl painteresējās.

—    Jā, ser, — majors atbildēja. — Bija zēns.

Misters Dombijs nodūra acis, un seja viņam apmācās.

—    Kurš noslīka, — majors turpināja, — četru piecu gadu vecumā. '&amp;lt;

—    Tiešām? — misters Dombijs, pacēlis galvu, pabrīnījās.

—     Apgāžoties laivai, kurā viņa auklei nebija nekādas vajadzības viņu sēdināt. Tāds ir viņa dzīves stāsts, — majors noteica. — Edīte Greindžere arvien vēl ir Edīte Greindžere, bet, ja vecais krama galva Džojs B. būtu mazdrusciņ jaunāks un mazdrusciņ bagātāks, šī nesamaksājamā pērle sauktos Begstoka vārdā.

Majors, pleciem un vaigiem drebinoties, pavadīja šos vārdus gariem smiekliem un vairāk nekā jebkad atgādināja pārēdušos mefistofeli.

—     Tikai tādā gadījumā, manuprāt, ja lēdijai pret to nebūtu iebildumu, — misters Dombijs vēsi izmeta.

—    Pie joda, ser, — majors teica, — Begstoku suga lādu šķēršļu nepazīst. Kaut gan taisnībai par godu jāteic, ka Edīte būtu varējusi divdesmitreiz apprecēties, ja nebijusi tik lepna savā garā, jā, ser, — lepna.

Misters Dombijs, pēc viņa sejas spriežot, tāpēc nebūt Edīti zemāk nevērtēja.

—     Tā tomēr ir cēla īpašība galu galā, — majors sprieda. — Nudien, tā ir lieliska īpašība, Dombij! Jūs pats arī esat lepns savā garā, un jūsu draugs vecais Džo jūt tāpēc dziļu cieņu pret jums.

Ar šo uzslavas nodevu sava ceļa biedra raksturam, ko, likās, viņš darīja, pakļaudamies apstākļu varai un sarunu neatvairāmai ievirzei, majors pielika punktu šā temata apcerei un pārgāja uz vispārējāku attēlojumu, kā viņu mīlējušas un pielūgušas krāšņas sievietes un burvīgas būtnes.

Aiznākošu dienu misters Dombijs un majors satika godājamo misis Skjūtonu un viņas meitu minerālūdeņu iestādē, pēc tam tūliņ nākamo dienu viņi atkal tās satika, šoreiz netālu no tās vietas, kur bija satikuši pirmoreiz. Pēc tam kad tādā kārtā bija satikušies reizes trīs četras, majoram aiz vienkāršas pieklājības pienācās kādu vakaru aiziet pie agrāko dienu paziņām. Misters Dombijs sākumā bija domājis vispār nekur neiet viesos, bet tagad, padzirdis par majora nodomu, izteica vēlēšanos labprāt iet viņam līdzi. Majors tad tūliņ pirms pusdienām lika iezemietim doties turp un pateikt līdz ar sveicieniem no viņa un mistera Dombija, ka viņiem būs gods apciemot lēdijas jau šo pašu vakaru, ja lēdijas vienas pašas mājās. Par atbildi šim ziņojumam iezemietis atnesa atpakaļ ļoti mazu zīmīti, ar ļoti stiprām smaržām sasmaržinātu, kuru bija rakstījusi godājamā misis Skjūtona majoram Begstokam, īsos vārdos pateikdama: «Jūs esat šausmīgs lācis, un man tā vien prāts nesas jums nepiedot, bet, ja nu patiesi būsit pieklājīgs,» tas bija pasvītrots, «tad nāciet vien. Sveicieni (tiem pievienojas arī Edīte) misteram Dombijam.»

Godājamā misis Skjūtona un viņas meita misis Greindžere, kamēr uzturējās Lemingtonā, dzīvoja diezgan elegantā un diezgan dārgā dzīvoklī, taču diezgan neērtā platības un labierīcību ziņā: kad godājamā misis

Skjūtona nolikās gulēt, kājas viņai atradās uz palodzes, ‘ bet galva — kamīnā; godājamās misis Skjūtonas kalponei apmešanās bija ierādīta viesistabas sienas skapī, tik pārmērīgi mazā, ka meiča, lai viņas buduāra labiekārtojums netiktu pavērts visu acīm, līšus vien lodāja pa durvīm iekšā un ārā, izlocīdamās kā skaista čūska. Viterss, bālvaidzis pāžs, gulēja citā mājā — kāda tuvēja piena veikala jumta pažobelē, un braucamais krēsls, šis jauniņā Sizifa klintsbluķis *, naktis pavadīja šķūnītī, kas piederēja tam pašam veikalam un kur šīs pašas iestādes vistu saime gādāja par svaigu olu krājumiem, laktas vietā izmantojot šos divričus, droši vien noturēdamas tos par kūdu īpatnēju koka paveidu, kurš turpat izaudzis.

Misteram Dombijam un majoram ienākot, misis Skjūtona Kleopatras pozā zvilnēja starp spilveniem uz kušetes, ģērbusies gaisīgā tērpā un, protams, nepavisam neatgādināja Šekspīra Kleopatru, kuru gadi nespēja novītināt. Kāpjot augšā, viņi bija dzirdējuši arfas skaņas, bet tās bija apklusušas reizē ar viņu pieteikšanu, un tagad Edīte stāvēja tai blakām — skaistāka, augstprātīgāka nekā jebkad. Tā bija šīs lēdijas skaistuma raksturīga īpašība, ka viņas skaistums dūrās acīs un apliecināja savu esību bez viņas piepalīdzības un pret viņas gribu. Edīte zināja, ka ir skaista, neiespējami, ka viņa to nezinātu, bet, likās, savā augstprātībā viņa pati sev meta izaicinājumu. 1

Vai šis valdzinājums, kas vienīgi apbrīnu spēja izraisīt, viņas acīs bija bez nozīmes, šķita viņai lēls, jeb vai ar šādu savu izturēšanos viņa cerēja savus pielūdzējus vēl vairāk savaldzināt, — tie, kuri bija savaldzināti, reti kad iedomājās to pētīt.

—     Ceru, misis Greindžere, — misters Dombijs sacīja, pavirzīdamies soli tuvāk viņai, — mēs taču nebijām par iemeslu tam, ka jūs pārtraucāt spēli?

—    Jūs? O, nē!

—     Kāpēc tad tu neturpini, mīļo Edīt? — Kleopatra

vaicāja.

—    Beidzu spēlēt tāpat, kā sāku — kad pašai iepatikās.

Pārlieko vienaldzību, ar kādu tas tika teikts, vienaldzlbu, kam nebija nekā kopīga ar drūmu noskaņu vai bezjūtību, jo tās izraisītājs bija augstprātības gars, vēl sevišķi pasvītroja nevērīgums, ar kādu viņa pārņirbināja pirkstus pār stīgām un aizgāja uz istabas otru galu.

—     Ziniet, mister Dombij, — viņas melanholiskā māte teica, rotaļādamās ar savu vēdekli, — reizēm dažos jautājumos mums ar mīļo Edīti domas ne pilnīgi saskan . . .

—    Tikai reizēm un dažos jautājumos, mamm? — Edīte izmeta.

—     O, taču ne vienmēr, mīlulīt! Fu, fu, tas salauztu manu sirdi, — māte attrauca, nedroši mēģinādama paglaudīt viņu ar savu vēdekli, taču Edīte ne ar mazāko kustību neizrādīja nekādu pretimnākšanu. — Piemēram, mūsu domas dalās, ja runājam par tiem stingrajiem uzvešanās noteikumiem, kas tiek ievēroti sīkumos. Kāpēc mēs neesam brīvāki, dabiskāki? Ak die's! Ar visām tām tieksmēm, ilgām, neizprotamam dvēseles trīsām, kas slēpjas mūsu krūtīs un kas ir tik apburošas, kāpēc mēs neesam atklātāki un patiesāki?

Misters Dombijs sacīja, tie esot patiesi vārdi, patiesi vārdi.

—    Mēs varētu būt nemākslotāki, es domāju, ja vien labi gribētu, — misis Skjutona piebilda.

Misters Dombijs domāja, ka tas būtu gan iespējams.

—     Ne velna, cienītā, — majors sacīja. — Mēs nevaram to atļauties. Kamēr zemeslodi neapdzīvos Dž. B. sugas ļaudis — tādi cieti, nesalaužami veci Džo, cienītā, īstas kūpinātas siļķes ar ikriem, ser, — mēs nevaram to atļauties. Labāk nesapņot.

—    Jūs neticīgā pagāna dvēsele, — misis Skjūtona sirdījās, — aizdariet muti!

—    Kleopatra pavēl, — majors atteica, skūpstīdams viņai roku, — un Antonijs Begstoks paklausa.

—    Šis cilvēks nezina, kas ir jūtīgums, — misis Skjūtona sacīja, draudīgi paceldama vēdekli, lai aizsegtos no majora. — Ne mazākās jūtu saskaņas. Vai maz iespējams dzīvct bez jūtu saskaņas! Kas cits vēl padara dzīvi tik pasakaini burvīgu? Bez šī saules stara, kas silti glāsta mūsu auksto, tik auksto zemi, — misis Skjūtona, sakārtodama savu mežģīņu apmetni un apmierināti vērodama, kādu iespaidu atstāj viņas līdz elkonim atsegusies kailā, vājā roka, — kā mēs to varētu panest? Vārdu sakot, stūrgalvīgais cilvēk! —viņa pašķielēja gar vēdekļa malu uz majoru. — Es vēlētos, lai visā manā pasaulē valdītu — sirds; un ticēt ir tik bezgala burvīgi, ka es neļaušu jums manu ticību iedragāt, dzirdat?

Majors atbildēja, ka no Kleopatras puses esot cietsirdīgi prasīt, lai visā pasaulē valdītu sirds un tomēr valdīt pār visām sirdīm pasaulē. Tas pamudināja Kleopatru atgādināt majoram, ka glaimu viņa necieš un ka visā nopietnībā aizraidīs to no savām mājām, ja tādā garā iedrošināsies vēl turpināt.

Šai brīdī Viterss Bālais visiem ielēja tēju, un misters Dombijs atkal uzbilda Edīti.

—     Kā rādās, te nav nekādas sabiedrības? — misters Dombijs sacīja savā augstprātīgi džentlmeniskā tonī.

—    Jādomā, nav. Mēs ne ar vienu nesaejamies.

—    Jā, tiesa gan, — misis Skjūtona piebilda no savas kušetes, — pašlaik nav te cilvēku, ar kuriem būtu vēlēšanās saieties.

—    Tiem nav pietiekami daudz sirds, — Edīte piemetināja ar smaidu uz lūpām. īsts mijkrēšļa smaids: tik dīvaini tajā bija apvienojusies tumsa ar gaismu.

—    Jūs redzat, mana visumīļā Edīte mani izsmej! — māte sacīja, trīcinādama galvu, kas dažbrīd trīcēja arī gluži patvaļīgi, it kā dimantu mirdzumā šad tad uzzibsnītu triekas tuvums. — Ļaunā!

—    Ja nemaldos, jūs esat te bijušas arī agrāk? — misters Dombijs vaicāja kā pirmāk — Edītei.

—    O, daudzreiz! Man liekas, mēs visur kur esam bijušas.

—    Skaists apvidus!

—    Jā, laikam. Tā visi saka.

—    Tavs brālēns Fīnikss, Edīt, nevar beigt jūsmot par to, — māte no kušetes iejaucās sarunā.

Meita mazliet pagrieza savu daiļo galvu un, tikko manāmi uzrāvusi uzacis, it kā brālēns Fīnikss būtu pēdējais no mirstīgajiem, kas vērā ņemams, pavērsa atkal acis uz misteru Dombiju.

—    Ceru, tas dara godu manai labajai gaumei, ka man šī apkārtne apnikusi, — viņa sacīja.

—    Šķiet, ne bez iemesla jums tā apnikusi, kundze, — misters Dombijs teica, pārlaizdams acis neskaitāmajiem pa visu istabu izsvaidītiem ainavu zīmējumiem, dažos no kuriem viņš jau bija sazīmējis tuvējā apkārtnē redzētas vietas, — ja šie daiļie darbi pieder jūsu rokai.

Edīte neko viņam neatbildēja, bet sēdēja tur savā , nicīgi augstprātīgajā, mulsinošajā skaistumā.

—    Vai es būtu pareizi uzminējis, — misters Dombijs vaicāja, — tie ir jūsu zīmējumi?

—    TOC "1-5" Jā.

—    Un jūs arī spēlējat, to es jau zinu.

—    Jā.

—    Dziedat arī?

—    Jā.

Uz visiem šiem jautājumiem viņa atbildēja kā negribēdama, it kā saceldamās pati pret sevi, kas, kā jau minēts, izpaudās arī viņas skaistumā. Tomēr viņa nesamulsa un pilnīgi valdīja pār sevi. Nelikās ari, ka viņa būtu vēlējusies izvairīties no sarunām, jo visu laiku nenovērsa seju no viņa un — cik tas bija viņas spēkos —*centās parādīt viņam uzmanību, arī tad, kad viņš klusēja.

—    Vismaz jūsu daudzie talanti ir jums labs līdzeklis pret garlaicību, — misters Dombijs sacīja.

—           Lai nu kāda to iedarbība, — viņa atbildēja,

—    jums tie tagad visi zināmi. Vairāk man nav.

—     Vai drīkstu cerēt, ka atļausit pārliecināties par tiem? — ar svinīgu galantumu sacīja misters Dombijs, nolikdams zīmējumu, ko turēja rokā, un pamādams uz arfu.

—    O, prolams! Ja vēlaties!

Viņa tūdaļ piecēlās un, iedama ārā no istabas garām kušetei, pavērsa uz māti augstmanīgu skatienu, kurš ilga tikai mirkli, bet ietvēra (ja kāds to redzēja) milzum daudz izteikmes izpausmju, no kurām mijkrēšļa smaids, īstenībā ne smaids, aizēnoja visas pārējās.

Majors, pa šo laiku apžēlots, bija piestūmis mazu galdiņu pie kušetes un spēlēja ar Kleopatru piketu. Misters Dombijs, neprazdams šo spēli, nosēdās pie viņiem, lai pamācītos, kamēr Edīte atnāks atpakaļ.

—    Mēs laikam dabūsim mazliet mūzikas baudīt, mister Dombij? — Kleopatra ieminējās.

—    Misis Greindžere visā laipnībā to apsolīja, — misterj Dombijs atteica.

—    A! Tas būs jauki. Vai jums labpatiks paklausīties, major?

—    Nē, cienītā kundze, — majors atteica. — Es to neizturēšu.

—           Jūs esat nekulturāls mežonis! — lēdija atcirta.

—    Man visu spēli sajaucāt. Vai jūs mīlat mūziku, mister Dombij?

—    Ļoti, — skanēja mistera Dombija atbilde.

—    Jā. Tā ir tik jauka, — Kleopatra teica, raudzīdamās savās kārtīs. — Mūzikā ir tik daudz sirds … neskaidru atmiņu par agrākām eksistencēm .. . visa tā, kas tiešām spēj cilvēku apburt. Zināt, — Kleopatra svipstināja, apgriezdama krusta kalpu, kas, kārtis dalot, viņai bija iedots ar kājām gaisā, — ja kas varētu mani pamudināt pārraut savu dzīves pavedienu, tad vienīgi ziņkāre, vēlēšanās izdibināt, kas tad tur īsteni ir un ko tas viss nozīmē; tik daudz taču ir kairinošu noslēpumu, kuriem mēs nevaram piekļūt. Major, jūsu gājiens!

Majors izspēlēja, un misters Dombijs, kas bija piesēdies, gribēdams iemanīties spēlē, būtu drīz vien galīgi apjucis, ja kaut mazliet sekojis tai, bet viņam prātā stāvēja tikai tas, kad atgriezīsies Edīte.

Beidzot viņa atnāca un nosēdās pie savas arfas, bet misters Dombijs piecēlās un, nostājies viņai blakus, klausījās. Viņš nebija mūzikas cienītājs un nezināja, ko viņa spēlē, bet viņš redzēja Edīti noliecamies pār arfu un varbūt dzirdēja, stīgām ieskanoties, pats savu tālu muziķu, kas padarīja rāmāku dzelzceļa nezvēru un iežēlināja to.

Kleopatra nespēlēja piketu aizmiegtām acīm. Tās spīdēja kā putnam un varbūt nepētīja kārtis, bet šaudījās no viena istabas stūra uzot.ru un spīgojošiem skatieniem vēroja gan arfu, gan spēlētāju, gan klausītāju, visu.

Kad augstprātīgā skaistule bija beigusi spēlēt, viņa piecēlās un, pateikusies misteram Dombijam par uzslavam un cildinājumiem ar tādu pašu nievīgu nevērību,

kā bija runājusi ar viņu iepriekš, devās steigšus vien pie klavierēm un sāka spēlēt.

Edīt Greindžere, jebkuru dziesmu, tikai ne to! Edīt Greindžere, jūs esat ļoti skaista, un jūsu pirkstu ņirboņa pār taustiņiem ir meistariska, un balss jums ir dzija un skanīga; tikai ne to dziesmu, ko viņa novārtā pamestā meitiņa dziedāja viņa mirušajam dēlam!

Ak vai, viņš to nepazīst, un, ja arī būtu pazinis, kāda melodija gan spētu satraukt viņu, šo sastingušo cilvēku! Guli, Florense, vientuļais bērns, guli! Lai mierīgi tavi sapņi, kaut nakls vēršas tumša, mākoņi savelkas un draud ar krusas negaisu!

21.NODAĻA MAZLIET PAR TO, KA MISTERS KĀRKERS, RĪKOTĀJDIREKTORS, VADĪJA FIRMU

Misters Kārkers, rīkotājdirektors, sēdēja pie sava rakstāmgalda glums un glodens kā arvien un lasīja vēstules, kuras drīkstēja tikai viņš pats uzplēst, ik pa brīžam atzīmēdams uz tām savus to saturam atbilstošus norādījumus un sadalīdams tās atsevišķās kaudzītēs, kas nododamas attiecīgiem firmas departamentiem. Vēstuļu torīt bija pienācis bezgala daudz, un misteram Kārkeram, rīkotājdirektoram, nācās krietni pastrādāt.

Cilvēks, kas ar tādu interesi strādā, — pakavēdamies vēl, lai pārskatītu nolikšanai paņemto papīru žūksni, izdalīdams to pa daudzajām izklaidus novietotajām kaudzītēm, paņemdams jaunu žūksni un sarauktām uzacīm, izstieptām lūpām pārbaudīdams tā saturu, dalīdams, šķirodams, pārdomādams, — dīvainā kārtā ļoti atgādina kāršu spēlmani. Mistera Kārkera — rīkotājdirektora seja pilnīgi apstiprināja šo līdzību. Tā bija tāda cilvēka seja, kurš piesardzīgi izstudējis savu spēli, kurš smalki pazīst visus tās grūtos un vieglos gājienus, kurš reģistrē galvā visas izspēlētās kārtis un skaidri zina, kas no tām sagaidāms, kas ar tām iegūstams, kas zaudējams, kurš ir pietiekami gudrs un viltīgs, lai uzminētu citu spēles dalībnieku kārtis, bet savējās prastu noslēpt.

Vēstules bija rakstītas dažādās valodās, taču misters

Kārkers, rīkotājdirektors, lasīja tās visas. Ja Dombija un Dēla kantori būtu pagadījies kaut kas, ko viņš nevar izlasīt, tad kāršu komplektā būtu trūcis vienas kārts. Viņš lasīja zibenīgi ātri un kombinēja vienu vēstuli ar otru, vienu darījumu ar otru, pievienodams kaudzītēm arvien jaunus materiālus, gluži kā spēlmanis, kas acu uzmetienā redz savas kārtis un domās apsver visas iespējamās kombinācijas, tikko kārtis izdalītas.

Mazliet par viltīgu kā partneris un par daudz viltīgs kā pretinieks, misters Kārkers, rīkotājdirektors, sēdēja saules staros, kas slīpi pa jumta logu ieplūda istabā, un spēlēja savu spēli vienatnē.

Un, lai gan ne meža, ne mājas kaķu ģints nav apveltīta ar instinktu kārtis spēlēt, misters Kārkers, rīkotājdirektors, tomēr atgādināja runci no galvas līdz papēžiem, kad viņš tur sēdēja, gozēdamies vasaras siltumā un gaismas strēlē, kas spoža stīdzēja pār rakstāmgaldu un grīdu, it kā pār greizu saules pulksteņa ciparnīcu, uz kuras vienīgais cipars bija viņš pats. Ar saviem no dabas jau pelēcīgajiem matiem un vaigubārdu, kas spilgtajā* saules gaismā izskatījās vēl palsāki un vēl vairāk atgādināja smilškrāsas kaķa kažoku, ar smailajiem nagiem, rūpīgi apgrieztiem un nospodrinātiem; ar iedzimto riebumu pret mazāko traipiņu, kas lika viņam reizi pa reizei pārtraukt darbu, vērot krītošos puteklīšus un nopūst tos no maigās, baltās rokas un spodrās, gludās veļas, — misters Kārkers, rīkotājdirektors, viltus pilns, asiem zobiem, mīkstām pēdiņām, modrām acīm, glumu mēli, cietu sirdi un pieglaimīgu izturēšanos, sēdēja pie sava darba ar tādu pacietību, it kā glūnēdams pie peles alas.

Pēdīgi viņš bija ticis galā ar visām vēstulēm, izņemot vienu, kuru pagaidām atlika, jo tai bija veltījama sevišķa uzmanība. Ieslēdzis konfidenciālāko korespondenci atvilktnē, misters Kārkers, rīkotājdirektors, piezvanīja.

—    Kāpēc tu ierodies, kad zvanu? — tā viņš saņēma savu brāli.

—   Kurjers ir izgājis, un tad jānāk man, — skanēja pazemīga atbilde.

—    Ak tad jānāk tev, — direktors nomurmināja.

—    Jā! Liels gods man liek parādīts. Še!

Pametis ar roku uz vaļējo vēstuļu kaudzēm, viņš nicīgi novērsās savā krēslā un uzlauza zīmogu vēstulei, ko turēja rokā.

—           Man negribētos tevi traucēt, Džeims, — brālis teica, savākdams vēstules, — bet…

—           A, tev ir kas sakāms man! Es to jau paredzēju. Nu?

Misters Kārkers, rīkotājdirektors, nepacēla acu, lai paskatītos uz brāli, bet urbās ar tām vēstulē, kaut gan vaļā vēl nevēra.

—    Nu? — viņš asi atkārtoja.

—    Man nemierīgs prāts par Herielu.

—           Herietu? Kas par Herielu? Nevienas tādā vārdā nepazīstu.

—           Viņa nejūtas labi un pēdējā laikā ir stipri pārvērtusies.

—           Pārvērtās viņa jau pirms daudziem gadiem, — direktors atbildēja. — Vairāk man nav ko teikt.

—    Es ticu, ja tu gribētu mani uzklausīt…

—           Kāpēc lai es uzklausu tevi, brāli Džon? — direktors attrauca, dzēlīgi uzsvērdams pēdējos divi vārdus un, pamezdams galvu gaisā, acu tomēr nepacēla.

—    Dzirdi taču, Herieta pirms daudziem gadiem izvēlējās vienu no diviem brāļiem. Viņa var to nožēlot, bet grozāms tur vairs nekas nav.

—           Nepārproti mani. Es negribu teikt, ka viņa nožēlo. Tā būtu melna nepateicība no manas puses, ja es kaul uz to pusi ieminētos, — otrs atteica. — Bet tici man, Džeims, viņas uzupurēšanās mani sāpina ne mazāk kā tevi.

—    Kā mani?! — direktors izsaucās. — Kā mani?

—           Viņas izvēle — tas, ko tev labpatīk saukt par izvēli, — man dara tikpat lielas sāpes, cik lielas tevī saceļ dusmas, — juniors sacīja.

—           Dusmas? — otrs atbildēja, pavērdams zobus visā mutes platumā.

—           īgnumu. Kāds nu vārds tev labāk patīk. Tu labi zini, ko es domāju. Neesmu gribējis tevi apvainot.

—    Ik vārds, ik solis, ko tu sper, ir viens vienīgs

apvainojums man, — brālis atteica, uzmezdams viņam indīgu skatienu, ko momentā nomainīja vēl jo platāks smaids. — Nes projām tos papīrus, lūdzu. Esmu aizņemts.

Viņa laipnība bija daudz dzēlīgāka par viņa dusmām, un juniors jau devās uz durvīm. Tomēr vēl palika stāvam pie tām un, pagriezis galvu atpakaļ, teica:

—     Kad Heriela veltīgi nopūlējās apslāpēt tavas pirmās taisnīgās dusmas par manu pirmo kauna darbu un kad viņa atstāja tevi, Džeims, lai dalītos manā nelaimīgajā liktenī un aplam izprastā mīlestībā ziedotu savu dzīvi negodā kritušajam brālim, jo bez viņas tam nebija neviena, kas glābtu no galīgas bojā ejas, — tad viņa bija jauna un skaista. Ja tu viņu tagad redzētu — ja tu aizietu pie viņas, — esmu pārliecināts, ka viņa pamodinātu tavā sirdī apbrīnu un līdzjūtību.

Direktors piešķieba galvu un pazibināja zobus, it kā grasītos atbildēt, kā mēdz atbildēt nenopietnās sarunās: «Ko tu saki! Tiešām?» — tomēr nepateica ne vārda.

—    Toreiz domājām — mē» abi, tu un es —, ka viņa apprecēsies jauna un dzīvos laimīgu, bezrūpīgu dzīvi, — otrs turpināja. — Ak, ja tu zinātu, cik vieglu sirdi viņa aizmeta šīs cerības, cik vieglu sirdi ir gājusi to ceļu, ko izvēlējusies, un ne reizi nav atskatījusies atpakaļ, ne ' kad tu vairs neteiktu, ka viņas vārds ir svešs tavām ausīm. Nekad!

Atkal direktors pašķieba galvu un parādīja zobus, domāt, tūlīt sacīs: «Nedzirdēti brīnumi, patiesi! Tu mani pārsteidz!» — bet atkal neteica nekā.

—    Vai es drīkstu turpināt? — Džons Kārkers bikli ievaicājās.

—           Savu darbu? — viņa smaidīgais brālis atvaicāja.

—   Jā, esi tik laipns.

Džons Kārkers, smagi nopūzdamies, jau lēnām vēra durvis vaļā, kad brāļa balss viņu apturēja uz sliekšņa.

— Ja viņa ir aizgājusi un vieglu sirdi turpina iet pašas izvēlēto ceļu, — direktors teica, uzmezdams joprojām vēl neatvērto vēstuli uz galda un rokas dziji sabāzdams kabatās, — vari pateikt viņai, ka es tikpat vieglu sirdi eju savu ceļu. Ja viņa ne reizes nav atskatījusies atpakaļ, tu vari pateikt viņai, ka es pa reizei esmu to darījis, lai atsvaidzinātu atmiņu par viņas izšķiršanos tavā labā, un ka mans lēmums nav kļuvis mīkstāks, — te viņš saldi pasmaidīja, — par marmoru.

—     Es viņai par tevi nekā nestāstu. Mēs nekad nerunājam par tevi. Tikai vienreiz gadā, tavā dzimšanas dienā, Herieta ieminas: «Atcerēsimies Džeimsu un novēlēsim viņam laimīgu dzīvi,» — bet vairāk nekas netiek runāts.

—     Tad esi tik labs, — otrs attrauc, — un pasaki pats sev to. Tev derētu to atkārtot kā mācības stundu itin bieži, lai nepieskartos šim jautājumam, runājot ar mani. Es nepazīstu nevienas Herietas Kārkeras. Nav tādas personas. Tev varbūt ir māsa. Turi cieņā un godā to. Man māsas nav.

Misters Kārkers, rīkotājdirektors, paņēma atkal vēstuli un, savilcis lūpas izsmējīgi laipnā smaidā, pamāja ar to uz durvju pusi.

Atlocījis vēstuli, brālim izejot, un pametis vēl satumsušu skatienu, kad tās bija jau aizvērušās, viņš no jauna sagrozījās savā atzveltnī un sāka uzmanīgi iedziļināties vēstules saturā.

Tā bija viņa augstā šefa mistera Dombija rokas rakstīta un izsūtīta no Lemingtonas. Lai gan citas vēstules viņš izskatīja veikli un ātri, šo vēstuli misters Kārkers lasīja lēni, katru vārdu apsvērdams un katru zobu mutē līdzi nodarbinādams. Ielasījis līdz galam, viņš vēlreiz apgrieza lapu apkārt un atzīmēja tajā šādus teikumus: «Jutu, ka pārmaiņa atstāj uz mani labdarīgu iespaidu, un tāpēc nesteidzos vēl noteikt laiku, kad atgriezīšos Londonā… Es vēlos, Kārker, lai jūs iekārtojaties tā, ka varat atbraukt pie manis uz Lemingtonu un personīgi man ziņot, kā veicas ar firmas lietām … Neiznāca man parunāt ar jums par jauno Geju. Ja viņš nav vēl aizbraucis, ja gadījumā «Dēls un mantinieks» vēl guļ dokā, tad paraugieties pēc cila jaunekļa viņa vietā, bet Geju pagaidām atstājiet Silijā. Neesmu vēl galīgi izlēmis.»

—     Kāda neveiksme, — misters Kārkers, rīkotājdirektors, novilka, izstiepdams muti līdz ausīm, it kā tā būtu no gumijas, — jo Gejs jau ir tālu projām.

Tomēr šis aizrādījums postskriptā no jauna saistīja viņa uzmanību un viņa zobus.

—    Nāk prātā, — viņš sacīja, — mans lāga draugs kapteinis Katls kaut ko taču minēja, it kā viņējā dienā Gejs ticis paņemts tauvā. 2ēl, žēl, ka viņš jau lielā gabalā.

Viņš salocīja vēstuli un sēdēja, spēlēdamies ar to, stādīdams to gareniski un šķērseniski uz galda, grozīdams šā, grozīdams tā, — jādomā, to pašu darīdams arī ar tās saturu, — kad, klusi pieklauvējis, ienāca uz pirkstgaliem kurjers misters Pērčs, pie katra soļa zemu liekdams savu muguru, it kā klanīšanās sagādātu viņam lielāko prieku dzīvē, un nolika uz galda dažus papīrus.

—    Vai jums labpatiktu būt aizņemtam, ser? — misters Pērčs vaicāja, rokas berzēdams un galvu godbijībā piešķiebdams, kā cilvēks, kas saprot, ka neklājas to augsti nest tādas augstības priekšā, un cenšas to turēt pēc iespējas zemāk.

—    Kas prasa pēc manis?

—           Patiesībā, ser, — misters Pērčs atbildēja lēnā balsī,

—     paškik nav neviena, ser, ar ko būtu sevišķi jārēķinās. Misters Džilss, kuģu instrumentu meistars, ser, ir atnācis; sacīja, šim tāda maza finansiāla lieta jānokārtojot, bet es jau pateicu viņam, ka jums pašlaik darba aizgūtnēm, aizgūtnēm.

Misters Pērčs, aizlicis roku mutei priekšā, noklepojās un gaidīja tālākus rīkojumus.

—    Vēl kāds?

—    Jā, ser, — misters Pērčs atteica, —pats uz savu galvu es nemaz nebūtu uzdrīkstējies minēt par to otru; tas pats puika, kurš jau pagājšnedēl un vēl vakar bija atnācis, atkal slamslās tepat apkārt, un izskatās, ser, — viņš aprāvās, lai pievērtu durvis, — briesmīgi piedauzīgi, kā viņš tur pagalmā noņemas ar zvirbuļiem — svilpo un liek, lai šie tam atbild.

—    Jūs taču teicāt, viņš gribot darbu dabūt, vai ne, Pērč? — misters Kārkers uzprasīja, atgāzdamies savā atzveltnes krēslā un uzlūkodams kurjeru.

—     Jā, ser, — misters Pērčs atbildēja, atkal tāpat plaukstā noklepodamies, — tā viņš notieši teica, ka meklējot vietu un domājot, ka dokos šim varētu atrasties piemērots darbs, jo šis protot makšķerēt, bet. ..

Misters Pērčs gaužām neticīgi pakratīja galvu.

—    Ko tad viņš īsti saka, kad atnāk? — misters Kārkers jautāja.

—    Ziniet, ser, — misters Pērčs atbildēja, atkal noklepodamies saujā, kā viņš parasti izrādīja savu pazemību, jo citādi izrādīt neatguvās, — viņš vienā gabalā to maļ, ka viņa pazemīga vēlēšanās esot parunāt ar vienu no džentlmeņiem un ka gribot nopelnīt sev iztiku. Bet redziet, ser, — Pērčs piemetināja, pazeminādams balsi līdz čukstam, un, lai noslēpumu neuztvertu svešas ausis, pagriezās un ar roku un celi deva grūdienu durvīs, it kā cieši aizvērtās durvis varētu vēl ciešāk aizvērt, — tas gandrīz nav izturams, ser, ka tāds nebūja puika kā viņš slamstās te un gvelž: šā māte esot zīdījusi mūsu firmas jauno džentlmeni, un tamdēļ šis cerot, ka firma tagad palīdzēšot šim tikt uz zara. Tik tiešām, ser, — misters Pērčs teica, — kaut arī misis Pērča tai laikā zīdīja tik spirgtu, veselīgu meitenīti, kādu mēs jelkad atļāvušies pievienot mūsu pulciņam, es nu gan nemūžam nebūtu uzdrošinājies dot mājienu, ka viņa .varētu izbarot vēl otru bērnu, lai cik tas arī būtu patīkami.

Misters Kārkers uzlūkoja viņu kā haizivs atņirgtiem zobiem, bet kaut kā izklaidīgi, it kā sevī ko pārdomādams. 7

—    Vai varbūt, — misters Pērčs pēc īsas atelpas, atkal noklepodamies, turpināja, — es gudrāk rīkotos, pateikdams viņam, ka likšu viņu arestēt un iespundēt cietumā, ja vēlreiz te parādīsies. Kas attiecas uz fizisku iespaidošanu, tad, jāteic, pats no dabas esmu gaužām bikls un mani nervi sakarā ar misis Pērčas stāvokli tik sabeigti, ka es viegli varētu par to liecību nodot zem zvēresta.

—   Es gribu redzēt šo puisi, Pērč, — misters Kārkers sacīja. — Atvediet viņu!

—    Labi, ser. Lūgtu piedošanu, ser, — misters Pērčs, apstādamies pie durvīm, teica, — viņš gan tāds parupjš no izskata.

—    Nekas. Ja viņš te ir, vediet šurp. Pēc tam pieņemšu misteru Džilsu. Palūdziet, lai viņš uzgaida.

Misters Pērčs palocījās un, aizvēris durvis tik pamatīgi un rūpīgi, ka, domāt, labi ja pēc nedēļas atgriezīsies, devās uzmeklēt savu meklējamo sētā pie zvirbuļiem. Kad viņš bija izgājis, misters Kārkers ieņēma savu iemīļoto pozu pie kamīna un stāvēja, raudzīdamies uz durvīm; savilcis apakšlūpu smaidā, kas atsedza visu augšējo zobu rindu, viņš atgādināja plēsoņu, kurš uzglūn savam laupījumam.

Kurjers drīz vien nāca jau atpakaļ, un tam sekoja divi smagi zābaki, kuru soļi atbalsojās gaitenī kā nosviestu kastu būkšķi. Bez kādām ceremonijām uzsaukdams: «Klambā nu iekšā!» — viņa lūpām pavisam neparasts pieteikšanas veids — misters Pērčs ieveda gadus piecpadsmit vecu drukna auguma zēnu apaļiem, sārtiem vaigiem, apaļu, gludu galvu, apaļām melnām acīm, apaļīgu rumpi un apaļīgām rokām un kājām, kurš, papildinot vēl visa sava ķermeņa apaļīgumu, turēja rokā apaļu cepuri bez jebkādām apmales pazīmēm.

Paklausīdams mistera Kārkera mājienam, Pērčs, nostādījis apmeklētāju šī džentlmeņa priekšā, tūlīt steidzās pazust aiz durvīm. Tiklīdz tie palika divi vien aci pret aci, misters Kārkers, ne ar vārdu nebrīdinājis, sagrāba zēnu aiz rīkles un kratīja to tik nežēlīgi, ka, likās, galva drīz atrausies no pleciem nost.

Zēns, kas izbrīna un baiļu pārņemts, nevarēja tomēr noturēties, nikni nepablenzis uz savu žņaudzēju ar tik daudziem baltiem zobiem un viņa kabineta sienām, it kā nolēmis, ja patiešām liks nožņaugts, ar pēdējo skatienu ielūkoties noslēpumā, kura atklašana viņam tik bargi jāsamaksā, pēdīgi pamanījās pateikt:

—    Ser, laidiet mani vaļā!

—           Tevi vaļā laist? — misters Kārkers atvaicāja.

—      Ko? Nekur tu neizspruksi no manām rokām, saproti! — Par to varēja nešaubīties — sakniebts bija kā knaiblēs. — Tu suns, — misters Kārkers novilka caur zobiem, — es tevi nožmiegšu!

Bailers kunkstēja: vai tiešām nožņaugs? O, nē, to viņš nedarīs, — kas viņam no tā tiks? — un kāpēc viņš nežņaudz kādu, kas var mēroties ar viņu spēkā un augumā, bet uzkritis taisni viņam? Baileru tomēr šī tik neparastā uzņemšana bija padarījusi pavisam rāmu, un, kad viņa galva turējās atkal taisni un viņš ieskatījās džentlmenim sejā, pareizāk sakot, zobos, viņš aizmirsa visu savu vīrestību un sāka raudāt.

—     Es tak jums nekā neesmu nodarījis, ser, — sūrojās Bailers, citādi saukts Robs, vēl citādi Slīpētājs, taču nemainīgi — Tūdls.

—    Tu nekrietnais blandoņa, — misters Kārkers atbildēja, lēnām palaizdams viņu vaļā un soli atkāpdamies, lai atkal ieņemtu savu iemīļoto vietu un pozu.

—     Kas gan tev bija prātā, ka tu uzdrošinājies nākt šurp?

—     Nekas slikts, ser, — Robs šņukstēja, ar vienu roku aptaustīdams kaklu, ar otras pirkstu kauliņiem izberzēdams acis. — Es nekad vairs šurp nenākšu. Es tikai gribēju dabūt darbu.

—     Darbu dabūt — tāds Kaina rads kā tu? — misters Kārkers atkārtoja, ar acīm to vai apēzdams. — Vai tad tu neesi lielākais slinkuma lāpītājs visā Londonā?

Pārmetums, kaut gan stipri ķērās Tūdlam junioram pie sirds, tik lielā mērā atbilda viņa raksturam, ka viņš nekādi nevarēja šo patiesību noliegt. Tāpēc viņš tikai stāvēja un baiļu, pazemojuma un nožēlas pilnām acīm blenza uz džentlmeni. Katrs būtu varējis novērot, ka misters Kārkers bija zēnu kā burtiņ apbūris, jo ne uz mirkli tas nenovērsa Scfvu apaļo acu no viņa.

—    Vai tu neesi zaglis? — misters Kārkers vaicāja, rokas kabatās sabāzis.

—    Nē, ser, — Robs aizstāvējās.

—    Droši, ka esi! — misters Kārkers sacīja.

—     Neesmu, par tiesu, ser, — Robs šņukstēdams taisnojās. — Nekad vēl neesmu ķēries pie tādiem darbiem kā zagšanas, ser, ka tak jūs ticētu man! Es jau zinu, ka esmu nogājis neceļos, kopš sācis tos putnus tvarstīt un bēguļot. Dažs labs droši vien domā, — misters Tūdls juniors nožēlas pārņemts teica, — ka dziedātāju putni ir pati nevainīgākā kompānija tādam puisietim, bet neviens nezina, cik daudz ļauna var nodarīt šie mazie spārnaiņi un kur tie var novest.

Kā rādījās, tad viņu tie bija noveduši līdz velvetona j.iķelei un biksēm, kam ilgs mūžs vairs nebija paredzams, līdz krūšautiņam līdzīgai, neiedomājami īsai sarkanai vestei, zilrūtainām krekla paliekām zem tās un jau minētajai cepurei.

—    Mājās ij divdesmit reižu neesmu bijis, kopš tie putni mani apmājuši, — Robs sacīja, — un tas ir desmit mēnešu jau. Kā lai es rādos mājās, ja visi pūš un raud, mani ieraudzījuši! Pats brīnos, — Bailers teica, šņukstēdams un ar piedurknes aproci acis berzēdams, — kā es vēl turos un neesmu desmitreiz noslīcinājies.

Tā vien likās, ka visu, ieskaitot arī brīnīšanos par šī pēdējā varoņdarba neizdarīšanu, no zēna mutes izvilka mistera Kārkera zobi un ka zēns nespēja turēties pretī šīm neatvairāmās baterijas ugunīm un kaut ko noslēpt.

—     Jā, jā, smalks džentlmenis tu esi! — misters Kārkers, galvu kratīdams, sacīja. — Tavam valgam kaņepes jau iesētas, manu kundziņ!

—    Droši vien, ser, — nelaimes putns Bailers atteica, sākdams atkal pinkšķēt un atkal glābiņu meklēdams pie svārķeļ!i piedurknes, — bet dažreiz gan tā ir ap dūšu, ka manis dēļ lai tās būtu kaut izaugušas jau. Visa mana nelaime sākās ar šmukšanu no skolas, bet ko man citu bija darīt kā šmukt?

— Darīt — ko? — misters Kārkers vaicāja.

—    Šmukt, ser. Izlavīties no skolas.

—    Tas ir, tu izlikies ejam uz skolu un tomēr negāji? — misters Kārkers pārprasīja.

—    Jā, ser, tā ir izlavīšanās, — bijušais Slīpētājs atbildēja gaužām satriekts. — Mani tramdīja un grūstīja uz ielas, kad gāju turp, un dauzīja, kad biju tur aizgājis. Sāku tad lavīties prom un slapstīties un ar to pašu arī aizgāju neceļā.

—     Un tu gribi man teikt, — misters Kārkers sacīja, no jauna sagrābdams viņu pie rīkles, turēdams rokas garumā no sevis nost un pāris mirkļu klusībā viņu nopētīdams, — ka vēlies dabūt vietu, jā?

—     Es būtu jums ļoti pateicīgs, ja pieņemtu mani izmēģināšanai, — Tūdls juniors aizžņaugtā balsī atbildēja.

Misters Kārkers, rīkotājdirektors, iegrūda viņu atmuguriski kaklā, — zēns, tikko uzdrīkstēdamies elpu vilkt, rāmā garā padevās, ne mirkli acu no direktora nenovērsdams, — un pazvanīja.

—    Palūdziet misteru Džilsu ienākt.

Misters Pērčs bija pārāk godbijīgs, lai izrādītu izbrīnu vai liktos ievērojam figūru kaktā; tūlīt arī ienāca tēvocis Sols.

—     Mister Džils, — Kārkers sacīja ar smaidiņu acīs, -— piesēdiet, lūdzu. Kā klājas? Cerams, arvien vēl pie labas veselības?

—     Pateicos, ser, — tēvocis Sols atbildēja un runādams izvilka no kabatas portmoneju, izņēma no tā pāris banknošu un pasniedza misteram Kārkeram. — Kaites jau nav nekādas, tikai vecums liek sevi manīt. Divdesmit piecas, ser.

—    Jūs esat tikpat punktuāls un precīzs, mister Džils, — smaidīgais direktors teica, sameklēdams vienā no savām daudzajām atvilktnēm kādu papīru un atzīmēdams uz tā saņemto summu, kamēr tēvocis Sols raudzījās viņam pār plecu, — kā jūsu hronometri. Pilnīgi pareizi.

—    Ar «Dēlu un mantinieku», lasīju ziņojumu lapā, nav izdevies vēl sazināties, ser, — tēvocis Sols ieminējās, balsij mazliet stiprāk iedreboties nekā parasti.

—    Ar «Dēlu un mantinieku» nav izdevies sazināties, — Kārkers atteica. — Jādomā, būs vētras pārsteigušas un kuģi varbūt nonesušas no kursa.

—    Lai die's dod, ka nebūlu kas ļauns algadījies! — vecais Sols noteica.

—     Lai die’s dod, ka nebūtu kas ļauns atgadījies! — misters Kārkers, atbalstīdams viņa vēlējumos, bez balss novilka un ar šo savu īpatnējo runas veidu no jauna lika nodrebēt vērīgajam jaunajam Tūdlam. — Mister Džils, — viņš, atgāzdamies krēslā, piebilda skaļā balsī,

—   jūs, jādomā, sāpīgi izjūtat sava krustdēla prombūtni?

Tēvocis Sols, kas stāvēja kājās viņam iepretī, palocīja galvu un izdvesa smagu nopūtu.

—    Mister Džils, — misters Kārkers sacīja, spēlēdamies ar savu glezno roku ap zodu, un, pacēlis acis, vēroja instrumentu meistara seju, — jums liesi tagad, lai nejustos tik vientuļš, derētu pieņemt veikalā kādu zēnu, un man liktu izdarīts liels pakalpojums, ja jūs lādu pagaidām piemitinātu pie sevis. Tiesa, — viņš pasteidzās piebilst, noskārzdams, ko vecais vīrs grasās teikt — tirdzniecība jums klusa, to zinu, bet jūs varētu likt viņam telpas tīrīt, instrumentus spodrināt, apdarīt visu melno darbu. Šis pats, rau, ir tas puisis.

Sols Džilss novilka acenes no pieres uz deguna un noskatīja Tūdlu junioru, kas, kaktā ierāvies, stāvēja taisns kā svece. Galva tam tagad izskatījās (nekad gan tā neizskatījās citāda), kā tikko no auksta ūdens tovera izvilkta; strupā veste aumakām cilājās augšup lejup, atklājot viņa dvēseles saviļņojumu, un acis neatlaidīgi vēroja misteru Kārkeru, savam nākamajam saimniekam pat mirkli neuzmezdamas.

—    Nu, vai dosit viņam mājvietu, mister Džils? — rīkotājdirektors noprasīja.

Vecais Sols, ne nu gluži laimīgs juzdamies, atteica, ka priecājoties par iespēju kaut vai šādu niecīgu pakalpojumu izdarīt misteram Kārkeram, kura vēlēšanās viņam Tiozīmējot to pašu, ko pavēle, un Koka Mičmanis ar prieku uzņemšot savā kajītē jebkuru viesi, ko ieteikšot misters Kārkers.

Misters Kārkers paspīdināja abas zobu rindas līdz pat smaganām, sadrebinādams modro Tūdlu junioru vēl vairāk, un silti jo silti pateicās instrumentu meistaram par parādīto laipnību.

—    Nu, tādā gadījumā viņš padzīvos pie jums, mister Džils, — direktors atbildēja, pieceldamies un sniegdams vecajam vīram roku, — kamēr noredzēšu, ko ar viņu iesākt un uz ko viņš ir spējīgs. Tā kā esmu uzņēmies atbildību par viņu, — te misters Kārkers veltīja Robam platu smaidu, no kura zēnam šermuļi pārskrēja, — būšu priecīgs, ja jūs viņu labi stingri pieskatīsit un ziņosit man par viņa uzvedību. Pievakarē, mājup dodamies, es vēl iegriezīšos pie viņa vecākiem — lāga ļaudis — noskaidrot pāris jautājumu, dzirdēt, vai tas, ko puika pats par sevi stāsta, saietas ar patiesību; bet rīt no rīta es viņu nosūtīšu pie jums. Palieciet sveiki!

Viņa atvadu smaids bija tik pilns zobu, ka veco Solu tas gluži samulsināja un radīja viņā tādu kā neveiklības sajūtu.

Pa ceļam uz māju viņš iedomājās par vētras sabangotām jūrām, par grimstošiem kuģiem, par slīkstošiem ļaudīm, par veco madeiras pudeli, kas nekad netiks izvilkta dienas gaismā, un par citām likstām un nelaimēm.

—     Nu, puis, — misters Kārkers sacīja, uzlikdams roku jaunajam Tūdlam uz pleca un iebīdīdams viņu istabas vidū, — tu dzirdēji, ko es teicu?

Robs atbildēja: — Jā, ser.

—    Varbūt tu saproti, — viņš runāja tālāk, — ja tu kādreiz mani piekrāpsi vai izspēlēsi kādu joku, tad no tiesas tev labāk būtu bijis reizi par visām reizēm noslīcināties, pirms nāci šurp.

Šķita, nevienu no dzīvē gūtajām gudrībām Robs nebija sapratis labāk par šo.

—    Ja tu esi man ko samelojis, — misters Kārkers teica, — tad nedomā vairs rādīties manās acīs. Ja neesi, vari pēcpusdienā sagaidīt mani kaut kur savu vecāku māju tuvumā. No šejienes es iziešu pulksten piecos un došos turp jāšus. Tagad pasaki tikai vēl adresi.

Robs sauca to lēnām priekšā, un misters Kārkers pierakstīja. Robs pat atkārtoja vēl, izsaukdams burtu pa burtam, domāt, baidīdamies, ka punktiņa vai svītriņas izlaidums varētu viņu pazudināt. Pēc tam misters Kārkers izvadīja viņu ārā un, Robs, līdz pēdējam mirklim urbdamies savām apa]ajām acīm patronā, pazuda aiz durvīm.

Misters Kārkers, rīkotājdirektors, savās darba stundās nokartoja bezgala daudz darīšanu un ar saviem zobiem apveltīja daudz laužu. Kantorī, sētā, uz ielas, biržā tie spīguļoja un ņirbēja asi un durstīgi, gandrīz vai šausmas iedvesdami. Kad pulksteņa rādītājs bija pienācis pie pieci un reizē ar to — mistera Kārkera bēris, tie sēdās zirgam mugurā un mirgodami devās ceļā uz Čīpsaidu.

Tā kā šajā stundā, kad Sitijā ielas mudžēt mudžēja no gājējiem un braucējiem, nevienam nebija viegli ātrā gaitā jāt, pat ja viņš to būtu gribējis, un, tā kā misteram Kārkeram šādas tieksmes nebija, viņš jāja lēnām, izmeklēdamies ērtākas spraugas starp smagajiem ratiem un ekipāžām, izvairīdamies, kur vien iespējams, no peļķēm un dubļainām vietām pārlieku slapjajās ielās, pūlēdamies pasargāt sevi un savu kumeļu tīru un spodru. Tā, lēni virzīdamies uz priekšu un noraudzīdamies pretimnācējos, viņš pēkšņi sastapās ar gludgalvīgā Roba apaļajām acīm, kas nekustīgi lūkojās viņam sejā, it kā ne uz brīdi nebūtu novērsušās no tās, kamēr puika pats, sažņaudzis vidukli ar grīstē savītu kabatas drānu, kas atgādināja raibu zuti, šķita paužam gatavību sekot savam pavēlniekam, lai vai kādu ātrumu tas attīstītu.

Tā kā šāda uzmanības parādīšana, kaut arī glaimojoša, bija tomēr tik neparasta, ka izraisīja garāmgājējos ziņkāri, misters Kārkers, rodoties izdevībai, nogriezās klajākā, tīrākā ielā un palaida bēro rikšos. Robs tūlīt arī padeva kājām ziņu. Misters Kārkers tad izmēģināja vieglus auļus; Robs nepalika iepakaļ. Tad straujus auļus; zēnam tas bija gluži vienalga. Varēja misters Kārkers pamest acis pāri ielai kad gribēdams, katrreiz viņš redzēja, ka Tūdls juniors turas viņam līdzi, kā likās, nemaz nepagurdams un, sekodams atzīstamajam džentlmeņu profesionāļu paņēmienam, kuri sacenšas par uzvaru, strādāja ar elkoņiem, atbrīvodams sev ceļu.

Lai cik arī smieklīga bija šī pakaļdzīšanās, tā tomēr liecināja par zēna pakļāvību viņa ietekmei, un tāpēc misters Kārkers, izlikdamies to nejautis, jāja vien tālāk uz mistera Tūdla mājas pusi. Kad tās tuvumā viņš palēnināja gaitu, Robs iznira jau priekšā, lai parādītu, kur jānogriežas, un, kad viņš pasauca vīru, kas netālu stāvēja kādos vārtos, lai pieskata viņa zirgu, kamēr pats pakavējas vienā no jaunceltnēm, kuras izaugušas bijušo Stegsa Dārzu vietā, Robs pakalpīgi pieturēja seglu kāpsli, direktoram nokāpjot no zirga.

—    Nu, ser, — misters Kārkers teica, saņemdams zēnu pie pleca, — ejam!

Pazudušais dēls acīmredzot baidījās spert kāju pār vecāku slieksni, bet, tā kā misters Kārkers stūma viņu pa priekšu, viņam cits nekas neatlika kā atvērt pareizās durvis un samierināties ar to, ka tiek iebīdīts māsu un brāļu vidū, kuri kuplā skaitā bija sapulcināti ap ģimenes tējas galdu. Ieraugot pazudušo dēlu zem svešinieka dūres, šis mīļsirdīgo radiņu pūlis apvienojās vienbalsīgā kaucienā, kas pazudušā dēla sirdi vai pušu plēsa, un, kad viņš vēl ieraudzīja pieceļamies māti, bālu un trīcošu, ar bērniņu klēpi, tad pievienoja arī savu balsi šim korim.

Nu vairs nešaubīdamies, ka svešinieks ir ja ne pats bende Kečs *, tad vismaz kāds no viņa palīgiem, ģimenes jaunā audze sāka gaudot vēl skaļāk, bet paši mazākie tās locekļi, vēl nespēdami valdīt pār jūtu izverdumu, kāds izlauzās viņu vecumā, apkrita uz muguras kā mazi putnēni, kad vanags tos nobiedējis, un kārpīdamies spiedza pēc negudriem. Pēdīgi nabaga Pollija, panākusi, ka arī viņas balsi dzird, drebošām lūpām sacīja:

—    Ak, Rob, manu nabaga puiškan, ko tu nu atkal esi pastrādājis?

—           Neko, māt, — Robs žēlabainā balsī atbildēja,

—   prasi džentlmenim.

—    Neuztraucieties, — misters Kārkers teica, — es gribu viņam tikai labu darīt.

To padzirdējusi, Pollija, kas vēl bija noturējusies, tagad ļāva asarām vaļu. Vecākie Tūdlēni, kuri laikam bija domājuši mesties atbrīvošanas cīņā, atlaida vaļā sažņaugtās dūres. Jaunākie Tūdlēni saķērās kā dadži māmujas brunčos un gar tuklajām roķelēm paslepu šķielēja uz savu pārgalvīgo brāli un viņa svešo draugu. Ikviens savā sirdī bija pateicīgs džentlmenim ar skaistajiem zobiem, kurš gribēja darīt labu.

—     Šis puisis, — misters Kārkers, viegli papurinādams Robu, vaicāja Pollijai, — ir jūsu dēls, vai ne, kundze?

—    Jā, ser, — Pollija nošņukstēja pakniksēdama.

—    Slikts dēls, man liekas? — misters Kārkers ieminējās.

—     Man viņš nekad nav bijis slikts dēls, ser, — Pollija atteica.

—    Kam tad? — misters Kārkers jautāja.

—     Viņš bi' drusciņ palaidies, ser, — Pollija teica, saturēdama klēpja bērnu, kas, rokas un kājas mētādams, par varītēm gribēja izrauties un pa gaisu pārlēkt pie Bailera, — un bija sasities ar nelāga draugiem, bet es domāju, redzēja tak, ka tas uz postu vien ved, un uz priekšu labosies, ser.

Misters Kārkers pārlaida acis Pollijai, tīrajai istabai, tīrajiem bērniem, ielūkojās naivi labsirdīgajā Tūdlu vaigā — tēva un mātes sejas pantu apvienojumā —, kurš vairākkārtīgā atkārtojumā bija apstājis viņu visapkārt, un šķita sava apmeklējuma īsto mērķi sasniedzis.

—    Jūsu vīra laikam nav mājās? — viņš ievaicājās.

—    Nē, ser, — Pollija atbildēja. — Viņš pašlaik ir pro’ uz līnijas.

To padzirdējis, paklīdušais Robs likās uzelpojam daudz vieglāk, kaut gan, joprojām ar sasprindzinātu uzmanību pētīdams savu patronu, viņš gandrīz nenovērsa acu no mistera Kārkera, tikai pa retam, skumjam mirklim pazagšus uzmezdams mātei.

—    Tādā gadījumā pastāstīšu jums, — misters Kārkers teica, — kā man ar šo jūsu puiku gadījās sadurties, kas es esmu un ko esmu nodomājis viņa labā darīt.

To misters Kārkers izdarīja savā īpatnējā veidā, pavēstīdams, ka pašu pirmo šim prāts bija uzlaist īstu krusas negaisu viņa pārdrošajam paurim par klaiņošanu ap Dombija un Dēla firmas namu; ka tomēr esot piekāpies savu dusmu priekšā, ņemdams vērā viņa mazgadību, atklāto nožēlu un viņa tuviniekus; ka baidījies spert pārsteidzīgu soli, parādot zēnam labvēlību, ar ko būtu varējis izpelnīties saprātīgu laužu nosodījumu; tomēr darot to pats uz savu galvu un risku un visu atbildību par sekām uzņemoties viens pats; ka zēna mātes agrakajām saistībām ar mistera Dombija ģimeni te neesot nekādas nozīmes un misteram Dombijam arī neesot nekādas nozīmes, ka tikai viņam, misteram Kārkeram, šai lietā piederot pirmais un pēdējais vārds. Nodevis pienācīgu godu pats sev par savu labsirdību un ne mazāku saņēmis no visiem ģimenes locekjiem, kas bija klāt, misters Kārkers lika saprast, gan aplinkus, bet pietiekami skaidri, ka no Roba viņš prasa uz visiem laikiem ne mazāku atmaksu kā aklu uzticību, pieķeršanos un padevību. Robu pašu šī lielā patiesība bija tik dziļi ietekmējusi, ka viņš, stāvēdams un blenzdams uz savu patronu, asarām ritot pār vaigiem, tikām piekrizdams locīja gludo galvu, kamēr tā likās tikpat nedroši turamies uz pleciem kā no rīta, šī paša patrona rokas kratīta.

Pollija, kas dievs zina cik bezmiega nakšu bija pavadījusi sava palaidnīgā pirmdzimtā dēj un nedēļām ilgi nebija viņu redzējusi, gandrīz būtu ceļos kritusi mistera Kārkera — rīkotājdirektora priekšā, pateikdamās kā kādam labajam garam, neņemot vērā viņa zobus. Bet, tā kā misters Kārkers cēlās jau uz projām iešanu, viņa pateicās tam tikai ar savām mātes lūgšanām un svētības novēlējumiem; pateicība, ja tā maksāta no sirds zelta krājumiem, sevišķi vēl par kādu mistera Kārkera izdarītu pakalpojumu, ir tik liela, ka misters Kārkers būtu varējis krietnu tiesu izdot ārā un tomēr vēl būtu par daudz saņēmis.

Kamēr šis džentlmenis spraucās cauri bērnu pūlim, kas drūzmējās pie durvīm, Robs metās pie mātes un slēdza viņu ar visu maziņo nožēlas pilnos apkampienos.

—    Es tagad stipri centīšos, mīļo mamm. Goda vārds, es labošos! — Robs nosolījās.

—    Centies, mīļo dēliņ, centies! Es ticu, tu to darīsi par prieku mums un pats sevis labad! — Pollija teica un noskūpstīja viņu. — Bet tu tak vēl atnāksi apukaļ parunāt ar mani, kad būsi pavadījis šo džentlmeni.

—    Es nezinu, mamm, -r Robs stomījās, galvu nodūris. — Tēvs . . . Kad viņš pārnāks?

—    Ne pirms diviem naktī.

—     Es atnākšu vēl, mīļo mamm! — Robs izsaucās. Izlauzies cauri brāļu un māsu skaļajām gavilēm, ko bija sacēlis ar savu solījumu, viņš reizē ar misteru Kārkeru atstāja istabu.

—    Kā? — misters Kārkers, kas bija dzirdējis šo sarunu, apvaicājās. — Vai tev ir ļauns tēvs?

—    Nē, ser! — Robs izbrīnījies atteica. — Nav pasaulē labāka un mīļāka tēva par manējo.

—     Kāpēc tad tu negribi ar viņu satikties? — patrons jautāja.

—     Ir tomēr starpība starp tēvu un māti, ser, — Robs, pārvarējis apjukumu, atbildēja. — Tēvs diezin vai tagad man noticētu, ka esmu noņēmies laboties, — kaut (ķin viņš būtu piespiedies ticēt, to es zinu, bet māte — lu vienmēr tic labam, vismaz par savu māti varu galvot, lai die's viņu svētī!

Misteram Kārkeram pastiepās lūpas, tomēr viņš neteica ne vārda, iekām nebija uzkāpis zirgā un atlaidis cilvēku, kas to pieturēja; tad viņš no segliem, cieši uzlūkodams zēna vērīgo, saspringto seju, teica:

—    Rīt no rīta tu atnāksi pie manis un tev parādīs, kur dzīvo vecais džentlmenis, tas džentlmenis, kuru tu šorīt redzēji pie manis un pie kura tev jāiet, kā jau to dzirdēji.

—    Jā, ser, — Robs atteica.

—    Es par šo veco džentlmeni ļoti interesējos, un, kalpodams viņam, tu kalposi man. Vai saproti? Labi, — viņš piebilda, pārtraukdams Roba atbildi, jo redzēja, ka pie šiem vārdiem zēna apaļā seja atplauka, — es redzu, tu esi attapīgs. Es gribu visu zināt par šo veco džentlmeni, zināt, kā viņš pavada savas dienas, — jo man ļoti gribētos viņam palīdzēt, — bet visvairāk mani interesē, kas viņu apmeklē. Tu saproti?

Robs? palocīdams uzmanībā saspringušo seju, atkal atteica: — Jā, ser.

—    Man būtu patīkami dzirdēt, ka viņam ir draugi, kas par viņu rūpējas un nepamet viņu, — jo nabaga vīrs tagad dzīvo pārāk vientuļi —, kuri viņu mīl, tāpat par viņa krustdēlu, kas aizbraucis uz svešām zemēm. Ir kāda pavisam vēl jauniņa lēdija, kura varbūt apciemos viņu. īpaši par to es visu vēlētos uzzināt.

—    Es pacentīšos, ser, — zēns apņēmas.

—     Un liec vērā, — viņa patrons piekodināja, pieliekdams savu platā smīnā savilkto seju tuvāk zēnam un ar pātagas kātu uzplikšķinādams tam pa plecu, — ka par manām darīšanām tu nedrīksti ne vārdu bilst nevienam citam kā tikai man.

—    Ne pušplēsta vārda — nevienam, ser, — Robs atteica, purinādams galvu.

—     Ne tur, — misters Kārkers norādīja uz māju, no kuras tikko bija iznākuši, — ne citur kur. Es paskatīšos, cik uzticams un pateicīgs tu spēj būt. Es tevi pārbaudīšu! — Pie tam, ar savu zobu ņirboņu un galvas pametienu izteikdams vairāk draudu nekā solījumu, viņš novērsās no Roba acīm, kas ne uz mirkli neatlaidās no viņa, it kā viņš zēnu ar visu miesu un dvēseli būtu sev vai burtiņ piebūris, un aizjāja. Bet, kad parikšojis nelielu gabalu, misters Kārkers pamanīja, ka viņa padevīgais pāžs, apjozies kā pirmāk, jož atkal līdzi par lielu uzjautrinājumu visiem dīkajiem garāmgājējiem, viņš pieturēja bēro un pavēlēja Robam lasīties projām. Gribēdams pārliecināties, vai pavēle izpildīta, misters Kārkers pagriezās seglos un pavadīja zēnu acīm, kamēr tas nebija vairs saredzams. Interesanti bija redzēt, ka Robs pat tagad vēl nevarēja atraut acu no sava patrona un, ik mirkli skatīdamies atpakaļ, dabūja izbaudīt pārējo gājēju dunckas un grūdienus, ko viņš savu tagadējo domu apmātībā nemaz nesajuta.

Misters Kārkers, rīkotājdirektors, jāja solos, atvilkdams vieglu elpu kā cilvēks, kas savus dienas darbus godam veicis un var par tiem vairs nedomāt. Gaišu seju, tik pašapmierināts, cik vien cilvēks var būt, misters Kārkers trukšināja pa ielām un dungoja kādu saldu melodiju. Viņš šķita murrājam — viņš jutās laimīgs.

Misters Kārkers, tā sakot, domās gozējās kamīna priekšā. Omulīgi saritinājies kādam pie kājām, viņš bija gatavs lēcienam, gatavs plosīt, skrāpēt vai samtainām ķepiņām noglaudīt, kā prātam labpatīk un kā apstākļi prasa. Vai nebija kāds putniņš būrītī, kas saistīja viņa uzmanību? t

«Jauniņa lēdija!» misters Kārkers, rīkotājdirektors, domāja dungodams. «Jā, kad pēdējo reizi viņu redzēju, tā bija vēl maza meitene. Tumšām acīm, tumšiem matiem, cik atceros, un piemīlīgu seju, loti piemīlīgu seju! Droši vien — skaistule tagad.»

Vēl vēlīgāku un līksmāku seju, joprojām dungodams, tā ka visi zobi vibrēja melodijai līdzi, misters Kārkers lēnā riksī uzmanīgi spraucās uz priekšu un pēdīgi iegriezās ēnainā ielā, kur slaltojās mistera Dombija nams.

Visu ceju audis tīklus, kuros ievilkt godīgus ļaudis, viņš diezin vai maz apzinājās, kur atrodas, līdz brīdim, kad, pārlaidis acis augsto namu sastingušajai rindai, spēji apturēja zirgu para desmit soļu no šī nama durvim. Bet, lai paskaidrotu, kāpēc viņš spēji apturēja zirgu un uz ko viņš nenobrinldamies noraudzījās, nepieciešams mazliet novirzīties sānis.

Misters Tūlss, atbrīvojies no Blimberu jūga un ieguvis īpašumā zināmu daļu savas pasaulīgās bagātības, «ko testamenta izpildītāji» — to viņš pēdējā smagās pārbaudes pusgadā katru vakaru kā jaunu atklājumu mēdza paziņot misteram Fīderam — «nav varējuši viņam atraut», bija ar lielu centību nodevies dzīves gudrību krāšanai. Iededzies teicamā apņēmībā taisīt spožu, izcilu karjeru, misters Tūtss iekārtoja sev lepnu dzīvokli, ierīkoja arī īpašu sporta stūrīti, izdaiļodams to ar godalgotu sacīkšu zirgu attēliem, pats par zirgiem nemaz neinteresēdamies, un smēķējamo istabu, kurā viņam vienmēr uznāca nelaba dūša. Šai jaukajā mājoklī misters Tūtss nodevās daiļajām mākslām, kas dzīvi padara skaistāku un cildenāku; par galveno instruktoru šais mākslās bija pieņemts interesants tips, ar iesauku Kaujas Gailis, kurš allaž tika aizņemts valodās krodziņā «Pie Melnā Apša», un kurš pašā karstākajā laikā valkāja pūkainu, baltu mēteli un trīsreiz nedēļā ar dūrēm apstrādāja mistera Tūtsa galvu, par katru reizi saņemdams nieka desmit šiliņus un sešus pensus.

Kaujas Gailis *, īsts Apolons, galvenais eksponāts Tūtsa panteonā, atveda pie viņa marķieri, kas mācīja biljarda spēli, leibgvardu, kas mācīja paukošanu, zirgu izīrētāju, kas mācīja jāšanas mākslu, kādu džentlmeni no Kornvolas, kas bija speciālists atlētikas nozarē, un vēl pāra draugus, kas nebija mazāki daiļo mākslu veicinātāji.

Nebija domājams, ka misters Tūtss tik ietekmīgu personu aizgādniecībā negūs spožus panākumus, un viņš sāka cītīgi strādāt to vadībā.

Bet, kā nu tas gadījās, kā ne, taču iznāca tā, ka nebija pasākums ar šiem džentlmeņiem vēl zaudējis savu jaunuma pievilcību, kad jau misteru Tūtsu pārņēma, pats nezināja, kāpēc, nemiers un gurdenums. Viņa graudi bija ar sēnalām, kuras pat Kaujas Gaiļi nespēja noknābāt; vaļas brīžos viņam mācās virsū baigi milži, kurus pat Kaujas Gaiļi nespēja notriekt gar zemi. Nekas, šķita, neietekmēja misteru Tūtsu tik labvēlīgi kā nemitīga vizītkaršu nodošana pie mistera Dombija durvīm. Neviens nodokļu iekasētājs britu domīnijās — šai neaptverami plašajā teritorijā, kur saule nekad nenoriet un nodokļu iekasētājs nekad neiet gulēt, — izdarot savus apmeklējumus, neievēroja lielāku noteiktību un neatlaidību kā misters Tūtss.

Misters Tūtss nekad nekāpa augšā, bet katrreiz vienu un to pašu ceremoniālu izpildīja lejā pie vestibila durvīm, šim nolūkam lepni jo lepni uzcirties.

—     Nu labrīt! — bija mistera Tūtsa pirmie vārdi, apsveicinoties ar sulaini. — Misteram Dombijam, — bija mistera Tūtsa nākamā frāze, pasniedzot karti. — Mis Dombijai, — bija tālākā frāze, pasniedzot otru karti.

Pēc tam misters Tūtss mēdza pagriezties apkārt, it kā uz projām iešanu, bet kalpotājs jau bija viņu iepazinis un zināja, ka viņš to nedarīs.

—     O, atvainojiet, lūdzu, — misters Tūtss sacīja, kā pēkšņi ko atcerēdamies. — Vai tā jaunā meiča ir mājās?

Sulainim likās, ka ir mājās, bet gluži pārliecināts tas nebija. Viņš parāva kādu zvanu, kas noskanēja augšstāvā, un, piegājis pie kāpnēm, raudzījās augšup; tad pavēstīja, ka mājās gan un nākot jau lejā. Tūlīt arī parādījās Sjūzena Nipere un sulainis gāja projām.

—    O, sveicināta, kā jūtaties? — misters Tūtss apvaicājās irgodams un sarkdams.

Sjūzena pateicās un atbildēja, ka jūtoties labi.

—     Un kā klājas Diogen'am? — bija mistera Tūtsa otrs jautājums.

Tam nu klājoties ļoti labi, patiešām. Mis Florense jo dienas jo vairāk viņu iemīļojot. Misters Tūtss, protams, to apsveica ar smiekliņu strūklu, kas kūsādama lauzās ārā kā putojošs dzēriens no tikko atvērtas pudeles.

—    Arī mis Florense jūtas labi, ser, — Sjūzena nevaicāta mēdza piebilst.

—    O, tam nav nekādas nozīmes, pateicos, — skanēja mistera Tūtsa atbilde, un, to pateicis, viņš vienmēr steigšus metās projām.

Tas nu ir pavisam skaidrs, ka misters Tūtss bija ieņēmies kaut ko savā prātā, un šis «kaut kas», gan tikai

miglaini apjausts, noveda viņu pie slēdziena: ja viņam, paciešoties vēl dažus gadiņus, izdotos iegūt Florenses roku, tad viņš būtu likteņa apbalvots un svētlaimīgs. Skaidrs arī tas, ka misters Tūtss pa šādiem vai tādiem līkloču ceļiem bija nokļuvis līdz šim slēdzienam un pie tā arī palika. Viņa sirds bija ievainota; viņš bija galvu pazaudējis; viņš bija iemīlējies. Kādu vakaru viņš ķērās pie pārdroša mēģinājuma un nosēdēja pie tā visu nakti, proti, bija iedomājies sacerēt akrostihu par godu Florensei, — šī ideja vien viņu aizkustināja līdz asarām —, taču tālāk par vārdiem: «Fortūna, tu likteņlēmēja …» — netika: iztēles uzplaiksnījums, kura laikā jau iepriekš bija uzrakstījis sākuma burtus pārējām septiņām rindiņām, te pēkšņi apdzisa.

Izņemot šo viltīgi gudro un diplomātisko izdomu — atstāt katru dienu misteram Dombijam savu vizītkarti, mistera Tūtsa smadzenes attiecībā uz objektu, kas savalgojis viņa sirdi, neko daudz vairāk nebija izprātojušas. Tomēr dziļāki apsvērumi misteru Tūtsu pēdīgi pārliecināja, ka drošākais solis uz panākumiem būtu — pirmāk iekarot sev Sjūzenas Niperes labvēlību un tikai pamazām likt nomanīt, uz ko patiesībā tiecas viņa sirds.

Viegla, rotaļīga palakstošanās ap jauno lēdiju šķita īstais paņēmiens, ar kuru romāna pirmajā nodaļā sākt uzbrukumu, lai iekarotu sev sabiedroto. Nevarēdams vēl galīgi izšķirties par šādu soli, viņš aprunājās ar Kaujas Gaili, neatklādams tomēr šim džentlmenim savu noslēpumu, pateikdams tikai, ka viņam (misteram Tūtsam) atrakstījis kāds draugs no Jorkšīras un lūdzis viņu izteikt savas domas šinī jautājumā. Kaujas Gailis atbildēja, ka viņa domas vienmēr bijušas un esot: «Ej un uzvari!» — un tālāk: «Ja tu ar pretinieku esi aci pret aci un zini, ko gribi, tad netūļājies, bet dari, kas darāms!» Misters Tūtss uzskatīja, ka šie vārdi alegoriski izteic viņa paša viedokli, un varonīgi nolēma jau rīt noskūpstīt mis Niperi.

Un tā nākamo dienu, likdams lietā brīnišķīgākos drēbnieka mākslas darinājumus, kādus jebkad Berdžess un Ko laidis apgrozībā, misters Tūtss ar šo apņēmību devās ceļā pie mistera Dombija. Bet, tuvojoties darbības vietai, dūša viņam pavisam saplaka, un, kaut gan bija ieradies tur jau pulksten trijos dienā, tikai sešos vēl saņēmās pieklauvēt pie durvīm.

Viss norisa kā parasti, līdz pat tam momentam, kad Sjūzena pateica, ka viņas jaunā kundzene arī jūtoties labi un misters Tūtss atteica, ka tam neesot nekādas nozīmes. Sjūzenai par lielu izbrīnu misters Tūtss pēc šīs piezīmes nešāvās uzreiz kā raķete projām, bet mīņājās turpat un guldzināja smiekliņu.

—    Varbūt vēlaties uziet augšā, ser? — Sjūzena ieminējās.

—    Jā, es domāju, es vēlos gan ieiet iekšā, — misters Tūtss atteica.

Taču bezbailīgais Tūtss negāja vis augšā, bet, tiklīdz aizvēra durvis, brāzeniski metās pie Sjūzenas, apkampa šo daiļo būtni un noskūpstīja uz vaiga.

—    Pazūdiet uz vietas, — Sjūzena iebrēcās, — jeb es jums acis izskrāpēšu!

—    Vienu tikai vēl! — misters Tūtss lūdzās.

—    Pazūdiet, kad es saku! — Sjūzena uzkliedza, atgrūzdama viņu. — Un vēl tāds jēriņš kā jūs! Diēzi kura ta' būs nākamā? Uz to ātrāko prom, ser!

Sjūzena neuzskatīja nemaz stāvokli par bistamu, jo smējās tā, ka ne parunāt vairs; bet augšā uz kāpnēm Diogens turpretī, dzirdēdams būkši pret sienu un kāju švīkoņu un redzēdams cayr margām, ka lejā notiek cīniņš un svešs iebrucējs mājā, nāca uz citādām domām, metās palīgā, un vienā acumirklī mistera Tūtsa stilbs bija viņam zobos.

Sjūzena spiedza, smēja, atrāva vaļā parādes durvis un noskrēja lejā; bezbailīgais misters Tūtss streipuļodams izmeimuroja uz ielas, vienā bikšu starā ieķērušos Diogenu vilkdams līdzi, kurš neatlaidās, it kā Berdžesu un Ko uzskatīdams par saviem pavāriem, kas pagatavojuši šo gardo kumosu viņa svētku cienastam; kad Diogenu nokratīja no kājas, tas, izmetis kūleni pēc kūleņa, apvāļājies putekļos, augšā bija atkal, virpuļoja ap apstulbušo Tūtsu un raudzīja, kur iecirst zobus, bet misters Kērkers, apturējis zirgu netālu, sēdēja seglos un ar lielu izbrīnu noskatījās lielajā tracī mistera Dombija staltā nama durvju priekšā.

Misters Kārkers vēl palika vērot cīniņā cietušo Tūtsu, kad Diogens tika iesaukts iekšā un durvis noslēgtas, bet misters Tūtss, patvēries turpat tuvumā kādos vārtos, glāba saplēsto bikšu staru ar smalku zīda kabatas drāniņu, kas arī bija viens no greznumiem pie viņa šim gadījumam izvēlētā dārgā tērpa.

—    Piedodiet, ser, — misters Kārkers teica, piejādams tuvāk un savilkdams seju visvēlīgākajā smaidā, — ceru, ka neesat ievainots.

—    O, nē, pateicos, — misters Tūtss attrauca, paceldams nosarkušo seju, — tam nav nekādas nozīmes.

Misters Tūtss, ja vien varējis, labprāt vēl būtu apliecinājis, ka viņam tas sagādājis prieku.

—     Ja nu suns būtu ielaidis zobus jūsu kājā, ser… — misters Kārkers iesāka, paspīdinādams savējos.

—    Nē, pateicos, — misters Tūtss sacīja, — viss labākajā kārtībā. Es jūtos pavisam labi, pateicos.

—    Man ir laime būt pazīstamam ar misteru Dombiju, — Kārkers ieminējās.

—    Tiešām — pazīstat? — pārjautāja nosarkušais Tūtss.

—     Un tāpēc varbūt, viņam projām esot, atļausit atvainoties, — misters Kārkers sacīja, noņemdams cepuri, — par šādu nepatīkamu gadījumu un atļausit painteresēties, kā tas vispār varēja notikt.

Misters Tūtss ir tik apreibis no prieka par šādu laipnību un par laimīgo izdevību tikt draugos ar mistera Dombija draugu, ka tūdaļ izvelk no kabatas vizītkaršu mapīti, kuras izlielot viņš neaizmirst nevienā izdevīgā gadījumā, un pasniedz misteram Kārkeram savu vārdu un adresi, bet pēdējais atbild uz šo laipnību, pasniegdams pretī savu karti, un tad viņi arī šķiras.

Kad nu misters Kārkers lēni un klusi jāj garām mājai, nolūkodamies uz logiem un cenzdamies saskatīt domīgo sejiņu, kas, slēpdamās aiz aizkariem, raugās uz bērniem pretējā namā, tai jo tuvu līdzās iznirst

Diogena pinkainā galva, un, suns, vienaldzīgs pret visiem glāstiem, rej un ņurd un, liekas, gatavs no šī augstuma mesties virsū misteram Kārkeram un saplosīt to gabalu gabalos.

Labi teikts, Di, pie savas pavēlnieces sāniem! Vēl vienreiz, vēl — ar paceltu galvu, dzalkstošām acīm, nikni atplestu rīkli, uztraucoties, ka netiec tam klāt! Vēlreiz, kamēr vien saredzams! Tev ir labs ožamais, Di, — tur ir runcis, draudziņ, runcis!

22 NODAĻA FLORENSE IR VIENTUĻA, UN MlCMANIS — NOSLĒPUMAINS

Florense dzīvoja viena lielajā, drūmajā namā; diena aizritēja pēc dienas, bet viņa joprojām dzīvoja viena, un kailās sienas noraudzījās uz viņu ar aukstu vienaldzību, it kā tās, līdzīgi Gorgonai, būtu nolēmušas ar savu stingo skatienu pārvērst viņas jaunību un skaistumu akmenī.

Neviens burvju miteklis brīnumpasakās, nošķirts no pasaules visdziļākajā meža biezokni, nespētu radīt iztēlē lielākas vientulības un pamestības priekšstatu kā viņas tēva lepnais nams savā bargajā tiešamībā, kā tas stāvēja, nīgri glūnēdams ielā: vakaros, kad apkārtējos logos spīdēja uguns, tas izdalījās ka tumšs plankums ielas blāvajā apgaismojumā, dienās — kā īgna krunka tās mūžam drūmajā sejā.

Pie šī mājokļa vārtiem sardzē nestāvēja divi pūķi, par kādiem stāstīts brīnumpasakās, kur tie parasti apsarga ieslodzījumā turētu, nepatiesi apvainotu nevainīgu būtni; toties te bez zvērojošās sejas ar plānām, dusmīgi pavērtām lūpām, kura no durvju arkas augšas uzmanīja katru atnācēju, bija vēl kāds nekur neredzēts fantāzijas darinājums no sarūsējušas dzelzs stieņiem, kas, izmargots vītņu vītnēm, grīstu grīstēm, klājās pār galveno ieeju kā pārakmeņojies lapenes juma sazarojums ar augšup izdzītiem asiem, spirālveidīgiem

asniem, ar biedinošiem gaismas apslāpētajiem pa vienam katrā pusē, kuri šķita brīdinām: «Tu, kas še ienāc, atstāj gaismu ārā!»* Nekādas maģiskas zīmes portālā nebija iegrebtas, un māja tagad izskatījās tik nolaista un pamesta, ka puikas te nāca un apzīmēja ar krītu reliņus un ietves, — it īpaši aiz stūra, gar sānsienu, — izdaiļoja ar visādiem mošķiem staļļa durvis, bet, tā kā misters Taulinsons tos šad un tad patramdīja, tie atmaksādami bildēja arī viņa portretus ar šķērsām no cepures apakšas izlīdušām ausīm. Nonākuši šī nama ēnā, aprima visi trokšņi. Pūtēju orķestris, kas reizi nedēļā no rītiem parādījās ielā, nekad nevienu skaņu nenoskandināja pie tā logiem; tāpat arī pārējie tās pašas sugas ielas uzjautrinātāji, neizslēdzot pat nabaga pīkstuli leijerkasti ar idiotiskajiem dejojošiem automātiem, kas valsēja iekšā un ārā pa atvērtajām durtiņām, visi kā norunājuši meta tam apkārt līkumu, kā jau daždien vietai, kur nekas nav gaidāms.

Burvestība, kas apsēdusi šo namu, bija daudz postīgāka par to burvestību, kas mēdza pilis iegremdēt miegā reiz tālos, vecos laikos, tomēr Jaujot tām atkal atmosties laika zoba neskartām.

Skumjas pamestības pēdas ik uz soja mēmi pauda par to. Istabās biezās portjeras, zaudējušas savu agrāko krokojumu un izskatu, kā smagi zārku paklāji nokarājās pār durvīm. Mēbeles, tāpat vēl cita citai virsū sakrautas un nosegtas, čurnēja sarāvušās kā cietumā ieslodzīti un aizmirsti cilvēki un nemanot sadēdēja. Spoguļi bija nespodri kā laika elpas appūsti. Paklāju ornamenti izbalēja, kļuva neskaidri un pamazām izdzisa kā atmiņas par šo gadu nenozīmīgajiem notikumiem. Grīdas dēļi, nepierastu so]u satricināti, krakstēja un līgojās. Atslēgas durvīs rūsēja. Sienas piesūcās ar mitrumu, un, kad tas savilkās traipos, gleznas likās aizvelkamies aiz tiem un pazūdam. Pieliekamos kambaros viss sāka pelēt un apsūbēt. Pagraba kaktos saauga veseli pelējuma sēnīšu krūmi. Putekļu sakrājās, ka bail, ej sazini kā un no kurienes; zirnekļi, kodes, kāpuri — par tiem dzirdēja gaužamies ik dienas. Sad un tad uz kāpnēm vai kādā no augšējām istabām gadījās ieraudzīt arī vienu otru pētniecības nolūkā atklīdušu melno tarakānu nekustīgi guļam un it kā brīnāmies, kā šis te nokļuvis. Naktīs tad žurkas sāka taisīt jaru pa ejām, ko bija izgrauzušas aiz paneļa.

Lepno zāļu sērīgā greznība, kas tikai neskaidri jaudās nepilnīgajā gaismā, kāda iespraucās pa aizvirtņu spraugām, itin labi varēja iederēties apburtā mājoklī. Tādu iespaidu varēja radīt, piemēram, apzeltīto lauvu apsūbējušās ķepas, kas zaglīgi līda ārā no pārvalkiem; uz pjedestāliem sēdošie marmora krūštēli, kas, tinušies šķidrautos, izskatījās baisi spocīgi; pulksteņi, kas sen vairs laiku nerādīja, vai arī, ja bija gadījies tos uzvilkt, rādīja aplam un sita tādu stundu, kāda uz ciparnīcas nemaz nebija atzīmēta; nejauša lustru ietinkšēšanās, kas izklausījās drausmāka par trauksmes zvaniem; apslāpētie trokšņi un lēnas gaisa pūsmas, kas vējoja ap šiem priekšmetiem, un pasakains skaits citu pārvalkotu un aptīņātu spokainu priekšmetu. Bez tam tur bija vēl plašas kāpnes, uz kurām pats mājas kungs tik reti tika kāju cēlis un pa kurām viņa mazais puisēns aizgāja aizsaulē. Tur bija arī vēl citas kāpnes un vestibili, pa kuriem jau nedēļām ilgi neviens nestaigāja; tur bija divas rfoslēgtas istabas, kuras saistījās ar mirušajiem ģimenes locekļiem un kurās katrs stūrītis čukstēja atmiņas par tiem. Un no visas mājas Florense, šī maigā būtne, bija vienīgā, kas nebaidījās no telpu vientulīguma un tumsas, it kā ikvienam nedzīvam priekšmetam iedvesdama dzīvību un gluži cilvēcisku līdzjūtību.

Jo Florense dzīvoja viena šai pamestajā mājā, un diena aizritēja pēc dienas, bet viņa joprojām dzīvoja viena, un kailās sienas noraudzījās uz viņu ar aukstu vienaldzību, it kā tās, līdzīgi Gorgonai, būtu nolēmušas ar savu stingo skatienu pārvērst viņas jaunību un skaistumu akmenī.

Uz jumta un pamata akmens plaisās sāka augt zāle. Arī palodzes pārvilkās ar drupatainu, zvīņainu augu segu. Nekurināto kamīnu iekšpusē kaļķu apmetums sāka allupt un gabaliem krist nost. Abi koki ar apkvēpušajiem stumbriem nokaltuši līdz galotnei, un tagad kailie zari vainagā nomāca zaļos. Viss, kas šai celtnē bijis balts, kļuvis dzeltens, dzeltenais — gandrīz melns; un kopš tās dienas, kad nomira nelaimīgā mājas kundze, lepnais nams pamazām vien pārvērties par tumšu, it kā tukšu vietu garajā, vienmuļajā ielā.

Taču tanī kā daiļā karaļmeita pasakās koši ziedēja Florense. Grāmatas, mūzika, skolotāji, kas nāca diendienā, bija viņas vienīgie īstie draugi, ja par tādiem neuzskata Sjūzenu un Diogenu, no kuriem pirmāk minētā, vienmēr savas kundzenes stundās klāt sēdēdama, pati sāka varen ieņemties visās gudrībās, kamēr otrs, varbūt tās pašas labvēlīgās ietekmes atmaidzināts, nolika galvu uz palodzes un augus vasaras rīta cēlienus rāmā garā, acis virinādams, noraudzījās uz ielu; brīžam gan viņš izslēja galvu, lai pašapzinīgi noskatītos pakaļ kādam rateļos iejūgtam trokšņainam sunim, kas rēja nepiekusdams visu ceļu; brīžam niknu, neizprotamu atmiņu uzplūdā par iedomāto ienaidnieku kaut kur tuvumā metās uz durvīm un, kad bija tur iztrakojies pēc negudra, vilkās gausi, ar sev piemītošo komisko lēnprātību, atpakaļ un no jauna uzlika galvu uz palodzes, rādīdams tādu vaigu, it kā būtu veicis kādu sabiedrisku pienākumu.

Tā Florense pavadīja savas dienas šai nolaistajā, pamestajā mājā, nododamās nevainīgiem ikdienas darbiem un pārdomām, un nekas viņu netraucēja. Tagad viņa varēja noiet tēva istabā, domāt par viņu un ļaut savai mīlas alkstošajai sirdij pazemībā tuvoties viņam, nebaidoties, ka tiks atstumta. Viņa varēja nolūkoties uz priekšmetiem, kas bijuši tēva bēdu aculiecinieki, un varēja saritināties zemē pie viņa krēsla, nebaidoties, ka sastaps skatienu, kuru tik labi atcerējās. Viņa varēja parādīt viņam mazu uzmanību, varēja, piemēram, pati savām rokām uzpost pamesto istabu, sasiet puķu pušķīšus un uzlikt uz viņa galda, apmainīt tos pret jauniem, jo tie cits pēc cita novīta, bet viņš vēl mājās nerādījās; katru dienu viņa varēja tēvam kaut ko pagatavot un kā savas esības kautru atgādinājumu nolikt labi tuvu viņa ierastajai vietai. Šodien tas bija mazs, izkrāsots paliktnis viņa pulkstenim, rīt varbūt viņa jau baidījās to atstāt tur un apmainīja pret kādu citu pašas darinātu nieciņu, kas tik ātri nedurtos viņam acīs. Nakti pamostoties viņai varbūt jau uzmācās bailes, ka viņš, pārradies mājās, varētu to dusmās aizmest projām, un viņa tad, iekāpusi tupelītēs, ar drebošu sirdi steidzās lejā, lai to aizvāktu. Citreiz viņa pieglauda tikai vaigu rakstāmgaldam un atstāja uz tā skūpstu un asaru.

Joprojām neviens par to nekā nezināja. Ja vien kalpotāji to nebija atklājuši, kad viņas tur nebija, — bet tiem jau visiem mistera Dombija istaba iedvesa godbijīgas bailes, — šis noslēpums palika tikpat dziļi ieslēgts viņas sirdī kā viss, kas bija noticis agrāk. Florense šais istabās iezagās klusītiņām tikai rīta pirmajā svīdumā vai tajās stundās, kad kalpotāji ieturēja savas maltītes lejā; un, lai gan viņas rokas tur katru stūrīti bija vērtušas skaistāku un gaišāku, viņa ieslīdēja un izslīdēja kā saules stars, tikai ar to starpību, ka viņa iziedama gaismu atstāja iekšā.

Miglaini tēli vienmēr kā ēnas slīdēja līdzi Florensei pa dobji atskanīgo māju un sēdēja kopā ar viņu sērajās istabās. Viņas dzīve līdzinājās brīnumainai vīzijai, jo vientulības izraisītie sapņojumi vērta to fantastisku un nereālu. Florense tik bieži iztēlojās, kāda tad būtu viņas dzīve, ja tēvs varējis viņu iemīļot, ja viņa būtu bijusi tam mīlams bērns, ka dažreiz īsu mirkli gandrīz ticēja, ka tā patiesībā arī ir, un, šūpodamās savas fantāzijas viļņos, šķita atceramies, kā viņa kopā ar tēvu sēdējusi nomodā pie brālīša nāves gultas, cik nesavtīgi viņi sadalījuši tā sirdi savā starpā, cik ļoti viņus tuvinājušas dārgās atmiņas par mirušo, cik bieži viņi vēl runājuši par to un cik silti, viņu uzlūkodams, mīļotais tēvs aizrādījis, ka vienīgi ticība un paļāvība uz dievu spēs remdināt sāpes. Dažbrīd Florense iztēlojās, ka viņas māte vēl ir dzīva. Ai, kāda laime — krist viņai ap kaklu un ar mīlas un uzticības pilnu sirdi pieglausties viņai! Un, ak, kāda atmošanās: atkal tā pati vientulīgā māja, tumst vakars, un nav te neviena!

Tomēr bija kāda doma, ne visai skaidra vēl pašai, taču dedzīga un neatlaidīga, deva viņai spēku cīnīties un pildīja viņas jauno, uzticīgo sirdi, kas tik daudz jau bija cietusi, ar ciešu apņēmību neatkāpties no sava nodoma. Kā visiem tiem, kam nākas cīnīties ar mūsu mirstīgās dzīves skaudrajām sāpēm un bēdām, viņas dvēselē bija iezagušās svētbijīgas jausmas un cerības, kas, atklīdušas no noslēpumainās pasaules tālu aiz šīs dzīves robežām, klusu kā liega mūzika stāstīja, ka brālītis ar māmuļu ir satikušies tai tālajā, neredzamajā pasaulē, ka abi tie atceras un mīl viņu, jūt līdzi viņai, ka tiem ir kāda nojauta par viņas šīs zemes gaitām. Gūdama saldu mierinājumu, Florense ar tīksmi nodevās šiem sapņojumiem, līdz kādu dienu — tas bija drīz pēc tam, kad viņa savu tēvu pēdējo reizi redzēja tā istabā nakts vēlajā stundā, — viņai uzausa doma, ka, sūrodamās par tēva sirdi, kas atsvešinājusies, viņa naidīgi noskaņo mirušo garus pret tēvu. Neprātīgi, naivi, bērnišķīgi varbūt bija tā domāt un sabīties no šīm pusneapzinīgajām iedomām, taču tās nāca no Viņas mīlas pārpilnās sirds; un kopš šīs stundas Florense centās aizdziedēt asiņojošo brūci krūtīs un par cilvēku, kura roka cirtusi šo brūci, domāt tikai ar cerībām.

Viņas tēvs nezinaja — tagad viņa bija par to pārliecinājusies —, cik karsti viņa to mīl. Viņa bija ļoti jauna, viņai nebija mātes, un — vai nu tā bija viņas kļūda, vai nelaimīga sagadīšanās — meitene līdz šim vēl nebija pratusi atklāt tēvam, ka to mīl. Bet viņa būs pacietīga, centīsies ar laiku apgūt šo mākslu un panākt, ka viņš savu vienīgo bērnu labak iepazīst.

Tas kļuva par Florenses dzīves mērķi. Rīta saule apmirdzēja novārtā pamesto māju un atrada vientuļas saimnieces krūtīs šo apņēmību vēl gaišu un dzīvīgu. Tā iedvesmoja viņu visiem dienas darbiem, tāpēc ka meitene cerēja: jo vairāk'viņa iekrās zināšanu un pieredzes, jo lielāks būs prieks tēvam, kad būs viņu iepazinis un iemīļojis. Dažreiz viņa ar sirds drebām un asarām jautāja sev, vai vispār ir spējīga gūt kādus panākumus, ar ko pārsteigt tēvu, kad viņi būs kļuvuši draugi. Citreiz atkal pūlējās izdomāt, vai nebūtu kāda zināšanu nozare, kas izraisītu tēvā lielāku interesi nekā pārējās. Vienmēr — sēdot pie grāmatām vai mūzikas instrumenta, strādājot rokdarbu vai izejot rīta pastaigā, vai skaitot vakara lūgsnu, — viņa paturēja acīs savu lielo mērķi. Dīvaina nodarbošanās bērnam — ceļa meklēšana uz tēva cieto sirdi!

Vasaras vakaros, tumsai iestājoties, bija daudz bezrūpīgu dīkdieņu ielā, kuri pameta acis uz drūmo namu pretējā pusē un redzēja pie loga meitenīgu stāvu — tik nesaderīgu ar šo namu — raugāmies augšup nule sazvaigznījušās debesīs; tie nebūtu varējuši tik saldi qulēt, ja zinājuši, kādas domas aizņem visus meitenes prātus.

Šī par spoku pili izdaudzinātā kungumāja, kas ar savu baigo izskatu un reputāciju iedvesa bailes vienkāršajiem ļautiņiem, kuriem, ejot savās dienas gaitās, iznāca staigāt tai garām, nebūtu šķitusi tiem mazāk drausma, ja tās patieso stāstu varējuši izlasīt uz fasādes. Bet Florense svēti turējās pie savas apņēmības sasniegt loloto mērķi, nevienam to neizpauzdama, ne no viena palidzības negaidīdama, prātoja tikai, kā pārliecināt tēvu, ka viņa to mīl, un pat savās murgainajās domās tam nepārmeta neko.

Tā Florense dzīvoja viena pamestajā mājā, un diena aizritēja pēc dienas, bet viņa joprojām dzīvoja viena, un kailās sienas noraudzījās uz viņu tik salti, it kā ar savu skatienu tās, līdzīgi Gorgonai, būtu nolēmušas pārvērst viņas jaunību un skaistumu akmenī.

Kādu jītu Sjūzena Nipere stāvēja iepretī savai jauniņajai pavēlniecei, kad tā pašlaik locīja un lika aploksnē tikko uzrakstīto vēstuli, un viņas seja pauda, ka saturs viņai zināms un viņa to atzīst par labu.

—     Labāk vēlāk nekā nekad, dārgā mis Floja, — Sjūzena sacīja, — un, manuprāt, pat pie šiem vecajiem Sketlsiem paciemoties jau būs tīrā dieva laime.

—     Sers Bārnets un lēdija Sketlsa parāda lielu laipnību, Sjūzen, — Florense atteica, maigi pakoriģēdama šīs jaunās lēdijas nesmalkjūtīgo runas veidu par minēto ģimeni, — ar tādu sirsnību atkārtodami savu ielūgumu.

Mis Nipere, kas varbūt bija dedzīgākā fanātiķe zemes virsū un kas sīvi turējās pie saviem ieskatiem, vienalga svarīgos vai nesvarīgos jautājumos, un tāpēc atradās mūžīgā karastāvoklī ar sabiedrību, saknieba lupas un papurināja galvu, it kā protestēdama pret to, ka Sketlsi varētu būt nesavtīgi, un pierādīdama, ka to laipnība būs bagātīgi atlīdzināta ar Florenses apciemojumu.

—          O, lai nu kas, bet, ja jau kāds zina, tad tie gan zina, ko dara, — mis Nipere nomurkšēja, ievilkdama elpu. — O, par Sketlsiem varat nešaubīties!

—     Jāatzīstas, man ne visai gribas braukt uz Fulemu, Sjūzen, — Florense domīgi teica, — bet pareizāk darīsim, ja brauksim. Es domāju, tā būs labāk.

—    Daudz labāk, — Sjūzena iestarpināja, atkal izteiksmīgi pamādama ar galvu.

—     Un tāpēc, lai gan man labāk būtu paticis braukt tādā laikā, kad tur mazāk ļaužu nekā tagad, skolas brīvdienās, kad mājās droši vien uzturas daži jaunieši, es tomēr ar pateicību ielūgumu pieņēmu.

—    Un es jums saku, mis Floja: tas jauki, turiet līksmu prātu! Ak vai-vai-vai!

Šis pēdējais vaidiens, ar ko mis Nipere tanī laika posmā arvien noslēdza savu sakāmo, tika adresēts misteram Dombijam — tā sprieda apartamentos, kas atradās zem viesistabas — vienā līmenī ar pagrabtelpām, — un tajā izpaudās mis Niperes karstā vēlēšanās kaut ar kripatiņu savu atklātu domu pagodināt šo džentlmeni. Lai gan viņa nekad nepaskaidroja sava vaidiena jēgu, taču tam piemita noslēpumainības burvīgums, un kur nu vēl dzēlīgā izteiksme!

—    Kur ilgi mums nav nekādu ziņu par Volteru, Sjūzen! — Florense, bridi klusējusi, ieminējās.

— Ilgi gan, mis Floja, — viņas apteksne atsaucās.

—    Pērčs, nupat atnācis pēc vēstulēm, teica … bet kāda tam nozīme, ko viņš saka! — Sjūzena apraudamās izsaucās un nosarka. — Daudz šis pats ko zina!

Florense zibenīgi pacēla acis un notvīka pār visu seju.

—     Ja man nebijis, — Sjūzena trieca tālāk, acīmredzot apslāpēdama iekšēju nemieru un satraukumu, cieši uzlūkodama savu jauno kundzēni un tai pašā laikā cenzdamās uzpūst sevī dusmu uguni pret gluži nevainīgo Pērču, — ja man nebijis vairāk vīra dūšas kā šim jēradvēselei vīrieša izskatā, es no tiesas nekad vairs nelepotos ar saviem matiem, bet saglaustu tos aiz ausīm un valkātu cieši pieguļošas aubes bez jebkādiem kruzuļiem, līdz nāve atbrīvotu mani no manas niecības. Es, teiksim, neesmu nekāda amazone un ir nedomāju sevi pazemot, tai pakaļķēmodamās, taču neesmu ari lik lēti nobaidāma, ka atzītu stāvokli par bezcerīgu.

—    Nobaidāma? Ar ko? — Florense iesaucās, no tiesas sabijusies.

—    Ta ne ar ko, mis, — Sjūzena attrauca. — Die's pasarg, ne ar ko! Gaisu jauc tikai tas izčākstējušais pūpēdis Pērčs, kuru katrs ar nieka pieskārienu var saberzt putekļos, un, jāndie, tas nāktu visiem par svētību, ja rastos kāds, kas iežēlotos par viņu un izdarītu šo laipno pakalpojumu!

—    Ar ko viņš biedē? Kuģis bojā gājis? — Florense gluži nobālusi ievaicājās.

—    Nē, mis, — Sjūzena noliedza. — Gribētu redzēt, ka šis iedrošinātos man to acīs teikt! Nē, mis, bet viņš tērgavā par nezin kādu ingveru, kas misteram Volteram bijis jāatsūta misis Pērčai, un, kratīdams savu nelaimīgo galvu, saka, šis cerot, ka tas varot vēl pienākt, taču nekādā ziņā vairs vajadzīgā laikā, bet noderēšot jau nākamajai reizei. Sis cilvēks, nudien, — mis Nipere nosirdījusies sacīja, — izved mani galīgi no pacietības, jo, lai gan es varu panest labu tiesu, taču kamielis es neesmu,‘neesmu arī, — Sjūzena piemetināja, mirkli padomājusi, — cik es sevi pazīstu, nekāds dromedārs.

—    Ko vēl viņš saka, Sjūzen? — Florense nopietni jautāja. — Vai tu man nepastāstīsi?

—     It kā es jums nestāstītu visu un par visu, mis Floja! — Sjūzena attrauca. — Nu, viņš saka, mis, ka tagad tur jau visi sākuši runāt par kuģi un neviens neatceroties gadījumu, kad par kuģi, kas devies šādā ceļā, tik ilgi nebūtu pienākušas nekādas ziņas, ka vakar kantori ieradusies kapteiņa sieva un likusies maķenīt noraizējusies, bet to jau kurš katrs varēja pateikt, to mēs bez visas teikšanas jau pašas zinājām.

—    Pirms aizbraukšanas man vēl jāapmeklē Voltera tēvocis, — Florense spēji ieminējās. — Šorīt pat vēl. Iesim tūlīt, Sjūzen!

Tā kā mis Niperei nebija nekādu iebildumu un viņa uzaicinājumu uzņēma ar prieku, tad drīzi vien viņas bija jau saposušās, ārā uz ielas un ceļā uz mazo Mičmani.

Florense, dodamās tagad pie tēvoča Sola, jutās gandrīz tāpat, kā bija juties nabaga Volters tajā dienā, kad, uzzinājis par māklera Broglija rokās nonākušo protestēto vekseli, viņš izmisis skrēja pie kapteiņa Katla un kad ik torņa smailē šķita rēgojamies izpildraksts par īpašuma apķīlāšanu; tikai Florenses sirdi dzēla vēl arī cita sāpe — iedoma, ka varbūt viņa ir bez vainas vainīgā, kas iedzinusi Volteru briesmās un liek tagad visiem, kam viņš bijis mīļš, tai skaitā arī sev, trīcēt nāves bailēs. Arī viņai visapkārt rēgojās tumšas neziņas un briesmu biedi. Vējrāži torņu smailēs un jumtu čukuros šķita noslēpumaini brīdinām par aukainu vētru un it kā ar neskaitāmiem spokainiem pirkstiem norādām uz sabangotu jūru, kur vijņi varbūt mētā avarējušā kuģa atliekas un bezpalīdzīgos kuģa ļaudis savās šūpās ieaijā miegā, tik bezgalīgi dzijā, cik bezgalīgi dziļi ir dzelmju ūdeņi. Kad Florense nonāca Sitijā un gāja garām džentlmeņiem, kuri sarunājās savā starpā, viņa baidījās, ka tikai tie nerunā par kuģi un viņa nedabū dzirdēt, ka tas gājis bojā. Bildes un gravīras, kurās attēloti kuģi cīnāmies ar nikniem viļņu vāliem, drausmināja viņu. Dūmi un mākoņi, kaut slīdēja lēnām, taču viņas uztverē traucās pārāk ātri un viesa viņā baismu iedomu, ka šai pašā mirklī uz jūras plosās vētra.

Grūti pateikt, vai Sjūzena Nipere arī juta līdzīgu satraukumu vai ne, bet, tā kā visu viņas uzmanību katrreiz, kad nonāca lielākā ļaužu burzmā, saistīja plūkšanās ar puikām — jo st&amp;amp;rp viņu un šo cilvēku rases paveidu pastāvēja gluži vai iedzimts naids, kas uzliesmoja, tiklīdz tiem gadījās sadurties, — diezin vai viņai maz ceļā atlika laika padomāt par saprātīgāku rīcību.

Paredzētajā laikā nokļuvušas līdz Koka Mičmanim un apstājušās ielas pretējā pusē, lai nogaidītu izdevīgu mirkli, kad varētu tikt tai pāri, viņas mazliet izbrīnījās, ieraugot pie instrumentu meistara durvīm jaunekli ar apaļu galvu, kurš stāvēja, tuklo seju pavērsis pret debesīm, un tieši tobrīd, kad viņas to apbrīnoja, iebāza pēkšņi savā platajā mutē pa divi pirksti no katras rokas un ar šīs ierīces palīdzību izgrūda neganti griezīgu svilpienu, pievilinādams no krietni liela augstuma baložu bariņu.

—    Tas ir misis Ričardses vecākais, — Sjūzena teica,

—   un misis Ričardses krusts un bēdas!

Tā kā Pollija bija Florensei jau pastāstījusi par sava dēla un mantinieka jaunajām izredzēm, Florensei ši satikšanās nebija nejauša; tikko radās izdevīgais mirklis, viņas abas steidzās ielai pāri, misis Ričardses krustam vairāk vērības neveltīdamas. Šis sporta cienītājs, nejauzdams viņu tuvošanos, vēlreiz iesvilpās no visa spēka un pārmērīgā aizrautībā iebļāvās pilnā kaklā; «Blandoņas! Heijā-ho! Blandoņas!» Šāda nogodināšana atstāja uz godprātīgajiem baložiem tik dziļu iespaidu, ka tie, lai gan, šķiet, sākotnēji bija nolēmuši taisnā ceļā doties uz kādu pilsētu Anglijas ziemeļos, sāka tomēr riņķot un lidot lēnāk, pie kam misis Ričardses pirmdzimtais atkal tiem griezīgi uzsvilpa un atkal uzbjāva tādā balsī, kas visus ielas trokšņus pārskanēja: «Blandoņas! Heijā-ho! Blandoņas!»

No šīs neatmanīgās aizrautības viņu atmodināja un atsauca atpakaļ pie zemes lietām mis Nipere, dodama zēnam dunku sānos un iegrūzdama viņu veikalā.

—    Ak tad šitādā modē tu nožēlo savus grēkus, kur misis Ričardse mēnešiem jau tevis dēj vienās raizēs dzīvojusi! — Sjūzena teica, sekodama sadunkātajam.

—   Kur misters Džilss?

Robs, kas savu mis Niperei veltīto zvērojošo skatienu acumirklī atmaidzināja, ieraudzīdams ienākam arī Florensi, pacēla pēdējai par godu pirkstus pie matiem, bet pirmajai atbildēja, ka misters Džilss izgājis.

—    Tad aizej viņam pakaj un atved viņu uz māju, — mis Nipere sacīja, varen cienīgi turēdamās, — un pasaki, ka mana jaunā kundzene ir šeit.

—    Es nezinu, kur viņš aizgājis, — Robs atteica.

—    Tad tāda ir tava nožēla! — mis Nipere svelmīgi izsaucās.

—    Nu, kā tad lai es viņu atvedu, ja nezinu, kurp man jāiet? — Robs aizkaitināts šņukstēja. — Kā jūs varat tik neapdomīgi runāt?

—    Vai misters Džilss sacīja, kad viņš būs mājās? — Florense apvaicājās.

—          Jā, mis, — Robs atbildēja, atkal paceldams pirkstus pie matiem. — Viņš teicās būt mājās ap launaglaiku, vēl paris stundu jāgaida, mis.

—    Vai viņš ļoti noraizējies par savu krustdēlu? — Sjūzena iejautājās.

—     Jā, mis, — Robs atbildēja, tīši vērsdamies pret Florensi un ignorēdams Niperi. — Es teikšu, viņš nezina, kur dēties aiz bēdām. Mājās, mis, viņš ij ceturtdaļstundu nevar tverties. Piecas minūtes viņš uz vietas nevar nosēdēt. Viņš klimst apkārt kā… nu gluži kā tāds blandoņa, — Robs, pieliekdamies, lai paskatītos pa logu uz baložiem, sacīja, un pirksti jau bija pusceļā uz muti, lai atkal uzsvilptu, bet vēl laikus viņš atģidās.

—     Vai tu pazīsti mistera Džilsa draugu, ko sauc par kapteini Katlu? — Florense, bridi padomājusi, vaicāja.

—     To ar to kāsīti, mis? — Robs atsaucās, uzskatāmības dēļ saliekdams savu kreiso roku. — Jā, mis. Viņš te bija vēl aizvakar.

—    Un pēc tam vairs nav bijis? — Sjūzena jautāja.

—    Nē, mis, — Robs atteica, joprojām pagodinādams ar atbildi Florensi.

—    Varbūt Voltera tēvocis ir aizgājis pie viņa, Sjūzen, — Florense ieminējās, vērsdamās pret mis Niperi.

—           Pie kapteiņa Katla, mis? — Robs iejaucās vidū.

—    Nē, uz turieni viņš nav gājis, mis. Tāpēc, ka viņš vēl sevišķi pieteica, lai es, ja kapteinis Katls atnākot, pasakot, ka šis brīnoties, kāpēc viņš vakar neesot atnācis, bet tagad lai uzkavējot viņu, kamēr šis pārnākot.

—    Vai tu zini, kur kapteinis Katls dzīvo? — Florense jautāja.

Robs teicās zinot un, paņēmis no letes kādu notaukotu piezīmju grāmatu, nolasīja abām priekšā.

Florense atkal griezās pie savas apteksnes un klusām apspriedās ar viņu, kamēr Robs, atcerēdamies sava patrona slepeno pavēli, urbās viņās ar savām apaļajām acīm un klausījās. Florense ieteica doties pie kapteiņa Katla, dzirdēt no viņa paša lūpām, kā viņš skatās uz to, ka tik ilgi nav nekādu ziņu par «Dēlu un mantinieku», un atvest viņu, ja varētu pierunāt, šurp, lai apmierina tēvoci Solu. Sjūzena no sākuma cēla ierunas, — esot gaisa gabals, ko iet, bet, kad padzirda savu kundzēni ieminamies par karieti, viņa vairs nestrīdējās un priekšlikumu pieņēma. Viņu apspriede vilkās labu bridi, iekām panāca šo vienošanos, bet acīgais Robs visu laiku uzmanīgi sekoja abām runātājām, piešķiebdams ausi pārmijus te vienai, te otrai, it kā viņš būtu iecelts par šķīrējtiesnesi šai strīdā.

Pēdīgi Robs tika aizsūtīts sameklēt karieti, bet viešņas pa to laiku palika veikalā; kad kariete bija klāt, viņas iesēdās tajā, piekodinādamas Robam, lai pasakol tēvocim Solam, ka atpakaļceļā viņas katrā ziņā vēl otrreiz ieradīsies. Robs, pavadījis acīm karieti, līdz ta bija pazudusi no redzes loka tāpat kā baloži tobrīd, nosēdās pie pults, rādīdams īsti darbīga censoņa seju, un, lai nekas nepagaistu no atmiņas, sāka visu, ko redzējis un dzirdējis, atzīmēt uz šādām tādām papīra strēmelītēm, nežēlīgi šķiezdamies ar tinti. Nebija jābaidās, ka šie dokumenti varētu ko slēpjamu izpaust, ja arī gadījumā pazustu, jo, pirms vēl vārds sāka nosusēt, tas jau bija izvērties Robam tik neizdibināmā noslēpumā, it kā viņš tā radīšanā nebūtu ņēmis nekādu dalību.

Kamēr viņš vēl noņēmās ar šīm piezīmēm, īrētā kariete, pārvarējusi ceļā nepieredzētas grūtības, ko bija sagādājuši izgriežamie tilti, staignās ielas, nepārbraucamie kanāli, mucām piekrautu oru karavānas, sarkano vīteņpupu kolonijas, nelielas veļas mazgātavas un vēl daudzi cili šķēršļi, kādi šai nomalē bija sastopami vai ik uz soļa, apstājās pie Brigpleisas stūra. Te Florense ar Sjūzenu Niperi izkāpa un aizgāja pa ielu uzmeklēt kapteiņa Katla mitekli.

Izrādījās nelaimīgā kārtā, ka tieši todien misis Makstindžerei bija lielā ģenerāltīrīšana mājā. Šādos gadījumos polismenis viņu uzbungoja no miega jau bez ceturkšņa trijos, un relo reizi viņa meta mieru pirms pusnakts. Šais tīrības un spodrības dienās misis Makstindžeres galvenais mērķis acīmredzot bija ar gaismas svīdumu iznest visas mēbeles dārzā aiz mājas, augu dienu skraidīt koķenēs apkārt pa māju un, tumsai uznākot, sastiept visu atkal atpakaļ. Šīs ceremonijas satrauca un sacēla spārnos mazos balodēnus Makstindžerus, kas ne tikvien nevarēja atrast vietu, kur nolaisties un apmesties, bet pa visu garo svinīgās ceremonijas laiku dabūja vēl sāpīgi izbaudīt baložmātes knābienus.

Tai brīdī, kad Florense ar Sjūzenu Niperi parādījās pie misis Makstindžeres durvīm, šī cienījamā, bet bargā persona vilka pašlaik pa koridoru divi gadi trīs mēneši veco Aleksandru Makstindžeru, lai ar varītēm to nosēdinātu ārā uz ietves; Aleksandrs bija zili melns sejā, jo pēc saņemtā pēriena tam bija elpa aizvilkusies, bet aukstās akmens flīzes šādos gadījumos parasti bija izrādījušās par visiedarbīgāko dziedinošo līdzekli.

Līdzcietīgais skatiens, ar kādu Florense noraudzījās uz Aleksandru, nepalika nepamanīts misis Makstindžerei, un tas dziji aizvainoja viņas sievietes un mātes jūtas. Tāpēc misis Makstindžere, upurēdama tieksmi apmierināt ziņkārību šo mūsu dabas cēlo jūtu labā, kratīja un pļaukāja Aleksandru kā pirms, tā pēc nosēdināšanas uz trotuāra, bet par svešajām nelikās vairs zinis.

—     Piedodiet, kundze, — Florense ierunājās, kad bērns bija atkal elpu atguvis un sāka likt to lietā, — vai šī ir kapteiņa Katla māja?

—    Nē, — misis Makstindžere atbildēja.

—    Šis nav devītais numurs? — Florense nedroši vaicāja,

—    Kas to teicis, ka nav devītais numurs? — misis Makstindžere attrauca. 7

Sjūzena Nipere nu metās starpā un lūdza paskaidrot, ko misis Makstindžere gribot ar to teikt un vai viņa vispār jaušot, ar ko runājot.

Misis Makstindžere atbildes vietā nomērīja viņu ar acīm no galvas līdz kājām.

—     Gribētu zināt — kas jums pie kaptena Katla meklējams? — misis Makstindžere sacīja.

—     Ak gribētu gan? Nu tad ar lielu nožēlu man jāteic, ka jūsu ziņkāre paliks neapmierināta, — mis Nipere atcirta.

—     Rimsties, Sjūzen, esi tik laba! — Florense apsauca. — Varbūt jūs būtu tik laipna, kundze, un pateiktu mums, kur kapteinis Katls dzīvo, ja viņš nedzīvo šeit.

—     Kur jūs to ņēmāt, ka viņš nedzīvo te? — nepielūdzamā Makstindžere atcirta. — Es jums teicu, ka tā nav viņa māja, un tā nav viņa māja, un nedo' die's tai kādreiz kļūt par viņa māju, jo kaptens Katls jau nav tas, kas māju prot valdīt, un viņš ar nav pelnījis, ka tam būtu māja, — šī ir mana māja, un, izdodama kaptenam Katlam augšējo stāvu, es kaisu pērles cūkai priekšā, ne man lur labuma, ne pateicības.

Paceltu balsi misis Makstindžere uzlingoja šīs nievas līdz augšējiem logiem, izšaudama katru teicienu ar blīkšķi kā no šautenes ar neskaitāmiem stobriem. Pēc pēdējā šāviņa atskanēja kapteiņa balss vājā protestā no savas istabas:

—    Apklustiet tur lejā!

—    Ja jau jums vajadzīgs tas kaptens Katls, tur viņš ir! — misis Makstindžere noteica, nikni pamezdama ar roku.

Kad Florense, tālākās sarunās neielaizdamās, saņēmās drosmi un gāja iekšā un līdzi viņai arī Sjūzena, misis Makstindžere sāka atkal koķenes klabināt un izvingrināt kājas, bet Aleksandrs Makstindžers (arvien vēl turpat uz ietves), kas, ieklausīdamies sarunā, bija mitējies brēkt, laida no jauna raudienu vaļā un, gauži jo gauži īdēdams, ko viņš darīja gluži mehāniski, īsināja laiku, vērodams ielu un īrēto karieti iepretī, kas aizsedza tālāko skatu.

Kapteinis, sabāzis rokas kabatās un kājas pavilcis zem krēsla, sēdēja savā istabā uz pavisam mazas saliņas ziepjūdens okeāna vidū. Logi kapteiņa istabā bija nomazgāti, sienas nomazgātas, krāsns nomazgāta, itin viss te bija apstrādāts ar zaļajām ziepēm un smiltīm, un viss, izņemot krāsni, spīdēja vēl no mitruma; arī gaisu bija piesātinājusi šo drogu smaka. Un šīs nepievilcīgās peizāžas pašā centrā kapteinis, izmests uz savas salas, ar rūpju pilnu vaigu noraudzījās uz ūdens izplatījumu visapkārt, it kā gaidīdams, vai tīri negadīsies kādai barkai braukt garām, kas paņemtu viņu līdzi.

Bet, kad kapteinis, pavērsis bezcerīgo vaigu pret durvīm, ieraudzīja ienākam Florensi un viņas apteksni, viņa izbrīns un pārsteigums nav vārdiem aprakstāms.

Tā kā misis Makstindžeres daiļrunība bija apslāpējusi visas pārējās balsis, viņš necerēja ieraudzīt retākus viesus kā traktiera zēnu vai pieninieku. Bet, kad nu parādījās Florense un, sasniegusi salas krastu, ielika savu rociņu viņa saujā, kapteinis pietrūkās kājās un rādīja tik izbiedētu seju, it kā pirmajā mirklī būtu viņu noturējis par kādu no Skrejošā Holandieša * ģimenes jaunākajiem locekļiem.

Taču ātri tomēr atguvies, kapteinis visupirms nolēma Florensi dabūt uz sauszemes; tas ar vienu rokas vēzienu viņam laimīgi arī izdevās. Tad, pārbridis jūras jomu, kapteinis Katls aplaida roku mis Niperei ap vidukli un iznesa arī viņu uz salas. Pēc tam kapteinis Katls dziļā cieņā un pielūgsmē pacēla Florenses roku pie lūpām un, atkāpies pāris soļu (jo trim uz salas nebija kur apmesties), no ziepjūdens okeāna noraudzījās viņā starojošām acīm gluži kā tāds jauna paveida Tritons *.

—    Jums laikam gan liels brīnums par manu ierašanos? — Florense pasmaidīdama ieminējās.

Bezgala aplaimotais kapteinis atbildes vietā noskūpstīja kāsīti un, it kā izteikdams sevišķi izmeklētu, galantu komplimentu, norūca: — Saturies! Saturies!

—     Bet es nevarēju rimties, — Florense teica, — neatnākusi apvaicāties jums, ko jūs domājat par mīļo Volteru — viņš tagad man brāļa vietā — un vai ir maz iemesls uztraukumiem, un vai jūs uzņemtos aiziet katru dienu pie viņa tēvoča, lai apmierinātu to, līdz saņemsim kādas ziņas par Volteru?

Pie šiem vārdiem kapteinis Katls it kā neviļus piesita roku galvai, kuru šobrīd nesedza cietā, spīdīgā cepure, un izskatījās gaužām samulsis.

—     Vai jūs baidāties, ka Volters varētu būt nokļuvis briesmās? — jautāja Florense, no kuras sejas kapteinis (tik ļoti tā viņu valdzināja) acu nevarēja novērst, bet arī Florense savukārt cieši uzlūkoja kapteini, gribēdama pārliecināties par viņa atbildes patiesīgumu.

—           Nē, Sirds Gaišumiņ, — kapteinis Katls atbildēja,

—    es nebaidos. Volrs nu ir tāds puisis, kas pratīs spītēt vētrām un negaisiem. Volrs, mans puika, sagādās vēl šai pašai brigai tik daudz laimes, ka varēs pabrīnīties.

Volrs, — kapteinis aizrautīgi cildināja savu jauno draugu, acis viņam spulgoja un kāsītis pacēlās, pieteicot skaistu citātu, — tā sacīt, ir iekšēja nevaldāma spara ārēja, redzama zīme; kad atrodat, atzīmējiet šo vietu.

Florense, kas cilātu ne visai labi saprata, lai gan kapteinis acīmredzot tajā saskatīja dziļi tvertu un viņa uzskatus pilnām izskaidrojošu domu, raudzījās viņā laipnīgām acīm, cerēdama dzirdēt kaut ko vairāk.

—    Es nebaidos, manu Sirds Gaišumiņ, — kapteinis vēlreiz atkārtoja. — Tajos platuma grādos mēdz plosīties neganti niknas vētras, nav ko noliegt, un iespējams, ka pūtiens tos ir dzenājis, dzenājis un varbūt aizdzinis viņā pasaules malā. Bet šitas kuģis ir viens varens kuģis, un puisis ir viens varens puisis, un nav viegli, paldies dievam, — te kapteinis mazliet pieliecās, — salauzt ozola sirdis, vienalga vai lās būtu brigu vai cilvēku sirdis. Mums šinī gadījumā ir abējas, kas dod garantiju par laimīgu pavērsienu beigās, un tāpēc es pagaidām ne drusciņas nebaidos.

—    Pagaidām? — Florense atkārtoja.

—    Nepavisam un nemaz, — kapteinis atteica, noskūpstīdams savu dzelzs roku, — un, nebūs man vēl uznākusi baile, manu Sirds Gaišumiņ, kad Volrs jau būs atrakstījis no Barbadosas vai arī no citas kādas ostas, un būs atkal dievs un miers. Bet, kas attiecas uz veco Solu Džilsu, — te kapteinis sāka runāt svinīgā tonī,

—    es viņu stiprināšu un atbalstīšu, un nekad neatstāšu, kamēr nāve mūs neizšķirs, un, kad niknas vētras brāzmo, brāzmo, brāzmo — pāršķirstiet katķismu (kapteinis iestarpināja), tur jūs atradīsit, kā tas skan tālāk, — ja Sols Džilss sirdij par apmierināšanu gribēs dzirdēt viena jūras braucēja domas, kurš tev katrā lietā un vietā zinās padomu, lai ķeras pie kā ķerdamies, un kuram mācību laikā cikko, cikko visus kauliņus nesamala un kura vārds ir Bansbijs, tad, lūk, šitenais te vīrs izteiks viņam viņa paša dibenkambarītī tādas domas, ka viņš apdulbs uz vietas. Eh! — kapteinis lielīgi piebilda, — tas būs tikpat daudz kā ar rungu pa pieri dabūt!

—          Aizvedīsim šo džentlmeni pie viņa un paklausīsimies, ko tas saka! — Florense iesaucās. — Vai jūs brauktu tūliņ mums līdzi? Mums ir kariete.

Atkal kapteinis pieķēra ar roku pie galvas, kurā nebija cietās, spīdīgās cepures, un atkal izskatījās apmulsis. Bet šai pašā mirklī nācās pieredzēt vēl neredzētu brīnumu: bez kāda iepriekšēja brīdinājuma, šķietami pašas no sevis atvērās durvis, un minētā cietā, spīdīgā cepure kā putns ielidoja istabā un smagi nokrita pie kapteiņa kājām. Pēc tam, tikpat strauji, kā atvērušās, durvis atkal aizvērās un nekāds paskaidrojums šai brīnumparādībai nesekoja.

Kapteinis Katls pacēla savu cepuri un, ar interesi un tīksmi to pagrozījis un apskatījis, sāka spodrināt gar piedurkni. Tai pašā laikā, vērīgi uzlūkodams savas viešņas, kapteinis nospiesta balsī sacīja:

—     Redziet, es gribēju jau vakar un šorīt aizzēģelēt pie Sola Džilsa, bet viņa … bija aiznesusi un noglabājusi to. Tik īss, tik garš viss stāsts.

—    Dieva dēļ, kas to izdarīja? — Sjūzena Nipere uztraucās.

—     Mājas saimniece, mana mīļā, — kapteinis atbildēja aizsmakušā čukstā, ar zīmēm brīdinādams, ka jāievēro slepenība. — Mums iznāca vārdu pārmīšana par šo te klāja planku beršanu, un viņa… īsi un skaidri, — kapteinis nobeidza, pašķielēdams uz durvīm un izdvesdams garu atelpas nopūtu, — viņa mani te iespundēja.

—    O, būtu viņai ar mani iznākusi darīšana! — Sjūzena izsaucās, piesarkdama aiz karstas vēlēšanās mesties cīņā. — Es viņai gan parādītu!

—     Parādītu? Jūs domājat, mana mīļā? — kapteinis atsaucās, neticīgi galvu grozīdams, tomēr uzlūkodams daiļās sacensones aizrautīgo dedzību ar acīm redzamu apbrīnu. — Nezi vis. Ar viņu grūta kuģošana. Nekad tu, cilvēks, nezini, kādu kursu viņa ņems. Te viņa dodas ar pilnu ātrumu uz priekšu, te jau, skat, sagriež stūri sāņš un brauc tev tieši virsū. Un, ja šī fūrija kādu reiz dabū savā varā ..— kapteinis sodījās, un uz pieres viņam izsitās sviedru lāses. Tikai ar svilpienu varēja pietiekami izteiksmīgi nobeigt aizsākto teikumu, un t.ipēc kapteinis ari nosvilpoja pāris klusu treļļu. Pēc tam viņš atkal nogrozīja galvu un jaunā jūsmas uzplūdā par mis Niperes vīrišķīgo drosmi kautri atkārtoja:

-   Parādītu viņai, jūs domājat, mana mīļā?

Sjūzena atbildēja tikai ar draisku smaidu, bet tas tomēr bija tik izaicinošs, ka grūti pateikt, cik ilgi kapteinis Katls būtu stāvējis kā transā, to vērodams, ja Florense, nemiera gumdīta, nebūtu atgādinājusi savu priekšlikumu braukt tūlīt pie tā orākula Bansbija. Tādā kārtā atmodināts, kapteinis Katls attapās, tūdaļ uzmauca cieši galvā spīdīgo cepuri, paņēma jauno, pumpaino spieķi, ko bija iegādājies Volteram aizdāvātā vietā, un, piedāvājis Florensei elkoni, sagatavojās izlauzties cauri ienaidnieka aplenkumam.

Taču izrādījās, ka misis Makstindžere bija jau mainījusi kursu un stūrēja pavisam uz citu pusi, kā viņa, pēc kapteiņa nupatējiem vārdiem, bieži mēdza rīkoties. Jo, nogājuši lejā, viņi redzēja, ka šī paraugsieviete dauza uz sliekšņa pakāpieniem kājslauķus, bet Aleksandrs sēž vēl turpat uz ietves, tik tikko saredzams putekļu mākulī. Misis Makstindžere bija tā aizrāvusies ar saviem mājas darbiem, ka tobrīd, kad kapteinis Katls ar savām viešņām gāja viņai garām, dauzīja kājslauķus vēl sirdīgāk un ne ar vaibstu, ne vārdu neizrādīja, ka būtu tos jautusi tuvumā. Kapteinis bija tik bezgala iepriecināts par šo vieglo izmukšanu, kaut arī kājslauķi iedarbojās uz viņu kā krietna doza šņaucamās tabakas, liekot šķavāt līdz asarām, — ka ne ticēt savai laimei, un ceļā no durvīm līdz karietei viņš ne vienreiz vien pameta acis pār plecu — vai tikai misis Makstindžere nedzenas pakaļ.

Tomēr viņi nokļuva līdz Brigpleisas stūrim, pasargāti no drausmīgā brandera; kapteinis tad, uzrāpies uz bukas — jo galantums viņam neatļāva sēdēt karietē pie lēdijām, kaut gan tika aicināts, — uzņēmās loča pienākumus un norādīja važonim kursu uz kapteiņa Bansbija kuģi, kuru sauca par «Piesardzīgo Klāru» un kurš bija noenkurojies pie Ralklifas.

Kad viņi nokļuva ostā, kur slavenā komandiera kuģis zvilnēja savu piecsimt cilu biedru vidū, kuru juceklīgā takelāža atgādināja pa pusei saplosītu milzīglielu zirnekļa tīklu, kapteinis parādījās pie karietes lodziņa un aicināja Florensi un mis Niperi nākt viņam līdzi uz kuģi, piebilzdams, ka Bansbijs esot neredzēti mīkstsirdīgs pret dāmām un ka nekas nespēšot tā ierosināt viņa neizsmeļamos prāta resursus kā abu lēdiju ierašanās uz «Piesardzīgās Klāras».

Florense tūlīt bija ar mieru iet, un kapteinis, saņēmis viņas mazo rociņu savā platajā plaukstā, vadīja viņu, ar visu savu būtni pauzdams reizē ir tēvišķīgumu, ir aizbildnieciskumu, ir vīzīgu lepnumu un svinīgumu, — par tīro acuprieku skatītājiem — pāri vairākiem ļoti netīriem klājiem, līdz nokļuva pie «Klāras», kur atklājās, ka šis piesardzīgais kuģis (pēdējais rindā) ir novācis kāpnes un ap sešas pēdas plata ūdens josla šķir to no tuvākā kaimiņa. Izrādījās, pēc kapteiņa Katla paskaidrojumiem, ka varenais Bansbijs, līdzīgi viņam, dabū nežēlīgi ciest no savas dzīvokļa saimnieces un, ja tā kļūst tik varmācīga, ka vairs nav izturams, Bansbijs pēdējam glābiņam liek atvērt šo bezdibeni starp viņiem.

—    Klāra, e-hoi! — kapteinis, abas rokas pie mutes pielicis, uzsauca.

—    E-hoi! — kā kapteiņa atbalss atsaucās junga, uzlingodams no apakšas uz klāja.

—    Bansbijs uz kuģa? — kapteinis kliedza tik spalgā balsī, domāt, ka puika atrastos ne divu jardu, bet pusjūdzes atstatumā. *

—    Jā, jā, — junga sauca pretī tikpat skaļi.

Zēns tad pārstūma dēli kapteinim Katlam, kas to rūpīgi nostiprināja un pārveda pāri Florensi, pēc tam tūlīt — arī mis Niperi. Tā nu beidzot viņi stāvēja uz «Piesardzīgās Klāras» klāja, kur uz vantīm pludurējās dažādi apģērba gabali, žāvēdamies vienkopus ar dažām mēlēm un makrelēm.

Nepagāja ne minūte, kad lēnām, līzdama augšup, virs kajītes starpsienas parādījās cilvēka galva, turklāt ļoti liela, ar vienu nekustīgu aci mahagonija krāsas sejā un otru grozāmu pēc dažu bāku principa. Šo galvu rotāja pinkaini, pakulām līdzīgi mati, kuriem nebija noteiktas slieksmes uz ziemeļiem, rītiem, vakariem vai dienvidiem; tie sliecās uz visiem četriem kompasa ceturkšņiem un uz ikkatru iedaļu tajos. Galvai sekoja zods — bez mazākās audzelības pazīmes, tad krekla apkakle ar kaklautu, tad bieza, ūdens necaurlaidīga loča jaka un tādas pašas loča bikses ar tik platu joslu, ka tā pilnīgi varēja aizstāt vesti, jo sniedzās valkātājam līdz krūšu kaulam un greznojās priekšā ar trim četrām koka pogām, kas atgādināja dambretes kauliņus. Kad kļuva vēl redzama šo bikšu apakšdaļa, jūsu priekšā, ne dots, ne ņemts, stāvēja Bansbijs, rokas sabāztas bezdibenīgajās kabatās, skatiens vērsts nevis uz kapteini Kallu vai lēdijām, bet augšup uz masta galu.

Šis filozofs, šis druknais, spēcīgais vīrs, kuram pārliecīgi sarkanajā sejā bija iegūlusi nerunības izteiksme, nepavisam ne pretrunā ar viņa raksturu, jo mazrunība bija tā galvenā iezīme, — ar savu noslēpumaino izskatu pat kapteinim Katlam gandrīz sadzina dūšu papēžos, kaut viņš bija ar to tuvos draugos. Pačukstējis Florensei, ka Bansbijs nekad savā mūžā nav izrādījis izbrīnu un, domāt, nemaz nezina, ko tas nozīmē, kapteinis vērīgi uzmanīja, kā draugs noraugās uz sava masta galu, kā pēc .tam pārslīdina skatienu pār apvārsni, un, beidzot, kad grozāmā acs šķita pavērsusies pret viņu, uzrunāja to:

—    Bansbij, manu zēn, kāt' labi sviežas?

Dziļa, zema, piesmakusi balss, kurai šķietami nebija nekāda sakara ar Bansbiju un, protams, ne mazākās ietekmes uz viņa seju, atbildēja:

—    Ā, vecais draugs! Kāt' lai nu iet!

Tai pašā laikā Bansbija labā roka iznira no kabatas, paspieda kapteiņa roku un atkal iegrima atpakaļ kabatā.

—     Bansbij, — kapteinis teica, tūliņ stūrēdams pretī mērķim, — redz, tu esi vīrs ar galvu, vīrs, kas prot izteikt savas domas. Un te, redz, ir jauna lēdija, kas vēlas dzirdēt tavas domas par manu draugu Volru; tāpat to vēlas arī mans otrs draugs Sols Džilss; tas ir cilvēks, ar kuru tev ieteiktu sapazīties, jo viņš ir zinātnieks, bet zinātne ir visu izgudrojumu māte un nepazīst nekādu likumu. Bansbij, vai tu varētu izdarīt man to palikšanu un braukt mums līdzi?

Slavenais komandieris, kas, spriežot pēc viņa sejas izteiksmes, šķita vienmēr tiecamies kaut ko saskatīt bezgalīgās tālēs un neredzam nekā tuvākajā desmit jūdžu apkaimē, palika atbildi parādā.

—    Lūk, vīrs, — kapteinis teica, pievērsdamies daiļajām klausītājām un norādīdams ar savu kāsīti uz komandieri, — kas tik daudz pārdzīvojis kā retais no dzīvajiem; kas viens pats pārcietis vairāk nelaimes gadījumu nekā visi Jūrnieku hospitālī nokļuvušie kopā; kas jaunībā savu galvu apdauzījis gar tik daudzām sijām, stieņiem un bultām, ka to pietiktu, lai Četemjardā uzbūvētu veselu izpriecas jahtu, un kas tomēr tādā ceļā iemantojis savu gudrību, tā mana svēta pārliecība, jo otras tik gudras galvas neatradīsit ne uz jūras, ne sauszemes.

Pēc tikko manāmas elkoņu sakustēšanās varēja domāt, ka flegmatiskajam komandierim šis cildinājums tīri labi paticis, bet pēc viņa sejas, ja arī tā būtu atradusies tikpat lielā tālumā kā viņa skatiens, diezin vai skatītājs būtu vēl mazāk spējis nojaust, kas noliek viņa prātā.

—    Vecais draugs, — Bansbijs ierunājās pavisam negaidot un pieliecās, lai pavērtos lejup pa šķērssijas apakšu, — ko lēdijas dzers?

Kapteinis Katls, kura smalkjūtību aizvainoja šāds jautājums attieksmē pret Florensi, pavilka viedo vīru sānis un, kā likās, paskaidrodams viņam kaut ko pie auss, nokāpa līdzi lejā, kur tad, negribēdams apnicināt viesmīlību, arī neatteicās no malka degvīna, ko viedais vīrs, kā Florense ar Sjūzenu pa atvērto lūku noskatījās, ar mokām iespraucies starp koju un mazītiņu vara krāsniņu, ielēja mēriņā sev un draugam. Drīz viņi bija atkal atpakaļ uz klāja, un kapteinis Katls, priekā starodams par sava pasākuma veiksmi, vadīja Florensi uz karieti, bet Bansbijs ņēma savā apsardzībā mis Nipcri un vadīdams apskāva to ar zilā loča piedurknē tērpto roku (šai jaunajai lēdijai par tīrajām errastībām) — gluži kā tāds zils lācis.

Kapteinis Katls iesēdināja savu orākulu karietē un aiz pārmērīgas sajūsmas, ka tik laimīgi veicies un izdevies šo gaišprāti iedabūt īrētajos ratos, viņš nespēja savaldīties, nepašāvis bieži jo bieži pa lodziņu važoņa aizmugurē acis uz Florensi, ar smaidiem izrādīdams savu prieku un ar knipjiem sev pa pieri likdams viņai saprast, ka Bansbija smadzenes cītīgi strādā. Pa to laiku Bansbijs, kas vēl arvien turēja roku ap mis Niperes vidukli (viņa draugs kapteinis nebūt nebija pārvērtējis viņa mīkstsirdību), nemainīgi saglabāja savu cienīgo stāju un ne ar ko vairāk neizrādīja, ka būtu licies par viņu vai citu ko zinis.

Tēvocis Sols nu jau bija pārradies mājās un, sagaidījis viņus pie durvīm, tūlīt ieveda mazajā viesistabā, kura likās pavisam citāda kļuvusi pēc Voltera aizbraukšanas. Uz galda un visapkārt istabā bija izklātas gan jūras kartes, gan ģeogrāfijas kartes, uz kurām dziļi sagrauztais instrumentu meistars neskaitāmas reizes jau bija izsekojis pa jūrām pazudušā kuģa ceļu un uz kurām ar cirkuli, ko turēja vēl rokā, tikko kā bija mērījis, cik tālu tas būtu novērsies no kursa, ja būtu aiznests uz to vai citu vietu, pie tam centies sevi pārliecināt, ka jāpaiet vēl ilgam laikam, lai sāktu zust cerības.

—    Ja nu tas būtu aizdzīts tur, — tēvocis Sols prātoja, domīgi pētīdams karti, — bet nē, tas ir gandrīz neiespējami. Vai arī vētra to būtu aiznesusi tur, nē, arī to grūti iedomāties. Ja nu vēl pieļautu, ka tas mainījis kursu un tiktāl novērsies … bet tam es pat neuzdrošinos ticēt!

Ar šādiem saraustītiem minējumiem nabaga vecais tēvocis Sols pārceļoja priekšā izklāto karti un nevarēja tur atrast pietiekami lielu cerības iedvesošu punktu, uz kura uzlikt mazo cirkuļa smailīti.

Florense tūlīt nomanīja — grūti būtu bijis to neievērot —, ka ar veco vīru notikusi dīvaina, neizprotama pārvērtība, ka viņš, kaut bija vēl nemierīgāks un izklaidīgāks nekā parasti, briedināja sevī kādu stingru, savai būtībai pretrunīgu apņēmību, un tas Florensi ļoti mulsināja. Vienu brīdi viņai likās, ka tēvocis Sols pats neapjauš, ko runā, jo uz viņas nožēlu, ka, nesatikusi to no rīta, viņš pirmāk atbildēja, šis bijis nogājis pie viņas, bet turpat jau, likās, gribēja ņemt savus vārdus atpakaļ.

—    Jūs bijāt pie manis? — Florense vaicāja.

—    Šodien?

—    Jā, manu dārgo, jauno lēdij, — tēvocis Sols atteica, uzlūkodams viņu un pēc tam mulsi novērsdams skatienu. — Gribēju jūs redzēt pats savām acīm, dzirdēt jūs vēlreiz pats savām ausīm, pirms… — te viņš aprāvās.

—    Pirms? Pirms kā? — Florense vaicāja, uzlikdama roku viņam uz pleca.

—    Vai tad es teicu «pirms»? — vecais Sols brīnījās.

—    Nu, tādā gadījumā esmu gribējis teikt — pirms saņemam vēstis no mana mīļā zēna.

—    Jūs nejūtaties labi, — Florense līdzjūtīgi ieminējās. — Jums bijis tik daudz satraukumu. Man liekas, jūs neesat vesels.

—    Jūtos tik vesels, — vecais vīrs attrauca, sažņaugdams roku dūrē un izstiepdams to, lai viņa redz, — tik vesels un spēcīgs, ka cilvēks manos gados labāk nevar justies. Redziet! Tā netrīc. Vai tās īpašnieks nav spējīgs vēl parādīt tikpat daudz uzņēmības un izturības kā dažs labs jaunāks par viņu? Domāju — ir. Redzēsim.

Ne tik daudz viņa vārdi, kaut arī tie palika prātā, ka viņa izturēšanās atstāja uz Florensi tik smagu iespaidu, ka viņa to pašu brīdi būtu uzticējusi savas bažas kapteinim Katlam, ja kapteinis šo brīdi neizvēlējies, lai noskaidrotu lietas apstākļus, kur nepieciešami bija dzirdēt viedā Bansbija domas, un lai lūgtu šo autoritāti nākt klajā ar tām.

Bansbijs, kura acs arvien vēl vērās gaisā uz kādu punktu, kas varēja atrasties tā apmēram pusceļā starp Londonu un Greivzendu, reizes divi trīs pastiepa savu raupjo labo roku, tiekdamies, it kā iedvesmu meklēdams, apvīt to ap mis Niperes daiļo augumu, bet, tā kā šī jaunā meiča nepatikā bija aizvirzījusies galda otrā pusē, «Piesardzīgās Klāras» komandiera mīkstā sirds nerada atsaucību savām tieksmēm. Pēc vairākkārtīgiem šāda veida neveiksmīgiem mēģinājumiem komandieris beidzot ierunājās vai, pareizāk sakot, balss pati spontāni izlauzās un pilnīgi neatkarīgi no viņa, domāt, ka Bansbiju būtu kāds nīgrs gars apsēdis, sacīja:

—    Mans vārds — Džeks Bansbijs.

—    Kristīts viņš par Džonu, — kapteinis Katls ielīksmināts aizrādīja. — Klausieties nu!

—    Un ko es saku, — balss, brīdi padomājusi, turpināja, — pie tā es palieku.

Kapteinis, Florensi zem rokas turēdams, pamāja klausītājiem ar galvu, it kā gribēdams teikt: «Nu viņš izliks visu kā uz delnas. To jau es paredzēju un tāpēc viņu arī atvedu.»

—     Ko? — balss turpināja. — Kādēļ °e? Ja tā, vai nav vienalga? Kas varētu ko citu teikt? Neviens. Nu tad — turi ciet!

Aizprātojusies līdz šai vietai, balss apklusa un atpūtās. Tad tā runāja tālāk lēni un apdomīgi:

—    Vai es pielaižu, ka šilenais te «Dēls un mantinieks» nogājis dibenā, puikas? Iespējams. Vai es to saku? Ko? Ja škiperis izbrauc no Svētā Džordža kanāla un stūrē uz Daunsiem, kas tad atrodas tieši pretī? Gudvina smilšu sēklis *. Nav jau teikts, ka šim jādrāžas par vari tam virsū, bet uzsēsties var. Sie novērojumi tad liekami vērā. Tā vairs nav mana daja. Tātad — uz priekšu! Acis vaļā un labu laimi!

Līdz ar šiem vārdiem balss atstāja dibenistabiņu un izmetās ārā uz ielas, līdzi paķerdama arī «Piesardzīgās Klāras» komandieri, un pasteigdamās aizvadīja to atpakaļ uz kuģi, kur tas tūdaļ ielīda kajītē un atspirdzināja garu ar savu stundiņu snaudas.

Sī viedā vīra klausītāji, kam pašiem nācās iztulkot viņa gudrības izklāstu — saskaņā ar principu, kas bija Bansbija trijkāja * un varbūt arī daža laba cita orākula krēsla galvenā balsta kāja, — pārmija mulsus skatienus, kamēr Robs Slīpētājs, kas bija atļāvies sev nevainīgu nekautrību noskatīties un noklausīties pa jumta logu, pagalam apjucis klusi noslīdēja no jumta lejā. Toties kapteinis Katls, kam Bansbijs, tik spīdoši attaisnodams savu reputāciju un dodams tik nopietnus nonorādījumus, bija kļuvis — ja vispār tas bija vairs iespējams — par vēl lielākas apbrīnas objektu, ņēmās ieskaidrot, ka Bansbija vārdi neko citu nenozīmē kā vien drošu paļāvību, ka Bansbijam nav nekādu ļaunu nojautu un ka domas, kuras izteicis tāds virs, kuras dzimušas tik gudrā galvā kā viņējā, ir drošs cerības enkurs labā enkura izmešanas vietā. Florense centās sevi pārliecināt, ka kapteinim taisnība, bet Nipere, cieši sakrustojusī rokas, noliedzoši kratīja galvu un neuzticējās Bansbijam ne tik vēl kā misteram Pērčam.

Acīmredzot filozofs tēvoci Solu bija atstājis tai pašā stāvoklī, kādā to sastapis ienākot, jo viņš vēl arvien ar cirkuli rokā pārbraukāja krustu šķērsu ūdens pasauli, neatrazdams tajā vielas, kur tam apstāties. Kapteinis Katls, kam Florense, kamēr vecais vīrs bija nogrimis šais meklējumos, iečukstēja kaut ko ausī, uzlika savu smago roku draugam uz pleca.

—    Nu, kādu vaigu dzīve rāda, Sol Džils? — kapteinis sirsnīgi apvaicājās.

—     Tādu pabālu, Ned, — instrumentu meistars atbildēja. — Vēl nupat visu pēcpusdienu es kavējos atmiņās, atcerējos, ka tieši todien, kad mans zēns sāka strādāt Dombija firmā un, pārnācis vēlu mājās uz pusdienām, sēdēja tur, kur tu tagad stāvi, mēs runājām par vētrām un kuģu avārijām un es nekādi nevarēju viņu novirzīt no šī temata.

Sastapies ar FlOrenses acīm, kas tik saspringti un nopietni vēroja viņa seju, vecais vīrs aprāvās un pasmaidīja.

—     Sapurinies, vecais, draugs! — kapteinis mundri uzsauca. — Galvu augšā! Dzi, ko es tev teikšu, Sol Džils: aizvadījis Sirds Gaišumiņu sveiku un veselu mājās, — te kapteinis, pievērsdamies Florensei, noskūpstīja savu kāsīti, — es stūrēšu vēl atpakaļ un paņemšu tevi tauvā uz šīs svētītās dienas atlikušām stundiņām. Iegriezīsimies, kur nu padomāsim, un iebaudīsim kopā pusdienas, Sol.

—    Šodien nevarēs, Ned! — vecais vīrs, it kā satrūcies no šī priekšlikuma, strauji atbildēja. — Šodien ne. Nevaru!

—    Kāpēc nevari? — kapteinis, izbrīnā viņu uzlūkodams, vaicāja.

—     Man … man daudz darba. Tas ir, man daudz kas vēl jāpārdomā, jānokārto. Nevaru, Ned, patiešām. Es atkal gribu iziet no mājas un pabūt vienatnē, man daudz kas šodien ir apsverams un pārliekams prālā.

Kapteinis paskatījās uz instrumentu meistaru, paskatījās uz Florensi un no jauna uz instrumentu meistaru.

—    Nu tad rīt, — viņš pēdīgi lika priekšā.

—    Jā, jā. Rīt, — vecais vīrs teica. — Atminies mani rīt. Tātad rītdien.

—    Es būšu klāt agri, liec vērā, Sol Džils, — kapteinis brīdināja.

—    Labi, labi. No paša agra rīta. Bet nu paliec vesels, Ned Kati, un die’s lai tevi svētī!

Ar neparastu kaismi paspiedis kapteinim abas rokas, vecais vīrs pievērsās Florensei, cieši ieskāva viņas rokas savējās un pacēla pie lūpām, tad, dīvainas trauksmes pilns, ar skubu steidzās aizvadīt viņu uz karieti. Vispār viņš atstāja uz kapteini Katlu tādu iespaidu, ka kapteinis pakavējās brītiņu iepakaļ un piekodināja Robam, lai tas līdz citam rītam ir it sevišķi laipnīgs un uzmanīgs pret savu saimnieku, nostiprinādams šo rīkojumu ar tūlītēju šiliņa iemaksu skaidrā naudā un solījumu iedot vēl seši pensi nākamdien no rīta. Nokārtojis šo krietno darījumu, kapteinis Katls, kas uzskatīja sevi par Florenses īsteno un likumīgo miesassargu, dziļi apzinādamies savu atbildību, uzrāpās uz bukas un pavadīja viņu mājup. Atvadīdamies viņš apliecināja, ka turēsies pie Sola stingri un uzticīgi, un vēl lieku reizi noprasīja Sjūzenai Niperei, nevarēdams aizmirst viņas drosmīgos vārdus attiecībā uz misis Makstindžeri: «Ak tad jūs domājat, ka parādītu gan viņai?»

Kad abas atradās jau aiz vientulīgās mājas durvīm, kapteinis domās atkal aizklīda pie vecā instrumentu meistara, un sirds viņam kļuva nemierīga. Uz mājām tādā garastāvoklī prāts nenesās, viņš vēl pastaigājās pa ielu, nosoļodams pa to nezin cik reižu no viena gala līdz otram un, novilcinājis tā laiku līdz vakaram, paēda pusdienas Sitija kādā stūra mājas krodziņā ar ķīļveidīgu ēdamzāli, kur mēdza iegriezties ne viena vien spīdīga cepure. Kapteiņa galvenais nodoms bija aizsoļot, tumsai iestājoties, vēl līdz Sola Džilsa veikalam

un pavērties pa logu iekšā, ko viņš arī izdarīja. Durvis uz dibenistabu stāvēja vaļā, un varēja redzēt, ka viņa vecais draugs sēd pie galda un ar svarīgu sejas izteiksmi kaut ko cītīgi raksta, kamēr mazais Mičmanis, jau patvēries no nakts dzestruma pajumtē, noskatījās uz viņu no letes, zem kuras Robs Slīpētājs bija uzklājis sev guļasvietu un grasījās noslēgt veikalu. Pārliecinājies, ka koka jūrnieka valstībā valda miers, kapteinis uzņēma kursu uz Brigpleisu, nolemdams uzvilkt atkal enkuru citu rītu līdz ar gaismu.

24.NODAĻA MĪLOŠAS SIRDS VĒROJUMI UN PĀRDOMAS

Sers Bārnets Sketlss un lēdija Sketlsa — ļoti jauki ļaudis — apdzīvoja greznu vasarnīcu Fulemā, pašā Temzas krastā. Tā bija viena no apskaužamākajām rezidencēm pasaulē, kad izgadījās airēšanas sacīkstēm norist acu priekšā, taču citā laikā tā nebija pasargāta arī no mazām neērtībām, starp kurām varētu pieminēt to, ka lāgiem upe mēdza ieplūst viesistabā, tai pašā laikā pilnīgi pārplūdinot mauru un košuma krūmus pagalmā.

Sers Barnets Sketlss par savas personas diženumu atļāva spriest galvenokārt pēc antīkas zelta tabakdozes un smaga zīda kabatas drānas, kuru viņš prata varen impozanti izvilki: no kabatas, paplandīt kā karogu un izmantot ar abām rokām reizē. Sers Bārnets dzīvē par mērķi bija spraudis nemitīgi paplašināt savas pazīšanās loku. Kā smags ķermenis, iemests ūdenī, — šo salīdzinājumu nevajag uzskatīt par noniecinājumu tik cienījamam džentlmenim, — sers Bārnets, gluži dabiski, nevarēja citādi kā radīt ap sevi arvien plašumā ejošus lokus, ciktāl vien telpa to atļāva. Tāpat kā skaņa gaisā, kuras vibrācija, pēc kāda moderna, atjautīga filozofa teorijas, var nepārtraukti klīst pa bezgalīgo izplatījumu, nekas, izņemot morālā spēka apsīkumu, nespēja apturēt seru Bārnetu viņa pētnieciskajos ceļojumos sociālās sistēmas lokā.

Sers Bārnets lepojās ar to, ka sapazīstināja ļaudis savā starpā. Viņam tas palika pašas lietas labā, bet līdz ar to viņš sekmēja arī sava ilgotā mērķa sasniegšanu. Tā, piemēram, ja seram Bārnetam palaimējās notvert kādu sabiedrībā vēl neapslīpējušos personu vai kādu lauku džentlmeni un ievilināt savā viesmīlīgajā villā, tad otrā rītā pēc tā ierašanās sers Bārnets mēdza teikt: «Sakiet, godājamo ser, — vai jums būtu vēlēšanās ar kādu iepazīties? Ar ko jums labpatiktu satikties pie manis? Varbūt jūs interesē rakstnieki, gleznotāji vai tēlnieki, bet varbūt aktieri vai kādas citas mākslas pārstāvji?» Gadījās, ka, nabags, atbildēja apstiprinoši un minēja kādu, ar kuru seram Bārnetam personiska pazīšanās nebija tuvāka kā ar Ptolomeju Lielo. Sers Bārnets atteica, ka nekas nevarot būt vieglāk izdarāms, jo viņš to pazīstot ļoti labi, un tūdaļ steidzās pie šī minētā kāda, atstāja savu vizītkarti, uzrakstīja īsu zīmīti: «Godājamo ser . .. jūsu augstais stāvoklis vainojams … draugs, kas viesojas manās mājās, alkst… lēdija Sketlsa un es pats pievienojamies… ceram, ka — ģēnijs taču stāv pāri liekām ceremonijām — jūs paradīsit mums izcilo godu un iepriecināsit…» — un tā tālāk, un tā tālāk, un tā viņš ar vienu šāvienu nošāva divus zaķus.

Laizdams darbā tabakdozi un karogu, sers Bārnets Sketlss, kad atbrauca Florense, tūlīt pirmajā dienā vērsās arī pie viņas ar savu parasto apvaicāšanos. Kad Florense pateicās un atbildēja, ka viņai neesot sevišķas vēlēšanās ne ar vienu satikties, nav brīnums, ja viņa tobrīd, sirdij sažņaudzoties, iedomājās par nabaga pazudušo Volteru. Un, kad sers Bārnets Sketlss, neatlaidīgs savā laipnībā un pakalpībā, pārvaicāja: «Dārgā mis Dombija, vai tiešām jums neienāk prātā neviens, ar ko jūsu mījais papa — kad rakstāt, neaizmirstiet, lūdzu, pasveicināt viņu no manis un lēdijas Sketlsas — būtu gribējis, lai jūs iepazītos,» — nav tad brīnums, ja, atbildot noliedzoši, viņas nabaga galviņa noslīga lejup un balss ietrīcējās.

Sketlss juniors, kam kravate tagad bija vēl stingrāk iestīvināta, bet garastāvoklis vēl vairāk saplacis, brīvdienas pavadīja mājās, un, cik varēja nomanīt, savas cildenās mātes prasību — parādīt Florensei pienācīgu

uzmanību viņš pildīja sakostiem zobiem. Otra — vēl smagāka pārestība, pret kuru sacēlās jaunā Bārneta sirds, bija viesi — doktors un misis Blimbere, kuri bija ielūgti pasērst viņa vecāku pajumtē un kuriem, kā jaunais džentlmenis vairākkārt izteicās, viņš mīļuprāt novēlētu pavadīt brīvlaiku vai pašā ellē.

—     Nu, jūs taču minēsit kādu, doktor Blimber? — sers Bāmets Sketlss jautāja, pievērsdamies šim džentlmenim.

—     Jūs parādāt lielu laipnību, ser Bārnet, — doktors Blimbers atbildēja. — Bet, patiešām, grūti nosaukt kādu atsevišķu personu. Man patīkami iepazīties ar cilvēkiem vispār, ser Bārnet. Kā taču saka Terencijs: «Ikviens, kas ir dēla tēvs, interesē mani.»

—    Varbūt misis Blimberei būtu patīkami iepazīties ar kādu ievērojamu personu? — sers Bārnets ar galantu laipnību apvaicājās.

Misis Blimbere papurināja savu debeszilo aubi un ar saldu smaidu atbildēja, ka vienīgi, ja būtu iespēja iepazīstināt vinu vaigā ar Ciceronu, viņa nekautrētos apgrūtiijāt seru Bārnetu, bet, tā kā šādas iespējas neesot un viņa jau baudot sera Bārneta un viņa jaukās kundzes draudzību un kopā ar doktoru, savu laulāto draugu, arī viņu abu uzticību atLiecībā uz viņu mīļo dēlu — nepagāja nepamanīts, ka jaunais Bārnets te sarauca degunu, — tad vairāk viņai neesot ko lūgt.

Šādos apstākļos seram Bārnetam bija vien jāsamierinās pagaidām ar pašreizējo viesu pulku. Florense par to nopriecājās, jo viņai te bija kaut kas pētījams un izpētījams, un tas nedeva viņas sirdij miera un bija pārāk svarīgs un nozīmīgs, lai vēl par citu ko interesētos.

Šai villa viesojās arī vairāki bērni. Bērni, kuri bija tikpat brīvi un laimīgi ar saviem tēviem un mātēm kā tie rozīgie vaidziņi pretējā logā. Bērni, kuri savu mīlu neapslāpēja, bet atklāti izrādīja. Florense raudzīja uzminēt viņu noslēpumu, raudzīja izdibināt, kas tas īsti ir, kā viņai trūkst, kāda vienkārša māksla tiem zināma, bet viņai ne; un kā viņa varētu iemācīties no tiem parādīt tēvam, ka viņa mīl to, un izpelnīties pretmīlestību.

Dienām no vietas Florense uzmanīgi vēroja šos bērnus. Dažu labu burvīgu rītu viņa līdz ar žilbinošās saules lēktu atstāja gultu un, klaiņādama gar upes krastu, kamēr mājās vēl neviens nebija cēlies, noraudzījās uz logiem un domāja par viņiem, kas, ar maigu rūpību loloti un mīļoti, gulēja aiz tiem. Florense tad jutās vientuļāka nekā lielajā namā pilnīgā vientulība, un reizēm viņa domāja, ka tur viņai bijis labāk nekā te, ka mierīgāk ap sirdi būtu, nolienot klusumā nekā jaucoties barā ar sava vecuma bērniem un tomēr sajūtot, cik ļoti viņa atšķiras no tiem. Taču, paturēdama prātā savas studijas, kaut arī katra lappuse, ko atšķīra šai grūtajā grāmatā, lika viņas sirdij asiņot, Florense palika pie tiem un ar nenogurdināmu cerību centās iegūt zināšanas, pēc kurām tā ilgojās.

Ak, kā gan to iegūt! Kā uzzināt burvestības atslēgu! Te bija meitas, kurām, rītā ceļoties un vakarā apgulstoties, tēvu sirdis jau piederēja. Tām nebija jāpārvar atraidījums, nebija jābaidās auksta dzedruma, nebija jāizlīdzina izmisuma krunkas pierē. Kad atnāca rīts un logi atvērās cits pēc cita, kad rasa sāka nokrist no puķēm un zāles un sīkās kājiņas ņirbēt pa mauru, Florense, nolūkodamās jautrajās sejās, domāja: ko gan viņa var mācīties no šiem bērniem? Par vēlu viņai mācīties no tiem, jo tie ikviens drīkstēja tuvoties savam tēvam bez bailēm, pastiept lūpas un saņemt jau pretimsniedzošos skūpstu, apvīt rokas tētim ap kaklu, kad tas pieliecās, lai apmīļotu mazQ. Viņa taču nevar iesākt ar tādu pārdrošību. Ak, vai tas var būt, ka cerību paliek arvien mazāk un mazāk, lai gan viņa cenšas un mācās arvien vairāk un vairāk!

Viņa vēl labi atcerējās, ka pat tā vecā sieva, kura viņu, gluži mazu meitenīti, bija aplaupījusi, — kuras ārējais izskats, kuras būda un viss, ko tā runāja un darīja, bija iespiedies atmiņā dziļi un neizdzēšami, jo pārāk drausms bijis pārdzīvojums tik agrā bērnībā, — pat tā ar mīlestību bija runājusi par savu meitu un cik briesmīgi pat šī baismone bija brēkusi sāpēs par bezcerīgo atšķirtību no sava bērna. Bet viņas pašas māte, Florense atkal prātoja, to visu atcerēdamās, taču bija viņu ļoti mīlējusi. Un dažreiz, kad trauksmainās domas spēji atgriezās atpakaļ pie nepārkāpjamās plais.is starp viņu un tēvu, Florense sāka trīcēt un drebēt, un asaras lija pār vaigiem, iztēlojoties, ka māte vēl dzīvo un arī viņu vairs nemīl, tāpēc ka viņai, lūk, nav tā neizprotamā pievilcības spēka, kam, dabiski, būlu vajadzējis iekarot tēva labvēlību, taču no šūpuļa līdz pat šai dienai tas nebija noticis. Viņa zināja, ka šī iztēle apvaino mātes piemiņu, ka tā ir nepatiesa un nepamatota, un tomēr meitene tik ļoti gribēja attaisnot tēvu un atrast visu vainu sevī, ka viņa nespēja pretoties, kad domas kā melnas debesis mācās virsū.

Starp citiem viesiem drīz pēc Florenses ieradās kāda skaista meitene, gadus trīs četrus jaunāka par viņu, bārenīte, kopā ar savu krustmāti, sirmu lēdiju, kura bieži aprunajās ar Florensi, ļoti mīlēja klausīties (tas gan bija jāteic par visiem) vakaros Florenses dziedāšanu un vienmēr ar īstu mātes iejūtību mēdza sēdēt tad viņas tuvumā. Tās bija tikai divi dienas pavadījušas šai mājā, kad Florense, siltā rīta izvilināta dārza lapenē, caur zaru režģiem domīgi vērodama bērnu bariņu, kuri rotaļājās zālājā, un vīdama ziedus vainagā, ar ko rotāt galvu vienai no šī bariņa draiskulēm, visu lutinātai mīlulei,* izdzirda, ka šī lēdija ar savu krustmeitu, pastaigādamās pa ēnaino celiņu turpat tuvumā, sarunājas par viņu:

* — Krustmāt, vai Florense arī ir bārene, tāpat kā es? — meitenīte jautāja.

—    Nē, mīlulīt. Viņai nav mātes, bet tēvs viņai ir dzīvs.

—    Vai viņa valkā tagad sēras savas nabaga māmiņas piemiņai? — mazā aši uzprasīja.

—     Nē; vienīgā brālīša piemiņai.

—    Vai viņai nav vairāk brāļu?

—     Nav.

—    Māsas arī nav?

—    Nav.

—     Man viņas ļoli, ļoti žēl! — meitenīte noteica.

Tā kā drīz pēc tam viņas apstājās, lai noskatītos uz dažām laivām, un pa to laiku klusēja, Florense, kas, padzirdusi savu vārdu pieminam, bija piecēlusies un, savākusi kopā ziedus, gribēdama iet viņām pretī, lai zina, ka viņa atrodas dzirdamības robežās, tomēr apsēdās atkal un turpināja savu darbu, cerēdama, ka vairāk neko nenāksies dzirdēt, taču jau nākamā mirkli saruna atjaunojās.

—      Florense te ir visu mīlule, un viņa patiesi arī pelnī, ka viņu mīl, — meitene dedzīgi sacīja. — Kur viņas paps ir?

Pēc maza brītiņa krustmāte atbildēja, ka nezinot. Viņas balss noskaņa apstādināja Florensi, kas atkal bija pietrūkusies kājās, bet nu palika stāvam kā pienaglota, steigā paķerto vainadziņu un ziedus piespiedusi abām rokām pie krūtīm, lai tie neizkaisītos pa zemi.

—      Viņš taču ir tepat Anglijā, krustmāt? — bērns jautāja.

—    Laikam gan. Jā. Anglijā, to es skaidri zinu.

—    Vai viņš te ari kādreiz ir bijis?

—    Nedomāju vis. Nē, nav bijis.

—    Vai viņš tagad atbrauks Florensi apmeklēt?

—    Neticu.

—    Vai tad viņš ir klibs, akls vai slims, krustmāt?

Ziedi, ko Florense turēja pie krūtīm, sāka birt zemē,

kad viņa izdzirda šos izbrīnā un nesapratnē teiktos vārdus. Viņa spieda ziedus ciešāk sev klāt, un viņas seja noslīga pār tiem.

—      Kēte, — pēc otra neliela klusuma brīža lēdija sacīja, — es tev pastāstīšu visu taisnību par Florensi, tā kā es to esmu dzirdējusi un kā tas arī, bez šaubām, ir. Tikai tu nevienam ne vārda, mīlulīt, jo te varbūt nekas vēl nav zināms un tu izpļāpādama varētu nodarīt viņai lielas sāpes.

— Nekad to nedarīšu! — meitene izsaucās.

—      Es zinu, ka tu pratīsi klusēt, — lēdija sacīja. — Ko sev, to arī tev varu uzticēt. Redzi, Kēte, šķiet, ka Florenses tēvs par viņu maz liekas zinis, reti satiekas ar viņu, nekad, kopš viņa pasaulē, nav bijis mīļš un laipns pret viņu un tagad taisni vairās no viņas, necieš viņu savā tuvumā. Kā Florense tēvu mīlētu, ja vien viņš būtu atsaucīgs, bet viņš atraujas, lai gan meitene nav neko nogrēkojusi, tādēļ visiem, kam sirds krūtīs, viņa jāmīl un jāžēlo.

Ziedu nu nobira vēl vairāk zemē; tie, kas palika, bija mitri, bet ne jau rasas slacināti; un atkal viņas galva noslīga pār rokām, kas vēl sargāja atlikušos ziedus.

—     Nabaga Florense! Mīlā, labā Florense! — meitene izsaucās.

—     Vai tu nojaud, Kēte, kādēļ es tev to stāstīju? — lēdija vaicāja.

—     Lai es būtu mīļa un laba pret viņu un pacenstos viņu mazliet iepriecināt. Vai tādēļ, krustmāt?

—      Pa daļai, — lēdija sacīja, — bet ne gluži. Kaut arī viņa allaž rāda jautru seju, katram mīļi uzsmaida, ar prieku mums visiem steidz pakalpot un piedalās visās mūsu kopīgajās izpriecās, diezin vai viņa var justies īsti laimīga, — kā tev šķiet, Kēte?

—     Laikam nevar vis, — mazā atbildēja.

—     Un tu taču sapratīsi, — lēdija turpināja, — kāpēc, redzot diendienā bērnus, kuriem ir vecāki, kas tos mīl un lepojas ar tiem — kādu pašlaik te netrūkst —, viņai klusībā var sāpēt sirds?

—     Jā, mīļo krustmāt, — meitene atbildēja, — es to tīri labi saprotu. Nabaga Florense!

Puķes atkal cita aiz citas lidinājās lejup, un tās, kuras Florense vēl spieda pie krūtīm, trīcēja kā auksta vēja purinātas.

—      Kēte, bērns, — lēdija sacīja nopietnā, bet rāmā un glāsīgā balsī, kas uz Florensi, pašu pirmoreiz to dzirdot, bija atstājusi tik tīkamu iespaidu, — no visa šo jauno ļaužu pulka tu esi pati piemērotākā draudzene viņai, tu netīši viņu nesāpināsi, jo tev nav to nevilšo līdzekļu, kādi ir laimīgākajiem bērniem …

—     Nav neviena laimīgāka par mani, krustmāt! — meitene iesaucās, kā likās, apkampdama viņu.

—      … Kādi ir citiem bērniem, ar ko atgādināt viņai viņas nelaimi. Tāpēc man gribētos, lai tu censtos ar viņu sadraudzēties, jo vairāk tāpēc, ka tavs smagais zaudējums, kas — lai slavētas debesis, notika, pirms tu spēji sajust tā smagumu, — dod tev tiesības iegūt par draugu nabaga Florensi.

—      Bet es taču neesmu palikusi bez vecāku mīlestības, krustmāt, — meitene teica, — ar jums man tās nekad nav trūcis.

—     Lai nu kā, mīlulīt, — lēdija atteica, — katrā ziņā tavas bēdas ir vieglāk panesamas nekā Florenses, jo neviens bārenis visā pasaulē nevar justies tik pamests kā bērns, kam tēvs, dzīvs būdams, liedz savu mīlestību.

Ziedi bija izkaisījušies pa zemi kā gruži; tukšās rokas bija aizsegušas seju, un bārenīte Florense, sakumpusi pie zemes, raudāja ilgi un gauži.

Tomēr, uzticīga savai sirdij un stipra garā, Florense turējās pie sava labā nodoma, kā mirstošā māte turējās pie viņas tanī dienā, kad bija devusi dzīvību Polam. Tēvs jau nezināja, cik ļoti viņa to mīl. Lai arī cik ilgi būs jāgaida, lai cik gausi vilksies laiks, agri vai vēlu pienāks diena, kad viņas sirds atvērsies tēvam. Līdz tam laikam viņa uzmanīsies, lai ar kādu neapdomīgu vārdu vai skatienu vai nejaušu apstākļu izraisītu jūtu izvirdumu neapsūdzētu viņu un nedotu iemeslu slepenajiem čukstiem viņu nosodīt.

Pat satiksmē ar mazo sērdienīti, kurai viņa bija ļoti pieķērusies un kuru atminēties lika tik nozīmīgs atgadījums, viņa bija piesardzīga. Ja viņa pret to izturētos (tā Florense domāja) sirsnīgāk nekā pret citiem, viņa apstiprinātu — vienā sirdī katrā ziņā, ja ne vairākās — pārliecību, ka tēvs ir nežēlīgs un necilvēcīgs. Viņas pašas prieks te nebija vērā liekams. Noklausītā saruna mudināja nevis savas sāpes remdināt, bet saudzēt tēvu, un Florense to darīja — viņas sirds meklēja ceļu uz tēva sirdi.

To viņa darīja vienmēr. r Ja tika balsī lasīta kāda grāmata un tur stāstā bija notēlots kāds nelaipns tēvs, viņa baiļojās, ka tikai klausītāji tūlīt neiedomātos viņas tēvu. Tāpat, ja uzveda kādu ludziņu vai rādīja dzīvās bildes, vai īsināja laiku ar spēlēm un rotaļām. Tik daudz bija ieganstu uztraukties par viņu, ka bieži Florensei prāts tiecās braukt atpakaļ uz veco māju un dzīvot atkal klusi un mierīgi tās drūmo sienu aizvēnī. Cik nedaudzi no tiem, kas redzējuši smaidīgo Florensi viņas dzīves rītausmā, šo biklo, mazo skolas sarīkojumu karalieni, cik nedaudzi nojauta, kāda svētu rūpju nasta nospieda viņas sirdi! Cik nedaudzi no tiem, kas stinga viņas tēva ledainajā atmosfērā, noskārta, kāda kaudze kvēlojošu ogļu krājās pār viņa galvu!

Florense pacietīgi nodevās saviem vērojumiem un apcerei, un, tā kā šinī mājā sapulcētā jaunā paaudze nevarēja palīdzēt viņai atklāt tās nezināmās burvības noslēpumu, viņa bieži agri no rīta izgāja viena pati pastaigāt — pavērot nabadzīgo ļaužu bērnus. Taču izrādījās, ka arī tie bija pārāk tālu aizsteigušies viņai priekšā, lai no tiem ko mācītos. Tie sen jau bija nodrošinājuši sev vielu tēva mājās un nestāvēja ārpusē aiz aizbultētām durvīm, kā viņai bija jāstāv.

Florenses uzmanību tur saistīja kāds vīrs, kuru viņa daudzreiz bija redzējusi rīta agrumā jau pie darba un bieži kopā ar meiteni apmēram viņas gados, kura sēdēja turpat tuvumā. Tas bija nabadzīgs strādnieku cilvēks, acīmredzot bez noteiktas nodarbošanās: reizēm, kad ūdens upē bija nokrities, viņš klaiņāja pa krastmalu, izrakņādams no dūņām kaut kādus atlūžņus un sanesas; reizēm savas būdas priekšā rušinājās pa zemes ielāpiņu, no kura maz kas bija sagaidāms; reizēm knibinājās ap vecu, nožēlojamu laivu, kas piederēja viņam pašam, vai padarīja šādus tādus līdzīgus darbiņus saviem kaimiņiejn — kā nu kuro reizi pagadījās. Lai nu viņš strādāja tādu vai citādu darbu, meitene nekad nekā nedarīja, tikai sēdēja, kad bija pie viņa, vienaldzīga, nomākusies, ar garlaicību kaudamās.

Florense jau sen bija vēlējusies uzbildināt šo vīru, bet nekad nevarēja saņemties, jo nemanīja no viņa puses ne mazāko pretimnākšanu. Bet tad kādu rītu, kad viņai nejauši gadījās uziet tam virsū, iznākot pa taciņu caur apcirptu vītolu puduri akmeņainā, nogāzenā laukumiņā, kas atradās starp viņa mājokli un upi, kuras malā viņš tobrīd līkāja ap ugunskuru, ko sakūris, lai aizdrīvētu turpat līdzās uz mutes apgāzto laivu, viņš, padzirdis Florenses soļus, pacēla galvu un padeva viņai labrītu.

—     Labrīt, — Florense teica, pieiedama tuvāk, — jūs tik agri jau pie darba.

—     Es būtu laimīgs ik dienas vēl agrāk stāties pie darba, mis, ja tikai bijis darbs.

—     Vai tad darbu tik grūti dabūt? — Florense vaicāja.

—     Man ir grūti, — viņš atbildēja.

Florense pavērās uz meiteni, kas sēdēja sarāvusies, elkoņus uz ceļiem un zodu plaukstās atbalstījusi, un jautāja:

—     Vai tā jūsu meita?

Viņš aši pacēla galvu un, mirdzošām acīm paskatījies uz meiteni, pamāja lai ar galvu un atteica: — Jā. — Florense arī paskatījās turp un mīlīgi sveicināja to. Meitene atmurdēja kaul ko īgni un nelabprāt.

—       Vai viņai arī jāmeklē darbs? — Florense apvaicājās.

Tēvs pakratīja galvu.

—     Nē, mis, — viņš teica, — es strādāju par abiem.

—       Vai tad jūs ģimenē esat tikai divi vien? — Florense vēl painteresējās.

—       Divi vien, — tēvs atbildēja. — Viņas māte nu jau būs desmit gadu kā mirusi. Marta! (Viņš atkal pacēla galvu un uzsvilpa tai.) Vai nevēlies parunāt ar šo jauno, daiļo lēdiju?

Meitene nepatikā paraustīja uzrauktos plecus un aizgrieza galvu prom. Neglīta, kroplīga, īdzīga, neuzvedīga, skrandaina, netīra, — bet mīļota! Jā, mīļota! Florense redzēja, ar kādām acīm tēvs uzlūkoja savu meitu, un atminējās acis, ķuras nekad tā neraudzījās.

—       Šodien viņa laikam jūtas atkal sliktāk, mana nabaga meitene, — tēvs sacīja, apstādamies darbā un nolūkodamies uz savu nepievilcīgo bērnu ar līdzcietību, kas šķita jo dziļāka sava skarbā bikluma dēļ.

—     Vai viņa slima? — Florense ievaicājās.

Vīrs smagi nopūtās.

—       Šaubos, vai piecas īsas dieniņas mana Marta ir jutusies pilnīgi vesela tikpat daudz garos gados, — viņš atbildēja, arvien vēl acu nenovērsdams no tās.

—       Zin', vairāk būs gan to gadiņu, Džon, — iemeta kaimiņš, kas bija nonācis lejā viņam palīdzēt.

—       Vairāk, tu saki? — Džons atsaucās, atstumdams cepuri pakausī un pārvilkdams roku pār pieri. — Iespējams. Bezgala ilgs laiks jau gan pagājis.

—       Un jo dienas jo vairāk tu esi viņu lutinājis un viņai izdabājis, līdz tā kļuvusi par nastu sev un citiem.

—       Man ne, — tēvs atteica, ķerdamies atkal pie darba. — Man ne.

Florense saprata — kas lai to labāk būtu sapratis? —, cik patiesi viņa vārdi. Viņa paspēra dažus solus viņam tuvāk un labprāt būtu noglaudījusi viņa raupjo roku un pateikusies viņam par sirsnīgo pieķeršanos nožēlojamam radījumam, uz kuru viņš nolūkojās pavisam citādām acīm nekā pārējie ļaudis.

—     Kas tad palutinās manu nabaga meiteniņu — ja grib to par lutināšanu saukt —, ja ne es? — tēvs noteica.

—     Labi jau, labi, — kaimiņš sacīja. — Ar saprātu, Džon. Bet tu! Tu atrauj sev, lai dotu viņai. Tu saisti sev kājas un rokas viņas dēļ. Tu izposti savu dzīvi viņas dēļ. Un kāda viņai bēda! Tu taču nedomā, ka viņa to saprot!

Tēvs atkal pacēla galvu un uzsvilpa viņai. Marta, kā pirmāk, tikai nepacietīgi paraustīja plecus, taču viņš bija priecīgs un laimīgs.

—      Vienīgi tādēļ, mis, — kaimiņš sacīja ar smaidu uz lūpām, un šai smaidā slēpās dziļāka līdzjūtība nekā viņa vārdos, — vienīgi, lai to dabūtu redzēt, viņš meiteni noizlaiž no acīm.

—      Tādēļ, ka pienāks reiz diena, un tā nāk jau ar pasteigšanu, — tēvs ierunājās, zemu nolīkdams pār savu darbu, — kad gribēdams ir tik neredzēsi no sava nelaimīgā bērna — ne pirkstiņu redzēsi paraustāmies, ne matiņu paplivināmies, — tad jau miroņiem būtu jāceļas augšā.

Florense paklusām nolika uz laivas dibena blakus viņa rokai drusku naudas un atvadījās.

Un tagad Florense sāka prātot, kā tad būtu, ja viņa saslimtu, ja viņa vārgtu tāpat kā mīļais brālītis, — vai tad tēvs uzzinātu, kā viņa to mīlējusi; vai viņa kļūtu tam mīļāka; vai tas pienāktu pie gultas, kad viņa gulētu vārga, miglainu skatienu, un slēgtu savās rokās, un izdzēstu no atmiņas visu, kas bijis pagātnē? Vai viņš, ja apstākļi tā būtu mainījušies, piedotu tai, ka nav spējusi atvērt viņam savu bērna sirdi, vai piedotu tā, lai viegli būtu izstāstīt, ar kādām jūtām tā izgājusi no viņa istabas tanī naktī; ko bija gribējusi viņam teikt, ja drosmes būtu pieticis, un kā tā vēlāk pūlējusies atrast ceļu, kura nav zinājusi agrajā bērnībā?

Jā, viņa domāja, ja viņai draudētu nāve, tēvs atmaigtu. Viņa domāja: ja viņa gulētu mierīga, nāvei nepretodamās, tajā gultā, ap kuru vēl vēdījās atmiņas par viņa dārgo puisīti, tēvs neizturētu sāpīgā dūriena sirdī un teiktu: «Mīļā Florense, dzīvo manis dēļ, un mīlēsim viens otru, kā būtu sendienas jau varējuši mīlēt, un būsim tik laimīgi, cik laimīgi būtu varējuši būt visus šos garos gadus!» Viņa domāja: ja viņa dzirdētu šos vārdus no tēva mutes un būtu apvijusi savas rokas viņam ap kaklu, viņa spētu ar smaidu atbildēt: «Par vēlu visam, izņemot šo mirkli. Nekad es nevarētu būt vēl laimīgāka, mīļo tēt!» — un aiziet no tēva, viņu svētīdama.

Florensei atmiņā iegūlušais zelta ūdens uz sienas šādu pārdomu gaismā tēlojās kā straume, kas traucas uz miera vietu, uz turieni, kur, rokās saķērušies, gaidīja mīļie, kas agrāk jau aizgājuši; un bieži, nolūkodamās uz tumšo upi, kas murdēja viņai pie kājām, viņa domāja ar baisu izbrīnu, bet ne bailēm, par to upi, kura, kā brālītis tik bieži mēdza teikt, nesot viņu projām.

Vēl tēvs ar savu slimo meitu nebija Florensei izgājuši no prāta, un nebija jau arī ne pilna nedēļa apritējusi, kopš ar tiem satikās, kad sers Bārnets ar kundzi kādā pēcpusdienā bija padomājuši iet pastaigāties un aicināja Florensi viņiem pievienoties. Tā kā Florense uz vietas bija gatava gājēja, lēdija Sketlsa, saprotams, izvilka līdzi arī jauno Bārpetu. Jo lēdijai Sketlsai nebija lielāka prieka kā redzēt savu vecāko dēlu ar Florensi pie sāniem.

Bārnets, ja gribam būt atklāti, likās esam pilnīgi pretējos ieskatos šinī jautājumā un šādos gadījumos aizvien mēdza dzirdami, gan ne visai saprotami izmest pa nievīgam vārdam par kaut kādu tur «skuķu varzu». Bet, tā kā maigā, lēnīgā Florense nebija tik viegli sakaitināma, viņai parasti jau pēc pāris minūtēm izdevās samierināt jauno džentlmeni ar viņa likteni, un tad viņi turpināja pastaigu itin draudzīgā saskaņā, bet lēdija Sketlsa un sers Bārnets, bezgala apmierināti un aplaimoti, soļoja tiem nopakaļis.

Uz mata tā viss norisa arī minētajā pēcpusdienā, un Florense jau gandrīz bija apklusinājusi Sketlsa juniora

sūkstīšanos, kad kāds džentlmenis, cieši uz viņiem noskatīdamies, pajāja garām, tad pievilka pavadu, pagrieza zirgu atpakaļ un, cepuri rokā pacēlis, jāja viņiem pretī.

Sevišķi vērīgi džentlmenis bija noskatījies uz Florensi, un, kad mazā sabiedrība apstājās, viņam atpakaļ jājot, viņš vispirms palocījās Florensei un tad tikai sveicināja seru Bārnetu un viņa kundzi. Florense neatcerējās to kādreiz redzējusi, bet instinktīvi nodrebēja, viņam tuvojoties, un atrāvās atpakaļ.

—     Mans zirgs ir rāms, esiet droši, — džentlmenis teica.

Ne jau zirgs, bet kaut kas džentlmenī pašā — Florense nevarētu pateikt, kas īsti, — lika viņai kā dzeltai atsprāgt atpakaļ.

—      Man laikam ir gods runāt ar mis Dombiju, vai ne tā? — džentlmenis sacīja ar vispieglaimīgāko smaidu.

Kad Florense palocīja galvu, viņš piebilda:

—     Mans vārds — Kārkers. Maz ticams, ka mis Dombija mčTni atcerētos citādi kā vārda pēc. Kārkers.

Florense, trīsēdama kā salā, kaut diena bija karsta, iepazīstināja viņu ar savu viesmīlīgo namatēvu un namamāti, kuri sasveicinājās ar viņu sevišķi laipni.

—     Tūkstošreiz lūdzu piedošanu, — misters Kārkers sacīja, — bet es rīt no rīta braucu pie mistera Dombija uz Lemingtonu un, ja mis Dombijai labpatiktu man uzticēt kādu uzdevumu, vai man vēl jāsaka, cik bezgala laimīgs es jutīšos.

Tā kā seram Bārnetam tūlīt iešāvās prātā doma, ka Florense ļoti vēlēsies uzrakstīt tēvam vēstuli, viņš ierosināja griezties atpakaļ uz mājām un ielūdza misteru Kārkeru paēst kopā ar viņiem pusdienas tāpat jātnieka tērpā. Misters Kārkers, kā par nelaimi, bija jau ielūgts citur uz pusdienām, tomēr, ja mis Dombija vēlētos rakstīt, nekas viņam nesagādātu lielāku prieku kā pavadīt viņus uz mājām un kā viņas uzticamam kalpam gaidīt, cik vien ilgi viņai labpatiktu. Kad viņš to runāja, savilcis lūpas visplatākajā smaidā, un pieliecās viņai pavisam tuvu,. lai paglaudītu zirgam kaklu, Florense, saslapdama viņa skatienu, drīzāk redzēja nekā dzirdēja viņu sakām: «Par kuģi nav nekādu ziņu!»

Apmulsusi, izbijusies, vairīdamās viņa un nebūdama pat pārliecināta, vai viņš teicis šos vārdus, jo likās, ka viņš tos neizrunāja, bet kaut kādā dīvainā veidā parādīja viņai tos savā smaidā, Florense dziestošā balsī atbildēja, šī esot viņam ļoti pateicīga, bet viņa nerakstīšot, viņai neesot nekā ko teikt.

—     Kā, nekāda uzdevuma man, mis Dombija? — zobainais džentlmenis brīnījās.

—     Nekāda, — Florense teica, — tikai… tikai mīļi pasveiciniet no manis, lūdzu.

Lai cik arī satraukta, samulsināta bija Florense, viņa pacēla acis, kuru žēlais, izteiksmīgais skatiens nepārprotami lūdza misteru Kārkeru, ja viņam ir zināms, — protams, viņam bija zināms, — ka tas būtu pavisam kas neparasts, ja viņa ar tēvu apmainītos jebkādām ziņām, un kur nu vēl šādā ceļā, — lai viņš ir žēlīgs un saudzē viņu.

Misters Kārkers pasmaidīja, dziļi palocījās un, apsolījis no sera Bārneta un lēdijas Sketlsas aizvest sirsnīgus sveicienus, atvadījās un aizjāja, atstādams vislabāko iespaidu uz laulāto pāri. Florensi pēc tam sāka kratīt tādi drebuļi, ka sers Bārnets, balstīdamies uz izplatītu tautas ticējumu, domāja, ka pašlaik kāds iet pāri viņas kapa vietai. Misters Kārkers, pagriezdamies tai brīdī ap stūri, atskatījās ^atpakaļ, palocījās vēl un pazuda no acīm, it kā tieši šai nolūkā jādams uz kapsētu.

25.NODAĻA DĪVAINAS VĒSTIS PAR TĒVOCI SOLU

kapteinis Katls, kaut nebija nekāds miega pūznis, tomēr nepamodās visai agri nākamrīt, pēc tam kad iepriekšējā vakarā pa veikala logu bija redzējis Solu Džilsu viesistabā rakstām, Mičmani uz letes un Robu Slīpētāju taisām guļas vietu zem tās, bet, kad pulkstenis nosita seši, viņš pacēlās uz elkoņa un parlaida skatienu visapkārt savam kambarītim. Kapteiņa acīm, varēja domāt, nācās pildīt stingru dienestu, ja viņš vienmēr mozdamies tās iepleta tik platas kā šinī rītā, un saņemt smiekla atalgojumu, ja viņš parasti kaut vai pustik sirdīgi tās berzēja. Taču atgadījums bija ārkārtējs, jo Robs Slīpētājs tik tiešām nekad nebija stāvējis kapteiņa Katla guļamistabas durvīs, bet tagad viņš tur stāvēja, smagi pūzdams un blenzdams uz kapteini, sakarsis, izpūris, domāt, tikko no gultas izlīdis, kas vērta svešādu kā sejas krāsu, tā izteiksmi.

—     Hei! — kapteinis ierēcās. — Kas ta nu lēcies?

Nepaguva Robs vēl vārdu izstomīt, kad kapteinis

jau vienā lēcienā bija ārā no gultas un uzspieda plaukstu zēnam uz mutes.

—     Stop, draugs mīļais, — kapteinis teica, — pagaidām ne vārda!

Kad aizliegums bija izteikts, kapteinis, pagalam samulsis, izbīdīja zēnu lēnītēm otrā istabā; mazu brīdi

pabijis ari pats projām, atgriezās jau zilajā uzvalkā. Pacēlis roku par zīmi, ka aizliegums nav vēl atcelts, kapteinis Katls piegāja pie bufetes, ielēja sev glāzīti sīvā, tādu pašu mēriņu pasniedza ari ziņas nesējam. Tad kapteinis Katls nostājās kaktā pie pašas sienas, it kā laikus parūpēdamies par drošu balstu, lai gadījumā tas, ko viņam nāksies dzirdēt, nenogāztu viņu augšupēdu, un, iztukšojis glāzīti, acīm urbdamies vēstnesī tik nobālušu vaigu, cik vien viņa vaigs spēja nobālēt, deva tam pavēli «pacelt enkuru».

—     Vai tas nozīmē, lai es stāstu, kaptein? — Robs, pārbrīnījies par šiem piesardzības soļiem, vaicāja.

—     Nu ka, — kapteinis atsvieda.

—     Labs i', ser, — Robs teica, — daudz neko es nevarēšu vis izstāstīt. Bet paraugiet šito!

Robs parādīja atslēgu saišķi.

Kapteinis stīvām acīm noskatījās uz to, palika savā vietā, un viņa pētījošais skatiens pievērsās vēstnesim.

—     Un paraugiet šiten to! — Robs turpināja.

Zēns parādīja aizzīmogotu paciņu, uz kuru kapteinis noskatījās tikpat vērīgi kā uz atslēgām.

—            Kad es šorītās pamodos, kaptein, — Robs stāstīja,

—     tas varēja būt tā ceturksni pēc pieciem, es atradu šitās mantas uz sava spilvena. Bods durvis neaizslēgtas, aizšaujamais nost, un misters Džilss — prom.

—     Prom? — kapteinis ierēcās.

—     Aizlaidies, ser, — Robs atteica.

Kapteiņa balss bija tik baismīga un viņš ar tādu niknumu triecās no kakta klupt zēnam virsū, ka tas atsprāga otrā kaklā, stiepdams kā vairogu viņam pretī atslēgas un paciņu.

—     Kapteinim Katlam, ser, — Robs brēca, — stāv rakstīts ij uz atslēgām, ij uz paciņas. Svēts goda vārds, vairāk es par to nekā nezinu. Lai man galvu noņem, ja es vēl ko zinu! Varenīgu robu iegriež puikam, kad tas nule tik ieticis robā, — nelaimīgais Slīpētājs knukstēja, ar aproci seju trīdams, — saimnieks aizlaižas lapās ar visu puikas vietu un tam vēl uzkrauj vainu par to!

Uz tādu skundēšanos Robu pamudinaja kapteiņa Katla urbīgais skatiens, pareizāk — dusmās zibošais skatiens, pilns aizdomu, pārmetumu un draudu. Paņēmis pretī stiepto paciņu, kapteinis to attaisīja vaļā un izlasīja sekojošo:

—      «Manu dārgo Ned Kati, pievienoju vēstulei savu pēdējo gribu …» — kapteinis pāršķīra lapu vēstulē, un atkal neuzticība uzplaiksnīja viņa acīs, — «un testamentu . ..» Kur testaments? — kapteinis uzprasīja, bez apdomāšanās apvainodams nelaimes putnu Slīpētāju. — Kur tu to iegrūdi, kundziņ?

—            Neesmu tā nemaz redzējis, — Robs pinkšķēja.

—     Nevajag turēt aizdomās godīgu puiku, kaptein. Es tam testamentam pirksta neesmu piedūris.

Kapteinis Katls nogrozīja galvu, likdams saprast, ka atbildība par to kādam taču jāuzņemas, un svinīgi lasīja tālāk:

—      «… kuru glabā neatvērtu, kamēr aptek gads vai kamēr saņem drošas ziņas par manu mīļo Volteru, kas arī tev, Ned, es zinu, ir tuvs un dārgs.» — Kapteinis apklusa un siltu jūtu uzplūdā šūpoja galvu; tad, lai galīgi nezaudētu savu cieņu šai grūtajā situācijā, apveltīja Slīpētāju bargiem jo bargiem mirkļiem. — «Ja tu par mani nekā vairs nedzirdēsi vai nekad vairs neredzēsi mani, Ned, tad piemini vecu draugu, kā es pieminēšu tevi līdz mūža vakaram, — ar mīlestību un saglabā Volteram, vismaz kamēr aptek manis norādītais laiks, vecajā mājā siltu pavardu. Parādu nav; aizņēmums no Dombija firmas ir atmaksāts. Nosūtu tev pie viena arī visas savas atslēgas. Turi visu klusībā un netaujā pēc manis, veltīgas pūles. Tā, tas nu būtu viss, dārgo Ned, no tava uzticamā drauga, Solomona Džilsa.» — Kapteinis ievilka dziju elpu un tad izlasīja vēl piezīmi apakšā: «Par zēnu Robu, kā jau tev stāstīju, Dombija firma deva labu atsauksmi. Ja visam pārējam lemts nonākt zem āmura, parūpējies, Ned, par mazo Mičmani.»

Lai nākamajām paaudzēm dotu kaut vai tikai aptuvenu priekšstatu par kapteiņa izturēšanos un izdarībām, kā viņš, tiku tikām izgrozījis vēstuli uz vienu pusi, uz otru un reižu divdesmit pārlasījis to, apsēdās krēslā un viens savās domās noturēja kara tiesu par notikušo, — tad būtu vajadzīga visu to lielo vīru apvienota ģenialitāte, kuri, noniecinādami savu nelaimīgo laikmetu, nolēmuši runāt nākamajām audzēm, taču palikuši nedzirdēti. No sākuma kapteinis bija par daudz satraukts un apjucis, lai spētu vēl par ko citu kā vien vēstuli domāt, bet arī vēlāk, kad domas jau sāka novirzīties uz dažnedažādiem blakus apstākjiem, tās itin mierīgi būtu varējušas apcerēt to pašu iepriekšējo tematu, jo nekādas skaidrības šie blakus apstākļi tajās neienesa. Savā pašreizējā garastāvoklī kapteinis Katls, kura tiesas priekšā stāvēja Slīpētājs un vairāk neviens, sajuta lielu atvieglojumu, izlemdams, ka Slīpētājs ir un paliek aizdomās turams subjekts; un tas tik gaiši atspoguļojās kapteiņa sejā, ka Robs spruka protestēt.

—      Nē, kapteini — Slīpētājs iesaucās. — Nesaprotu, kā jūs tā varat! Ko es tādu esmu nodarījis, ka tā rēgājaties uz mani?

—     Puišel, nebļauj, kamēr tevi neviens neaiztiek, — kapteinis teica. — Un vispār, darījis ko vai nedarījis, nenodod pats sevi.

—     Ne es ko darījis, un nekā es sevi nenododu, kaptein, — Robs attrauca.

—     Nu tad savaldies un rāmu garu! — kapteinis stingri noteica.

Dziļi izjuzdams atbildību, kāda tam uzlikta, un nepieciešamību izdibināt līdz pamatu pamatiem šo noslēpumaino notikumu, kā tas arī pieklājās ar notikumu saistīto personu tuvam djaugam, kapteinis Katls nolēma izpētīt vispirms nolikuma vietu un doties turp tūlīt reizē ar Slīpētāju. Uzskatīdams šo puisi šimbrīžam par areslētu, kapteinis brīdi svārstījās, vai nebūtu lietderīgi uzliki tam roku dzelžus vai savažot kājas ap potītēm, vai piekarināt kādu smagumu pie stilbiem, taču, nebūdams drošs, vai tada rīcība būtu likumīga, kapteinis izšķīrās par to, ka ejot visu ceļu turēs Robu tikai pie pleca un, ja sāks pretoties, noliks gar zemi.

Taču Slīpētājs neizrādīja nekādu pretestību un tātad nosoļoja līdz instrumentu meistara mājai bez jebkādas stingrākas ietekmēšanas. Tā kā aizvirtņi vēl nebija noņemli, tad vispapriekš kapteinis parūpējās, lai veikals tiktu atvērts, un, kad telpā ielija dienas gaisma, viņš ar tās palīdzību uzsāka tālāku izmeklēšanu.

Vispirms kapteinis kā svinīga tribunāla priekšsēdētājs, kāds viņš sevī jutās, nosēdās uz krēsla veikala vidū un lika Robam nogulties viņa guļas vielā zem letes, parādīt, kur tieši viņš atradis atslēgas un paciņu, kad atmodies, kādā stāvoklī viņš atradis durvis, kad gājis tās atvērt, kā viņš meties skriet uz Brigpleisu, — piesardzīgi brīdinot, lai, pēdējo skatu atdarinot, nepārkāpj slieksni, un tā tālāk līdz galam. Kad tas viss vairākkārt bija nodemonstrēts, kapteinis nogrozīja galvu un likās domājam, ka nekas labs nav sagaidāms.

Pēc tam kapteinis, ieņēmies kaut kādu neskaidru domu prātā atrast līķi, uzsāka visas mājas pamatīgu pārmeklēšanu; ar aizdegtu sveci taustīdamies izlodāja pagraba telpas, ār kāsīti grūzdams durvis vaļā, neganti apdauzīdams galvu gar sijām un aplipinādamies visgarām ar zirnekļu tīkliem. Uzkāpuši augšā vecā vīra guļamistabā, viņi konstatēja, ka tas iepriekšējā naktī nav nemaz kārtīgi gulējis, tikai atlicies tāpat uz neatsegtas gultas, par ko varēja pārliecināties pēc vēl skaidri redzama auguma ieguluma.

—      NJan liekas, kaptein, — Robs sacīja, pārlaizdams acis visapkārt istabai, — ka misters Džilss, tik bieži iedams un nākdams šitais pēdējās dienās, būs tādas sīkākas lietiņas aizvācis, pa vienai vien, lai uzreiz neduras acīs.

—     Hm! — kapteinis noslēpumaini norūca. — Kāpēc tev tā liekas, puis?

—             Nu tāpēc, — Robs atteica, skatīdamies apkārt,

—      ka es neredzu vairs viņa bārdas dzenamo daiktu. Sukas ar neredz nekur. Kreklu ar nav, kaptein. Kurpju ar nav.

Kamēr Robs uzskaitīja visus šos priekšmetus, kapteinis Katls sevišķi vērīgu aci pameta uz katram atbilstošo sektoru Slīpētāja augumā, sak, vai nepamanīs, ka tas nesen ticis lietots, vai, kas zina, pašlaik vēl atrodas lietošanā. Taču Robam pagaidām nenācās skūties, suka, protams, arī nebija darbā laista, un drēbes, kas mugurā, viņš bija jau ilgu laiku valkājis — tur nu pārskatīšanās nevarēja notikt.

—           Bet tagad tu varētu pateikt man, nenododot pats sevi, — kapteinis sacīja, — kurā stundā viņš aizpeldēja? Dzirdi?

—     Nu, es domāju, kaptein, — Robs atbildēja, — tas varēja būt drīz pēc tam, kad es sāku krākt.

—     Cikos tas bija? — kapteinis noprasīja, nolēmis katrā ziņā noskaidrot, tieši kurā stundā tas noticis.

—     Kā ta es to varu pateikt, kaptein, — Robs atbildēja. — Zinu tikai, ka no sākas es gulu kā sists, bet uz rīta pusi man caurāks miegs; un, ja misters Džilss būtu gājis cauri veikalam tā ap gaismas apakšu, kauču uz pirkstgaliem, es noteikti būtu dzirdējis, ja ne vairāk, vismaz duru aizvēršanu.

Ar skaidru galvu apsvēris šos pierādījumus, kapteinis Katls sāka pieļaut domu, ka instrumentu meistars ir pazudis no brīva prāta. Pie šāda loģiska slēdziena nākt palīdzēja viņam pašam adresētā vēstule, kas ar to vien jau, ka bija neapšaubāmi paša vecā vīra roku rakstīta, bez lielas gudrošanas, likās, skaidri norādīja, ka viņš no brīva prāta rīkojies aiziet un aizgājis arī. Nākamais apsveramais punkts nu kapteinim bija: kādu ceļu gājis un kāpēc? Bet, tā kā viņš neredzēja nekādas iespējas atrisināt pirmo jautājumu, tad visas domas koncentrējās ap otro.

Atceroties vecā vīra savādo izturēšanos un pārlieku trauksmaino, sirsnīgo atvadīšanos — neizskaidrojamu toreiz, bet pilnīgi saprotamu tagad —, kapteini pārņēma baiga nojauta, ka Džilss aiz lielām bēdām un žēlabām pēc Voltera būs izdarījis pašnāvību. Tā kā viņš neprata dzīvei piemēroties un cīnīties ar tās likstām, kā to vairākkārt pats bija apgalvojis, un, tā kā mūžīgā nedrošības sajūta un nepiepildītās cerības neapšaubāmi bija satricinājušas viņa garu, tad šāds minējums nebija uzskatāms ne par kādu spēji uzplūdušu, ļaunu nojautu, bet par ticamu tiešamību.

Parādu viņam nebija, par savu personas neaizskaramību vai īpašuma apķīlāšanu nebija jābaidās, — kas cits, ja ne šāds prāta aptumsums, varēja viņu izdzīt no mājas vienu un slepeni? Ja tur kādi apģērba gabali paņemti līdzi — vai vēl paņemti, pat tas nebija skaidri zināms —, tad viņš to būs darījis, kapteinis prātoja, lai nesāk pēc viņa taujāt, lai novērstu uzmanību no viņa patiesā likteņa vai nomierinātu prātus tam, kas pašreiz apsver šīs iespējamības. Tāds bija, vienkāršos vārdos īsi saņemts, kapteiņa Katla prātojumu gala rezultāts un to būtība, kuri paņēma krietnu laiku, kamēr līdz šim punktam nokļuva, un bija tikpat saraustīti un juceklīgi, kādi mēdz būt dažā labā atklātā apspriedē.

Galīgi nomākts un izmisis, kapteinis Katls ieskatīja par taisnīgu rīcību atbrīvot Robu no aresta, ko bija tam piespriedis, un palaist viņu uz brīvām kājām, tomēr no zināmas uzraudzības, kas neskartu tā godu, viņš nedomāja pavisam atteikties. Sarunājis no māklera Broglija cilvēku, kas paliek veikalā pa viņu prombūtnes laiku, kapteinis kopā ar Robu devās bēdīgās gaitās — meklēt Solomona Džilsa mirstīgās atliekas.

Neviens policijas iecirknis, neviens morgs, ne darba nams galvaspilsētā nepaglābās no cietās, spīdīgās cepures apmeklējumiem. Gar piestātnēm, starp kuģiem krastmalā, augšup gar upi, lejup gar upi, te šur, te tur, visur tā spīgufoja, kur laužu bija biezāks, — kā spēkavīra bruņu cepure varoņteiku apdziedātā kaujā. Veselu nēdēju kapteinis lasīja visās avīzēs un izkārtos sludinājumos paziņojumus par visiem atrastiem un pazudušiem cilvēkiem un jebkurā dienas stundā devās cejā, lai sazīmētu Solomonu Džilsu nabaga jaunajos kuģa zēnos, kuri pārvēlušies pāri bortam, vai slaidajos, melnbārdainajos ārzemniekos, kuri ierijuši indi, — «lai būtu īsten drošs», kapteinis Katls teica, «ka tas viņš nava». Skaidrs, ka tas nekad nebija viņš, un lāga vīram kapteinim cila apmierinājuma arī nebija.

Pēdīgi kapteinis Katls, redzēdams, cik bezcerīga visa šī meklēšana, atmeta tai ar roku un sāka apsvērt, kas būtu tālāk darāms. Vairākkārt vēl pārlasījis nabaga drauga vēstuli, viņš saprata, ka svarīgākais no viņam uzliktajiem pienākumiem ir «saglabāt Volteram siltu pavardu vecajās mājās». Tāpēc kapteinis nosprieda, ka pārcelsies uz Solomona Džilsa veikalu, pats vadīs tur saimniecību, sāks tirgoties ar instrumentiem un raudzīs, kas no tā iznāks.

Bet, tā kā šāds solis bija saistīts ar dzīvokļa atstāšanu pie misis Makstindžeres un tā kā viņš zināja, ka šī sparīga sieva ir dzirdēt negribēs par viņa aiziešanu, kapteinis pieņēma pārdrošu lēmumu — bēgt.

—      Paklau, puis, ko es tev teikšu, — kapteinis, kad viņa galvā bija nobriedis ievērības cienīgais plāns, vērsās pie Roba, — rīt manis neredzēs šinī reidā līdz vēlani vakaram, varbūt ierodos tikai pēc pusnakts. Bet tu stāvi sardzē, kamēr dzirdi manu klauvējienu, un, kolīdz uzdzirsti, meties uz durvīm un ver vaļā.

—     Labi, kaptein, — Robs atteica.

—      Tu paliksi ari uz priekšu sarakstā pēc šitentām gramalām, — kapteinis turpināja augstsirdīgā labvēlībā, — un es nesaku ne četri, ka tu netiksi paaugstināts, ja mēs abi labi sapratīsimies. Bet citnakt gan, kolīdz uzdzirsti manu klauvējienu, meties, ko māki, pie durvīm.

—     Tiks izdarīts, esiet bez bēdu, kaptein, — Robs noteica.

—      Saproties, tamdēļ, — kapteinis teita, atsākdams vēl to pašu, lai puikam neizkristu no prāta šis svarīgais uzdevums, — ka ej tu sazini var notikt pakaļdzīšanās un mani var saķert, kamēr gaidu, ja tu uz līdzenām pēdām neatver durvis.

Robs no jauna nosolījās būt modrs un veikls kā spolē, bet kapteinis, nodevis šo saprātīgo uzdevumu, devās pēdējo reizi uz mājām pie misis Makstindžeres.

Apziņa, ka viņš ir tur .pēdējo reizi, un drausmais nolūks, kas slēpās zem zilās vestes, iedvesa kapteinim tik nāvīgas bailes no misis Makstindžeres, ka jebkurā dienas stundā pietika padzirdēt tikai šīs lēdijas soļus apakšā, kad jau viņam pārskrēja tirpas pār kauliem. Pie tam vēl tāda sagadīšanās, ka misis Makstindžere bija brīnišķīgā omā — maiga un lēna kā jērīte; un kapteiņa sirdsapziņa izturēja ellišķu pārbaudījumu, kad viņa uznāca augšā apvaicāties, vai šai nepataisīt viņam kaut ko pusdienām.

—      Garšīgu nieru pudiņu, kapten Kati, — piedāvāja viņa dzīvokļa saimniece, — vai jēra sirsniņu? Par manām pūlēm nav ko raizēties.

—     Nē, paldies, cienītā, — kapteinis atteica.

—           Varbūt ceptu vistiņu, — misis Makstindžere sarija, — ar teļa pildījumu un olu mērci? No tiesas, kapten, uzrīkojiet sev mazus svētkus!

—     Nē, paldies, cienītā, — kapteinis pazemīgā garā atteica.

—     Kā redzu, jums pavisam sašļukusi dūša un to derētu uzlabot, — misis Makstindžere teica. — Vai nu jūs reiz pa ilgiem laikiem nevarētu atļauties pudeli heresa?

—     Labi, cienītā, — kapteinis sacīja, — ja jūs būtu tik laipnīga — vienu otru glāzīti sadzert ar mani, es tad neatteikšos ar. Vai jūs vēl nevarētu man izdarīt patikšanu, — kapteinis piebilda, sirdsapziņas plosīts,

—     saņemt īri par ceturksni uz priekšu?

—     Kāpēc tā, kapten? — misis Makstindžere attrauca — asi, pēc kapteiņa domām.

Kaptēinis bija pagalam notrūcies.

—      Ja jūs paņemtu naudu uz priekšu, cienītā, — viņš bikli sacīja, — es būtu jums ļoti pateicīgs. Es neprotu naudu saturēt. Tā man pati slīd no rokām ārā. Man tas darītu prieku, ja jūs būtu ar mieru.

—      Manis pēc, kapten Kati, — misis Makstindžere, nenieka nenojaudusi, atbildēja, rokas berzēdama.

—     Jūs *-'arat darīt, kā jums tīk. Man ar manu saimi vienādi grūti — tiklab atteikties, kā prasīt.

—      Un vai jūs, cienītā, būtu tik laba, — kapteinis teica, paņēmis no bufetes augšējā plaukta skārda kārbu, kurā glabāja savu kapitālu, — un iedotu mazajiem, visiem no vielas, pa astoņpadsmitpensniekam katram? Ja tas jums nesagādā neērtību, tad pie viena pasakiet bērniem, lai uznāk pie manis visi noļi, man ļoti gribētos viņus redzēt.

Šie nevainīgie Makstindžerēni bija kapteinim tikpat kā naža dūrieni krūtīs, kad tie saskrējuši aplipa ap viņu kā bišu spiets, plosījās un draiskojās, parādīdami tik lielu pieķērību un uzticību, kādu viņš pašlaik nepavisam nebija pelnījis. Aleksandra Makslindžera — viņa īstā mīluļa skatiens bija kapteinim nepanesams; Džulianas Makstindžeres — savas mātes neviltotas kopijas balss padarīja viņu par gļēvuli.

Ar visu to kapteinis Katls tomēr turējās godam, rādīdams itin bezbēdīgu seju, un savas divi stundas pacietīgi panesa mazo Makstindžerēnu draiskulības, kuri apgājās ar viņu visai nežēlīgi un savā bērnišķā priekā apskādēja mazliet arī spīdīgo cepuri, sēzdamies tajā pa divi reizē un bungādami ar kājām pa tās dibenu. Pēdīgi skumīgu prātu kapteinis atlaida tos un, šķirdamies no šiem ķerubiem, sajuta tik asus sirdsapziņas pārmetumus un žēlas kā cilvēks, kas uz nāvi notiesāts.

Nakts klusumā kapteinis sasaiņoja savu smagāko mantību kastē, kuru aizslēdza, paredzēdams atstāt tepat — droši vien uz visiem laikiem, jo gandrīz velti bija lolot cerības, ka atradīs kādā jaukā dienā pieliekami drosmīgu un pārgalvīgu vīru, kas atnāktu to pieprasīt. Vieglākās mantiņas kapteinis sasēja paunā, galda sudrabu sabāzīja pa kabatām un bija gatavs bēgšanai. Ap pusnakts stundu, kad Brigpleisa atdusējās dziļā snaudā un misis Makstindžere savu bērneļu vidū iegrimusi saldā aizmirstībā, noziedzīgais kapteinis notipināja pa tumsu uz pirkstgaliem lejā, atslēdza durvis, klusītēm tās atkal aizslēdza un deva kājām ziņu.

Bailēs iedomādamies, ka misis Makstindžere būs izlēkusi no gultas un, nevērodama, kāds tērps mugurā, dzīsies viņam pakaļ un vedīs atpakaļ, tāpat ar bailēm domādams par savu briesmīgo noziegumu, kapteinis Katls joza, ko mācēja, neļaudams zālei izaugt zem kājām starp Brigpleisu un instrumentu meistara namdurvīm. Tās atvērās, līdzko viņš piedauzīja, — jo Robs bija modrs, — un, kad tās bija aizbultētas un aizslēgtas, kapteinis Katls sajutās jay puslīdz drošībā.

—            Uh! — kapteinis izsaucās, vērdamies apkārt.

—     Tas tik bija joziens!

—     Va' ta kas noticis, kaptein? — Robs iesaucās, muti atplētis.

—      Nē, nē, — kapteinis sacīja un pārvērtās sejā, izdzirdis soļu troksni uz ielas. — Bet aizliec aiz auss, draudziņ: ja kāda lēdija, atskaitot tās divas, kuras tu viņdien redzēji, kādreiz atnāk un prasa pēc kapteiņa Katla, tu saki, ka neviena ar tādu vārdu nepazīsti, ka pat dzirdējis par tādu neesi. Ielāgosi, ko teicu, a?

—     Varat paļauties, kaptein, — Robs atbildēja.

—     Tu vari arī teikt, ja gribi, — kapteinis piebilda vilcinādamies, — vari teikt, ka tu kādā lapā izlasīji, ka viens kapteinis ar tādu vārdu aizceļojis uz Austrāliju kopā ar veselu kuģi emigrantu, kuri visi nozvērējušies nekad vairs atpakaļ nebraukt.

Robs pameta ar galvu par zīmi, ka sapratis šos norādījumus, un kapteinis Katls, nosolījies iztaisīt no viņa cilvēku, ja viņš izpildīs pavēles, lika zēnam, kuru jau žāvas māca, likties uz auss zem letes, bet pats kāpa augšup uz Solomona Džilsa kambari.

Ko kapteinis izcietās nākamajā dienā, tiklīdz redzēja garām paslīdam kādu dāmu cepuri, cik reižu viņš nemetās ārā no veikala, mukdams no šķietamām Makstindžerēm, un nemeklēja glābiņu jumta istabiņā, tas nav aprakstāms. Lai lieki nenogurdinātos ar šāda veida slapstīšanos, kapteinis no iekšpuses aizklāja stikla durvis, kas veda no veikala uz viesistabu, sameklēja tām no saišķa, ko bija saņēmis, atslēgu un izurba sienā mazu actiņu. Šādas nocietināšanās priekšrocības acīm redzamas. Tiklīdz parādījās kāda dāmu cepure, kapteinis metās savā cietoksnī, ieslēdzās un slepeni novēroja ienaidnieku. Pārliecinājies, ka trauksme bijusi maldīga, viņš tūdaļ nāca ārā. Bet, tā kā cepuru uz ielas bija neaptverams daudzums un trauksmes vienmēr saistītas ar to parādīšanos, tad kapteinis gandrīz nepārtraukti skraidīja iekšā un ārā — visu augu dienu.

Šo nogurdinošo dienestu pildīdams, kapteinis tomēr pa starpām atrada laiku arī veikala inventāru pārbaudīt, ar ko sakarā viņš nāca pie vispārīga slēdziena (Robam par lielu apgrūtinājumu), ka tā spodrināšana nekad nebūs par biežu un tā spīdēšana par spožu. Dažiem izskatīgākiem priekšmetiem viņš piesprauda arī etiķetes, uz labu laimi nocenodams tos no desmit šiliņiem līdz piecdesmit mārciņām, un iestatīja logā ļaudīm par lielu izbrīnu.

Kad bija pabeigti visi uzlabojumi, kapteinis Katls šo instrumentu vidū sāka justies pa pusei kā zinātnieks un vakaros jumta istabiņā, kūpinādams savu pīpi pirms gulēt iešanas, viņš skatījās pa logu uz zvaigznēm, it kā savā ziņā uz paša iegādātu īpašumu. Kā Sitijas tirgotājs viņš sāka interesēties arī par lordmēru, šerifiem un cunftēm un ieskatīja par savu pienākumu katru dienu izlasīt ziņojumus par akciju kursiem, kaut gan

netika gudrs, pēc kāda navigācijas principa lai izpēta, ko tie skaitli nozīmē, un bez tiem daļskaitļiem jau nu gluži labi būtu varēts iztikt. Pie Florenses kapteinis aizgāja ar dīvainajām vēstīm par tēvoci Solu, tiklīdz bija pārņēmis Mičmani savā pārvaldīšanā, bet viņa bija aizceļojusi. Un tā nu kapteinis iekārtojās savā jaunajā dzīvē, nesatikās ne ar vienu, izņemot Robu Slīpētāju, pat laika rēķini viņam sajuka, kā tas dažkārt mēdz atgadīties cilvēkiem, kad to dzīvē noris lielas pārmaiņas; viņš domāja par Volteru, Solomonu Džilsu un pat par misis Makstindžeri kā par tādiem, kas bijuši sen pagātnē.

XXVI NODAĻA PAGĀTNES UN NĀKOTNES ĒNAS

Jūsu padevīgs kalps, ser, — majors teica. — Velns parāvis, ser, mana drauga Dombija draugs ir arīdzan mans draugs, un man prieks ar jums iepazīties.

—      Esmu bezgala pateicīgs majoram Begstokam, Kārker, — misters Dombijs paskaidroja, — par viņa sabiedrību un ierosinošām pārru

nām. Lielu pakalpojumu man izdarījis majors Begsloks, Kārker.

Misters Kārkers, rīkotājdirektors, nule kā ieradies Lemingtonā, nule kā iepazīstināts ar majoru, vēl cepuri rokā turēdams, parādīja majoram visu savu zobu divrindu un sacīja, šis ņemoties drošu galvu no visas sirds pateikties tieši viņam par Dombija lielisko izskatu un možo garu.

—      Dieva dēļ, ser, — majors attrauca, — man nepienākas nekāda pateicība, jo pie mums bija tā — dots pret dotu. Tik liels gars kā mūsu draugs Dombijs, ser, — majors sāka runāt klusāk, bet ne tik klusu, ka minētais džentlmenis nebūtu varējis sadzirdēt, — gribēdams nevar nepamodināt savos draugos augstākas, cēlākas jūtas. Viņš atdzīvina un stiprina cilvēkā tā morālisko apziņu, šis Dombijs, ser.

Misteram Kārkeram iepatikās šis izteiciens. Morālisko apziņu. Tiešām. Tie paši vārdi arī šim jau bijuši mēles galā.

—            Bet, kad mans draugs Dombijs, ser, — majors piebilda, — runā ar jums par majoru Begstoku, es ļoti lūdzu kā jūs, tā viņu saprast to pareizi, — viņš domā vienkārši Džo, ser, Džoju B., Džošu, Begstoku, Džozefu — rupjo un nelokāmo veco Dž., ser. Jūsu rīcībā!

Mistera Kārkera pārmērīgi draudzīgais noskaņojums pret majoru un mistera Kārkera sajūsma par majora raupjumu, nelokāmību un vienkāršību spīdēja no katra zoba mistera Kārkera mutē.

—             Bet tagad, ser, — majors teica, — jums ar Dombiju būs ellīgi daudz savu biznesa lietu apspriežams.

—     Nebūt ne, major, — misters Dombijs iebilda.

—            Dombij, — majors stingri noteica, — es zinu labāk. Tik redzams vīrs kā jūs — komercijas koloss — nav traucējams. Jūsu mirkļi ir dārgi. Satiksimies pie pusdienām. Starplaikā vecais Džozefs pazudīs. Pusdienas punktum septiņos, mister Kārker.

To pateicis, majors, vaigus piepūtis, aizgāja, bet, pabāzis vēl galvu pa durvīm, sacīja:

—     Piedošanu, Dombij, vai neko neliksit šīm pateikt?

Misters Dombijs mazliet tā kā apmulsa un, uzmetis

skatienu arī iztapīgi laipnajam savas firmas noslēpumu glabātājam, lūdza majoru nodot sveicienus.

—     Pie visiem svētajiem, ser, — majors sacīja,

—    jums jāsūta kaut kas karstāks par to, vai arī vecais Džo lai necer uz siltu uzņemšanu.

—            Cieņu tad, ja jurņs labpatīk, major, — atteica misters Dombijs.

—            Piķis un zēvele, ser, — majors neatlaidās, — pakarsējiet tak vēl maķenīt!

—            Nu, tad ko vien vēlaties, major, — misters Dombijs noteica.

— Mūsu draugs ir āķīgs, ser, velnišķi āķīgs, ser, — majors sacīja, uzlūkodams Kārkeru no aizdurves.

—    Tāds pats ir Begstoks, — bet tad, aprāvis smiekliņu un izslējies visā garumā, sizdams pa krūtīm, svinīgi izsaucās: — Dombij! Es jūs apskaužu jūsu jūtu dēļ. Die's lai jūs svētī! — un beidzot aizgāja.

—            Kā rādās, šis džentlmenis jums ir lielisks atradums garlaicības atgainīšanai šinī ceļojumā, — Kārkers sacīja, spīdinādams zobus majoram nopakaļis.

—     Tiešām lielisks, — misters Dombijs atteica.

—            Viņam te, kā redzams, ir draugi, — Kārkers turpināja. — No viņa vārdiem nopratu, ka jūs mēdzat būt arī sabiedrībā. Vai zināt, — viņš riebīgi pasmīkņāja,

—    es ļoti priecājos, ka jūs nevairāties sabiedrības.

Misters Dombijs paraustīja pulksteņa važiņu un

viegli palocīja galvu, tādējādi izteikdams atzinību savam tuvākajam palīgam par izrādīto interesi.

—     Jūs esat radīts sabiedrībai, — Kārkers sacīja.

—     No visiem, ko es pazīstu, jūs pēc savas dabas un stāvokļa visvairāk iederaties sabiedrībā. Vai zināt, es daudzkārt esmu brīnījies, kāpēc jūs tik ilgu laiku atrāvāties no tās.

—            Man bija savi iemesli, Kārker. Es biju nošķīries un vienaldzīgs pret to. Bet jums pašam ir liels sabiedrisks talants, un tāpēc par jums vēl vairāk var brīnīties.

—            O, es! — otrs attrauca, labprātīgi sevi noniecinādams. — Par tādiem kā es ir cita runāšana. Ar jums es vispār neesmu nemaz salīdzināms.

Misters Dombijs aptaustīja apkakli, ievilka zodu tajā, noklepojās un klusēdams uzlūkoja kādu brīdi savu draugtf un kalpu.

—             Man būs lemts prieks, Kārker, — misters Dombijs beidzot ierunājās, balsij aizķeroties, it kā kaklā būtu iespriedies palielāks kumoss, ko grūti norīt, —jūs iepazīstināt ar maniem … ar majora draugiem. Ārkārtīgi patīkami ļaudis.

—             Arī lēdijas starp tiem, es jaušu? — glodenais direktors pieglaimīgi ievaicājās.

—            Visas ir… tas ir, abas ir lēdijas, — misters Dombijs atbildēja.

—     Divas tikai? — Kārkers pasmaidīja.

—            Jā, tikai divas. Satiekos tikai ar viņām. Plašākas pazīšanās man šeit nav.

—      Māsas laikam? — Kārkers minēja.

—     Māte un meita, — atteica misters Dombijs.

Kamēr misters Dombijs, acis nolaidis, atkal sakārtoja

savu kaklautu, rīkotājdirektora misLera Kārkera smaidīgais vaigs momentā, bez pakāpeniskas pārejas, pārvērtās saspringtā, saviebtā sejā, kas urbīgām acīm, nejauki smīnēdama, pētīja savu principālu. Kad misters

Dombijs pacēla acis, tā tikpat zibenīgi atmainījās atpakaļ savā vecajā izteiksmē un rādīja visus zobus ar visām smaganām.

—     Jūs parādāt man lielu laipnību, — Kārkers sacīja. — Priecāšos ar viņām iepazīties. Jā, par meitām runājot, — es satikos ar mis Dombiju.

Misteram Dombijam pēkšņi asinis saplūda vaigos.

—      Es atļāvos viņu apmeklēt, — Kārkers sacīja, — lai apvaicātos, vai viņa varbūt neuzticēs man kādu uzdevumu. Nav man laimējies atvest jums ko vairāk kā vien … kā vien mīļus sveicienus.

Vilka purns, ne cilvēka seja! … Pat sarkanā mēle izšaujas no atplestās rīkles, kad viņa un mistera Dombija skatieni krustojas.

—      Kas jums ziņojams par firmas operācijām? — šis otrs džentlmenis ievaicājās pēc brīža, kad Kārkers bija paguvis nolikt sev priekšā piezīmju lapiņas un cilus papīrus.

—      Nekas sevišķs, — Kārkers atbildēja. — Pēdējā laikā mums vispār nav tik spoži veicies kā parasti, bet jūs tas sāpīgi neskars. Loidā pārliecināti, ka «Dēls un mantinieks» gājis bojā. Nu ko, tas bija apdrošināts no ķīļa līdz masta galam.

—      Kārker, — misters Dombijs ieminējās, apsēzdamies lam tuvāk, — es nevaru teikt, ka šis jaunais Gejs būtu man licies sevišķi pievilcīgs …

—     Man arī ne, — direktors iemela starpā.

—      Bet man patiktu, — misters Dombijs turpināja, nelikdamies dzirdis šo piezīmi, — ja viņš nebūtu aizbraucis ar šo kuģi. Man patiktu, ja viņš nebūtu ticis aizsūtīts.

—      Var tikai nožēlot, ka jūs to nepateicāt īstā laikā, vai ne tā? — Kārkers atteica vēsi un strupi. — Kaut gan, pēc manām domām, ir labāk tā, kā ir. Vai tiku jums minējis, ka man ar mis Dombiju iznāca mazliet konfidenciāla saruna?

—     Nē, — misters Dombijs asi atcirta.

—      Man ir nešaubīga pārliecība, — misters Kārkers atsāka pēc iespaidīgas pauzes, — ka — vienalga, lai kur tagad atrastos šis Gejs, — labāk lai viņš atrodas

tur nekā šeit mājās. Ja es būtu vai varētu būt jūsu vietā, es justos apmierināts. Man pašam ir pavisam mierīgs prāts. Mis Dombija ir jauna, pārāk paļāvīga, varbūt lepnuma viņai kā jūsu meitai ir pamazāk, — ja vispār viņai kādu trūkumu var piedēvēt. Taču tā ir maza bēda, manuprāt. Vēlaties pārbaudīt šīs bilances lapas kopā ar mani?

Misters Dombijs nenoliecās vis pār papīriem, ko nolika viņam priekšā, bet atzvila krēslā un vērīgi pētīja rīkotājdirektora seju. Direktors pusnolaistiem plakstiem izlikās pārskatām skaitļu rindas un mierīgi nogaidām, līdz principāls pārtrauks atpūtu. Viņš lika nomanīt, ka dara to it kā aiz lielas smalkjūtības, it kā ar saudzību izturēdamies pret mistera Dombija dvēseles pārdzīvojumiem, bet misters Dombijs, viņā nolūkodamies, redzēja šo uzmanības tīšo demonstrēšanu un nojauta, ka, nebijis tās, šī uzticamības persona Kārkers būtu daudz ko vēl pastāstījis, ko viņš, misters Dombijs, bija par lepnu tam izvaicāt. Tāpat tas mēdza izturēties, arī darījumus kārtojot. Pamazām mistera Dombija urbīgais skatiens atslāba un viņa uzmanība pievērsās priekša noliktajiem papīriem, bet, arī pārskatīdams tos, viņš bieži atrāvās no šī darba un atkal vēroja misteru Kārkeru. Katrā šādā mirklī misters Kārkers tikpat pasvītroti kā iepriekš notēloja smalkjūtību un lika savam dižajam šefam par to domāt un prātot arvien vairāk.

Kamēr viņi te kārtoja savas darīšanas un mistera Dombija krūtīs (pēc prasmīgā direktora nopelna) krājās un auga niknas dusmas pret nabaga Florensi, pārmākdamas vēso antipātiju, kas tajās vienmēr bija mitusi, majors Begstoks, Lemingtonas veco lēdiju dieveklis, iezemieša pavadīts, kas nesa parasto vieglo bagāžu, stilboja pa ielas ēnaino pusi, nodomājis ierasties priekšpusdienas vizītē pie misis Skjūtonas. Bija pats dienas vidus, kad majors nokļuva Kleopatras buduārā, un viņam uzsmaidīja laime atrast savu pavēlnieci uz viņas iemīļotās sofas gurdu, melanholisku, ar kafijas tasi rokā; istaba, lai tīkamāk varētu baudīt atpūtu, bija aptumšota, radot tik dziļu krēslu, ka Viterss, kas Kleopatru apkalpoja, ēnojās tajā kā spokains pāžs.

—           Kāds uzmācīgs radījums tur nu atkal ienāca? — misis Skjūtona ierunājās. — Es nevaru tos paciest. Kāds nelabais būdams, — pazūdiet!

—     Sirds jums neatļaus aiztriekt Dž. B., cienītā, — niedres spieķi plecā uzkarinājis, majors teica, apstādamies pusceļā.

—     Ak jūs tas esat? Nu, galu galā, varat arī ienākt, — Kleopatra pielaidās.

Saņēmis atļauju, majors piegāja pie sofas un spieda Kleopatras burvīgo rociņu pie lūpām.

—     Apsēdieties, — Kleopatra uzaicināja, nevarīgi vēcinādama vēdekli, — bet labi atstatu. Ne tik tuvu, jo esmu bezgala gurda un nervoza šodien, bet no jums vējo saules elpa. Jūs esat taisni tropisks.

—      Sasper jods, cienītā! — majors attrauca. — Bija laiks, kad saule svilināja un cepināja Džozefu Begstoku; bija laiks, kad Rietumindijas siltumnīcas klimatā, cienītā, Džo uzziedēja tik krāšņi, ka to iedēvēja par Puķi. Tais dienās, cienītā, neviens nedzirdēja Begstoka vārdu; runāja tikai par Puķi, Mūsu Puķi. Puķe, iespējams, ir maķenīt pavītusi, cienītā, — majors piebilda, ieslīgdams krēslā, kas atradās daudz tuvāk sofai, nekā viņa cietsirdīgā dieve bija norādījusi, — bet tā tomēr ir viens izturīgs augs un pastāvīgs kā mūžam zaļojošie.

Un majors istabas krēslainības aizsegā piemiedza vienu aci, mētāja galvu kā arlekīns un pārmērīgā pašapjūsmā varbūt nonāca tuvāk apopleksijas robežām nekā jebkad agrāk. '&amp;lt;

—     Kur misis Greindžere pašlaik? — Kleopatra vaicāja savam pāžam.

Viterss domāja, ka viņa esot savā istabā.

—     Nu labi, — misis Skjūtona noteica. — Varat iet; un aiztaisiet durvis. Esmu aizņemta.

Kad Viterss bija izgājis, misis Skjūtona gurdi pagrieza galvu pret majoru, vairāk kustību neatļaudamās, un apvaicājās, kā klājoties viņa draugam.

—     Dombijs, cienītā, — jocīgi nogrudzinādams kaklā, majors atbildēja, — jūtas labi, cik nu cilvēks viņa stāvoklī var labi justies. Viņa stāvoklis ir taisni šausmonīgs. Viņš ir pagalam, šis Dombijs. Beigts un pagalam! Bulta ķērusi pašu sirdi!

Kleopatra uzmeta majoram zibenīgi ašu skatienu, kas nemaz nesaskanēja ar to māksloti stiepto runas veidu, kādā viņa tūliņ turpināja sarunu.

—     Major Begstok, — lai gan es tik maz pazīstu pasauli, — patiesībā es nemaz nesūrojos par savu pieredzes trūkumu, jo baidos, ka tā ir viena viltus pilna laužu ēka, kur valda nospiedoša konvencionalitāte, kur dabai tiek veltīts tik maz uzmanības, kur sirds mūzika, dvēseles nopūtas un citas tādas lietas, no kurām dveš īsta poēzija, reti liek dzirdētas, — tomēr es nedomāju, ka nebūtu sapratusi jūs. Jūsu vārdos es izmanu mājienu uz Edīti, uz manu karsti mīļoto bērnu, — misis Skjūtona sacīja, slidinādama rādāmo pirkstu pār uzacu loku, — un, tos dzirdot, sāk nevaldāmi vibrēt vismaigākās stīgas.

—     Begstoki, cienītā, — majors atteica, — vienmēr ir bijuši taisni un atklāti ļaudis. Jums taisnība. Džo atzīstas.

—      Un šis mājiens, — Kleopatra turpināja, — saviļņo tās maigākās, kairākās, ja ne pašas vissvētākās jūtas, kādas vēl spēj pārdzīvot mūsu skumībā ieslīgušās dvēseles.

Majors pielika roku pie lūpām un pameta Kleopatrai skūpstu, it kā atsaukdamies tām jūtām, par kurām tika pašlaik runāts.

—      Es jūtu, ka esmu vāja. Es jūtu, ka man trūkst tās enerģijas, kas tik nepieciešama šādā reizē mammai, — neteiksim mātei, — lai noturētos stingri, — misis Skjūtona sacīja, ar kabatas lakatiņa mežģiņoto apmali noslaucīdama lūpas. — Patiešām, iedomājoties vien par šādu, tik ārkārtīgi nozīmīgu pavērsienu Edītes dzīvē, mani jau pārņem vājums. Un tomēr, Jaunais cilvēk, — jo jūs taču ņēmāties drosmi par to ierunāties, liekot manai sirdij sāpēs sažņaugties, — misis Skjūtona pieskārās ar vēdekli krūtīm kreisajā pusē, — es neaizmirsīšu savu pienākumu.

Majors krēslas aizsegā tūka un tūka, tik ilgām grozīja uz visām pusēm violeti sārto seju un mirkšķināja savas vēža ačeles, līdz uznāca aizdusa, kas piespieda vīru piecelties un pāris reižu pārsoļot istabu, iekām viņa daiļā draudzene spēja turpināt.

—      Misters Dombijs, — misis Skjūtona, pēdīgi saņēmusies, atsāka, — parādīja mums laipnību un godu — nu jau kopš tā laika vairākas nedēļas aiztecējušas —, ierazdamies pie mums vizītē kopā ar jums, dārgo major. Atzīstos, — ļaujiet man runāt atklāti, — visa mana nelaime tā, ka esmu impulsīvas dabas un mana sirds ir kā atvērta grāmata. Es pazīstu savu vājību labi. Mans ienaidnieks nevar to labāk pazīt. Bet es nesūdzos par to. Drīzāk jau priecājos, ka bezsirdīgā pasaule nav mani sastindzinājusi, un mierīgā garā ņemos panest šos taisnīgos pārmetumus.

Misis Skjūtona sakārtoja, kā nākas, lakatu ap pleciem, paknaibīja krunkaino kaklu, lai tas izskatītos maigi gluds, un tad brīnum apmierināta trieca tālāk.

—     Man (tāpat, bez šaubām, manai visumīļai Edītei) bija neizsakāms prieks uzņemt misteru Dombiju mūsu mājās. Protams, tikai tāpēc, ka viņš jūsu draugs, dārgo major, mēs bijām tik labvēlīgi noskaņotas pret viņu, un man likās, ka es redzu misterā Dombijā drosmes un vīrišķības paraugu, un tas mani tā spirdzināja.

—     Velnišķi maz ir misteram Dombijam šīs drosmes šimbrīžam, cienītā, — majors izmeta.

—      Nekaunīgais! — izsaucās misis Skjūtona, uzlūkodama viņu gurdi tvīksmainām acīm. — Kļūsiet, lūdzams!

—     Dž. B. ir mēms, cienītā, — majors atteica.

—      Misters Dombijs, — Kleopatra turpināja, izlīdzinādama rozīgo krāsli uz Vaigiem, — pēc tam nāca pie mums vēl un, varbūt atrazdams mūsu vienkāršajā, pieticīgajā dzīves veidā savu pievilcību, — jo «dabiskumā taču tik daudz burvības, tas ir tik valdzinošs», — viņš kļuva par pastāvīgu viesi mūsu ikvakara šaurajā draugu pulciņā. Es nemaz nepadomāju, cik briesmīgu atbildību sev uzveļu, netieši pamudinādama misteru Dombiju …

—     Iesturmēt šo cietoksni, cienītā, — majors pateica priekšā.

—      Rupjais balamute! — misis Skjūtona atcirta. —Jūs nojaušat gan manu domu, bet pretīga ir jūsu izteikšanās.

Misis Skjūtona nolika elkoni uz blakus stāvošā gal

diņa malas un, ļaudama rokai, pēc viņas domām, graciozi un daiļi nokarāties lejup, vēcināja vēdekli un runādama gurdi tīksminājās ap savu roku.

—     Mokas, kādas es izcietu, — viņa klīrēdamās teica,

—     kad man pamazām sāka ataust patiesība, bija pārlieku svelošas, lai par tām vēl gari runātu. Visa mana dzīves laime ir mana sirdsmīļā Edīte; un redzēt, kā viņa dienu no dienas pārvēršas, mana dailulīte, kas savas sirdsdurvis pilnīgi noslēgusi, kopš miris Greindžers, šis brīnum jaukais cilvēks, — tas ir neizturami.

Misis Skjūtonas dzīve nav bijusi pārlieku nežēlīga, ja spriež pēc tā, kādu, likdama tik smagi ciest, tā viņu izvērtusi; bet tas nu starp citu tikai.

—      Saka, ka Edīte, — misis Skjūtona vaikstīdamās svepstēja, — mana spožā pērle, izskatoties pēc manis. Man gan arī pašai liekas, ka mēs esam līdzīgas.

—      Ir pasaulē viens cilvēks, kas nemūžam neatzīs, ka jums, cienītā, kāds varētu līdzināties, — iebilda majors, — un šis viens saucas vecais Džo Begstoks.

Kleopatra atvēzējās, it kā grasīdamās ar vēdekli sašķaidīt galvu glaimotājam, bet apžēlojusies uzsmaidīja viņam wn runāja tālāk.

—      Ja mana burvīgā meitene ir mantojusi no manis dažas krietnas īpašības, briesmekli, — majors bija tas briesmeklis, — viņa ir mantojusi arī manu neprātīgo dabu. Viņai ir ļoti spēcīgs raksturs, — man, saka, esot bijis ārkārtīgi stiprs, kaut gan es tam neticu, — bet, ja viņu kas saviļņo, viņa kļūst bezgala vārīga un jūtīga. Un kā lai jūtos es, redzēdama viņu ciešam! Tas salauž arī manus spēkus.

Majors, pastiepis savu dubultzodu un glāsīgi savilcis zilās lūpas, centās izrādīt dziļu līdzjūtību.

—      Uzticība, kāda valdīja mūsu starpā, — misis Skjūtona turpināja, — sirds kad pati steidz atvērties, jūtas brīvi izpausties, — ak, bez saviļņojuma par to nemaz domāt nevaru. Mēs jau vairāk atgādinājām māsas nekā mammu ar meitu.

—     Tās ir tieši Dž. B. domas, — majors piebilda,

—    kuras Dž. B. piecdesmittūkstošreiz jau atkārtojis.

—     Nepārtrauciet, bezdievīgais mēļotāj, — Kleopatra apsauca. — Kā gan lai jūtos es, ja nomanu, ka radies kaut kas, kam mēs vairāmies pieskarties! Ka starp mums ir atvēries… nu kā to sauc… bezdibenis! Ka mana sirsnīgā, vaļsirdīgā Edīte ir pārvērtusies pret mani! Cik sūri tas sāp, nav nemaz pasakāms.

Majors piecēlās no sava krēsla un pārsēdās citā — tuvāk galdiņam.

—     Ik dienas es redzu to pašu, dārgo major, — misis Skjūtona nebeidza gausties. — Ik dienas es to izjūtu. Ik stundas pārmetu sev pārlieku uzticību un atklātību, kas novedusi pie tik bēdīgām sekām, un vai ik mirkli ceru, ka misters Dombijs taču beidzot atklās savus nolūkus un atvieglos manas ciešanas, kas nav vairs panesamas. Bet nekas nenotiek, dārgo major; esmu savu sirdēstu verdzene — uzmanīgāk ar kafijas tasi! Esat gan jūs briesmīgi neveikls! — Edīte, mans acuraugs, ir pārvērtusies līdz nepazīšanai, un es nudien vairs nezinu, kas būtu darāms, nezinu arī nevienas labas dvēseles, kam padomu prasīt.

Majors Begstoks, varbūt laipnās, vēlīgās balss noskaņas iedrošināts, kādā misis Skjūtona bija ierunājusies un kādu, šķita, bija nodomājusi tagad piepaturēt līdz beigām, pastiepa roku pār galdiņu un, šķelmīgi piemiedzis aci, teica:

—     Aprunājieties ar Džo, cienītā.

— Tad, briesmotais briesmekli, — Kleopatra sacīja, pasniegdama majoram roku pretī un ar vēdekli, ko turēja otrā rokā, uzplīkšķinādama tam pa krimšļiem,

—     kāpēc tad jūs nerunājat ar mani? Jūs saprotat gan, ko es domāju. Kāpēc tad jūs ne vārda neieminaties uz to pusi?

Majors iesmējās un noskūpstīja pasniegto roku, tad sāka atkal smiet un nerimās ar to galu.

—     Diezin vai misters Dombijs jel maz ir tāds cēlsirdis, par kādu es viņu turu? — Kleopatra sapņaini dūdoja. — Kā jums šķiet, vai viņam ir nopietni nodomi, dārgo major? Vai jūs ieteiktu bilst kādu vārdu vai atstāt viņu mierā? Nu, pasakiet kā labs draugs — kāds būtu jūsu padoms?

—     Vai saprecināt mums viņu ar Edīti Greindžeri, cienītā? — majors jautāja, grudzinādams smiekliņu.

—           Neatmanīgais vējagrābsli! — Kleopatra attrauca, paceldama vēdekli, lai iecirstu majoram pa degunu,

—    Kā tad mēs varam viņu saprecināt?

— Vai saprecināt mums viņu ar Edīti Greindžeri, es jautāju, cienītā? — majors nogrudzināja atkal.

Misis Skjūtona neatbildēja vārdiem, bet tik šķelmīgi un spridzīgi uzsmaidīja majoram, ka šis galantais oficieris, uzņemdams to kā izaicinājumu, būtu uzspiedis skūpstu uz viņas ugunīgi sarkanajām lūpām, ja viņa ar apburošu meitenīgu veiklību neaizklājusi tām priekša vēdekli. Varbūt tas notika aiz kautrības, varbūt aiz bailēm, ka nenodziest sārtums lūpās.

—     Dombijs, cienītā, — majors teica, — ir lomīgs ķēriens.

—     O, jūs mantkārīgais alkata! — Kleopatra izsaucās, spiedzīgi iesmiedamās. — Esmu sašutusi.

—      Un Dombijam, cienītā, — izstiepis kaklu, acis blisinādams, majors turpināja, — ir nopietni nodomi. Džozefs to saka; Begstoks zina to; Dž. B. vada viņu tieši uz mērķi. Atstājiet Dombijam brīvu vaļu, cienītā. Dombijs ir drošs. Izturieties kā līdz šim, neko vairāk, un paļaujieties uz Dž. B., — būs darīts.

—     Jās patiesi tā domājat, dārgo major? — spēji ievaicājās Kleopatra, kas ar visu šķietamo nevērību bija tomēr viņu uzmanīgi un vērīgi vērojusi.

—     Esmu pārliecināts, cienītā, — majors atteica.

—      Nesalīdzināmā Kleopatra un viņas Antonijs, Begstoks, vēl cik reižu uzvaras priekā patērzēs, baudīdami viesmīlību Edītes Dombijas greznajā, bagātajā namā. Jā, cienītā, — majors teica, spēji pārtraukdams grudzināšanu un kļūdams nopietns, — Dombija «labā roka» ir atbraucis.

—     Šorīt, vai? — Kleopatra painteresējās.

—     Šorīt, cienītā, — majors atbildēja. — Un nepacietība, ar kādu Dombijs gaidīja tā atbraukšanu, ir izskaidrojama, ticiet Dž. B. uz vārda, jo Džo ir vel-lnišķi slīpēts, — majors paplikšķināja sev pa degunu un piemiedza vienu aci, kas gan viņa dabas doto skaistumu nevērta pievilcīgāku, — ar viņa karstu vēlēšanos, lai vējš neaiznes valodas, pirms Dombijs paspējis tam pastāstīt un ar to apspriesties. Jo Dombijs, cienītā, ir lepnu kā Lucifers.

—     Apburoša īpašība, — misis Skjūtona nosvipstēja,

—    tāda pati ir arī mana Edīte.

—      Ziniet, cienītā, — majors teica, — es jau aplinkus esmu izmetis pa mājienam, kurus «labā roka» uztver pareizi, un izmetīšu vēl, līdz diena būs vakarā. Dombijs šorīt ierosināja sarīkot rītdien izbraukumu uz Vorikas pili un Kenilvertu, bet pirms tam kopā ar mums ieturēt brokastis. Es uzņēmos nodot jums šo ielūgumu. Vai būsit laipnas pagodināt mūs? — majors sacīja, pietūkdams aiz elpas trūkuma un šķelmības, pasniedzot zīmīti — adresētu godājamai misis Skjūtonai caur majora laipnu roku —, kurā viņas vienmēr padevīgais Pols Dombijs lūdz viņu un viņas burvīgo, jauko meitu piedalīties paredzētajā ekskursijā, un postskriptā tas pats vienmēr padevīgais Pols Dombijs laipni lūdz nodot sveicienus misis Greindžerei.

—     Cst! Klusāk! — Kleopatra pēkšņi brīdināja.

—    Edīte!

Gandrīz aplami var izklausīties, ja par šo mīlošo māti sakām, ka viņa, nočukstējusi šo apsaukumu, atkal pārsedzās ar klīrīgās gurdenības segu, jo viņa nekad to nebija nometusi un diezin vai vispār gribēja un varēja to citā vietā nomest kā vien kapā. Taču, steigšus aizgaiņājusi tikko jaušamo nopietnības un uz zināmo ieceri — teicamu vai peļamu — virzītu domu koncentrācijas ēnu, kāda tobrīd varēja pavīdēt viņas sejā, balsī vai pozā, viņa, Edītei ieņākot, atkal bezgala gurdena, bezgala apātiska zvilnēja uz savas sofas.

Edīte, tik skaista un majestātiska, un tik auksta un nepieejama! Nevērīgi atņēmusi majora Begstoka sveicienu un mātei uzmetusi pētījošu skatienu, viņa atvilka logam aizkarus, nosēdās pie tā un raudzījās ārā.

—     Edīt, manu mīļo, — misis Skjūtona uzrunāja meitu,

—     kur tad tu, sazindie's, biji palikusi? Es tik ļoti esmu pēc tevis noilgojusies.

—     Tu teicies esam aizņemta, un es paliku savā istabā, — Edīte atbildēja, galvu nepavērsusi.

—     Jūs bijāt cietsirdīga pret veco Džo, cienītā kundze, — majors iebilda ar viņam piemītošo galantumu.

—           Ļoti cietsirdīga, es zinu, — viņa, vēl arvien pa logu raudzīdamās, atteica ar tik aukstu nievu balsī, kd majors apdulla un nesamanīja, ko atbildēt.

—     Majors Begstoks, mīļo Edīt, — māte sacīja, vārdus gausi stiepdama, — šis nekur neliekamais, nejaukākais &amp;lt; ilvēks pasaulē, kā tu zini…

—     Nudien, mamm, — Edīte teica atskatīdamās, — nav taču nozīmes lauzīties ar šādu runas manieri. Mēs te osam vieni paši. Mēs viens otru pazīstam.

Mēmais nicinājums, kas ēnojās viņas daiļajā sejā, — nicinājums, kas vērsās acīmredzot pret sevi pašu ne mazāk kā pret tiem diviem, — bija tik dziļš un kodīgs, ka, to redzot, uz mirkli nodzisa pat mātes mākslotais smaids, kaut arī tik ļoti iedabāts.

—     Manu mīļo meitenīt… — māte atsāka.

—     Vai vēl ne liela meita? — Edīte izmeta smīnēdama.

—      Cik tu savāda šodien, mana mīļā! Paļauj taču man pateikt, ka majors Begstoks atnesa sevišķi laipnu vēstuli no mistera Dombija; viņš ielūdz mūs rīt pie sevis uz brokastīm un pēc tam piedalīties izbraukumā uz Voriku un Kenilvertu. Vai brauksi, Edīt?

—     Vaj es braukšu? — Edīte atkārtoja, pietvīkdama pār visu seju un, krūtīm nevienmērīgi cilājoties, uzlūkoja māti.

—      Es jau zināju, sirsniņ, ka tu būsi ar mieru, — bezrūpīgi attrauca māte. — Pavaicāju tikai, kā tu mēdz teikt, formas pēc. Seku mistera Dombija vēstule.

—     Pateicos, nav ne mazākās vēlēšanās to lasīt, — bija viņas atbilde.

—      Tad jau jāatbild būs vai man pašai, — misis Skjūtona sacīja, — kaut gan biju domājusi lūgt tevi, mīlulīt, par sekretāri.

Tā kā Edīte pat nepakustējās un ne vārda neatbildēja, misis Skjūtona lūdza majoru piestumt galdiņu tuvāk, izvilkt pulti un sameklēt viņai spalvu un papīru, un visus šos galantos pakalpojumus majors izdarīja dziļā pazemībā un padevībā.

—      Pasveicināt no tevis, mīļo Edīt? — misis Skjūtona ievaicājās, turēdama spalvu pie postskripta.

—      Ko tik vien vēlies, mamm, — Edīte atteica, galvu nepagriezusi, vislielākajā vienaldzībā.

Misis Skjūtona uzrakstīja, ko vēlējās, neprasīdama vairs nekādu skaidrāku norādījumu, un pasniedza vēstuli majoram, kas to kā dārgu uzticētu mantu grasījās noglabāt tuvāk pie sirds, taču jābāž vien bija bikšu kabatā, jo vestes kabata izrādījās nedroša. Pēc tam atvadīdamies majors ar bruņniecisku eleganci palocījās abām lēdijām, pie kam vecākā lika lietā atkal savu ierasto manierību, bet jaunākā, sēdēdama ar seju pret logu, maķenīt tikai palocīja galvu, tā ka lielāku laipnību viņa gan būtu parādījusi majoram, sveicinājumam nemaz neatbildēdama, jo tad majors būtu varējis nodomāt, ka viņa nav to sadzirdējusi vai nav laikā attapusies.

«Ko šī tur pūta par viņas pārvēršanos, ser,» atpakaļceļā majors prātoja (tā kā pēcpusdienā dedzināja saule, viņš lika iezemietim ar rokas bagāžu iet pa priekšu, bet pats turējās šā no dzimtenes izraidītā prinča ēnā) «par pārvēršanos, nomocīšanos un tā tālāk, ser, — gaidi, ka Džozefs Begstoks laidīs sev miglu acīs pūst, ser! Prātā nenāk! Lai nepūš! Bet, ka viņu starpā radusies kāda plaisa vai bezdibenis atvēries, kā māte izsakās, — pie joda, ser, tas rādās būt diezgan tuvu patiesībai. Un diezgan dīvaina parādība tā ir. Nu, ko tur, ser,» majors notusās. «Edīte Greindžere un Dombijs ir no viena koka testi; lai tad nu viņi izšķir šo strīda jautājumu divcīņā. Begstoks liek uz uzvarētāju.»

Majors, aizrāvies ar savām domām, pēdējos vārdus izteica skaļi, un nabaga iezemietis apstājās un apsviedās apkārt, domādams, ka runā ar viņu. Pārskaities zili melns par šādu dienesta disciplīnas pārkāpumu, majors (lai gan šī starpgadījuma brīdī vai pušu sprāga, priecādamies pats par savu humoru), uz karstām pēdām iebuksnīja ar niedres spieķi iezemietim ribās un visu ceļu nepārstāja to ik pa brīdim šādā veidā uzmundrināt.

Ne mazāk saniknots majors bija, pārģērbjoties pusdienām; šīs procedūras laikā tumšādaino sulaini kapāja visdažādāko priekšmetu krusa: lidoja zābaki, zobu sukas un kas tik vien gadījās viņa kungam pa tvērienam. Jo ne jau velti majors plātījās, ka iezemietis pie šā izgājis kārtīgu ierindas apmācību un ka par mazāko novērsienu stingras disciplīnas ieturēšanā tiekot sodīts

ar šāda veida «pārmācību». Vēl jāpiebilst, ka viņš turēja iezemieti pie sevis kā aizsarglīdzekli pret ģikti un citām kaitēm, kā miesīgām, tā garīgām, un iezemietis, kā redzams, godīgi nopelnīja savu algu, kas nebija liela.

Pēdīgi majors, kas bija izšaudījis visus parocīgi tveramos daiktus un izgodējis iezemieti tik daudz jaunos vārdos, dodams tam iespēju apbrīnot angļu valodas bagāto leksiku, paļāvās, ka apsien viņam kravati; un, kad nu bija uzcirties un pēc šīs procedūras sajutās atkal pacilātā garā, viņš devās lejup uzmundrināt Dombiju un tā «labo roku».

Dombija tur vēl nebija, bet «labā roka» bija un, kā parasti, bija gatavs pakalpot majoram ar visu savu zobu bagātību.

—     Nu, ser, — majors to uzrunāja, — kā tad labi pavadījāt laiku kopš tā brīža, kad man bija lemts prieks iepazīties ar jums? Vai jele izgājāt pastaigāt?

—     Labi ja pusstundu bijām ārā, — Kārkers atbildēja.

—    Darbs paņēma visu laiku.

—     Bizness, ko? — majors teica.

—     Bija jāpārskata daudzas un dažādas sīkas lietas, — Kārkers Stmeta. — Vai zināt — tas ir pavisam kas neparasts pie manis, kas izgājis neuzticības skolu, turklāt, kur es pēc savas dabas nebūt neesmu sliecīgs uz vajsirdību, — pēkšņi pārLraucis aizsākto sarunu, viņš sacīja ar valdzinošu atklātības noskaņu balsī, — bet man tāda sajūta, ka jums, major Begstok, es varu pilnīgi uzticēties.

—     Jūs parādāt man godu, ser, — majors atteica.

—    Droši varat.

—     Tādā gadījumā — zināt, — Kārkers turpināja,

—     es vēroju, ka mans draugs … mūsu draugs gan laikam nācās teikt…

—     Par Dombiju runa, ser? — majors izsaucās. — Vai redzat mani, mister Kārker, kā es še stāvu? Dž. B.?

Bija viņš jau pietiekamā mērā pietūcis un pieliekami zils, lai būtu saredzams; un misters Kārkers arī atteica, ka šim esot lemts tas prieks.

—     Nu tad jūs redzat vīru, ser, kas ies caur uguni un ūdeni Dombija labad, — majors Begstoks attrauca.

Misters Kārkers pasmaidīja, teikdams, ka viņš par l.o nešauboties.

—     Jā, vai zināt, major, — viņš atgriezās pie aizsāktā teikuma, — es vēroju, ka mūsu draugs šodien tā neiedziļinājās darbā kā citkārt.

—     Tā? — majors ielīksmots pavīpsnāja.

—     Man viņš šķita mazliet izklaidīgs, sapņaini noskaņots, — Kārkers piebilda.

—     Pie joda, ser! — majors izsaucās. — Vainīga būs kāda lēdija.

—     Nudien, es sāku jau ticēt, ka tā ir nopietnība, — Kārkers atteica. — Domāju, jums patīk jokus dzīt, kad aplinkām it kā likāt to noprast, jo pazīstu jau jūs, militāros.

Majoram uznāca īsts zirga klepus; viņš kratīja galvu un raustīja plecus, it kā teikdams: «Nu, velna puikas mēs esam, nav ko noliegt.» Pēc tam viņš ieķērās misteram Kārkeram pogcaurumā un, acis valbīdams, čukstēja tam ausī, ka tā ir sieviete ar apbrīnojamu šarmu, ser, ka tā ir jauna atraitne, ser. Ka tā cēlusies no smalkas ģimenes … Ka Dombijs iemīlējies līdz ausu galiem, ser, un ka apprecēdamies tie celtos kā viens, tā otrs, jo viņai ir skaistums, zilas asinis un talanti, bet Dombijam — bagātība; un ko gan viens laulāts pāris vēl vairāk varētu vēlēties? Padzirdis mistera Dombija soļus aiz durvīm, majors aprāvās, pagūdams tik vēl izmest, ka citurīt jau misters Kārkers to redzēšot un varēšot spriest pats. Sabudis no garīgās piepūles un nomocījies galā, visu šo tirādi nokrekstot elsainā čukstā, majors nu sēdēja ar guldzoņu kaklā un aizasarotām acīm, līdz pusdienas nāca galdā.

Majors, tāpat kā vēl dažs labs dižmanīgs dieva lopiņš, visā pilnībā savu godību parādīja ēdināšanas laikā. Šoreiz viņš žilbu mirdzu lēja galda vienā galā, pretī viņam no galda otra gala bālāku vizmu sijāja misters Dombijs, kamēr Kārkers, malā sēdēdams, savus starus stīgoja brīžam uz vienu, brīžam uz otru spīdekli vai ļāva tiem saplūst ar abējo spozmi, kā nu kuroreiz bija izdevīgāk.

Pirmā, ari otrā ēdiena laikā majors parasti mēdza būt nopietns, jo iezemietis saskaņā ar slepeni saņemtu pavēli sarindoja viņam priekšā visvisādus trauciņus ar mērcēm un garšvielām, sagādājot viņam ne mazumu pūju, kamēr tos visus atvāž un saturu samaisa uz šķīvja. Bez tam iezemietim uz atsevišķa galdiņa vēl stāvēja krājumā dažādas asas un pikantas ēdienu piedevas, ar kurām majors ik dienas svilināja savas iekšas, nemaz jau nerunājot par tiem dīvainajiem flakoniņiem, no kuriem sazin kādus šķidrumus piešjāca majora dzērieniem. Bet šoreiz majors Begstoks pa starpām visām šīm daudzajām nodarbībām atrada laiku būt arī sabiedrisks, un šis sabiedriskums izpaudās prasmē ar veiklu viltību atklāt misteram Kārkeram mistera Dombija dvēseles noskaņojumu.

—     Dombij, — majors teica, — jūs taču nemaz neēdat; kas tā par padarīšanu?

—     Pateicos, — šis džentlmenis atbildēja, — ēdu jau, bet nav man sevišķas apetītes šodien.

—      Nu, nu, Dombij, kas tad šij lēcies? Kur tad šī pazudusi? Pie mūsu paziņām jūs to neesat pametis, gatavs apzvērēt, jo varu apliecināt, ka šorīt pie brokastu galda viņām nekādas apetītes nebija. Vismaz par vienu no viņām varu droši to apgalvot. Neteikšu, par kuru.

Te majors pamirkšķināja ar aci Kārkeram, un viņu pārņēma tik briesmīgs prieks par savu viltību, ka tumšādainajam sulainim, negaidot pavēles, nācās pabungāt viņam pa muguru, jo citādi, kas zina, viņš būtu pazudis zem galda.

Pusdienu tālākajā norisē, citiem vārdiem sakot, kad iezemietis nostājās majoram aiz muguras, lai sāktu pildīt glāzes no pirmās šampanieša pudeles, majoru pārņēma vēl lielāks šķelmības gars.

—      Pildi līdz malām, tu nelieti! — majors sacīja, paceldams savu glāzi. — Misteram Kārkeram arī līdz malām! Un misteram Dombijam arī! Pie visiem svētiem, džentlmeņi, — majors teica, pamirkšķinādams jaunajam draugam, kamēr misters Dombijs bija nogremdējis savas acis šķīvī, — šo kausu veltīsim dievei, kuru vecajam Džo ir gods pazīt un notālēm apbrīnot pazemībā un godbijībā, — Edīte ir viņas vārds, — majors piebilda, — dievišķā Edīte!

—     Uz dievišķās Edītes veselību! — uzsauca smaidīgais Karkers.

—     Uz Edītes jau nu katrā ziņā, — sacīja misters Dombijs.

Viesmīļa parādīšanās ar jauniem ēdieniem pamudināja majoru uz vēl lielāku viltību, bet arī uz lielāku apdomību.

—      Kauču Džo Begstoks starp savējiem pamaļ ir jokus, ir nopietnību par šo tematu, ser, — majors sacīja, uzlicis pirkstu uz lūpām un pievērsies Kārkeram, — bet viņam šis vārds ir pārāk svēts, lai tas nāktu šo te vai citu tādu sulainīšu ausīs un mutē. Ne vārda, ser, kamēr tie vēl šeit!

Tā bija smalkjūtīga goddevības un cieņas parādīšana misteram Dombijam no majora puses, un misters Dombijs acīmredzot to sajuta. Kaut arī mistera Dombija vēsajai vienaldzībai vīdēja cauri viegla mulsa, dzirdot majoru mētājamies šiem aplinku mājieniem, tomēr viņam nebija nekādu iebildumu pret šādu pajokošanos, — tas nu bija skaidrs —, drīzāk var teikt, tā patika viņam. Varbūt majors ir bijis ļoti tuvu patiesībai, torīt zīlēdams, ka lielais gars ir pārlieku augstprātīgs, lai iepriekš apspriestos šai jautājumā ar savu premjerministru, un tomēr vēlas, lai tas būtu lietas kursā. Lai nu bija kā būdams, bet, kamēr majors laida darbā savu vieglo artilēriju, misters Dombijs bieži pameta acis uz misteru Kārkeru un šķita vērojāfti, kādu iespaidu šie mājieni atstāja uz to.

Bet majors, nodabūjis tik uzmanīgu klausītāju un tādu smējēju, kādu otru visā pasaulē nesameklēsi, — «vārdu sakot, tra-akoti gudru un patīkamu zelli», kā viņš vēlāk aizvien stāstīdams izteicās, — ir nedomāja to tik ātri atlaist, pasmīdinot tikai ar šīm mazām viltībām, izmestām pret misteru Dombiju. Tāpēc, kad galds bija nokopts, majors parādīja, ka var paspīdēt arī plašākās un vispārīgākās sfērās, pastāstīdams pulka anekdotes un palaizdams pulka jokus, kas tam bira kā no maisa, tā ka Kārkers bija (vai izlikās esam) galīgi pārmocījies aiz smiekliem un sajūsmas, kamēr misters Dombijs noraudzījās pār savu sastīvināto kravati, it

kā majors šim piederētu vai arī it kā viņš būtu varens lāču vadātājs, kas priecājas, ka viņa lācis labi danco.

Kad majoram balss jau tik stipri bija aizkritusi no ēšanas, dzeršanas un savu sabiedrisko talantu demonstrēšanas, ka nevarēja gandrīz ne parunāt, viņi sēdās pie kafijas galda. Pēc tam majors ievaicājās misteram Kārkeram, rīkotājdirektoram, neko daudz necerēdams dzirdēt apstiprinošu atbildi, vai viņš spēlējot piketu.

—     Jā, es mazliet spēlēju piketu, — misters Kārkers atteica.

—     Riču raču varbūt? — nedroši ieminējās majors.

—     Jā, mazliet arī to, — zobainais vīrs atteica.

—     Kārkers prot visas spēles, man šķiet, — misters Dombijs sacīja, atlaizdamies dīvānā (kā tāds koka vīrs, kam locekli nelokās), — un pie tam labi.

Patiešām, abas minētās spēles Kārkers spēlēja tik meistarīgi, ka majors taisni pabrīnījās un uz labu laimi ieprasījās, vai šis spēlējot arī šahu.

—     Jā, mazliet spēlēju, — Kārkers atbildēja, — esmu kādreiz spēlējis un uzvarējis, — tas vienkārši triks, — nemaz neskatoties uz dēlīti.

—            Die's sodi, ser, — majors teica, acis valbīdams,

—     jūs esat pilnīgs pretstats Dombijam, kas nespēlē nekādas spēles.

—     O, viņš! — direktors attrauca, — viņš nekad nav izjutis vajadzību apgūt šādas mākas. Tādiem kā man tās dažreiz noderīgas. Tagad pat, kā redzat, major Begstok, tās dod man iespēju pacīnīties ar jums.

Var jau būt, ka vainojama tikai viņa melīgā mute, tik glaimīga un plata, bet pazemīgajiem, pieglaimīgajiem vārdiem šai īsajā runā šķita cauri skanam nikna ņurdoņa, tā ka klausītājam uz mirkli varēja iešauties prātā, ka teju, teju, viņa baltie zobi iecirtīsies rokā tam pašam, ap kuru viņš luncinājās. Taču majors stāvēja tālu no tādām domām, un misters Dombijs puspievērtām acīm aizsapņojies zvilnēja visu spēles laiku, kas ievilkās līdz pat gulētiešanas stundai.

Misters Kārkers, uzvarētājs tomēr, nu bija augstu cēlies majora acīs, tik augstu, ka majors, pie savas istabas atvadīdamies no viņa uz nakti, par sevišķas uzmanības zīmi lika savam iezemietim — tas parasti vāļājās zemē uz matrača pie sava pavēlnieka durvīm — iedegt sveci un svinīgi pavadīt Kārkeru pa gaiteni līdz viņa numura durvīm.

Spoguļa virsma mistera Kārkera guļamistabā bija blāva, un var jau būt, ka spogulis meta nepareizu atspulgu. Taču tovakar tas rādīja vīru, kas iztēlē redz ļaužu pūli guļam zemē pie viņa kājām, tāpat kā nabaga iezemietis pie sava kunga durvīm; vīru, kas laipo tiem pāri, niknus skatienus lejup mezdams, taču vēl neatļaudamies likt kāju virsū uz augšup pavērstajām sejām, — šimbrīžam vēl ne.

27.NODAĻA ĒNAS SABIEZĒ

Misters Kārkers, rīkotājdirektors, piecēlās reizē ar cīruļiem un izgāja pastaigāt vasaras rīta svaigumā. Viņa domas — un domāja viņš sarauktām uzacīm — nelikās lidojam tik augstu kā cīruļi, ne vispār traucamies tanī virzienā; drīzāk tās kavējās tepat uz zemes, savas ligzdas tuvumā, un vandījās pa smiltīm un tārpiem. Taču neviens putns, kas neredzams dziedāja gaisā, nebija cilvēka acij nesasniedzamāks par mistera Kārkera domām. Viņš tik lieliski valdīja pār savu seju, ka retais par tās izteiksmi varēja ko vairāk vai skaidrāk pateikt kā — vai nu tā ir smaidīga, vai domīga. Patlaban tā bija stipri domīga. Jo cīrulis pacēlās augstāk, jo dzijāk viņš iegrima domās. Jo dzidrāk un skajāk atskanēja cīruļa dziesma, jo drūmāka un smagāka vērtās viņa klusēšana. Pēdīgi, kad cīrulis, vēl greznāk uzgavilēdams, metās uz galvas lejā un iekrita zaļojošā kviešu druvā, kas rīta vēsmā virmoja kā upe, viņš pamodās no saviem sapņiem un raudzījās apkārt ar pēkšņi uzplaukušu smaidu sejā, tik vēlīgu, tik glāsīgu, it kā tam vajadzētu vai simtiem skatītāju savaldzināt; no jauna vairs neaizsapņojās, kad jau nu bija reiz pamodināts, bet, aizdzinis no sejas visas tumšās ēnas kā daždien attapīgs cilvēks, kas saprot, ka pretējā

Radījumā piere varētu saraukties un izpļāpāt, kas aiz tās slēpjas, viņš klaiņoja tālāk un smaidīja, it kā ievingrinādamies.

Varbūt mazdrusciņ padomādams par pirmā iespaida radīšanu, misters Kārkers šinī rītā bija sevišķi rūpīgi un eleganti uzposies. Lai gan, atdarinādams dižo vīru, kuram kalpoja, viņš vienmēr ģērbās samērā korekti, tomēr ar mistera Dombija pārmērīgo klīrību viņš nesacentās; pirmkārt, varbūt saprazdams, cik tas būtu smieklīgi; otrkārt, atzīdams šādu savu nostāju vēl par vienu līdzekli, ar ko parādīt, ka viņš protas turēties zināmā atkarībā un atstatumā no tā. Viens otrs gan apgalvoja, ka šajā ziņā viņš esot īsts un ne visai glaimojošs komentārs savam ledainajam patronam, — bet pasaule jau ir veikla uz aplamu spriedelēšanu, taču misters Kārkers nav atbildīgs par tās negatīvām tieksmēm.

Spodrs un ziedošs, ar gaišu, it kā saulē izbalējušu sejas krāsu, ar savu vieglo gaitu radīdams iespaidu, ka zāle zem viņa kājām nesaplok, misters Kārkers, rīkotājdirektors, klaiņāja pa pļavām, pa zaļām dzīvžogu gatvēm un alejām, līdz pienāca laiks doties atpakaļ uz brokastīm. Izvēlējies īsāko ceļu, misters Kārkers soļoja, zobus vēdinādams, un pie tam balsī noteica: «Tagad apskatīsim mistera Dombija otro sievu!»

Viņš bija aizklīdis labu gabalu ārpus pilsētas un atgriezās pa jauku, lapu koku apēnotu ceļu, gar kuru vietvietām nolikti soli tiem, kam vēlēšanās atpūsties. Sis bija tāds nostūris, kur vispār retumis kāds iemaldījās, bet šinī klusajā rīta stundā tas šķita pilnīgi pamests un vientuļš, tā ka misters Kārkers bija vienīgais vai domājās esam vienīgais apmeklētājs. Ar dīka cilvēka bezbēdību, kuram vēl divdesmit minūšu laika, lai nokļūtu noteiktā vietā, kas sasniedzama desmit minūtēs, misters Kārkers vēl paklaiņāja pa birzi starp resnajiem koku stumbriem, apmeta līkumu te ap vienu, te ap otru, izrakstīdams pēdu ķēdi rasotajā zālē.

Taču viņa iedoma, ka birzī neviena nav, izrādījās maldīga, jo, lēnītēm apiedams kāda milzu koka resno stumbru, kura raupjā miza bija kreveļaina un grubuļaina kā degunradža vai tam radniecīga aizvēsturiskā Noasa laiku briesmoņa āda, viņš nejauši turpat vai acu pi iekšā ieraudzīja kādu sievieti sēžam uz sola, ap kuru viņš jau nākamajā mirklī būtu apvijis savu pēdu ķēdi.

Tā bija kāda lēdija, eleganti ģērbusies un ļoti skaista; viņas tumšo, augstprātīgo acu stingais skatiens urbās zemē; acīmredzot viņā plosījās dusmu vai niknas iekšējas cīņas ugunis. Jo, kad viņa tā sēdēja nodurtām acīm, apakšlūpas kakliņš tai bija zobos iekniebts, krūtis strauji cilājās, nāsis drebēja, galva trīcēja un uz vaigiem rasoja niknumā izsprāgušas asaras, kāja mīdīja sūnu, it kā gribēdama to putekļos saberzt. Un tomēr vai tai pašā mirklī, kad viņam pavērās šis skats, viņš redzēja to pašu lēdiju nicīgi smīnošu, apnikuma un gurduma pārņemtu pieceļamies un iegriežamies birzī, pie tam viņas seja un viņas slāja nepauda neko cilu kā vien nievīgu skaistumu un valdonīgu nicinājumu.

Izģindusi, neglīta, derdzīga vecene, ar savu ģērbu atgādinādama ne tik daudz čigānieti, cik raibin raibās klaidoņu cilts pārstāvi, kuri klejo apkārt ubagodami un zagdami, katlus lodēdami vai grozus pīdami, darot to pēc kārtas vai visu vienlaiku, — arī bija novērojusi lēdiju, jo, tiklīdz tā piecēlās, šī otra figūra, tik dīvains pretstats pirmajai, pietrausās kājās — domāt, izauga no zemes — un aizkrustoja tai ceļu.

—     Atļaujiet pazīlēt jums nākotni, daiļā lēdija, — vecene teica, lūpas čāpstinādama, un tā vien likās, ka šīs nāves paliekas galvaskauss grasītos izlobīties no dzeltenā ādas pārvalka.

—     Es pati varu sev pazīlēt, — skanēja atbilde.

—     Jā, jā, jā, daiļā lēdija, tikai ne pareizi. Nupatās, te sēdēdama, jus nezīlējāt pareizi. Es jums redzu cauri! Dodiet man sudraba ripiņu, daiļā lēdija, un es pateikšu, ko patiesībā jums liktenis lēmis. Jūsu vaigs rāda bagātību, daiļā lēdija.

—     Es zinu, — lēdija attrauca, ar drūmu smaidu cēli paiedama tai garām. — Es to jau sen zināju.

—     Ko! Un ta jūs nedosit vis man nekā? — veča izsaucās. — Jūs negribai man nenieka atmest, lai jums pazīlēju, daiļā lēdija? Nu, cik ta jus man dosit, lai es nezllēļu? Atmetiet artaviņu, jebšu es brēkšu jums to pakaļ! — vecene ķērca aizsvildamās.

Misters Kārkers, redzēdams, ka lēdija, iedama šķērsām uz taku, virzās tieši uz to koku, aiz kura viņš slēpās, devās tai pretī; pārmijoties ceļā, viņš pacēla cepuri un uzsauca vecenei, lai liekas mierā. Lēdija ar vieglu galvas mājienu pateicās viņam par iejaukšanos un soļoja tālāk.

—      Tad jau dodiet jūs man cik necik, vai ar es brēkšu viņai to pakaļ, — vecā spiedza, mētādama rokas pa gaisu un traukdamās pretī viņa izstieptajai rokai. — Pa, pa, dzirdiet, — viņa piebilda, pēkšņi nolaizdama balsi un urbdamās viņa acīs, it kā uz brīdi aizmirsusi savu dusmu objektu, — dodiet man cik necik vai ar es brēkšu jums pakaļ!

—     Man, vecomāt? — direktors brīnījās, iebāzdams roku kabatā.

—     Jā, — vecene atteica, nenolaizdama no viņa acu un stiepdama pretī savu červeļaino roku. — Es ta zinu!

—      Ko jūs zināt? — Kārkers uzprasīja, pamezdams tai šiliņu. — Vai zināt, kas ir šī skaistā lēdija?

Vecene, čāpstinādama kā senus laikus tā kuģinieka sieva, kurai kastaņi bijuši klēpī *, un dusmīgi vaibstīdamās kā ragana, kas veltīgi pēc kāda kastaņa izdiedelējusies, sagrāba šiliņu un, atvilkusies kā vēzis vai kā vesels ņūklis vēžu atmuguriski atpakaļ, — jo viņas rokas, pamijus te izstiepdamās, te savilkdamās, varēja reprezentēt divus vēžu sugas pārstāvjus, bet vaikstīgā seja — savu pusduci vairāk, — atsēdās uz kāda veca koka stiegrainajām saknēm; izņēma tad no mices dibena īsu, melnu kaļķīti, ar sērkociņu aizdedzināja to un, acīm iezīdusies jautātājā, klusēdama uzvilka dūmu.

Misters Kārkers iesmējās un apgriezās uz papēža.

—      Nu tā! — vecā teica. — Viens bērns beigts, un viens bērns dzīvs; viena sieva beigta, un viena taisās tās vietā. Ejiet un sapazīstieties!

Pats pret savu gribu direktors tomēr atkal atskatījās un apstājās. Vecene, kas pīpi vēl nebija nolikusi, čāpstinādama un murmulēdama, it kā ar kādu neredzamu garu sarunādamās, rādīja ar pirkstu uz to pusi, kur viņš grasījās iet, un smīknēja.

—     Ko jūs, vecā ragana, tur nupat melsāt? — viņš uzprasīja.

Sirmgalve čāpstināja un šmakstināja, rūģinādama

savu pīpi, un kā pirmāk vēl rādija ar pirkstu turpat, bet atbildēt neatbildēja. Nomurminājis «sveiki», kas skanēja ne visai laipni, misters Kārkers gāja tālāk, taču, kad bija jau ārā no birzs un atskatījās pār plecu uz vecā koka saknēm, viņš vēl tur redzēja pirkstu rādām tai pašā virzienā un domājās sadzirdējis veceni ķērkstam: «Ejiet un sapazīstieties!»

Viesnīcā viņš pārliecinājās, ka izmeklētajam cienastam viss jau sagatavots, ka misters Dombijs un majors, un brokasta galds gaida vienīgi lēdijas. Individuālai konstitūcijai šādos apstākļos nenoliedzami diezgan liela nozīme, bet šinī gadījumā apetīte ņēma virsroku pār maigajām alkām; misters Dombijs bija pats miers un savaldība, majors turpretī nervozēja, uztraucās un tik traki uzbudinājās, ka nekur likties. Beidzot iezemietis atgrūda durvis līdz kāju vaļā, un pēc maza brītiņa, kas pagāja, pieņemot gaitenī melanholisku izskatu, ienāca ļoti ziedoša, bet ne ļoti jauna lēdija.

—     Dārgo mister Dombij, — lēdija sacīja, — baidos, ka esam nokavējušās, bet Edīte ir jau izstaigājusies, meklēdama tīkamu dabas stūrīti kādai skicei, un man nācās krietni nogaidīties viņu. Melkulīgākais no majoriem, — viņa pasniedza tam mazo pirkstiņu, — sveiki!

—             Misis Skjūtona, — misters Dombijs ierunājās,

—      atļaujiet, ka stādu jums priekšā manu draugu misteru Kārkeru. — Misters Dombijs neapzinīgi uzsvēra vārdu «draugs», it kā gribēdams teikt: lai jau manis pēc viņš palepojas ar šo izcilo godu! — Jūs esat jau dzirdējusi no manis par misteru Kārkeru.

—     Es ļoti priecājos, — misis Skjūtona jūsmīgi atbildēja.

Misters Kārkers, protams, ari priecājās. Vai viņš mistera Dombija dēļ nebūtu vēl vairāk priecājies, ja misis Skjūtona bijusi (kā viņš sākumā domāja) tā Edīte, kurai iepriekšējā vakarā uzsauca tostu?

—     Die’s augstais, kur tā Edīte aizķērusies! — misis Skjūtona, lūkodamās apkārt, izsaucās. — Vēl turpat pie durvīm nebeidz dot aizrādījumus Vitersam par savu skiču ierāmēšanu! Dārgo mister Dombij, vai jūs nebūtu tik laipni…

Misters Dombijs jau bija aizgājis viņu uzmeklēt. Pēc pāris mirkļiem viņš atgriezās, vezdams zem rokas to pašu eleganti ģērbušos un ļoti skaisto lēdiju, kuru misters Kārkers bija saticis birzī.

—     Kārkers … — misters Dombijs iesāka. Bet viņu pazīšanās bija tik acīmredzama, ka misters Dombijs aprāvās.

—     Man jāpateicas šim džentlmenim, — Edīte sacīja, majestātiski palocīdama galvu, — nupat kā viņš pasargāja mani no nekaunīgas ubadzes uzmācības.

—     Man jāpateicas manai laimes lēmējai, — misters Kārkers teica, zemu palocīdamies, — ka deva izdevību izdarīt šo niecīgo pakalpojumu lēdijai, kuras kalpa lomā es jūtos pagodināts.

Edītes acu pētījošā skatienā, kas īsu mirkli pakavējās pie viņa un tūlīt noslīga lejup, misters Kārkers pamanīja aizdomas, ka viņš nav nejauši uzradies tieši tobrīd, kad uzplijās vecene, bet novērojis viņu jau agrāk. Kā Kārkers saskatīja to, tāpat Edīte redzēja viņa acīs, ka aizdomas viņai radušās ne bez pamata.

—     Nudien, — misis Skjūtona iesaucās, kas pa šo laiku bija paspējusi nopētīt misteru Kārkeru caur lorneti un pārliecināties (kā viņa diezgan dzirdami pasvipšināja majoram), ka viņš ir dievišķīgs, — patiešām, tā ir brīnišķīgākā sagadīšanās, par kādu jebkad esmu dzirdējusi. Lai nu viens padomā! Edīl, manu mīļo, te nu tik skaidri ir redzams likteņa mājiens, ka patiešām cilvēkam tīri vai jāsakru§to rokas uz krūtīm un jāizsaucas līdz ar tiem niknajiem turkiem: «Slavēts lai ir . . . kā viņi to sauc … un svētīts lai ir … kāds bija tas vārds . .. viņa pravietis!» *

Edīte nepūlējās izlabot šo ekstraordināro citātu no korāna, toties misteram Dombijam šķita nepieciešami pateikt pāris laipnu vārdu.

—     Tas mani ļoti iepriecina, — misters Dombijs sacīja ar smagnēju galantību, — ka džentlmenim, kurš ar mani tik cieši saistīts kā misters Kārkers, ir bijis gods un laime sniegt kaut visniecīgāko palīdzību misis Greindžerei. — Misters Dombijs palocījās pret Edīti. — Tomēr tas mani mazliet arī sāpina, jāatzīstas, tas modina manī skaudību pret Kārkeru, — viņš neapzinīgi akcentēja šos vārdus, it kā saprazdams, ka tos uzņems ar lielu izbrīnu, — apskaužu Kārkeru tāpēc, ka man nav uzsmaidījusi šī laime un gods. — Misters Dombijs atkal palocījās. Edīte palika nekustīga, vienīgi lūpas viņai nicīgi noraustījās.

—      Pie visiem svētiem, ser, — majors izsaucās, steigdams vēl aizgūtnēm tikt pie vārda, jo sulainis jau nāca pavēstīt, ka brokastis galdā, — tas man ir viens neizprotams numurs, ka neviens netiek pie goda un laimes ietriekt visiem tādiem diedelniekiem lodi pakausī un iziet sveikā no atbildības par to! Bet še sniedzas roka misis Greindžerei, ja vien viņai labpatiks parādīt godu Dž. B. un pieņemt to, un lielākais pakalpojums, kādu Džo tūlīt uz vietas var izdarīt jums, kundze, ir — vest jūs pie galda.

Majors piedāvāja elkoni Edītei; misters Dombijs veda misis Skjūlonu; misters Kārkers gāja kā pēdējais un pavadīja tos ar smaidu.

—      Esmu neizsakāmi priecīga, mister Kārker, — mātes kundze sacīja brokasta laikā, kad lornete vēlreiz bija devusi atzinīgu spriedumu par šo džentlmeni, — ka jūsu apmeklējums iegadījies tik laimīgā reizē, lai varētu piedalīties mūsu izbraukumā šodien. Brīnišķīga ekskursija!

—      Šādā sabiedrībā jebkurai ekskursijai jābūt brīnišķai, bet šī, es ticu, arī pati par sevi ir interesanta, — Kārkers atteica.

—      O! — misis Skjūtona izsaucās, ar gurdu tvīksmi iespiegdamās aiz sajūsmas. — Pils ir burvīga! … Uzpeld acu priekšā viduslaiki … un viss … kas patiešām ir apbrīnas vērts. Jūs taču dievināt viduslaikus, vai ne, mister Kārker?

—     Kā nu ne, pat ļoti, — misters Kārkers teica.

—            Kāds apburošs laikmets! — Kleopatra jūsmoja.

—     To nesatricināmo ticību! To spēku un enerģiju! To krāšņumu! Tik sveša tiem laikiem jebkāda banalitāte! Ak vai! Būtu jel mazdrusciņ vairāk poēzijas tie atstājuši arī mūsu drausmajam gadsimtam!

Runādama misis Skjūtona visu laiku vēroja misteru Dombiju, kas raudzījās uz Edīti, kura gan klausījās, bet ne reizi nepacēla acu uz augšu.

—     Mēs esam šausmīgi reāli, mister Kārker, — misis Skjūtona teica. — Vai nav tiesa?

Retajam varēja būt mazāk iemesla sūroties par savu reālumu kā Kleopatrai, kas bija aizsegusies ar tik mākslīgiem viltojumiem, ka aiz tiem reāli eksistējošais cilvēks vairs nebija saskatāms. Neraugoties uz to, misters Karkers pievienojās viņas sašutumam par mūsu reālumu, atzīdamies, ka šai ziņā mēs esam diezgan bargi sodīti.

—     Gleznas pilī — nu dievišķīgas! — Kleopatra nebeidza jūsmot. — Es ceru, jūs taču dievināt gleznas?

—      Varu jums apgalvot, misis Skjūtona, — misters Dombijs sacīja, augstsirdīgi atbalstīdams savu rīkotājdirektoru, — Kārkeram ir jēga par gleznām, gluži vai iedzimts talants izprast mākslu. Arī pats viņš ir ievērības cienīgs mākslinieks. Un misis Greindžeres gaume un meistarība, es nešaubos, sagādās viņam īstu baudu.

—     Sasodīts, ser! — majors Begstoks izsaucās. — Man uzrodas doma — jūs esat viens Brīnumkārkers, kas visu spēj.

—      O! — Karkers atturīgi pasmaidīja. —Jūsraugaties uz mani caur rožainām brillēm, major Begstok. Es maz vien ko spēju. Bet misters Dombijs ir tik augstsirdīgs savos spriedumos par gluži niecīgām dotībām, kādas cilvēkam manā stāvoklī, es domāju, ir gandrīz nepieciešamas, kaut gan viņš savā — pavisam citādā darbības sfērā ir parādījis daudz izcilākas spējas nekā … — misters Kārkers paraustīja plecus, izvairīdamies no tālākas slavināšanas, un neteica vairs ne vārda.

Visu šo laiku Edīte nepacēla acu uz augšu, vienīgi uzmeta pa skatienam mātei, kad šīs lēdijas dedzīgais gars sāka dzirksteļot vārdos. Bet, kad apklusa Kārkers, viņa īsu mirkli paskatījās uz misteru Dombiju. Tikai mirkli, bet viņas sejā paplaiksnījās nicīgs izbrīns, kas nepalika nepamanīts vienam smaidīgam novērotājam otrpus galda.

Misters Dombijs uztvēra šo skatienu, kad tumšās skropstas jau slīdēja lejup, un izmantoja iespēju tās

aizturēt.

—     Jūs gan, par nožēlu, būsit Voriku jau vairākkārt apskatījusi? — misters Dombijs ieminējās.

—     Jā, vairākas reizes.

—     Baidos, jums būs tur garlaicīgi.

—     Nē, nē, nepavisam.

—     Ak, tu esi tāda pati kā tavs brālēns Fīnikss, mījo Edīt, — misis Skjūtona teica. — Pēc reizes redzējuma viņš ir apmeklējis Vorikas pili vismaz piecdesmit reižu, tomēr, — ja rītu viņš ierastos Lemingtonā, — kā es vēlētos, kaut viņš tiešām atbraucis, šis eņģelis! — viņš dotos turp piecdesmit otro reizi.

—     Mēs visi esam entuziasti, vai ne, mamma? — Edīte teica, vēsi pasmaidīdama.

—     Pat pārāk aizrautīgi varbūt, manu dārgumiņ, par ļaunu mūsu dvēseles mieram, — viņas māte attrauca.

—     Bet mēs nedomājam par to žēloties. Mūsu emocijas ir mūsu atalgojums. Ja, kā tavs brālēns Fīnikss saka, zobens sadeldē … kā tur to sauc …

—     Maksti varbūt, — Edīte teica.

—     Jā, pareizi… sadeldē mazliet par ātri, tas notiek tāpēc, ka zobens, kā zini, ir spožs un mirdzošs, manu sirdsmīļumiņ.

Misis*Skjūtona izdvesa vieglu nopūtu, domāt, uzpūzdama vieglu migliņu tam teiksmainajam zobenam, kura maksts bija viņas jūtīgā sirds, un, galvu sānis noliekusi kā Kleopatra, sapņainām, mīlā kaistošām acīm noraudzījās uz savu sirds lolojumu.

Edīte, kā pavērsusi seju pret misteru Dombiju, kad tas pirmoreiz viņu uzrunāja, tā arī nenovērsa, kamēr runāja ar māti un kamēr māte runāja ar viņu, it kā veltīdama viņam uzmanību, ja viņam vēl būtu kas sakāms. Šai vienkāršajā pieklājības žestā bija kaut kas gandrīz vai izaicinošs, it kā viņa te stāvētu piespiedu kārtā vai tiktu apspriests kāds tirdzniecisks darījums, kurā viņa nebija ieinteresēta; un atkal tas nepalika nepamanīts tam pašam vērotājam, kas smaidīja viņā pusē galdam. Novērotais lika viņam domās aizklīst uz birzi, kur viņš pirmoreiz redzēja šo lēdiju, kad tā domājās esam tur viena.

Misters Dombijs, neatradis vairāk nekā ko teikt, lika priekšā tūdaļ doties ceļā, jo brokastis bija jau paturētas un majors pierij ies kā žņaudzējčūska boa.

Četrvietīgā karietē, kas pēc šī džentlmeņa pavēles jau gaidīja, iesēdās abas lēdijas, majors un viņš pats; Iezemietis un bālais pāžs uzrāpās uz bukas; misters Taulinsons palika mājās, bet misters Kārkers jāšus sekoja tiem nopakaļis.

Misters Kārkers turējās riksī savus simt jardus karietei aizmugurē, visu brauciena laiku acis no tās nenolaizdams, it kā viņš patiesi būtu runcis, bet visi četri karietē sēdētāji — peles. Lai viņš noraudzījās uz vienu pusi ceļam vai otru — uz plašo ainavu tālumā, ar tās nolaideni viļņotiem pauguriem, vējdzirnavām, labības tīrumiem, pļavām, pupu laukiem, savvaļas puķēm, zemnieku sētām, siena kaudzēm un torņa smaili virs koku galotnēm vai augšup saules pielijušā gaisā, kur tauriņi laidelējās viņam ap galvu un putnu dziesmas skanēja visapkārt, vai lejup, kur krustām savijušos zaru ēnas klāja pār ceļu trīsošu paklāju, vai taisni uz priekšu, kur koki, nokareniem zariem sasniegdamies un ar kuplo lapotni aizsegdami saules spozmi, veidoja krēslainas ailes un arkas, — lai raudzījās kur raudzīdamies, viens acu kaktiņš ne mirkli neizlaida no redzesloka ar seju uz viņa pusi sēdošā mistera Dombija stīvi izslieto galvu, ne arī spalvu, kas nevīžīgi un nievīgi nokarājās no cepures vidū starp viņiem, gandrīz tikpat nievīgi, kā viņš bija redzējis augstprātīgos plakstus slīdam lejup, vismaz tobrīd, kad sastapās skatieniem ar to, kas tagad sēdēja iepretī. Reizi, tikai vienu pašu reizi viņa saspringtais skatiens atrāvās no šiem novērošanas objektiem, un tas notika, kad pārlēciens pār zemu dzīvžogu un palaidiens auļos pāri laukumam deva viņam iespēju aizsteigties priekšā karietei, kas brauca pa ceļu, un sagaidīt to gala punktā, lai palīdzētu izkāpt lēdijām. Tad un tikai tad Edīte uzmeta viņam mirklīgu skatienu, pirmoreiz izbrīna pilnu, bet, kad, palīdzot izkāpt, viņš pieskārās tai ar savu mīksto, balto roku, viņas skatiens kā līdz šim vienaldzīgi tam slīdēja garām.

Misis Skjūtona bija ieprātojusies ņemt misteru Kārkeru savā aizgādībā un pati izrādīt tam visus pils daiļumus. Viņa vēlējās, lai tas ņem viņu zem vienas rokas un majors — zem otras. Šim nelabojamam radījumam, kam par poēziju nav vairāk sajēgas kā visnekulturālākajam mežonim, nāks par svētību pabūt šādā sabiedrībā. Šī nejauši nodibinājusies kārtība deva misteram Dombijam iespēju uzņemties Edītes pavadonību, ko viņš arī darīja ar džentlmenim piedienīgu cienīgumu, stalti soļodams tiem pa priekšu no vienas telpas otrā.

—      Bija gan tie zelta laiki, mister Kārker, — Kleopatra sāka jūsmot, — šīs brīnišķīgi nocietinātās pilis, jaukie, vecie apakšzemes kazemāti, burvīgie moku kambari un romantiskās atriebības, un krāšņie uzbrukumi un aplenkumi, un viss, viss, kas dzīvi tiešām vērta brīnišķīgu! Cik briesmīgi mēs esam deģenerējušies!

—     Jā, diemžēl mēs esam seklāki kļuvuši, — misters Kārkers piekrita.

Dīvainākais viņu tērzēšanā bija tas, ka misis Skjūtona, lai cik arī aizrautīgi jūsmoja, un misters Kārkers, lai cik arī smalki turējās, abi ar sasprindzinātu uzmanību vēroja misteru Dombiju un Edīti. Ar visu savu prasmi veikli risināt sarunas viņi tērzēja diezgan izklaidīgi un pēdīgi jau bārstījās vārdiem, kādi pagadījās uz mēles.

—      Nav mums vairs nekādas ticības, — misis Skjūlona sacīja,*saspicēdama savu sačervelējušos ausi, jo misters Dombijs tobrīd teica kaut ko Edītei. — Mēs esam zaudējuši ticību mīļajiem vecajiem baroniem, kas taču bija vai pats radības kronis, tāpat mīļajiem vecajiem priesteriem, kas bija kareivīgākie ļaudis pasaulē, un pat tam laikam, kad valdīja nepārspējamā Betija *, šī pati, rau, pie sienas. Jā, tas tiešām bija zelta laikmets! Dārgā, labā! Tā tikai bija dvēsele! Un viņas burvīgais tēvs! Ceru, jūs dievināt Hariju Astoto *?

—     Es viņu ļoti apbrīnoju.

—     Cik taisnu prātu! — misis Skjūtona izsaucās,

—     vai ne? Cik stingrs! īstens anglis! Vīrs kā glezna — tik burvīgs ar savām jaukajām, šaurajām acu spraudziņām un piemīlīgo zodu!

—     Ak cienītā, — Kārkers sacīja, spēji apstādamies,

—     ja nu jūs runājat par gleznām, paraugieties uz šo kompozīciju! Kurā galerijā vēl atradīsit kaut ko līdzīgu!

To sacīdams, smaidīgais džentlmenis pa vaļējām durvīm norādīja uz misteru Dombiju un Edīti, kas blakus istabā pašlaik divi vien stāvēja pašā vidū.

Tie neapmainījās ne vārdiem, ne skatieniem. Tā, kā vini tur stāvēja roku rokā, sānu pie sāna, tie šķita vēl tālāk atrodamies viens no otrā nekā tad, ja starp viņiem būtu viļņojis plašais okeāns. Šo divu būtņu lepnums pat izpaudās katram citādi, kas tos attālināja vēl vairāk, nekā ja viens būtu bijis pats augstprātīgākais, bet otrs pats pazemīgākais radījums pasaulē. Viņš — godkārs, nelokāms, ciets un bargs. Viņa — neredzēti daiļa un valdzinoša, bet pilnīgi vienaldzīga pret sevi, pret viņu, pret visu apkārtējo; viņas augstprātīgi savilktās uzacis un lūpas pauda nicinājumu pret pašas daiļumu, it kā tas būtu kāds želons vai livreja, ko viņa nevarēja ne acu galā ciest. Tik savdabīgi tie bija un tik pretēji, tik varmācīgi saistīti ar važu, ko izkalusi nelaimīga sagadīšanās un ļaunie spēki, ka pat gleznas pie sienām šķita iztrukušās par tik nedabisku nesaderību un izrādīja to kā mācēdamas. Bargie bruņinieki un karavīri noraudzījās uz tiem visai draudīgi. Kāds baznīcas tēvs ar augšup paceltu roku raidīja apsūdzību debesīm par šāda pāra stāšanos dieva altāra priekšā. Klusie ūdeņi peizāžā ar saules atspulgu to dzīlēs jautāja: «Vai tad, ja nebija labāka glābšanās līdzekļa pie rokas, nevarēja izlīdzēties galu galā ar slīcināšanos?» Drupas brēca: «Paraugieties šurp un redziet, kas mēs esam piespiestajā kopdzīvē ar mums svešu laikmetu!» Dzīvnieki, neradniecīgi pēc savas dabas, plosīja cils citu, it kā rādīdami tiem pamācīgu piemēru. Amori/un Kupidoni, šausmu pārņemti, metās bēgt, bet mocekļi, kamēr vien gleznotāji padarījuši nemirstīgas viņu mocības, nav pazinuši tādu ciešanu.

Taču misis Skjūtonu tik ļoti aizgrāba skats, kuram misters Kārkers bija pievērsis viņas uzmanību, ka viņa nenocietās, nepateikusi pusbalsī, cik tas pievilcīgs, cik daudz dvēselīga siltuma tajā! Edīte, sadzirdējusi mātes vārdus, atskatījās un aiz dusmām nosarka līdz ausīm.

—      Mana sirdsmīļotā Edīte zina, ka es viņu apbrīnoju, — Kleopatra sacīja, gandrīz vai bijīgi uzpakšķinādama ar saulessargu viņai pa muguru. — Mana luteklīte!

Atkal misters Kārkers bija aculiecinieks cīņai, kurā tik nejaušā kārtā bija noskatījies birzī. Atkal viņš re

dzēja, ka tajā uzveic augstprātīga apātija un vienaldzība, kas aizsedz to kā mākonis.

Viņa nepacēla acu pret Kārkeru, bet šķita, ka ar tikko manāmu valdonīgu mirkšķi pavēlēja mātei nākt tuvāk. Misis Skjūtona, atzīdama par vēlamāku saprast šo mājienu, tūdaļ ar abiem saviem kavalieriem devās pie viņas un kopš šī brīža turējās visu laiku meitas tuvumā.

Misters Kārkers tagad, kur viņa uzmanību nekas vairs nenovērsa sānis, sāka diskutēt par gleznām, izraudzīt labākās un ieinteresēt par tām misteru Dombiju, pie kam neaizmirsa ar parasto familiaritāti pacildināt viņa varenumu un parādīt savu padevīgo pakalpību, vai nu noregulējot viņa binokli vai sameklējot vajadzīgo numuru katalogā, vai paturot viņa spieķi un tamlīdzīgi.

Sie pakalpojumi, patiesību sakot, tika izdarīti ne tik daudz pēc mistera Kārkera kā pēc paša mistera Dornbija ierosmes, kuram piemita tieksme parādīt savu šefa varu, runājot mazliet valdonīgā un viņa stāvoklim piemērotā nepiespiestā tonī: «Lūdzu, Kārker, vai jūs nebūtu tik laipns un man nepalīdzētu?» — un smaidīgais džentlmenis vienmēr palīdzēja ar prieku.

Viņi apskatīja gleznas, cietokšņa mūrus, sargtorni un lā joprojām; un, tā kā viņu mazajai sabiedrībai neviens nepievienojās un majors labprātāk turējās ēnā, jo, gremošanas aparātam darbojoties, viņam mācās miegs virsū, misters Kārkers kļuva runīgs un laipnīgs. No sākuma viņš par galveno sarunu partneri izvēlējās misis Skjūtonu, bet, tā kā šī pārlieku jūtīgā lēdija jau pēc ceturtdaļstundas nonāca tādā ekstāzē, apbrīnodama mākslas darbus, ka spēja vairs tikai žāvām muti pavērt (tie ir tik iedvesmīgi, viņa teica, aizbildinādama šāda veida jūsmas izpausmi), viņš turpmāk visu uzmanību veltīja misteram Dombijam. Misters Dombijs maz atbalstīja sarunu, izmezdams tikai pa retai frāzei, kā: «Jums taisnība, Kārker!» — vai «Jā gan, Kārker,» — bet ar savu nerunību pamudināja Kārkeru turpināt un klusībā ļoti atzinīgi novērtēja tā valodīgumu, jo uzskatīja, ka vajag taču kādam runāt, un domāja, ka Kārkera piezīmes, kas, tā sakot, bija viņa patrona domu atbalss, uzjautrinās misis Greindžeri. Mislers Kārkers, būdams augstākā mērā piesardzīgs, ne reizi neatļāvās uzrunāt šo lēdiju tieši, tomēr likās, ka viņa klausītos, kaut arī acu viņam neuzmeta; vienu vai divi reizes, kad viņš pārmērīgi uzsvēra savu pazemīgo padevību, viņas sejai pārslīdēja krēslains smaids, ne kā gaismas atblāzmojums, bet kā bieza, tumša ēna.

Kad Vorikas pils bagātības gandrīz visas beidzot bija acīm izsmeltas un majora spēki tāpat, — nemaz jau nerunājot par misis Skjūtonu, kas savus savdabīgos jūsmas izpaudumus vairs nespēja apslāpēt, — ekskursanti atkal sasēda karietē un brauca apskatīt pils gleznaino apkārtni. Paveroties kādam skaistam skatam, misters Dombijs ceremoniāli ieminējās, ka viņš gan vēlētos iegūt šīs ainavas skici, kaut paviršu misis Greindžeres daiļās rokas uzmetumu, atmiņai par šo patīkamo dienu, lai gan, protams, nekāds mākslīgs atgādinājums viņam neesot vajadzīgs (te viņš atkal zemu palocījās), tomēr viņš to vienmēr augsti novērtētu. Misis Skjūtona tūdaļ uzsauca kārnajam Vitersam, kam padusē glabājās Edītes skiču mape, lai nododot to pēc piederības; un kariete tika apstādināta, lai Edīte varētu ķerties pie zīmējuma, ko misters Dombijs vēlējās pievienot saviem dārgumiem.

—     Baidos tikai, ka jūs pārāk apgrūtinu, — misters Dombijs ieminējās.

—     Nebūt ne. No kāda redzes punkta jūs vēlētos, lai to uzskicēju? — Edīte atbildēja, veltīdama viņam tādu pašu piespiestu uzmanību kā iepriekš.

Misters Dombijs vēlreiz paklanījās, sastīvinātai kravatei nokrakšķot, un lūdza, vai nevarētu atstāt to mākslinieces noteikšanai.

—     Man labāk patiktu, ja jūs pats izvēlētos, — Edīte atteica.

—      Tādā gadījumā, — misters Dombijs sacīja, — teiksim no šejienes. Vieta, man šķiet, šim nolūkam piemērota vai… kā pēc jūsu domām, Kārker?

Izrādījās, ka mazu gabaliņu tālāk kuploja birztala, diezgan līdzīga tai, kurā misters Kārkers no rīta bija vilcis savu pēdu ķēdi, arī sols bija redzams zem viena koka, un šī vieta pilnīgi atgādināja to, kur viņa ķēde bija pārtrūkusi.

—           Vai es drīkstētu misis Greindžerei ieteikt, — Kārkers sacīja, — izvēlēties to vietu? Tas ir interesants — ja, gandrīz var teikt, — sevišķs skats.

Viņa sekoja ar acīm Kārkera jājamās pātagas norādītajam virzienam un tad aši pacēla tās uz viņu. Tā bija otra reize kopš iepazīšanās, kur viņi uz mirkli saskatījās. Tā ne ar ko neatšķīrās no pirmās reizes, ja nu vienīgi tik daudz, ka viņu skatieni bija vēl izteiksmīgāki.

—     Vai jums tas patiktu? — Edīte vaicāja misteram Dombijam.

—     Es būtu apburts, — misters Dombijs atbildēja Edītei.

Tāpēc kariete aizripoja uz to vietu, kur misteram Dombijam jātop apburtam; Edīte, neizkustēdamās no savas sēdvietas, lepna un vienaldzīga kā parasti, atvēra skiču albumu un sāka zīmēt.

—     Mani zīmuļi visi strupiem galiem, — viņa teica, tos pārcilādama.

—            Atļausit man, lūdzu, — misters Dombijs ieteicās

—     Bet Kārkeram tas labāk veiksies, viņam vairāk saprašanas*tādās lietās. Kārker, esiet tik laipni un parūpējieties par misis Greindžeres zīmuļiem.

Misters Kārkers piejāja pie karietes durtiņām tanī pusē, kur sēdēja misis Greindžere; uzmetis pavadu zirgam uz kakla, viņš smaidīdams palocījās, paņēma no viņas rokas zīmuļus, kurus, tāpat seglos sēdēdams, lēnā garā sāka uzasināt. Pabeidzis viņš lūdza atļauju tos paturēt pie sevis un pasniegt viņai pēc pieprasījuma; un tā misters Kārkers palika turpat, raudzīdamies topošajā zīmējumā un bezgala cildinādams misis Greindžeres apbrīnojamo meistarību — sevišķi koku atveidojumā. Misters Dombijs pa to laiku stāvēja karietē, izslējies visā garumā, atgādinot augstākā mērā respektablu spoku, un arī noraudzījās, kamēr Kleopatra un majors ūbināja kā divi veci balodīši.

—     Vai tas jūs apmierina jeb varbūt man izstrādāt to mazliet rūpīgāk? — Edīte jautāja, parādīdama skici misteram Dombijam.

Misters Dombijs lūdza zīmējumam vairs nepieskarties. Tas esot pati pilnība.

—      Kaut kas patiešām ārkārtējs, — Kārkers sacīja, pilnīgi atsegdams sārtās smaganas, lai pastiprinātu savas uzslavas. — Nebiju cerējis ieraudzīt kaut ko tik skaistu un īpatnēji svaigu.

Tas varēja tikt attiecināts uz mākslinieci ne mazākā mērā kā uz mākslas darbu, bet misters Kārkers taču bija tik atklāts — ne jau viņa mute vien, bet visa viņa iekšējā būtība. Tāds viņš bija un tāds palika, kamēr misteram Dombijam veltītais zīmējums netika nolikts savrup un zīmēšanas piederumi noglabāti savā vietā; pēc tam viņš, atdevis zīmuļus atpakaļ (tos saņēma vēsi, izsakot viņam pateicību par izpalīdzību, bet nepagodinot viņu ar skatienu), satvēra un savilka stingri pavadu, atkāpās no durtiņām un atkal laida rikšos karietei nopakaļis.

Varbūt viņš, tā savrup jādams, klusībā prātoja, ka pat šī nieka skice tika uzmesta un nodota īpašniekam kā izkaulēta un nopirkta lieta. Varbūt viņš domāja, ka viņas augstprātīga seja — kaut arī viņa paklausīja tik labprāt mistera Dombija lūgumam —, noliekdamās pār zīmējumu vai raudzīdamās uz skicējamo ainavu, liecināja, ka tās īpašniece ir lepna sieviete, kas piedalās netīrā, apkaunojošā darījumā. Varbūt viņš domāja par to visu, protams, katrā ziņā smaidīdams, un, kamēr viņš šķila bezrūpīgi apkārt raugāmies un baudām spirgtā gaisa un kustības burvību, modrais acs kaktiņš tomēr ne mirkli nenoslīda no kānietes.

Vēl izstaigājās pa Kenilvertas pilsdrupām, kas izpelnījušās publikas ievērību, vēl pabraukāja, apskatīdami krāšņākos dabas skatus, — lielāko daļu no kuriem, misis Skjūtona pačukstēja misteram Dombijam, Edīte jau paspējusi uzskicēt, par ko viņš pats bija pārliecinājies, aplūkodams šīs lēdijas zīmējumus, — un ar to tad šīs dienas ekspedīciju noslēdza. Misis Skjūtonu un Edīti aizvizināja līdz viņu dzīvoklim. Misters Kārkers saņēma no Kleopatras laipnu ielūgumu ierasties kopā ar misteru Dombiju un majoru vakarā pie viņām paklausīties Edītes muzicēšanā; un trīs džentlmeņi devās uz savu viesnīcu ieturēt pusdienas.

Pusdienas noritēja līdzīgi vakarējām, vienīgi majora vārdos tagad pēc divdesmit četrām stundām viedās vairāk triumfa un mazāk noslēpumainības. Arī tagad tika uzsaukti tosti Edītei. Arī tagad misters Dombijs izjuta liksmu mulsumu. Bet misters Kārkers bija pati vēlība un neskopojās cildinājumiem.

Vairāk viesu pie misis Skjūtonas nebija. Edītes zīmējumi bija izmētāti gan še, gan tur, jādomā, kuplākā skaitā nekā parasti; un Viterss, bālasinīgais pāžs, pasniedza šovakar mazliet stiprāku tēju. Tur bija arfa, bija klavieres, un Edīte dziedāja un spēlēja. Bet tā bija tā pati nelokāmā Edīte, kas muzicēja, tā sakot, pēc mistera Dombija pavēles. Apmēram tā:

—     Edīt, manu dārgumiņ, — misis Skjūtona sacīja kādu pusstundu pēc tam, kad bija padzēruši tēju, — es zinu, misters Dombijs mirst vai nost aiz vēlēšanās dzirdēt tevi spēlējam.

—     Nudien, mamma, es domāju, ka misterā Dombijā vēl būs tik daudz dzīvības palicis, lai pats to pateiktu.

—     Es būšu jums bezgala pateicīgs, — misters Dombijs sacīja.

—     Ko jūs vēlaties?

—     Klavieres? — misters Dombijs nedroši ieminējās.

—     Ko ^Tien gribat. Jums tikai jāpasaka.

Tātad viņa iesāka ar klavierēm. Tāpat bija ar arfu, tāpat ar izraudzīšanu, ko viņai spēlēt un dziedāt. Šāda, tik ledaina un piespiesta, tomēr tūlītēja un pasvītrota viņa vēlējumos akceptēšana, ar kuriem viņš vērsās tikai pie viņas un ne pie viena cita, bija pietiekami interesanta parādība, lai tā kļūtu redzama arī caur visām piketa spēles mistērijām un piesaistītu mistera Kārkera vērīgo uzmanību. Arī tas viņam nepaslīdēja garām nepamanīts, ka misters Dombijs lepojās ar savu varu un ar patiku izrādīja to.

Un tomēr misters Kārkers spēlēja tik labi — dažas partijas ar majoru, dažas ar Kleopatru, kuru acu modrībā, sekojot misteram Dombijam un Edītei, pat neviens lūsis nebūtu varējis pārspēt, — ka ar to vēl vairāk cēlās mātes kundzes acīs; un, kad atvadīdamies viņš ar nožēlu paziņoja, ka jau citurīt viņam jābrauc atpakaļ uz Londonu, Kleopatra izteica pārliecību — jo tāda dvēseļu radniecība neesot sastopama ik dienas —, ka nekādā ziņā šī nebūšot pēdējā reize viņiem redzēties.

—      Es ceru, — misters Kārkers atteica, pamezdams izteiksmīgu skatienu uz nomājis stāvošo pāri; tad, sekodams majoram, kas jau virzījās uz durvīm, vēl piebilda: — Man ari tā liekas.

Misters Dombijs, kas cēli bija atvadījies no Edītes, noliecās vai vismaz mēģināja noliekties pār Kleopatras kušeti un paklusā balsī sacīja:

—      Es izlūdzos misis Greindžerei atļauju apmeklēt viņu rīt priekšpusdienā — noteiktā nolūkā, — un viņa solījās mani pieņemt pulksten divpadsmitos. Vai drīkstu cerēt, ka neliegsit man prieku sastapties pēc tam ar jums, kundze?

Kleopatru šie, protams, viņai tik neizprotamie vārdi tā satricināja un aizgrāba, ka viņa spēja vairs tikai acis aizvērt, galvu pašūpot un pasniegt misteram Dombijam roku, kuru misters Dombijs, nezinādams labi, ko ar to iesākt, palaida atkal vaļā.

—      Dombij, nāciet taču! — majors uzsauca, pavērdamies pa durvīm istabā. — Sasodīts, ser, vecajam D/.o prāts tā vien nesas ieteikt, lai Rojāla viesnīcu pārdēvē, dodot tai nosaukumu — Trīs jautrie vecpuiši — par godu mums abiem un Kārkeram.

Pie pēdējiem vārdiem viņš iebelza misteram Dombijam pa muguru un, pamirkšķinājis pār plecu dāmām — tam sekoja drausmīgs asiņu pieplūdums galvā —, aizveda viņu sev līdzi.

Misis Skjūtona zvilnēja uz savas kušetes, bet Edīte sēdēja nomaļus pie arfas un klusēja. Māte, spēlēdamās ar vēdekli, pa reizei pazagšus paskatījās uz meitu, taču meita, kas, acis nodūrusi, skuma smagu domu nomākta, nebija traucējama.

Tā viņas nosēdēja, vārda nepārmijušas, vai veselu garu stundu, līdz kamēr ienāca misis Skjūtonas apteksne, lai, kā parasti, pamazītēm sagatavotu savu kundzi naktsdusai. Vakaros šai kalponei drīzāk būtu vajadzējis līdzināties skeletam ar izkapti un smilšu pulksteni nekā sievietei, jo viņas pieskaršanās bija Nāves pieskaršanās. Izkrāsotā būtne zem viņas pirkstiem sakrunkojās, figūra saplaka, mati nokrita, melnie uzacu loki pārvērtās retu matiņu pelēkā kumšķītī, bālās lūpas savilkās, āda kļuva mironīgi palsa un ļengana; un Kleopatras vietā tik vien palika kā sagrabējusi, sadzeltējusi vārga večukiņa trīcošu galvu un apsarkušām acīm, ievīstīta kā tāds nekārtīgs sainis notrieptā flaneļa nakts-

tērpā.

Pat balss bija pārvērtusies, uzrunājot Edīti, kad viņas atkal bija palikušas vienas pašas.

—     Kāpēc tu man nesaki, — viņa skarbi vaicāja, — ka viņš ar tevi norunājis rīt atkal atnākt?

—     Tāpēc, ka tu to zini, — Edīte attrauca, — Māt.

Cik nievīgi viņa uzsvēra to pēdējo vārdu!

—     Tu zini, ka viņš mani ir nopircis, — viņa turpināja. — Vai arī izdarīs to rīt. Viņš ir apsvēris savu pirkumu; viņš to ir parādījis savam draugam; viņš pat lepojas ar to; viņš domā, ka tas viņam īsti piedienīgs un ka viņš to iegūs samērā lēli; un rīt viņš to nopirks. Die's, tad tālab es esmu dzīvojusi un tālab man tagad tā jācieš!

Sakoncentrējiet vienā skaistā sejā simt kaislē un lepnumā kvēlojošu sieviešu apzinīgā sevis noniecināšanā un rūgtā sašutumā, — un te, lūk, tā slēpjas aiz divi baltām, drebošām rokām.

—            Ko tu īsti gribi? — aizkaitinātā māte vaicāja.

—    Vai tu no bērna kājas …

—     Bērna! — Edīte atsmēja, uzlūkodama māti. — Kad tad es esmu bijusi bērns? Kādu bērnību tu esi man dāvājusi? Es biju sieviete, viltīga, valšķīga, mantkārīga, vilināju vīriešus tiklos, pirms vēl pazinu sevi un tevi, pirms vēl sapratu, cik zemiskiem, neģēlīgiem mērķiem kalpo visi mani jaunapgūtie triki. Tu devi dzīvību sievietei. Paraugies uz to. Šovakar tā ir pašā krāšņākajā plaukumā.

Līdz ar šiem vārdiem viņa dauzīja savas daiļās krūtis, domāt, gribēdama sevi nogalēt.

—      Paraugies uz mani, — viņa nerimās, — kas nekad neesmu izjutusi, ko dod cilvēkam tīra, skaidra sirds un mīlestība, paraugies uz mani, kas tiku apmācīta viltū un intrigās, kamēr citi bērni rotaļājās, kas tiku izprecināta tik agrā jaunība — bet ar vecas lapsas izmaņu viltībā — cilvēkam, pret kuru nejutu nekā cita kā tikai vienaldzību. Paraugies uz meitu, ko viņš atstāja atraitnēs, nomirdams, nepaspējis saņemt mantojumu, — dieva sods tev! Un pelnīts! — nu, saki — kas bijusi mana dzīve šos desmit gadus pēc tam!

—     Mēs pūlējāmies cik prazdamas, lai nodrošinātu tev labu stāvokli, — māte atteica. — Tā ir bijusi tava dzīve. Un nu tas ir panākts.

—      Nav nevienas verdzenes vergu tirgū, nav tāda zirga gada tirgū, kas būtu ticis tā apkārt vadāts, piedāvāts un izstādīts apskatei kā es šais kauna pilnajos desmit gados, Māt! — Edīte, vaigiem kvēlojot, izgāza savu sašutumu, ar lādu pašu sūrmi uzsvērdama to pēdējo vārdu. — Vai nav tā? Vai es netiku bāzla acīs vīriešiem, kādi vien pagadījās? Vai mani nav aplidojuši āksti, izvirtuļi, puikas un veci ģeķi, kas citpakaļ citam mani atmeta kā nederīgu, tāpēc ka tu ar visu savu viltību šuvi pārāk baltiem diegiem, — jā, un biji pārāk patiesa ar visu savu liekulīgo izlikšanos, — līdz mēs bezmaz kļuvām ļaudīm par apsmieklu? Vai nebija ļauts mani brīvi apskatīt un aptaustīt, — viņa runaja, acīm zibeņus mezdama, — turpat vai visos kūrortos, kādi atrodami uz Anglijas kartes? Vai es netiku visās malu malās izstādīta un piedāvāta pirkšanai, līdz pēdējā kripatiņa pašcieņas manī zuda un es pati sev apriebos? Vai lā bija manā novēlojusies bērnība? Pirms tam es bērnības nepazinu. Neteic, ka man lāda bijusi, vismaz nesaki man to šinī vakarā, visu manas dzīves vakaru vainagojumā!

—     Tu būtu varējusi izdevīgi apprecēties, — māte sacīja, — vismaz reižu divdesmit, bijusi tik tu pati cik necik atsaucīgāka.

—     Nē! Kas ņem mani, almeteni, kas es esmu, un esmu pēc nopelniem, — viņa atbildēja, paceldama galvu un sadrebēdama no mokoša kauna un uzbangojoša lepnuma, — tam jāņem mani, kā šis vīrs to dara, — bez jebkādiem trikiem no manas puses, lai viņu pievilinātu. Viņš redz mani ūtrupē un prāto, ka derētu mani nopirkt. Lai jau pērk, ja grib! Kad viņš atnāca mani apskatīt — varbūt nosolīt —, viņš pieprasīja uzrādīt visu manu talantu sarakstu. Es viņam to nodevu. Kad nu viņš man liek vienu no tiem nodemonstrēt, lai attaisnotu pirkumu savu draugu acīs, es pavaicāju, kuru

viņš pieprasa, un rādu to. Vairāk ko darīt es negribu. Viņš izšķiras par pirkumu no brīva prāta, pats noteic tā cenu, zinādams savas naudas varu; es ceru, viņam nenāksies vilties savā pirkumā. Es neesmu ne ielielijusi, ne uzspiedusi šo darījumu, nedz arī tu, cik manos spēkos bijis tevi no tā atturēt.

—    Savāda ir tava valoda šovakar ar savu māti, Edīt.

—     Man arī tā liekas; man tā šķiet vēl savādāka nekā tev. Bet mana audzināšana sen jau pabeigta. Esmu par vecu tagad un soli pa solim tik zemu jau kritusi, ka par vēlu uzsākt jaunu ceļu, tevi apturēt un sevi glābt. To jūtu dīglis, kuras šķīstī sievietes sirdi un palīdz kļūt tai patiesākai, labākai, manā sirdī nav dzinis asnu, un man nav nekā cita, kas mani stiprinātu, ja es pati sevi nicinu. — Te viņas balsī ieskanējās aizkustinošas skumjas, bet tūdaļ tās pagaisa, kad, uzmetusi lūpu, viņa turpināja. — Nu, un, tā kā mēs esam dižciltīgas un nabagas, tad esmu ar mieru šādā veidā iedzīvoties bagātībā. Esmu palikusi uzticīga vienīgajam sev dotajam vārdam, kuru man pieticis spēka turēt — bezmaz pateicu: ķuru bijusi iespēja turēt ar tevi vienmēr pie sāniem, māt, — es neesmu kārdinājusi šo cilvēku.

—    Šo cilvēku! Tu runā tā, it kā nīstu viņu, — māte teica.

—     Un tu domāji, ka es viņu mīlu, jā? — Edīte atbildēja, apstādamās pusceļā uz durvīm un atskatīdamās atpakaļ. — Vai lai es tev pasaku, — viņa turpināja, acīm urbdamās mātē, — kas mūs jau ir smalki iepazinis un pareizi novērtējis un kura priekšā es sajūtu vēl mazāk pašcieņas un pašpaļāvības, nekā viena sevī vērdamās, jo mani pazemo tas, ka viņš zina par mani visu?

—     Tas, cik es noprotu, ir uzbrukums nabaga nelaimīgajam … kā viņu sauc . . . misteram Kārkeram, — māte dzedri atbildēja. — Tas, ka tu zaudē pašcieņu un pašpaļāvību, mana mijā, saskaroties ar šo cilvēku (loti simpātisku, manuprāt), šķiet, nevarētu neko daudz ietekmēt tavas dzīves ievirzi. Kāpēc tu skaties manī tik stingi? Vai esi slima?

Pēkšņi Edīte ļāva galvai noslīgt, kā skaudras sāpes ciezdama, un, kamēr viņa spieda to rokās, pār visu viņas augumu pārskrēja drausmi drebuļi. Taču tie drīz pārgāja, un stingriem soļiem, kā parasti, viņa izgāja no istabas.

Ienāca atkal apteksne, kurai pienācās būt ģindenim, un, pasniegusi vienu roku savai pavēlniecei, kas līdz ar visiem ārējiem daiļumiem šķita zaudējusi arī savu cilvēcisko veidolu un līdz ar flaneļa naktskrekla uzvilkšanu spēju kustēties, savāca Kleopatras pīšļus un aiznesa uz atdusas vietu, kur tiem no rīta bija atkal augšāmcelties jaunai dzīvei.

XXVIII NODAĻA PĀRVĒRTĪBAS

Tā, Sjūzen, — Florense uzrunāja savu neatdarināmo Niperi, — beidzot pienākusi diena, kad varam doties atpakaļ uz savām klusajām mājām.

Sjūzena izdvesa bezgala izteiksmīgu nopūtu, ko grūti pat aprakstīt, tad, apklusinādama jūtu uzplūdus, sirdīgi noklepojās un atbildēja:

—            Ļoli klusajām, tiešām, mis Floja, nav vārdam vielas. Pārlieku jau.

—             Kad es vēl maza biju, — Florense, brīdi sevī ko apsvērusi, apdomīgi ievaicājās, — vai tev gadījās kādreiz redzēt šo džentlmeni, kas uzņēmies pūles trīs reizes šurp atbraukt, lai ar mani parunātos … man liekas, trīs reizes, vai ne, SjūzenV

—            Trīs reizes gan, mis, — Nipere atteica. — Pirmoreiz, kad jūs bijāt izgājusi pastaigāties ar tiem Sketl…

Florense liegi uz viņu paskatījas, un Nipere aprāvās.

—            Ar seru Bārnelu un cienīto lēdiju, gribēju teikt, mis, un ar jauno džentlmeni. Un vēl divi vakarus pēc tam.

—             Kad es biju maza un kad pie papa mēdza ierasties viesi, vai tu tiki kādreiz redzējusi šo džentlmeni mūsmājās? — Florense jautāja.

—            Vai, mis, — apteksne padomājusi atbildēja, — ka man tā notieši jāsaka, nudie nezinu, tiku redzējusi vai

netiku. Kad jūsu nabaga māmulīte nomira, mis Floja, es jau tad par lāgu nebiju vēl apdzīvojusies jūsmājās, un tādam knislim kā man, zināt, — Nipere uzrāva degunu, jo, pēc viņas domām, misters Dombijs tīšuprāt viņas nopelnus nekad pienācīgi nenovērtēja, — ir jātup zem pašiem bēniņiem.

—     Protams, tu nevarēji zināt, — Florense sacīja, arvien vēl savu domu risinādama, — kādi cilvēki pie papa nāca. Es par to neiedomājos.

—     To es nesaku, mis, ka mēs nebūtu tērgājuši par saviem kungiem un viņu viesiem, — Sjūzena teica,

—     vai ka es nebūtu šo to aizlikusi aiz auss, kaut arī zīdītāja, misis Ričardses priekštece, mētājās kodīgām piezīmēm, ja es pagadījos viņu kompānijā, un aizvien aizrādīja, ka «podiņi» spicējot osīles, bet tas jau izskaidrojams ar viņas, nabadzītes, paradumu sūkt to indīgo šķidrumu, — Sjūzena, dusmu neturēdama, iecietīgi piebilda, — tā paša dēj viņu atlaida, un jāiet vien bija.

Florense, kas sēdēja, zodu delnā atspiedusi, guļamistabā pie loga, raudzījās ārā un diezin vai maz dzirdēja, ko Sjūzena runāja — tik tālu viņa bija aizmaldījusies savās domās.

—     Lai nu ko, bet to gan, mis, es itin skaidri atceros, — Sjūzena turpināja, — ka šis džentlmenis — šis Kārkers jau toreiz ieņēma vai tikpat augstu stāvokli pie jūsu papa kā tagad. Te, māja«, runāja, ka viņš esot jūsu papa uzņēmumu vadītājs Sitijā un kārtojot visus darījumus un ka jūsu paps tam paradot lielāku ievērību neka jebkuram citam, kas viņam — lūgtu piedošanu, mis Floja, — bija lēti izdarāms, jo ne par vienu citu viņš nelikās ne zinis. To, lūk, zināja ir «podiņš», kā mani labpatika godēt.

Vārdu «podiņš» Sjūzena Nipere izrunāja ar sevišķu uzsvaru, jo atmiņās vēl sūrstēja misis Ričardses priekšteces nodarītā pārestība.

—     Un, ka misters Kārkers nav noziedējis, — viņa trieca tālāk, — bet stingri stāv kur stāvējis un bauda joprojām jusu papa uzticību, es dzirdu no tā Pērča, kas par to stāsta mūsu ļaudīm ik mīļu reizīli, kad ierodas, un, lai gan viņš ir pats durnākais tarkšķis pasaulē un

minūtes laikā var cilvēkam apnikt līdz kaklam, taču to, kas notiek Sitijā, viņš zina itin labi, un viņš, lūk, stāsta, ka jūsu paps neko neuzsākot bez mistera Kārkera un viņš paļaujoties uz misteru Kārkeru un rīkojoties tikai pēc mistera Kārkera padoma, un misters Kārkers allažiņ esot viņam ar pirkstu pamājams, un, manuprāt, viņš (šī izčākstējusī kāpostgalva Pērčs) ir tais domās, ka jūsu paps, tāpat kā Indijas ķeizars, ir tīrais zīdainis salīdzinājumā ar misteru Kārkeru.

Neviens vārds tagad Florensei nepaslīdēja gar ausīm, jo Sjūzena bija pamodinājusi viņas interesi, un viņa vairs neskatījās pa logu uz prospektu, bet uzlūkoja savu apteksni un uzmanīgi viņā klausījās.

—     Jā, Sjūzen, — Florense teica, kad šī jaunā lēdija bija beigusi, — protams, viņš bauda tēva uzticību un ir viņa draugs.

Šis temats satrauca Florenses prātus nu jau kopš vairākām dienām. Misters Kārkers pēdējos divi apciemojumos izturējās tā, it kā pretendētu uz abpusīgu uzticību, sev tomēr paturēdams tiesības saglabāt noslēpumainību un piesardzību, stāstot, ka par kuģi joprojām neesot nekas dzirdams, — uz zināmu autoritāru varu pār viņu —, kas Florensi pārsteidza un padarīja gaužām nemierīgu. Nebija viņas spēkos to atvairīt, ne atbrīvoties no tīkliem, kuros šis džentlmenis, cilpu pa cilpai mezdams, viņu ieauda, jo vajadzētu krietni daudz viltības un dzīves gudrības, lai spēkotos ar tik slīpētu izdomnieku kā viņš, bet Florensei nebija ne vienas, ne otras. Tiesa, viņš nebija viņai pateicis neko vairāk kā vien to, ka par kuģi nav pienākušas nekādas vēstis un ka viņš baidās no visļaunākā, bet kā viņš varēja zināt, ka viņai rūp kuģa liktenis, un ar kādām tiesībām atklāja viņai, ka informēts par to, pie tam vēl tā izgudrēm un aplinkām, — tas Florensi nomāca visvairāk.

Šāda izturēšanās no mistera Kārkera puses un viņas ieradums vai ik mirkli ar izbrīnu un satraukuma pilnu sirdi to pārdomāt sāka viņu Florenses domās apvīt ar dairu burvību. Mēģinājumi skaidrāk atdzīvināt atmiņā viņa sejas izteiksmi, balsi un manieres — ko viņa dažkārt darīja, cenzdamās saskatīt viņā parastu cilvēku, kuram nav lielākas burvības varas pār viņu kā jebkuram

citam, — nespēja izkliedēt radušos iespaidu. Un tomēr viņš taču ne reizi netika saraucis pieri vai uzlūkojis viņu ar nepatiku vai īgnumu, vienmēr viņš bija laipnīgs un smaidīgs.

Uzmācoties atkal domām par ciešo apņēmību sakarā ar tēvu un nesatricināmo gribu ticēt, ka viņa pati ir tā, kas neapzinīgi ir viesusi vēsumu un svešumu viņu attiecībās, Florense atjaudās, ka šis džentlmenis taču ir tēva uzticams draugs, un ar sirds drebām sāka prātot, vai tikai šo antipātiju pret to un bailes no tā nav pa daļai izraisījis tas pats viņas liktenīgais trūkums, kas laupījis viņai tēva mīlestību un pametis viņu tik vientuļu. Viņa baidījās, ka tā varētu būt, brīžam ticēja, ka tā ir; tad atkal noņēmās pārvarēt šo maldīgo iedomu; centās pārliecināt sevi, ka tas ir pieņemams par pagodinājumu viņai, ja tēva draugs parāda viņai uzmanību, un cerēja, ka, pacietīgi turēdama pār viņu acis vaļā un paļaudamās uz viņu, viņa nostaigās savām asiņainajām kājām to ērkšķaino ceļu, kas ved uz tēva sirdi.

Tā kā nebija neviena, kas spētu viņai padomu dot, — jo, lai kam viņa to lūgtu, tas izklausītos kā žēlošanās par tēvu, — biklā Florense šūpojās virs bangainas šaubu un cerību jūras viļņiem, bet misters Kārkers kā zvīņains dzelmju briesmonis peldēja dziļumā un nenovērsa savu zibīgo acu no meitenes.

Tas nu bija Florensei jauns iemesls ilgoties atkal nokļūt mājās. Vientuļa dzī.ye vairāk atbilstu viņas vāro cerību un šaubu pilnajiem nodomiem, un dažreiz viņai uzmācās bailes, ka tikai pa šo prombūtnes laiku nepalaiž garām laimīgu izdevību apliecināt tēvam savu mīlestību. Ak vai, šai ziņā viņa — nabaga bērns — droši varēja likt prātus pie miera. Taču viņas noniecinātā mīlestība nebija apklusināma, pat miegā, pa sapņiem tā traucās projām un kā gāju putns, atgriezies vecajā ligzdā, noplaka lēvam uz krūtīm.

Pie Voltera viņa domās kavējās bieži. Ai, cik bieži, kad naktis bija tumšas un vējš auroja ap māju! Taču sirdī vēl kvēloja cerība. Ir tik grūti jauniem un degsmes pilniem cilvēkiem, pal daudz pieredzējušiem, kā viņa, iedomāties, ka jaunība un dedzība varētu izdzist kā vāra liesmiņa un pati gaišākā diena jau ap pusdienas laiku satumst naktī, — nē, sirds loloja vēl cerību. Bieži viņa birdināja asaras par Voltera ciešanām, retumis tikai par viņa šķietamo nāvi — un nekad ilgi.

Viņa bija aizrakstījusi vecajam instrumentu meistaram, bet atbildi uz vēstuli nebija saņēmusi, ko patiesībā nebija arī prasījusi. Tāds bija Florenses stāvoklis tanī rītā, kad viņa priecīgu prātu posās uz mājām, lai, kā paradusi, pavadītu dienas klusā vientulībā.

Doktors ar misis Blimberi un reizē ar tiem — gan gaužām negribīgs — arī viņu bezgala dārgais audzēknis māsters Bārnets bija jau aizbraukuši atpakaļ uz Braitonu, kur šis jaunais džentlmenis un viņa līdzcejotāji uz Parnasu droši vien jau atsaka pārtrauktās studijas. Brīvdienas aizvadītas; lielākā daļa jauniešu, kuri viesojās vasarnīcā, bija aizbraukuši, un Florense, kas vēl palikusi, arī āva kājas uz mājām.

Bija tomēr vēl viens viesis, kurš, kaut gan neuzturējās Sketlsu villā, neapnicīgi bija parādījis uzmanību šai ģimenei un joprojām palicis tai uzticīgs. Tas bija misters Tūtss, kurš, pirms dažām nedēļām atjaunojis pazīšanos, ķo tam bijis gods nodibināt ar Sketlsu junioru tanī vagarā, kad nokratīja važas un ar gredzenu pirkstā izlidoja brīvībā, ieradās regulāri ik pārdienas, ikreiz atstādams pie parādes durvīm vizītkarti, kuru sakrājās vesela paka, tā ka misters Tūtss šai ceremonijā atgādināja kāršu dalītāju vista spēlē, bet sulainis — pretspēlētāju.

Bez tam vēl misters Tūtss, kam bija iešāvusies prātā drosmīga un laimīga ideja, kā panākt, lai šī ģimene viņu neaizmirstu, (mums gan ir iemesls domāt, ka šo ideju izperinājušas Kaujas Gaiļa ražīgās smadzenes), iegādājās arī sešairu kuteri, kura apkalpi uzņēmās Kaujas Gaiļa draugi — ūdenssporta cienītāji, bet pie stūres sēdēja pats slavenais meistars, kas, šo pienākumu pildīdams, tērpās koši sarkanā ugunsdzēsēju mundierī un savu mūžīgi zilo aci paslēpa zem zaja aizsega.

Pirms vēl kuteris bija aptakelēts, misters Tūtss raudzīja izdibināt Gaiļa domas kādā hipotētiskā gadījumā: ja, piemēram, pieņemtu, ka Gailis bezprātīgi iemīlējies kādā jaunā lēdijā, vārdā Mērija, un ieņēmis prātā iegādāties pats savu laivu, kā viņš to laivu nosauktu? Gailis atbildēja, gandrīz vai dievodamies, ka viņš to nokristītu vai nu par «Pollu» vai «Gaiļa Izpriecu». Pilnveidodams šo ideju, misters Tūtss pēc dziļām pārdomām un spraigas prāta piepūles nolēma savu laivu saukt par «Tūtsa Prieku» — delikāts kompliments Florensei, kuram neviens, kas pazina ieinteresētās puses, nevarēja liegt atzinīgu novērtējumu.

Izlaidies savā lepnajā barkā uz tumši sarkana spilvena, kurpes izslējis gaisā, misters Tūtss, realizēdams savu plānu, bija diendienā nedēļām no vietas devies augšup pa upi un, nokļūstot sera Bārneta dārza tuvumā, šaudījies uz priekšu un atpakaļ, licis savai komandai šaurā leņķī neskaitāmas reizes šķērsot upi, lai kāds, kas varbūt noskatījās pa sera Bārneta logiem, labāk varētu redzēt viņu visā viņa godībā, tā ka šī manevrēšana ar «Tūtsa Prieku» bija visos piekrastes iedzīvotājos sacēlusi izbrīnu. Taču misters Tūtss ikreiz, kad pamanīja kādu pie upes sera Barneta dārzā, izlikās, ka te nokļuvis gluži nejauši, pavisam neparastu, neticamu apstākļu dēļ.

—     Kā klājas, Tūts? — sers Bārnets, pamādams ar roku no sava zālāja laukumiņa, mēdza apvaicāties, kamēr Gailis stūrēja gar pašu krastu.

—           Sveiki, ser Bārnet, — misters Tūtss atbildēja.

—    Tas nu gan ir pārsteigums, ka es jūs te ieraugu!

Misters Tūtss savā gudrā prātā arvien tā izteicās, domāt, šīs te nebūtu vis sgra Barneta mājas, bet kādas pamestas krāsmatas Nīlas vai Gangas krastos.

—     Savu mūžu neesmu piedzīvojis tādu pārsteigumu! — misters Tūtss izsaucās. — Vai mis Dombija mājās?

Reizēm Florense arī tūdaļ parādījās.

—     O, Diogens sveiks un vesels, mis Dombija, — misters Tūtss tad izsaucās. — Šorīt pat vēl iegriezos apvaicāties.

—     Ļoti pateicos jums, — atskanēja Florenses jaukā balss.

—     Vai neizkāpsit krastā, Tūts? — sers Bārnets tad sacīja. — Izkāpiet, jums taču nekur nav jāsteidzas. Nāciet un paciemojieties pie mums.

—     O, tam nav nekādas nozīmes, pateicos! — misters

Tūtss pietvīkdams attrauca. — Es tikai domāju, ka mis Dombijai būs patīkami dzirdēt, tas viss. Uz redzēšanos!

Nabaga misters Tiitss, kam tik neprātīgi gribējās pieņemt uzaicinājumu, bet trūka dūšas to izdarīt, ar satriektu sirdi deva zīmi Gailim, un «Prieks» ka bulta, ūdeni šķeldams, aizpeldēja pa straumi.

Florenses prombraukšanas rītā «Prieks» vēl neredzēti košā greznībā bija piestājis pie pakāpieniem, kas veda no krastmalas uz dārzu. Kad Florense pēc sarunas ar Sjūzenu nonāca lejā atvadīties, viņa satika misteru Tūtsu viesistabā.

—     O, esiet sveicināta, mis Dombija! — galīgi no sliedēm izsistais Tūtss sacīja, jo vienmēr, kad viņa vēlējumies piepildījās un kad sarunājās ar Florensi, viņš bezgala uztraucās, — pateicos, es jūtos labi, ceru, jūs tāpat un Diogens vakar arī tāpat.

—     Cik jūs esat laipni! — Florense teica.

—     Pateicos, tam nav nekādas nozīmes, — misters Tūtss atbildēja, — es iedomājos, ka jums varbūt tik jaukā laikā nebūtu nekas pretī braukt mājās pa ūdens ceļu, ipis Dombija. Laivā vietas diezgan arī jūsu apteksnei.

—     Esmu jums loti pateicīga, — Florense vilcinādamās atbildēja, — no sirds pateicīga, bet… es domāju — labāk ne.

—     O, tam nav nekādas nozīmes, — misters Tūtss attrauca. — Ar labu rītu!

—    Vai nevēlaties uzgaidīt misis Sketlsu? — Florense laipni pavaicāja.

—     O, nē, pateicos, — misters Tūtss atteica. — Tam nav itin nekādas nozīmes.

Tik kautrīgs bija misters Tūtss šādos gadījumos un tik uztraucies! Taču šai brīdī, ienākot misis Sketlsai, misteru Tūtsu spēji sagrāba vēlēšanās apvaicāties, kā viņai klājas un izteikt cerību, ka viņa jūtas spirgta un vesela, tāpat viņš neparko un neparko nevarēja pārstāt kratīt viņas roku, līdz ienāca sers Bārnets, kam viņš tūdaļ, izmisuma dzīts, pielipa kā dadzis.

—    Šodien, Tūts, mēs zaudējam savas mājas gaismu, — sers Bārnets sacīja, pagriezdamies pret Florensi, — ticiet man, Tūts.

—     O, tam nav nekādas noz. .. gribēju teikt, jā, tiešām, — Tūtss apjucis nomurmināja. — Sveiki! Uz redzēšanos!

Lai gan šī atsveicināšanās šķita visai rezolūta, misters Tūtss tomēr nevirzījās uz durvīm, bet stāvēja, stulbām acīm apkārt blenzdams. Florense, lai paglābtu viņu no neveiklā stāvokļa, arī atvadījās, sirsnīgi pateikdamās misis Sketlsai par viesmīlību, un ielika savu roku sera Bārneta elkonī.

—     Vai drīkstu jūs lūgt, dārgā mis Dombija, — namatēvs sacīja, pavadīdams viņu uz ekipāžu, — nodot savam mīļajam papam vislabākos novēlējumus no manis?

Sāpīgi bija Florensei uzņemties šo misiju, jo viņai likās, ka piekrāps seru Bārnetu, ļaujot tam ticēt, ka laipnība, kas viņai parādīta, ir parādīta arī viņas tēvam. Tā kā Florense nevarēja dot nekādu paskaidrojumu, viņa nolieca galvu un pateicās tam; un atkal atgriezās pie domām, ka drūmais nams, kur neuzbruks šādi grūti mirkļi, kas atgādina viņas lielo bēdu, būs īstais un drošākais patvērums viņai.

Viņas jauniegūtie draugi un biedri, kuri vēl bija palikuši villā, skrēja no istabām un no dārza pateikt viņai sveikas. Tie visi bija viņu iemīļojuši un sirsnīgi no viņas atvadījās. Pat kalpotāji bija noskumuši par viņas aizbraukšanu, tie klanīdamies un kniksēdami sapulcējās ap karietes durtiņām. Kad Florense pārlaida acis visām šīm mīļajām sejām un redzēja starp pavadītājiem seru Bārnetu, viņa kundzi un misteru Tūtsu, kas stāvēja attālāk un irgādams noņēmies raudzījās viņā, viņai atausa atmiņā vakars, kad viņa ar Polu brauca mājup no doktora Blimbera skolas; un, kad kariete jau sāka ripot, pār viņas vaigiem ritēja asaras.

Sāpēs lija asaras, bet asaras arī remdēja sāpes, jo visas jaukās atmiņas, kas saistījās ar drūmo, veco māju, kurp viņa tagad atgriezās, no jauna uzpeldēdamas, vērta to atkal mīļu. Cik sen tas šķita bijis, kad viņa klaidoja pa klusajām istabām, kad pēdējo reizi trīcošu sirdi klusītēm ieslīdēja tajās, kuras aizņēmis tēvs, kad savās ikdienas gaitās ik brīdi sajuta mīļotā mirušā brālīša svētsvinīgo un tomēr nomierinošo ietekmi! Šīs jaunās atvadas atgādināja viņai arī šķiršanos no nabaga

Voltera, viņa sejas izteiksmi, viņa vārdus tanī vakarā un to brīnišķīgo jūtu apvienojumu, ko bija atklājusi Volterā, — mīlu pret tiem, kurus atstāja mājās, un ceļā braucēja možo, drosmīgo prātu. Arī viņa necilais dzīves stāsts saistījās ar veco māju, un tāpēc Florenses sirds tai pieķērās jo stiprāk.

Pat Sjūzenai, tuvojoties ilgo gadu paspārnei, sirds atmaiga pret to. Lai cik drūma bija šī māja un lai cik bargi un taisnīgi viņa nosodīja tās drūmumu, tomēr daudz ko viņa tai arī piedeva.

—     Man ļoti gribas to atkal redzēt, nemaz neslēpju, mis, — Nipere teica. — Zināms, nav tur nekā sevišķīga, ar ko lepoties, bet es nebūt nepriecātos, ja to nosvilinātu vai sagrautu.

—     Tev taču bus prieks pastaigāt pa vecajām istabām, vai ne, Sjūzen? — Florense iejautājās smaidīdama.

—     Tak jau, mis, nav ko liegties, — Nipere atteica, kļūdama iežēlīgāka pret mājām ik ar soli, kas tuvināja tām, — kaut ļoti iespējams, ka rīt jau tās man būs līdz kaklam.

Florense turpretim juta, ka nekur neatradīs lielāku mieru ka tur. Labak Un vieglāk glabāt savu noslēpumu, ieslēgtu starp drūmā nama tumšajām sienām, nekā iznest to ārpus mājas gaismā un censties noslēpt no laimīgo acu pūļa. Labāk vienatnē nodoties savas mīlošās sirds rūpēm nekā no jauna zaudēt drosmi saskarē ar citām mīlas pilnām sirdīm. Atstumtai, pamestai dārgu atmiņu klusā svētnīcā, kaut arī tur viss pelētu, rūsētu un trūdētu, — būs vieglāk paturēt drošu prātu un pacietībā cerēt, lūgt dievu un mīlēt nekā jaunā vidē, lai vai cik līksmā un jautrā. Viņa ar prieku gribēja sapņot tālāk savas dzīves veco, burvīgo sapni un ilgot ilgojās mirkļa, kad vecās, tumšās durvis atkal aizvērsies aiz viņas.

Nodevušās šādām pārdomām, viņas iegriezās garajā, tumšajā ielā. Florense nesēdēja karietē tanī pusē, kura tuvāk viņas mājai, un, kad tā bija jau ar roku aizsniedzama, viņa pavērās pa savu lodziņu, vai nepamanīs bērnus no pretējā nama.

Vēl viņa nebija atrāvusies no lodziņa, kad Sjūzenas iekliegšanās lika viņai spēji apcirsties apkārt.

—    Vai dieniņ, vai dieniņ! — Sjūzena iesaucas aizraudamās. — Kur la mūsu māja?

—     Mūsu māja? — Florense atkārtoja.

Sjūzena, kas bija ievilkusi galvu iekšā, atkal izbāza to pa karietes lodziņu un, kad kariete apstājās, ievilka atkal atpaka] un, gluži apstulbusi, nesapratnē uzlūkoja savu kundzēni.

Namu visapkārt no pamata līdz jumtam apjoza sastatņu labirints. Visgarām fasādei plašo ielu līdz vidum aizsprostoja ķieģeļu un akmeņu kaudzes, kaļķu javas čupas un kokmateriālu grēdas. Pie sienām bija pieslietas kāpnes, strādnieki kāpelēja augšā un lejā pa tām; citi cītīgi rāvās uz sastatņu spraišļiem; krāsotāji un tapsētāji rosījās mājas iekšienē; durvju priekšā no ratiem cēla ārā milzīgus, greznus tapešu ruļļus; kāds mēbelēlājs ar savu furgonu bija aizsprostojis ceļu; pa vaļā atrautajiem vai izlauztajiem logiem istabās nevarēja ieraudzīt neviena mēbeles gabala; vienīgi strādnieki un to profesijai atbilstošie darba rīki pildīja māju no virtuves līdz bēniņiem. Tas pals iekšā, tas ārā: apmetēji, krāsotāji, namdari, mūrnieki, veseris, javas abra, sarene, cērte, zāģis un ķelle — visas rokas, visi rīki darīja savu, darbs kūsāt kūsāja.

Florense izkāpa no karietes, vēl tā kā šaubīdamās, vai tā būtu vai nebūtu viņas māja, līdz ieraudzīja un pazina Taulinsonu, kas saulē iedegušu seju sagaidīja viņu pie durvīm.

—     Nav taču nekas nolicis? — Florense iejautājās.

—     O nē, mis.

—    Te notiek lielas pārvērtības.

—    Jā, mis, lielas pārvērtības, — Taulinsons atteica.

Kā pa sapņiem Florense paslīdēja viņam garām un

teciņus devas pa kāpnēm augšā. Viesistaba, kur tik ilgi bija krēsla valdījusi, lagad viņas acīm pavērās žilbinoši gaiša; visās malās kāptuves un platformas, un ļaudis papīra turbānos uz dēļu paaugstinājumiem. Viņas mātes ģīmetne līdz ar pārējo kustamo inventāru bija pazudusi, un uz laukumiņa, ko tā bija segusi, bija uzkricelēts ar krītu: «Šai istaba panelis. Zaļš ar zeltu». Kāpņu telpa, līdzīgi mājas ārpusei, bija pārvērtusies stabu un planku labirintā, un vesels Olimps lodētāju un stiklinieku visādos stāvokļos — pusguļus, pusstāvus — noņēmās ap jumta logu.

Viņas pašas istaba vēl nebija aiztikta, taču ārpusē tai iepretī saslietie dēlu stabi un dēli neļāva ieplūst dienas gaismai. Viņa ar skubu steidzās augšup uz to otro guļamistabu, kur vēl atradās mazā gultiņa, tur pa logu raudzījās iekšā melns milzu vīrs ar pīpi zobos un kabatas lakatiņu ap galvu. Šeit tad nu pēc ilgas meklēšanas viņu atrada Sjūzena un aicināja nonākt lejā pie papa, kas ar viņu vēloties parunāt.

—    Mājās! Un vēlas ar mani parunāt? — Florense trīcēdama iesaucās.

Sjūzena, kas bija nesalīdzināmi vairāk uztraukusies nekā Florense, atkārtoja, ko misters Dombijs bija licis pateikt, un Florense, ne minūti vairs nekavēdamās, nobālusi un saviļņota, steidzās atkal lejā. Iedama viņa prātoja, vai pietiks drosmes noskūpstīt tēvu. Mīlas izslāpušās sirds skubināta, viņa apņēmās būt drosmīga.

Tēvs būtu varējis sadzirdēt, kā dauzījās viņas sirds, tam tuvojoties. Vēl mirklis, un tā būtu pukstējusi pie viņa krīrtīm …

Bet viņš nebija viens. Tur bija vēl divi lēdijas, un Florense apstājās. Izmisīgi cīnīdamās ar savām jūtām, viņa būtu saļimusi nesamaņā, ja neiedrāzies istabā viņas neprātīgais draugs Di un nemeties virsū ar tik dedzīgiem apsveikuma glāstiem, kas vienai no lēdijām izvilināja sīku spiedzienu, un tas Florenses uzmanību novērsa no viņas pašas.

—    Nu, Florense, — tēvs teica, pastiepdams roku, bet tik stīvi, ka Florensei bija jāsastingst, — kā tev klājas?

Florense saņēma roku, bikli pacēla pie lūpām un lāva mierīgi to atvilkt atpakaļ. Tā nepieskārās viņai maigāk kā durvīm, tās aizverot.

—    Kas tas par suni? — misters Dombijs īgni ievaicājās.

—     Tas ir, papa … no Braitonas.

—    Ak tā! — misters Dombijs noteica, un pār viņa seju pārslīdēja tumša ēna, jo viņš Florensi saprata.

—    Viņš ir ļoti miermīlīgs, — Florense sacīja, vērsdamās ar viņai piemītošo laipnību un piemīlīgumu pie svešajām lēdijām. — Viņš tikai nevarēja prieka apvaldīt, mani ieraudzīdams. Lūdzu, piedodiet viņam.

Mirkli saskatījusies ar tām, Florense ievēroja, ka tā lēdija, kura iespiedzās un bija apsēdusies, ir veca, bet otra, kas stāvēja papam blakus, — ļoti skaista, stalta un eleganta.

—     Misis Skjūtona, — tēvs sacīja, pievērsdamies pirmajai, un norādīja ar roku, — šī ir mana meita Florense.

—     Burvīga! — lēdija jūsmoja, pacēlusi lorneti pie acīm. — Tik vienkārša, dabiska! Jums, dārgumiņ, jānoskūpsta mani, lūdzu, lūdzu.

Florense, izpildījusi tās vēlēšanos, pagriezās pret otru lēdiju, kurai pie sāniem nogaidīdams stāvēja tēvs.

—     Edīt, — misters Dombijs teica, — mana meita Florense. Florense, šī lēdija drīz kļūs tev par māti.

Florense satrūkās un pretrunīgu jūtu uzplūsmē pavērās daiļajā sejā; asaras, kas riesās acīs, izdzirdot šo vārdu, mirkli cīnījās ar izbrīnu, ziņkāri, sajūsmu un gluži neizprotamām bailēm. Tad spēji iesaucās:

—     Ai papu, lai tu būtu laimīgs! Lai tu būtu ļoti, ļoti laimīgs visu mūžu! — un tad raudādama pieplaka lēdijai pie krūtīm.

Iestājās īss klusuma brīdis. Daiļā lēdija, kas sākumā šķita svārstāmies, vai censties vai necensties iegūt Florenses draudzību, tad pievilka meiteni sev pie krūtīm un cieši paspieda tās roku, ar kuru tā viņai bija apķērusies, it kā to drošinādama un mierinādama. Neviens vārds nepārslīdēja pār lēdijas lūpām. Viņa pielieca galvu un noskūpstīja Florensi uz vaiga, bet neteica ne vārda.

—     Pārstaigāsim varbūt pārējās telpas, — misters Dombijs sacīja, — un paraudzīsimies, kā mūsu strādniekiem vedas darbi. Atļausit, godāta kundze!

To viņš sacīja, piedāvādams elkoni misis Skjūtonai, kas vērīgi caur lorneti apskatīja Florensi, domāt, cenzdamās radīt priekšstatu, kāda šī meitene kļūtu, ja tai piešķirtu mazdrusciņ vairāk sirds un dabas velšu, — protams, no viņas pašas pārbagātās krātuves. Florense arvien vēl šņukstēja, pieglaudušies lēdijas krūtīm, kad no oranžērijas atskanēja mistera Dombija balss:

—     Pavaicāsim Edītei. Tavu brīnumu — kur tad viņa ir?

—     Edīt, dārgumiņ! — misis Skjūtona sauca. — Kur tu esi? Zinu jau — me*klē kaut kur misteru Dombiju. Mēs esam te, mīlulīt.

Daiļā lēdija atbrīvoja Florensi no savām skavām un, uzspiedusi vēlreiz lūpas uz viņas vaiga, aši aizsteidzās un piebiedrojās tiem. Florense palika nekustīgi stāvam — vienlaikus laimīga, skumīga, līksma un asarās. Viņa nezināja, kā un cik ilgs laiks pagājis, kad viņas jaunā mamma ienāca atpakaļ un no jauna to apskāva.

—     Florense, — lēdija runāja steigdamās un sirsnīgi tai acīs ielūkodamās, — tu taču nesāksi mani tūdaļ nīst?

—     Jūs nīst, mamma? — Florense iesaucās, apvīdama rokas tai ap kaklu un ar tādu pašu sirsnību atbildēdama tās skatienam.

—     Klusāk! Sāc ar to, ka domā labu par mani, — skaistā lēdija teica. — Raugi iedrošināt sevi ar ticību, ka es darīšu viSu, lai tu būtu laimīga, un ka gribu būt tev mīļg, Florens. Ardievu! Mēs drīz atkal tiksimies. Dzīvo sveika. Nepaliec te tagad.

Viņa spieda to vēl pie sirds — visu laiku viņa bija runājusi it kā aizgūtnēm, bet ar dziļu nopietnību, un Florense noskatījās, kā tā piebiedrojās tiem otrā istabā.

Un ar šo brīdi Florense sāka lolot cerību, ka no savas jaunās, skaistās mammas viņa iemācīsies, kā iemantot tēva mīlestību; un tanī naktī savā pamestajā, vecajā mājā viņa sapņoja, ka viņas pašas īstā mamma ar starojošu smaidu svētī viņas cerību. Ai, Florenses sapņi!

29.NODAĻA MISIS ČIKAI ATVERAS ACIS

Mis Toksa, kam jausmas nebija, ka mistera Dombija namā notiek tādas pārvērtības, ka ap to slejas sastatnes un trepes un rosās strādnieki ar kabatas drānām apsietām galvām, kuri kā lidojoši dēmoni šaudījās ap logiem un nikni blenza istabās, kādu rītu šai notikumiem bagātajā laikā, ieturējusi savu parasto brokastu maltīti, proti, vienu kraukšķīgu frančmaizīti, vienu gluži svaigu (vai šķietami svaigu) olu un mazu kanniņu tējas, kurā uzlieta viena sudraba karotīte smaržīgo zāļu mis Toksai un viena sudraba karotīte kanniņai, — fantāzijas lidojuiirts, kas ielīksmo labas namamātes, — uzkāpa augšistabā, lai nospēlētu «Putnu valsi», aplietu un apkoptu puķes, apslaucītu putekļus sīkajām greznuma lietiņām, — lai uzpostu, kā katru dienu paradusi, savu mazo viesistabu par rotu visam Princeses laukumam.

Mis Toksa paņēma sen novalkātus cimdus, izbalējušus, sačervelējušos kā sakaltušas lapas, kurus mēdza vēl apvilkties, apdarot savu mājas soli, — pārējā laikā tos paslēpa no ļaužu acīm galda atvilktnē, — un plānveidīgi ķērās pie darba: iesāka ar «Putnu valsi», tad, pēc dabiskas domu asociācijas, pārgāja pie sava putna — tas bija kanārijputniņš, varen piepūties, jau sirmā vecumā, izbužinājies, sabozies, bet ar skaņu rīkli,

kas Princeses laukumam it labi bija pazīstama; un tad ķērās pēc kārtas pie porcelāna figūriņām, papīra muša ķeramiem būrīšiem un citiem nieciņiem, bet vispēdīgi — pie puķēm, kurām pēc kaut kādiem botānikas likumiem vajadzēja šur tur apgriezt pa zariņam, ko mis Toksa arī stingri ievēroja.

Šinī rītā mis Toksa netraucās ar skubu pie puķēm. Laiks bija silts, vējš no dienvidiem, un Princeses laukumā dvesmoja pēc vasaras, kas aizvilināja viņas domas uz laukiem.

Zēns — alus iznēsātājs «Princeses ģerbonī» bija iznācis ārā ar lejkannu un, sijājot ūdens strūklas, izmadaroja ar ūdens strūkliņām visu Princeses laukumu raibiem, izplūdušiem rakstiem, un no nezālēm pieaugušā laukuma uzvēdīja svaiga smarža — īsti audzelīga smarža, kā mis Toksa izteicās. No lielās ielas gar stūri ieslīdēja šaura, saules apmirdzēta strēle, un apkvēpušie zvirbuļi, zeltaini ievizēdamies, lēkāja tai pāri uz priekšu un atpakaļ vai mazgājās tajā kā strautā un pārvērtās tik spožos zvirbuļos, kuriem, domāt, ar dūmiem nav bijusi nekāda pazīšanās. «Princeses ģerboņa» logs spīdināja uzrakstus ar slavas dziesmām ingvēralum un bilžainos attēlos rādīja izslāpušus klientus, kas gremdējās putu viļņos vai, sprāgstošo korķu apdullināti, vāļājās pa zemi. Kaut kur aiz pilsētas robežām kaltējās pēdējais siens, un, lai gan aromātam tāls ceļš bija nākams un ceļā jāsacenšas ar daudziem pavisam citādiem aromātiem, ko izgaroja nabago ļaužu mājokļi (dievs lai atmaksā tiem augstajiem varas vīriem, kuri ar visu krūti aizstāv šo mēra perēkļu eksistenci kā mūsu senču gudru iestādījumu un dara visu iespējamo, lai posts no šiem mitekļiem neaizbēgtu!), tas tomēr viegli vēsmoja Princeses laukumā un klusi stāstīja par Dabu un tās veselīgo gaisu — un stāstīs vienmēr — pat cietumniekiem un gūstekņiem, un tiem, kas pamesti likteņa varā pn smok apspiestībā, par spīli visiem aldermaņiem un dižmaņiem, uz kuru zižļa mājienu — bet kā tie māj! — ripojošā zemeslode apstājas savā gaitā.

Mis Toksa apsēdās uz palodzes un domāja par savu labo, mūža mierā aizgājušo tēti — misteru Toksu, muitas departamenta ierēdni, — par savu bērnību, kas

aizritēja jūras ostā, kur bija daudz darvas un cik necik dabas košuma. Viņa kavējās tālās pagātnes saldās atmiņās, atcerējās, kā toreiz pļavas mirdzēja vienās gundegu guntiņās, atgādinādamas apvāztus, zelta zvaigznēm nosētus debess jumus; kā no pieneņu kātiņiem viņa darināja važiņas jaunekļiem, mūžīgas uzticības zvērētājiem, kuri parasti bija nankinā tērpušies, un cik ātri šīs važiņas bija savītušas un satrūkušas.

Sēdēdama uz palodzes un nolūkodamās uz zvirbuļiem un saulaino strēli, mis Toksa atcerējās arī savu mirušo māmuli — pūderētās galvas un bizītes īpašnieka māsu —, viņas tikumus un reimatismu. Bet, kad Princeses laukumā parādījās vīrs ar kleinām kājām un dārdošu balsi, nesdams uz galvas smagu grozu, kas viņa melno cepuri saspieda plakanu kā pankūku, un, pilnā rīklē kliegdams, piedāvāja pirkšanai puķes, pie kam biklās, sīkās pīpeņu saknītes ikreiz, nodārdot viņa pērkonīgajam kliedzienam, sadrebinājās, it kā viņš būtu cilvēkēdājs, kas tirgojas ar maziem bērniem, vasaras atmiņas tā apstāja mis Toksu, ka viņa nošūpoja galvu un klusībā nomurmināja, ka šai gan laikam gadi ietecēšot vecumā, pirms pati to pamanīšot, kas šķita visai ticami.

Būdama šādā sapņainā noskaņojumā, mis Toksa aizklīda savās domās arī pie mistera Dombija, droši vien tāpēc, ka majors bija pārradies mājās un tikko kā paklanījies viņai no sava dzīvokļa loga. Aiz kāda gan cita iemesla mis Toksa būtu saistījusi misteru Dombiju ar savām vasaras dienām un pieneņu važiņām? Vai ir jautrāks kļuvis? — mis Toksa prātoja. — Vai ir samierinājies ar likteņa lēmumu? Vai viņš vēl apprecēsies kādreiz? Un, ja tas notiks, tad — ar ko? Kas par būtni tā būs?

Ugunīgs sārtums — laiks bija karsts — sakāpa mis Toksai vaigos, kad, kavēdamās šais pārdomās, viņa pagrieza galvu un ieraudzīja kamīna spogulī savu norai' zējušos seju. Otrs karstuma vilnis uzplūda, ieraugot Princeses laukumā nelielu karieti, kas ripoja tieši uz viņas durvīm. Mis Toksa pietrūkās kājās, mudīgi paķēra šķēres un, beidzot nu nokļuvusi pie puķēm, brīnum cītīgi noņēmās ap tām, kad ienāca misis Čika.

—     Sveiki! Kā klājas manai vismljajai draudzenei? — mis Toksa izplestām rokām metās viešņai pretim.

Mis Toksas vismīļā draudzene izturējās mazliet tā pastīvi, tomēr noskūpstīja mis Toksu un atbildēja:

—     Pateicos, Lukrēcij, man klājas itin labi. Ceru, jūs arī jūtaties labi, khm?

Misis Čika mocījās ar tādu savādu klepu, tādu aprautu, vienzilbīgu; to varētu uzskatīt par ābeci vai vieglu ievadu klepošanas mākslā.

—     Jūs apciemojat mani agrā stundā, un cik tas mīļi, mana dārgā! — mis Toksa turpināja. — Vai brokastis jau esat ēdusi?

—     Pateicos, Lukrēcij, — misis Cika atteica, — jā, esmu. Es brokastoju laikus, — cienīgā lēdija šķita interesējamies par Princeses laukumu, jo runādama visu laiku raudzījās apkārt, — kopā ar savu brāli, kas atgriezies mājās.

—     Ceru, viņš jūtas labāk, mana mīļā? — mis Toksa nedroši ieminējās.

—     Pateicos, daudz labāk. Khm!

—     Manai mīļajai Luizai jābūt uzmanīgai ar šo klepu, — mis Toksa aizrādīja.

—     Tas nav nekas, — misis Cika atteica. — Tas tikai no laika maiņas. Mums sagaidāmas lielas pārmaiņas.

—     Laika? — mis Toksa naivi ievaicājās.

—      Ir šādas, ir tādas. Mums jābūt gatavām uz visu ko. Sai pasaulē viss mainās. Ja tik acīm redzamu patiesību kāds mēģinātu noliegt vai piemiegt acis un neredzēt, Lukrēcij, tas mani ārkārtīgi pārsteigtu un gribot negribot man nāktos apšaubīt šī cilvēka prāta skaidrību. Pārmaiņas! — misis Cika filozofiskā nopietnībā iesaucās. — Žēlīgais die’s, kur jūs atradīsiet kaut ko, kas nemainās! Pat zīdtārpiņš, par kuru taču varētu domāt, ka tam nerūp šādas problēmas, pastāvīgi mainās, pārvērzdamies visādos neiedomājamos veidos.

—     Mana Luiza prot vienmēr savu domu ilustrēt ar interesantiem piemēriem, — vēlīgā mis Toksa piebilda.

—     Jūs esat ļoti mīļa, Lukrēcij, — misis Cika sacīja, mazliet atmaigusi, — tā teikdama un, es ticu, tā arī domādama. Es ceru, Lukrēcij, ka ne jums, ne man nebūs nekad iemesla mainīt savas domas vienai par otru.

—    Es par to esmu pilnīgi droša, — mis Tolcsa atbildēja.

Misis Čika nokrekšķināja kā pirmāk un sāka švīkāt ar sava saulessarga ziloņkaula uzgali paklāju. Mis Toksa, kas bija labi jau iepazinusi savu sirdsdraudzeni un zināja, ka tā, juzdamās mazliet nogurusi vai būdama ar kaut ko neapmierināta, mēdz sarunā ātri uzbudināties un nervozēt, izmantoja pauzi, lai novirzītu valodas uz citu pusi.

—            Piedodiet, mīļā Luiza, — mis Toksa ievaicājās,

—       bet vai man nepazibēja mistera Čika vīrišķīgais stāvs karietē?

—     Jā, viņš ir tur, — misis Čika attrauca. — Bet, lūdzu, lai viņš paliek vien turpat. Viņam rokā ir laikraksts, un pāris stundas ar to tīri īsi aiztecēs. Turpiniet apkopt savas puķes, Lukrēcij, bet man atjaujiet te pasēdēt un atpūsties.

—    Mana Luiza zina, — mis Toksa atbildēja, — ka starp tādām draudzenēm kā mēs nevar ne runas būt par kaut kādām ceremonijām. Tāpēc …

Tāpēc mis Toksa pabeidza teikumu ne ar vārdiem, bet ar darbiem. Apvilkusi atkal cimdus, kurus bija nolikusi pie malas, un, apbruņojusies no jauna ar šķērēm, sāka veikli un ļoti uzmanīgi slidināt un šņikslināt tās pa lapām.

—     Florense arī pārbraukusi mājās, — misis Čika ierunājās, pēc tam kad, galvu piešķiebusi un ar saulessargu zīmēdama ornamenlAis uz grīdas, bija kādu brīdi pasēdējusi klusu. — Un Florense patiešām ir jau par lielu, lai turpinātu tik vientuļu dzīvi, kā līdz šim paradusi. Nenoliedzami, tā ir. Par to nevar būt nekādu šaubu. Ja kāds iedomātos aizstāvēt pretēju viedokli, tas manās acīs zaudētu katru cieņu. Vai nu es gribētu, vai negribētu, es nevarētu tādu cilvēku cienīt. Tik daudz mēs savām jūtām nevaram pavēlēt.

Mis Toksa piekrita, kaut gan šīs replikas jēga viņai nebija visai skaidra.

—     Ja nu viņa ir savāda meitene, — misis Čika turpināja, — un ja mans brālis Pols pēc visiem tiem bēdīgajiem notikumiem un tik rūgtas vilšanās, kādu viņam nācās piedzīvot, nevar ērti justies viņas sabiedrībā, ko

uz to lai atbild? Ka viņam jāsaņemas. Ka viņam vajag piespiesties un saņemties. Mūsu ģimene vienmēr bijusi ievērojama ar to, ka pratusi sevi turēt rokās. Pols ir ģimenes galva, jāteic, vai vienīgais vēl starp dzīvajiem palikušais tās pārstāvis, jo kas tad esmu es! Es esmu tikpat kā nulle.

—     Manu sirdsmīļo draudziņ! — mis Toksa protestēja.

Misis Cika noslaucīja asarām pieriesušās acis un turpināja:

—     Tātad tagad dzīve viņam uzliek par pienākumu vairāk nekā jebkad saņemties. Un, kaut gan redzēdama, ka viņš to ir izdarījis, es tikko nepamiru kā triekas ķerta, jo man tāda muļķīga, mīksta daba, kas, manuprāt, nav nekāda dieva svētība, un man bieži vien uznāk vēlēšanās, kaut sirds vietā man bijusi marmora plāksne vai bruģakmens …

—     Ak, mīļā Luiza! — mis Toksa no jauna stāja pretī.

—     Man tomēr bezgalīgs prieks, zinot, ka viņš ir tik uzticīgs sev un Dombija vārdam, lai gan, protams, es vienmēr ^esmu zinājusi, ka viņš tāds būs. Man tikai gribētos cerēt, — misis Cika, brītiņu klusējusi, piebilda, — ka arī viņa būs šī vārda cienīga.

Mis Toksa, liedama mazā, zaļā lejkanniņā ūdeni no krūzes, nejauši pacēla acis un, ieraudzījusi, ar kādu daudznozīmīgu skatienu misis Cika apvelti viņu, bija tik ļoti pārsteigta, ka nolika lejkanniņu uz galda un apsēdās netāl no tā.

—     Mīļā Luiza, — mis Toksa teica, — vai tas jums būtu jel niecīgs mierinājums, ja es uzdrošinātos uz šo piezīmi piebilst, ka tāda necila persona kā es uzskata jūsu jauko brāļameitu par sevišķi daudzsološu bērnu, kas attaisnos visas uz viņu liktās cerības?

—     Ko jūs ar to gribat teikt, Lukrēcij? — misis Cika jautāja ar neslēptu augstprātību. — Uz kādu manu piezīmi jūs atsaucaties, mīļā?

—     Ka viņa būs sava vārda cienīga, mīļā Luiza, — mis Toksa atbildēja.

—     Ja neesmu visai skaidri izteikusies, Lukrēcij, — misis Cika sacīja svinīgi iecietīgā tonī, — vainojama, protams, esmu es. Varbūt vispār nebūtu nekāda iemesla par to runāt, ja mūs nesaistītu savstarpēja cieša, uzticīga draudzība, un es ceru, Lukrēcij, — esmu dziļi pārliecināta, ka to nekas nespēs aptumšot. Kas cits mani būtu pamudinājis to darīt? Nav taču cita iemesla, tas jau būtu absurds. Bet nu es gribu izteikties skaidri Lukrēcij, un tādēļ, atgriežoties pie tās piezīmes, lai man atļauts teikt, ka tā nebija attiecināma uz Florensi.

—     Tiešām? — mis Toksa brīnījās.

—     Nē, — misis Čika atteica īsi un rezolūti.

—    Piedodiet, mīļā, — viņas padevīgā draudzene sacīja, — bet es to nevarēju saprast. Laikam esmu ļoti neattapīga.

Misis Čika pārlaida skatienu istabai un pāri preti ielai; pavērās uz puķēm, uz putniņu, uz lejkanniņu, gandrīz uz visu, kas atradās viņas redzes lokā, izņemot mis Toksu, bet pēdīgi, vērsdama skatienu uz grīdu, pa cejam uzmeta īsu skatienu arī mis Toksai un, sarauktām uzacīm nolūkodamās paklājā, sacīja:

—     Kad es, Lukrēcij, teicu, ka viņa, cerams, būs sava vārda cienīga, es runāju par mana brāļa Pola otro sievu. Man liekas, esmu jau ieminējusies, ja ne gluži tādiem vārdiem kā patlaban, ka viņš ir nodomājis otrreiz apprecēties.

Mis Toksa kā dzelta pameta savu sēdekli un, atgriezusies pie puķēm, ņēmās tās apgraizīt ar tādu nesaudzību, ar kādu bārddziņi apstrādā tiem uzticēto patversmes iemītnieku mežainās galvas.

—     Vai viņa pilnīgi aptvers, kāds izcils stāvoklis viņai licis piešķirts, — misis Čika sacīja augstprātīgā tonī,

—    tas ir pavisam cits jautājums. Es ceru tomēr, ka viņa būs saprātīga. Dzīves prasība ir, lai mēs domātu labi viens par otru, un es ceru, ka viņa neliks man vilties. Ar mani jau iepriekš neapspriedās. Ja tas būtu darīts, vairāk kā ticami, ka mans padoms būtu uzklausīts ar augstprātīgu nevērību, un tāpēc ir daudz labāk, ka ir tā, kā ir. Man daudz patīkamāk, ka ir tā, kā ir.

Mis Toksa, galvu noliekusi, joprojām šņirkstināja šķēres gar puķēm. Misis Čika, ik pa brīžam enerģiski sapurinādama galvu, turpināja spriedelēt, it kā mezdama kādam izaicinājumu.

— Ja mans brālis Pols būtu aprunājies ar mani, ko viņš dažkārt dara vai, pareizāk sakot, mēdza darīt, jo tagad, protams, viņš to vairs nedarīs, un tas, es uzskatu., mani atbrīvo no atbildības, — misis Čika sacīja histēriski, — jo, paldies dievam, histēriska es neesmu … — te atkal misis Čika nometa asaru. — Ja mans brālis būtu nācis pie manis un teicis: «Luiza, ja es izraugos sievu, kādām tās īpašībām tu man ieteic pievērst uzmanību?» — es, protams, būtu atbildējusi: «Pol, tev jāiegūst ģimene, tev jāiegūst skaistums, tev jāiegūst dižciltīgums, tev jaiegūst sakari.» Tie ir vārdi, kurus es būtu virtam teikusi. Manis pēc, lai veduši mani kaut tūliņ pēc tam uz ešafotu, — misis Čika sacīja, it kā tādas sekas būtu bijušas pilnīgi iespējamas, — es būtu tā atbildējusi. Es būtu teikusi: «Pol, tu lai precētos otrreiz un neiegūtu ģimeni! Tu lai precētos un neiegūtu skaistumu! Tu lai precētos un neiegūtu dižciltību! Tu lai precētos un neiegūtu sakarus! Neviens visā pasaulē, kas nav prātā jucis, pat sapnī neiedrošinātos ieņemt galvā kaut ko tik absurdu!»

Mis Toksa mitējās šņikstināt šķēres un, galvu puķēs paslēpusi, .uzmanīgi klausījās. Varbūt mis Toksa domāja, ka šai ievadrunā un misis Čikas dedzībā paplaiksnīs viņai kāds cerības stariņš.

—     Tādus argumentus es būtu minējusi, — apdomīga lēdija turpināja, — tāpēc, ka, pēc manām domām, es neesmu gluži muļķe. Es nepretendēju uz to, lai mani uzskatītu par personu ar augsti attīstītu intelektu, — kaut gan esmu pārliecināta, ka dažs labs mani dīvainā kārtā uzskata par tādu, bet, ja kāds tiek tik maz respektēts kā es, tas drīz vien var tikt mērots ar citādu mērauklu, — taču man liekas, ka galīgi bez smadzenēm es neesmu. Un sacīt man, — misis Čika teica ar neizsakāmu nievu, — ka manam brālim Polam Dombijam jebkad būtu varējusi ienākt prātā doma saistīt savu dzīvi ar kādu — vienalga ar ko, — šo piebildi viņa uzsvēra asāk un izteiksmīgāk nekā pārējo savā runā,

—     kura neatbilstu visām tām prasībām, nozīmētu aizvainot to nieciņu saprašanas, kas man ir, tas būtu tikpat daudz kā izdaudzināt, ka esmu pasaulē laista un uzaudzināta par ziloni, ko varbūt man arī nāksies turpmāk dzirdēt, — misis Čika rezignēti noteica. — Tas man nebūtu nekāds pārsteigums. Es sagaidu to.

Uz mirkli iestājoties klusumam, mis Toksas šķēres paris reižu iešķindējās, bet mis Toksas seja joprojām palika neredzama un mis Toksas rīta kleita drebēja. Misis Čika gar puķu aizžogu pašķielēja uz viņu un atsāka atkal runāt mierīgā, pārliecinošā balsī, kā mēdz pēc runas vēl pārspriest sen izlemtus jautājumus:

—      Un mans brālis Pols, protams, arī izdarīja to, ko no viņa sagaidīja, ko kurš katrs varēja paredzēt, ja viņš vēl otrreiz stāsies laulības kārtā. Atzīstos, mani tas savā ziņā pārsteidza, kaut arī es to apsveicu, jo, kad Pols aizbrauca no pilsētas, man prātā nenāca, ka pa savu prombūtnes laiku viņš varētu noslēgt jaunu siržu draudzību, un, protams, pirms aizbraukšanas tas nebija noticis. Taču tāds iznākums no visiem viedokļiem apsveicams. Es nešaubos, ka māte ir ļoti smalka un eleganta būtne, un man nav nekādu tiesību spriest par to, vai būtu vēlami, ka tā dzīvo pie viņiem, jo tā ir Pola, ne mana darīšana. Un par pašu Pola izredzēto varu teikt, ka pagaidām esmu redzējusi tikai viņas ģīmetni, bet tā nu patiešām ir skaista. Vārds arī viņai skaists, — misis Čika sacīja, enerģiski galvu kratīdama un ērtāk iegrozīdamās krēslā, — Edīte manās ausīs ir reizē neparasts un cēls vārds. Un tātad, Lukrēcij, jums, es nešaubos, būs patīkami dzirdēt, ka kāzas notiks visdrīzākajā laikā, — katrā ziņā patīkami (atkal spēcīgs akcentējums), un juš taču no sirds priecāsities par šo pārmaiņu mana brāļa dzīvē, kurš jums vairākkārt parādījis diezgan glaimojošu uzmanību.

Mis Toksas lūpas nevērās atbildei, ar drebošām rokām viņa paņēma lejkannu un apstulbušām acīm raudzījās apkārt, it kā prātodama, diezin kuru mēbeles gabalu vajadzētu atsvaidzināt ar tās saturu. Šai mis Toksas jūtu kritiskajā momentā, paveroties durvīm, viņa satrūkās, skaļi iesmējās un iekrita ienācēja apkampienos, par laimi neredzēdama ne misis Čikas nikno seju, ne majoru pie viņa loga laukuma pretējā pusē, kurš laida darbā savu divstobru tālskati un vai pušu plīsa aiz mefistofeliska prieka.

Ne tik līksms bija no dzimtenes izstumtais iezemie

tis — aiz pārsteiguma apmulsušais mis Toksas ļimstošā auguma atbalstītājs, kas tieši pašlaik uznāca augšā pa kāpnēm (izpildīdams majora ļaunprātīgo rīkojumu) ar nolūku apvaicāties par mis Toksas labklājību un ieradās īstajā brīdī, lai satvertu šo maigo nastu savās rokās un lejkanniņas saturu ietilpinātu savās kurpēs; abi šie apstākli un klāt vēl apziņa, ka katru viņa soli redz un uzmana dusmu pilnais majors, kas bija piedraudējis sadragāt ar saviem parastajiem ieročiem visus kauliņus zem viņa ādas, ja neizdarīšot visu, kā nākas, pārvērta nabaga iezemieti kā fizisku, tā garīgu ciešanu dzīvā iemiesojumā.

Kādu bridi šis nomocītais iezemietis palika stāvam uz vietas, spiezdams mis Toksu pie krūtīm ar tādu dedzību, kas bija jūtamā nesaskaņā ar viņa samulsušo seju, kamēr nabaga lēdija apsmidzināja viņu ar pēdējām lejkanniņā palikušajām ūdens lāsītēm kā maigu, eksotisku puķi (kas viņš patiesībā arī bija), kuru varētu gandrīz gaidīt uzplaukstam no šīs spirdzinošās rasas. Misis Čika, beidzot tik tālu atguvusi aukstasinību, lai iejauktos, pavēlēja viņam noguldīt mis Toksu uz kušetes, beU pašam iet, no kurienes nācis, un, kad trimdinieks uz pēdām pazuda, raudzīja atžilbināt mis Toksu.

Taču misis Čikas gādībā nebija jaušama tā siltā līdzjūtība, kāda parasti raksturīga Ievas meitām attieksmē vienai pret otru, nebija jaušams nekas no tā brīvmūrnieku humānisma, kas ģībšanas gadījumos tās parasti apvieno noslēpumainā māsu draudzē. Drīzāk jau rīkodamās kā bende, kas atžirdzina samaņu zaudējušu upuri, iekāms turpina spīdzināšanu (vismaz tā rīkojās tais vecajos, labajos laikos, par kuriem mūžam nebeigs sērot visi goda vīri), misis Cika ķērās pie ožamā spirta, pliķēja rokas, šļāca aukstu ūdeni sejā un izmēģināja vēl citus pārbaudītus līdzekļus. Un, kad beidzot mis Toksa atvēra acis un pamazām atkal atgriezās dzīvē un īstenībā, misis Čika novērsās no viņas kā no noziedznieces un, pārlikdama precedentu par Dānijas karaļa noslepkavošanu otrādi, drīzāk uzlūkoja viņu ar dusmām nekā ar žēlām.

—     Lukrēcija! — misis Čika teica. — Es necentīšos apslēpt savas jūtas. Pēkšņi man acis ir atvērušās. Es nebutu tam ticējusi, ja pat kāds svētais man to butu stāstījis.

—     Cik muļķīgi, ka es tā varēju padoties savam nespēkam, — mis Toksa šļupstēja. — Man tūliņ būs labāk.

—     Jums tūliņ būs labāk, Lukrēcija! — misis Čika atkārtoja ar dzēlīgu izsmieklu. — Jūs domājat, es esmu akla? Jums rēgojas, ka esmu kritusi atpakaļ bērnībā? Nē, Lukrēcij! Pateicos jums!

Mis Toksa raidīja savai draudzenei lūdzošu, bezpalīdzīgu skatienu un aizklāja seju ar kabatas drāniņu.

—     Būtu man kāds teicis to vakardien, — misis Cika majestātiski turpināja, — vai vēl pirms pusstundas, es laikam gan nebūtu varējusi atturēties, nenotriekusi šo cilvēku gar zemi. Lukrēcija Toksa, manas acis pēkšņi ir atvērušās un redz jūs īstajā gaismā. Zvīņas ir nokritušas, — te misis Cika norausa pāris šķietamu zvīņu, kādas dažkārt pielīp zivju veikalos. — Mana aklā uzticība pieder pagātnei, Lukrēcij. Tā ir ļaunprātīgi izmantota un apsmieta, un kaut kā izlocīties jums vairs neizdosies, to es jums pasaku.

—     O! Uz ko jūs tik cietsirdīgi tēmējat, mana mīļā? — mis Toksa jautāja, asaras rīdama.

—     Lukrēcij, — misis Čika atbildēja, — pajautājiet savai sirdij. Tad Vēl — es nopietni lūdzu neuzrunāt mani tik familiāri, kā nupat to darījāt, esiet tik laipna. Man vēl ir cik necik pašcieņas palicis, kaut jūs varbūt domājat citādi.

—     O, Luiza! — mis Toksa izsaucās. — Kā jūs varat ar mani tā runāt?

—     Kā es varu tā runāt ar jums? — misis Čika asi pārvaicāja, jo arvien, kad nebija pārliecinoša argumenta, uz kā balstīties, viņa satriecoša efekta dēļ mēdza izlīdzēties ar šādiem atkārtojumiem. — Tā runāt! Jā, jums patiešām viegli tā jautāt.

Mis Toksa izmisīgi šņukstēja.

—     Tādu iedomu! — misis Čika nerimās. — Jūs, kas esat kā čūska sildījusies pie mana brāļa pavarda un ar manu palīdzību bezmaz iemantojusi viņa uzticību, jūs, Lukrēcij, varējāt klusībā lolot kādas cerības uz viņu un iedrošināties pieļaut domu, ka viņš varētu saistīt savu dzīvi ar jums! Tā nu vienreiz ir ideja, — misis Čika sacīja ar sarkastisku cieņu, — kuras bezjēdzīgums jau gandrīz dzēš savu bezgodīgumu!

—    Luiza, esiet tik laba, — mis Toksa lūdzās, — nerunājiet tik šausmīgas lietas!

—     Šausmīgas lietas! — misis Čika atkārtoja. — Šausmīgas lietas! Vai tā nav tīra patiesība, ka jūs vēl nupat nespējāt apvaldīt savas jūtas pat manā priekšā, kurai jūs bijāt pratusi acis apmānīt?

—     Es neesmu žēlojusies, — mis Toksa elsāja. — Es neesmu nekā teikusi. Ja mani mazliet satricināja jūsu jaunā ziņa un ja mani ari kādreiz maldinājusi doma, ka misters Dombijs ir vēlīgi pret mani noskaņots, vismazāk gan jūs varētu mani par to nosodīt.

—     Tūliņ viņa teiks, — misis Čika sacīja, ar rezignētu, lūdzošu skatienu vērsdamās pret visu istabas iekārLu

—    Tūliņ viņa teiks — zinu jau —, ka es vēl viņu esmu stimulējusi uz to!

—     Es negribu jums neko pārmest, mījā Luiza, — mis Toksa šņukstēja, — es negribu arī žēloties. Bet, lai sevi aizstāvētu …

—     Jā, — misis Čika iesaucās, pārlaizdama skatienu istabai un .pravietiski pasmaidīdama, — nupat viņa grasās to teikt. Es jau to zināju. Nu, kam apklustat? Runājiet klaji! Lai kāda jūs esat, Lukrēcija Toksa, bet esiet atklāta, — misis Čika skubināja ar bezcerīgu stingrību.

—     Lai sevi aizstāvētu, — mis Toksa šļupstēja. — Vienīgi, lai sevi aizstāvētu pret jūsu ļaunajiem vārdiem, mijā Luiza, es gribēju tikai pavaicāt: vai jūs bieži vien nepamudinājāt mani uz šādām iedomām, vai netikāt teikusi — sak, ko var zināt, kas vēl var notiki?

—     Ir zināma robeža pacietībai, — misis Čika sacīja pieceldamās, taču ne tā, ka gribētu uz grīdas palikt stāvam, bet gan it kā tiekdamās pacelties gaisā un aizlidot uz debesu tēviju, — un pārkāpt to būtu smieklīgi, ja ne noziedzīgi. Es varu izturēt daudz, taču ne pārmērīgi daudz. Kas tas bija par vadātāju, kas šodien mani ieveda šinī mājā, es nezinu, bet man bija priekšnojauta, tāda baiga priekšnojauta, — te misis Čika nodrebinājās, — ka kaut kas nelāgs notiks. Varbūt šī nojauta mani mocīja tāpēc, Lukrēcij, ka vienā mirkli tika sagrauta ilggadīga uzticība, ka man pēkšņi acis ir atdarījušās un ka es redzu tagad jūsu īsto seju. Lukrēcij, esmu vīlusies jūsos. Būs labāk mums abām, ja ar šo pašu reizi noslēdzam rēķinus. Es novēlu jums visu labu un ļaunu nekad nevēlēšu. Taču kā cilvēks, kas savā necilajā stāvoklī, lai tas būtu šāds vai tāds, grib palikt sev uzticīgs, un kā sava brāļa māsa, kā sava brāļa sievas svaine, kā brāļa sievasmātes radiniece un, lai atļauts man piebilst, — kā Dombija — es nevaru jums novēlēt neko citu kā arlaburītu.

Šie vārdi, kas tika izrunāti ar dzēlīgu laipnību, kuru gan mazliet mīkstināja un nevainīgāku darīja augstprātīga morālā taisnīguma apziņa, pavadīja runātāju līdz durvīm. Tur tā kā spokainai statujai līdzīga parādība pielieca galvu un aizsteidzās uz savu karieti atvieglot un apmierināt sirdi sava laulātā drauga mistera Čika skavās.

Protams, figurāli izsakoties, jo misters Čiks neizlaida no rokām savu avīzi. Tapat šis džentlmenis arī acis tikai pazagšus uzmeta savai sievai. Arī mierinājuma vārdiem nevērās viņa lūpas. īsi sakot, viņš sēdēja un lasīja, padungoja pa kādam melodijas fragmentam, brīžam paslepu palūkodamies uz blakus sēdētāju.

Pa to laiku misis Čika sēdēja piepūtusies, sašutusi un nemierīgi galvu grozīdama, it kā arvien vēl atkārtodama savu svinīgo atvadu formulu mis Toksai. Pēdīgi pateica: «O, cik plaši man šodien acis atvērušās!»

—     Tev acis plaši atvērušās, mana dārgā? — misters Čiks atkārtoja.

—     O, nerunā ar mani!/— misis Čika attrauca. — .la tu vari mani šādā stāvoklī uzskatīt un nepajautāt, kas noticis, tad jau labāk, ka tu vispār muti neplet vaļā.

—     Kas tad ir noticis, dārgā? — misters Čiks jautāja.

—     Padomā tikai, — misis Čika sacīja, it ka sarunādamās pati ar sevi, — ka viņa perinājusi galvā tik zemiskas domas — tikt rados ar mūsu ģimeni, apprecoties ar Polu! Nu padomā tikai to divkosību — spēlēt ziidziņus ar mīļo puisīti, kas tagad atdusas zem smiltiņām, — man jau toreiz tasnepatika — un klusībā kalt tik negodīgus plānus! Brīnos, kā viņai nav bijis bail, tā var viegli ieskriet nelaimē. Viņas laime, ja nekas nenotiek.

—           Bet, mīļā, — misters Čiks, pabružājis brīdi avīzi

gar virsdeguni, lēnā garā sacīja, — es, nudien, domāju, ka tu stūrēji, ieturēdama to pašu kursu, vēl līdz šim pašam lītam un biji tais domās, ka būtu gan labi, ja tā iznāktu.

Misis Čika izplūda asarās un atcirta misteram Čikam, ja jau viņš gribot šo kājām mīdīt, tad jau labāk būtu to arī darījis.

—     Bet ar Lukrēciju Toksu esmu rēķinus noslēgusi, — misis Čika teica, kad pāris minūtes misteram Čikam par šausmām bija ļāvusi jūtām iztrakoties. — Es varu samierināties ar to, ka zaudēju Pola uzticību par labu kādai citai, kura — es ticu un ceru — būs šīs uzticības cienīga un kuru viņš ar pilnām tiesībām var ņemt nabaga Fannijas vietā, ja tāda ir viņa vēlēšanās; es varu samierināties ar to, ka Pols ar viņam piemītošo dzestrumu informē mani par šādām pārmaiņām savos plānos, kad tie jau pieņemti un apstiprināti, ar mani iepriekš ne reizi neapspriežoties, bet nevaru paciest krāpšanu, un ar Lukrēciju Toksu rēķini ir noslēgti. Ir labāk tā, kā nu tas ir, — misis Čika svētulīgi noteica,.

—     daudz labāk. Vajadzētu paiet ilgam laikam, lai es pēc visčv notikušā varētu piekāpties un salabt ar vinu, un es patiešām nezinu, vai tagad, kur Pols kāpj tik augstu un kur tie ir ļaudis ar tik augstu stāvokli, — viņa būtu pietiekami reprezentabla, vai viņa nekompromitētu mani šajā sabiedrībā. Viss notiek pēc dieva prāta, viss izvēršas uz labu. Šodien esmu izturējusi smagu pārbaudījumu, bet galu galā es to nenožēloju.

No’skaņota šādā kristīgā garā, misis Čika noslaucīja acis, saglauda svārkus pār ceļiem un sēdēja kā cilvēks, kas mierīgi prot paciest lielu netaisnību. Misters Čiks, sajuzdams savu niecību, izmantoja pirmo izdevību, lai izkāptu uz kāda ielas stūra no karietes, un, plecus uzrāvis, rokas kabatās sabāzis, aizsoļoja svilpodams.

Tai pašā laikā atstumtā mis Toksa, kas, kaut arī saldmute un glaimotāja, bija tomēr uzticīga un godīga un savai apvainotājai bija pieķērusies ar neliekuļotu sirsnību, un nezināja, kā apbrīnot mistera Dombija varenību un lieliskumu, tai pašā laikā atstumtā mis Toksa slacīja savas puķes ar asarām un juta, ka Princeses laukumā iestājusies ziema.

XXX NODAĻA LAIKA SPRĪDIS PIRMS KĀZĀM

Kaut arī nams bija zaudējis savu pievilcību un tajā bija ielauzusies darba tauta, kas augu dienu tur grandījās un klabināja kāpnes augšup un lejup, ka brīkšķ un brakšķ, tā ka Diogenam bez atelpas nācās riet vienā riešanā no saullēkta līdz rietam, — acīmredzot pārliecībā, ka ienaidnieks beidzot guvis uzvaru pār viņu un tagad, izaicinoši triumfēdams, izlaupa viņa valstību, — sākumā nekādu lielāku pārmaiņu Florenses ierastajā dzīves kārtībā nebija. Vakaros, kad darba ļaudis devās mājup, nams atkal kļuva drūms un kluss, un Florense, klausīdamās balsīs, kas atskanēja no priekšnama un kāpņu telpām, tiem aizejot, iztēlojās, kā tie atgriežas siltās, gaišās mājās, kur tos sagaida bērni, un viņai kļuva līksmi ap sirdi, domājot, ka tie aiziet jautrā, pacilātā omā.

Ar ilgām kā savu draugu viņa gaidīja atgriežamies vakara klusumu, bet tas nāca tagad ar citādu seju un uzlūkoja viņu draudzīgākām acīm. Tas viesa viņā jaunas cerības. Viņa ticēja, ka skaistā lēdija, kas viņu bija glāstījusi un apmīļojusi tanī pašā istabā, kur viņas sirds bija sāpēs plosījusies, būs viņas dzīves gaismotāja. Maiga atblāzma no austošās, skaistās dzīves, kad būs pamazām iekarota tēva mīlestība un atgūts viss vai daudz no tā, ko viņa bija zaudējusi tanī liktenīgajā

dienā, kad mātes mīlestība izdzisa reizē ar mātes pēdējo elpas vilcienu uz viņas vaiga, plaiksnījās mijkrēslī ap viņu un gaisināja viņas skumjas. Kad viņa paslepu nolūkojās uz kaimiņu sārtvaigu bērniem, viņu pārņēma vēl nepazīta, brīnišķa sajūta, iedomājoties, ka drīz pienāks laiks, kad varēs ar tiem iepazīties un sarunāties, kad viņai vairs nebūs jāslēpjas kā agrāk, baidoties, ka tiem varētu uzmākties žēlas, redzot viņu melnajā kleitiņā sēžam te vienu pašu.

Domādama par savu jauno māti ar mīlas un uzticības pārpilnu bērna sirdi, savu pašas mirušo māmiņu Florense mīlēja vēl stiprāk, vēl karstāk. Viņa nebaidījās, ka tai viņas sirdī varētu rasties sāncense. Viņa zināja, ka dziļi dēstīta un ilgi kopta sakne izdzinusi šo jauno asnu. Visi laipnie vārdi, ko teica skaistās lēdijas lūpas, skanēja Florenses ausīs kā tās sen apklusušās maigās balss atbalss. Kā gan viņa varētu šīs atmiņas mīlēt mazāk par maigumu, ko viņai izrādīja jaunā māte, ja vienīgi tās glabā vecāku mīlestību un maigo rūpību, ko viņa pazinusi!

Kādu dienu Florense, sēdēdama savā istabā un lasīdama, iecfbmājās lēdiju un tās solījumu viņu drīz apciemot, jo grāmata, kur skarta bija līdzīga situācija, uzvedināja uz šīm domām, — kad, pacēlusi acis, viņa ieraudzīja to stāvam durvīs.

—    Mamma! — Florense iesaucās un līksmi steidzās tai pretī. — Jūs atnācāt!

—     Vēl neesmu mamma, — lēdija teica, domīgi pasmaidīdama un apvīdama roku Florensei ap kaklu.

—     Bet drīz būsit! — Florense uzgavilēja.

—     Drīz jau gan, Florense, drīz, drīz.

Edīte pielieca galvu, lai Florenses ziedošo vaigu pieglaustu savējam, un klusēdama palika tā dažus mirkļus. Bija kaut kas tik bezgala piemīlīgs visā, ko viņa runāja un darīja, ka Florense to izjuta vēl stiprāk, nekā pirmoreiz tiekoties.

Lēdija aizvadīja Florensi pie krēsla un nosēdināja sev blakām; Florense, viņas skaistuma apburta, noņēmusies raudzījās tai sejā un mīļuprāt atstāja savu roku viņas rokā.

—     Vai kopš tā laika, kad es te biju, tu dzīvoji viena pati mājās?

—    O, jā! — Florense iesmiedamās attrauca bez apdomāšanās.

Pēkšņi viņa sakautrējās un nodūra acis, jo jaunā mamma rādīja gauži nopietnu seju, un tās skatiens urbās viņā vērīgi un pētījoši.

—     Es … es esmu pieradusi būt viena, — Florense teica, — man tas nekas. Mēs abi ar Di reizēm dienām no vietas neredzam neviena.

Florense būtu varējusi teikt — nedēļām un mēnešiem.

—     Di — vai tā ir tava apteksne, sirsniņ?

—     Mans suns, mamma, — Florense atteica iesmiedamās. — Apteksni sauc par Sjūzenu.

—     Un šīs ir tavas istabas? — Edīte ievaicājās, raudzīdamās apkārt. — Pagājušo reizi man tās neparādīja. Mēs tās izdaiļosim. Tām jābūt jaukākajām visā mājā.

—     Ja man atļautu tās apmainīt, mamma, — Florense sacīja. — Tur augšā ir viena, kura man daudz labāk patiktu.

—     Vai tad šī vēl nav diezgan augstu, mīļo meitēn? — Edīte pasmaidīja.

—     Tā augšā bija mana brālīša istaba, — Florense teica, — un tā man ir ļoti mīļa. Es jau gribēju parunāt par to ar papu, kad atbraucu un ieraudzīju te tos strādniekus un notiekošās pāimaiņas, bet… — Florense nodūra acis, lai tas pats skatiens vipu atkal nesamulsinātu.

—     … bet es baidījos, ka tas varētu viņu sāpināt, un, tā kā jūs, mamma, solījāties drīz atkal atnākt un pārņemt visus namamātes pienākumus savās rokās, es nolēmu saņemt drosmi un palūgt jūs.

Edīte sēdēja, ar savam spožajām acīm vērīgi pētīdama viņas seju, bet, kad Florense pavērās augšup, Edīte savukārt novērsa skatienu un nolaida plakstus. Šai brīdī Florense atskārta, ka šīs lēdijas skaistums nemaz nav tāds, kādu viņa bija iedomājusies. Viņai bija licies, ka tas pauž lepnumu un cildenumu, bet lēdija taču izturējās tik lēnprātīgi, tik laipni un mīļi, ka diezin vai būtu spējusi iedvest lielāku uzticību, ja bijusi ar Florensi vienos gados un ar vienādu dzīves izpratni.

Izņemot brīžus, kad viņu pārņēma savāds, saspringts atturīgums, un tad likās (bet Florense to diezin vai maz izprata, kaut gan nevarēja to neievērot un nepadomāt par to), ka Edīte jūtas pazemota un apkaunota Florenses priekšā. Kad viņa sacīja, ka vēl nav tās mamma, un kad Florense viņu nosauca par namamāti, šī pārvērtība viņā norisa spēji un satriecoši; un tagad, kad Florenses acis slīdēja pār viņas seju, viņa sēdēja tā, ka, domāt, drīzāk gribētu sarauties čokurā nekā ar tuvās radniecības tiesībām meiteni mīlēt un lolot.

Viņa miluprāt apsolīja Florensei parūpēties par jauno istabu un teicās pati dot norādījumus par tās iekārtošanu. Tad pajautāja vēl šo to par nabaga Polu un, kad bija tā savu laiciņu patērzējušas, pateica, ka viņa atbraukusi ar nolūku aizvest Florensi līdzi uz savām mājām.

—    Mēs pārcēlāmies tagad uz Londonu, mana māte un es, — Edīte teica, — un tu paliksi pie mums līdz kāzu dienai. Es vēlētos, Florense, ka mēs tuvāk iepazītos un u:4icētos viena otrai.

—    Jūs esat tik laba pret mani, mīļo māmiņ, — Florense teica. — Kā lai es jums par to pateicos!

—     Paklau, ko es vēl gribēju tev teikt, jo diezin vai izdevīgāku brīdi vairs sagaidīšu, — Edīte runāja apslāpētā balsī un raudzījās apkārt, lai pārliecinātos, ka atrodas te vienas pašas. — Kad es būšu apprecējusies un aizbraukusi uz dažām nedējām, man būtu mierīgāks prāts, ja tu atkal nāktu atpakaļ uz savām mājām. Vienalga, lai kas tevi aicina pie sevis, nāc atpakaļ. Ir labāk vienai būt nekā… es gribēju teikt, — Edīte piebilda attapdamās, — es zinu, ka tu vislabāk jūties mājās, mllo Florens.

—     Es to pašu dienu nākšu atpakaļ, māmiņ.

—     Dari tā. Es paļaujos uz tavu solījumu. Bet nu saposies, ka vari braukt man līdzi. Kad esi gatava, nāc lejā, es pagaidām tur pakavēšos.

Klusiem soļiem, domās iegrimusi, Edīte staigāja pa lepno namu, par kura pavēlnieci tai drīz lemts būt, maz vērības veltīdama visam tam krāšņumam un greznumam, kas sāka jau pamirdzēt. Tas pats neapvaldāmais dvēseles lepnums, tas pats augstprātīgais nievīgums acīs un ap lūpām, tas pats niknumā zvērojošais skaistums, tikai sava un visa apkārtējā spožuma mazvērtības apziņas mazliet aprimināts, kas toreiz ēnainajā birzī, Jaujot jūtām brīvu vaļu, atspoguļojās tās sejā, klīda tagad pa lepnajiem saloniem un hallēm, plosīja un pātagoja sevi. Rozes sienu un grīdu ornamentikā bija klātas asiem ērkšķiem, kas dūrās viņai sirdī; katrā zelta zvīgznā, kas žilbināja acis, viņa redzēja derdzīgu sīkdajiņu tās bagātības, par kuru viņa pārdevusi sevi; platie, augstie spoguļi rādīja viņu visā augumā — sievieti, kurā tomēr kaut kas vēl bija aiztvēries no dvēseles cildenuma, bet kura savam labākajam es kļuvusi neuzticīga un pārāk dziļi grimusi un iekšējo satvaru zaudējusi, lai vēl glābtu sevi. Viņai likās, ka to visu pasaules acis nekādā ziņā nevar neredzēt, bet viņai nebija cita līdzekļa, ne spēka sevis aizstāvēšanai kā vienīgi lepnums, un ar šo lepnumu, kas viņu pašu plosīja dienu un nakti, viņa drosmīgi un izaicinoši pieteica cīņu savam liktenim.

Vai šī bija tā pati sieviete, kuru Florense, naiva meitene, stipra tikai ar savu sirsnību un patiesumu, varēja tik dziļi ietekmēt un tā pievārēt, ka viņa tās tuvumā pārvērtās pavisam citā cilvēkā, kurā kaislibu vētras bija aprimušas un pat lepnums pieklusis? Vai šī bija tā pati sieviete, kura tagad, apskāvusi meiteni, sēdēja tai blakām karietē un kura, paijādama to un lūgšus lūgdama, lai tā viņu mīl un uzticas viņai, spieda tās daiļo galviņu pie savām krūtīm, gatava vai dzīvību atdot, lai pasargātu to no pasaules ļaunuma un pārestībām?

Ak, Edīt! Šādā mirklī nomirt tiešām būtu laime! Varbūt tā nomirt būtu daudz labāk, Edīt, nekā vilkt dzīvi līdz galam!

Augsti godājamā misis Skjūlona, kas varēja domāt diezin par ko, tikai ne par tādām sentimentalitātēm, — jo, līdzīgi daudzām augstdzimušām personām, kādas eksistējušas visos laikos, viņa ignorēja nāvi un necieta, ka vispār ieminējās par tādu zemisku iznireli, kam visi mirstīgie vienlīdz vērtīgi,— bija izlūgusi kādam dižciltīgam radiniekam (vienam no Fīniksu ģints) atjauju izmantot kāzu svinībām tā namu Brūkstrītā Grosvenorskvērā; pats īpašnieks pašlaik neuzturējās pilsētā un laipnā kārtā bija to atvēlējis, uzskatīdams, ka ar šo augstsirdīgo soli atbrīvojies no visiem turpmākiem aizdevumiem un dāvanām misis Skjūtonai un tās meitai. Tā kā ģimenes prestiža dēj šādā reizē pienākas reprezentēties spīdoši, misis Skjūtona ar kāda pakalpīga veikalnieka palīdzību, kurš dzīvoja Merilebona rajonā un vajadzības brīdī izlīdzēja bagātniekiem un augstmaņiem ar visu, kas nepieciešams mājturībā, — sākot ar galda sudrabu un beidzot ar sulaiņu armiju, iemitināja namā vienu sudrabmatainu virssulaini (kurš vēl saņēma papildatalgojumu tāpēc, ka ar savu izskatu atgādināja senu ģimenes kalpotāju), divus slaidus, garus jaunekļus livrejās un izmeklētu virtuves personālu; tā ka pat apakšstāvā paklīda valodas, ka pāžs Viterss, kas tik pēkšņi atbrīvojies no neskaitāmajiem pienākumiem mājsaimniecībā un braucamā krēsla stumšanas (galvaspilsētā nepiemērots satiksmes līdzeklis), vairākkārt redzēts berzējam acis un knaibām dilbus, it kā šaubām uzmācoties, vai tikai nav aizgulējies pie Lemingtonas pieninieka un neatrodas vēl dievišķā sapņa varā. Kad vēl no tā paša parocīgā avota bija atgādāti sudraba un porcelāna trauki un daždažādi saimniecības piederumi, pēdīgi vēl glīta kariete un pāris bēro, misis Skjūtona Kleopatras pozā atlaidās uz spilveniem nokrautās, greznās kušetes un svinīgi atklāja pieņemšanu.

—    Un kā tad klājas manai burvīgajai Florensei? — misis Skjūtona apvaicājās, kad ienāca viņas meita ar savu aizbildināmo. — Es gribu, lai jūs mani noskūpstāt, Florense, lūdzu, manu mīlulīt.

Florense kautri pieliecās, raudzīdamās pēc tīras vietiņas misis Skjūtonas baltajā sejas daļā, bet šī lēdija pagrieza viņai ausi un atviegloja viņas grūto stāvokli.

—            Edīt, manu dārgumiņ, — misis Skjūtona teica,

—     patiesi, man … nostājieties mazliet vairāk gaismā, mīļo Florens, uz mirklīti tikai.

Florense sarkdama paklausīja.

—     Vai atceries vēl, dārgo Edīt, — māte vaicāja,

—     kāda tu izskatījies, kad biji mūsu brīnumdaiļās Florenses vecumā vai varbūl kādu gadiņu jaunāka?

—    Sen to esmu aizmirsusi, māt.

—    Patiešām, mīlā, — misis Skjūtona trauca tālāk,

—     es saskalu mūsu apburošajā jaunajā draudzenē neapšaubāmu līdzību ar tevi, kāda tu biji toreiz. Un tas parāda, — misis Skjūtona piemetināja klusākā balsī, likdama saprast, ka Florenses attīstībai tālu vēl līdz pilnībai, — ko spēj panākt audzināšana.

—     Daudz tā spēj, tiešām, — bargi noskanēja Edītes atbilde.

Mirkli māte nopētīja viņu vērīgām acīm un, sajuzdama nedrošu pamalu zem kājām, sacīja nolūkā novirzīties uz cietākas takas:

—     Manu burvīgo Florens, jums jānāk un jānoskūpsta mani vēlreiz, esiet tik mīja.

Florense, protams, paklausīja un atkal uzspieda lūpas uz misis Skjūtonas auss.

—     Jūs, jādomā, būsit jau dzirdējusi, mīļo drostaliņ, — misis Skjūtona sacīja, aizturēdama viņu pie rokas, — ka jūsu papus, kuru mēs visi taisni dievinām un neprātīgi mīlam, tieši no šīs dienas par nedēļu svinēs kāzas ar manu sirdsmīļo Edīti.

—     Es zināju, ka tas notiks drīz, tikai nezināju, kad īsti.

—     Edīt, mīļo, — māte jautri Edītei mazliet uzknāba.

—     vai tas var būt, ka tu j^lorensei neesi pateikusi?

—     Kādēļ lai es būtu Florensei teikusi? — Edīte atcirta tik spalgi un asi, ka Florensei bezmaz uzmācās šaubas, vai tā ir tā pati balss.

Tad misis Skjūtona, atkal novirzīdama sarunu no vārīgā punkta, pastāstīja Florensei, ka viņas tēvs ieradīšoties uz pusdienām, ka viņš, bez šaubām, nevarēšot no brīnumiem atjēgties, ieraudzīdams Florensi te, jo vakarvakarā teicies pārģērbties pusdienām turpat Sitijā un nekā neesot zinājis par Edītes nodomu, kura piepildīšana, kā misis Skjūtona cerēja, misteru Dombiju ārkārtīgi sajūsminās.

Florensi šī vēsts samulsināja, un, pusdienu laikam tuvojoties, viņu pārņēma tik liels satraukums, ka viņa, ja vien zinājusi, ka aizbildināties un izlūgties atpakaļ

uz māju, nepieminot tēvu savos paskaidrojumos, būtu labāk pliku galvu, bez elpas un viena pati kājām steigusies projām nekā riskējusi pieredzēt, ka tēvam viņas dēl savelkas īgna seja.

Kad noteiktā stunda bija turpat jau klāt, viņa gandrīz vairs elpu nespēja atvilkt. Vina neiedrošinājās tuvoties logam, baidīdamās, ka viņš to no ielas varētu ieraudzīt. Viņa neiedrošinājās uziet augšā, lai apslēptu savu satraukumu, baidīdamās, ka, ejot pa durvīm ārā, varētu viņu nejauši sastapt; un bez šīm bailēm viņa vēl juta, ka neparko nevarētu tad nākt atkal atpakaļ, ja viņu aicinātu pie tēva. Šādu baiļu tirdīta, viņa sēdēja pie Kleopatras kušetes, pūlēdamās ieklausīties šīs lēdijas tukšajā tērgāšanā un atbildēt kaut ko, kad pēkšņi izdzirda soļu troksni uz kāpnēm.

—    Es dzirdu viņu! — Florense iesaucās. — Viņš nāk!

Kleopatra, kurai viņas nevīstošajā jaunībā prāts allaž

vērsās uz draiskulībām un kurai, sevī spoguļojoties, nerūpēja, kas izraisīja šādu satraukumu, aizgrūda Florensi aiz kušetes un pārmeta viņai šalli pāri, lai sagatavotu misteram Dombijam sirdi aizgrābjošu pārsteigumu. Tas tika izdarits tik ātri, ka Florense jau nākamajā mirklī dzirdēja viņa šausminošos soļus istabā.

Viņš sasveicinājās ar savu nākamo sievasmāti un ar savu nākamo sievu. No viņa balss savādās noskaņas viņa meitai pārskrēja šermuļi pār visu miesu.

—     Manu dārgo Dombij, — Kleopatra sacīja, — panāciet šurp un pastāstiet, kā klājas jūsu jaukajai Florensei.

—     Florensei klājas labi, — misters Dombijs atteica, tuvodamies kušetei.

—    Viņa mājās?

—     Mājās, — misters Dombijs atbildēja.

—     Manu dārgo Dombij, — Kleopatra attrauca apburošā mundrumā, — vai esat pilnīgi pārliecināts, ka nemaldināt mani? Nezinu, ko teiks mana mīļotā Edīte, kad dzirdēs, kādās es domās par jums, bet, goda vārds, jūs esat melīgākais cilvēks pasaulē, manu dārgo Dombij.

Ka arī viņš būtu tāds bijis un ticis uz līdzenām pēdām pieķerts melos, kas izpaudušies vārdos vai darbos, maz ticams, ka viņš tad būtu spējis vairāk apmulst nekā pašlaik, kad misis Skjūtona norāva šalli un Florense, bāla un trīcoša, iznira viņa priekšā kā parādība. Nebija viņš vēl paguvis atjēgties, kad Florense metās pie viņa, apvija rokas viņam ap kaklu, noskūpstīja uz vaiga un izsteidzās ārā no istabas. Viņš raudzījās apkārt, it kā gaidīdams no kāda paskaidrojumu par šo starpgadījumu, bet Edīte bija izgājusi tūlīt nopakaļis Florensei.

—     Nu, atzīstieties, manu dārgo Dombij, — misis Skjūtona sacīja, sniegdama viņam roku, — ka jūs nekad savā mūžā neesat bijis tā pārsteigts un iepriecināts.

—     Neesmu bijis tā pārsteigts, — misters Dombijs atbildēja.

—     Un iepriecināts, manu dārgo Dombij, — misis Skjūtona, vēdekli pavicinādama, atgādināja.

—     Es . .. jā, es ārkārtīgi priecājos, ka sastapu Florensi šeit. — Viņš šķita mirkli nopietni par to pārdomājam un tad sacīja vēl noteiktāk: — Es patiešām loti priecājos, ka sastapu Florensi šeit.

—     Jūs brīnāties, kā viņa te nokļuvusi, vai ne? — misis Skjūtona vaicāja.

—     Edīte varbūt… — misters Dombijs minēja.

—     Ak, jūs bezdievīgais minētājs! — Kleopatra, galvu šūpodama, attrauca. — Ak, jūs viltīgais, viltīgais šķelmi! Nevajadzētu gan tādus vārdus ņemt mutē, jūs, vīriešu dzimums, jau esat,tik iedomīgi un lepnības pilni, ka degtin degat izmanlot mūsu vājības, bet jūs Lāču, dārgo Dombij, pazīstat manu atklāto sirdi. .. Labi, labi, tūlīt.

Pēdējie vārdi bija adresēti vienam no tiem garajiem, slaidajiem jaunekļiem, kas ziņoja, ka pusdienu galds klāts.

—     Bet Edīte, dārgo Dombij, — viņa turpināja čukstus, — ja viņa nevar allaž ar jums kopā būt, — es viņu brīdināju, ka uz to nevar vienmēr cerēt, — grib, lai vismaz kaut kas jūs atgādinātu, lai kāds, kas jums tuvs un mīļš, būtu viņas tuvumā. Ak, tas taču ir augstākā mērā dabiski! Šādā noskaņojumā nekas viņu nebūtu spējis atturēt no brauciena šodien, lai atvestu mūsu mīluli Florensi. Ak, las taču ir tik burvīgi!

Tā kā viņa gaidija atbildi, Dombijs atbildēja:

—    Tiešām brīnišķīgi.

—     Lai die's jūs svētī, dārgo Dombij, es redzu, ka jums sirds ir īstā vietā! — Kleopatra izsaucās, spiezdama viņam roku. — Bet es kļūstu pārāk nopietna. Esiet nu eņģelis un pavadiet mani lejā, paraudzīsimies, ko šie ļaudis sarūpējuši mums pusdienām. Die's lai jūs svētī, mīļo Dombij!

Pēc šī otrreizējā svētības novēlējuma Kleopatra diezgan viegli un graciozi nolēca no kušetes; misters Dombijs paņēma viņu zem rokas un ceremoniāli novadīja lejā. Šim pārim iesoļojot ēdamistabā, viens no noīrētajiem slaidajiem, garajiem jaunekļiem, kuram cieņas un godbijības jūtas nebija pietiekami attīstītas, iesprieda mēli vaiga dobumā par uzjautrinājumu otram noīrētajam slaidajam, garajam jauneklim.

Florense ar Edīti jau bija tur un sēdēja abas blakām. Kad ienāca tēvs, Florense grasījās piecelties un atdot savu krēslu viņam, bet Edīte pavisam atklāti uzlika roku viņai uz pleca, un misters Dombijs pie apaļā galda nosēdās viņām iepretī.

Sarunu uzturētāja pie galda bija vai vienīgi misis Skjūtona. Florense vairījās pat acis pacelt, baidīdamās, ka tajās varētu pamanīt asaru pēdas, kur nu vēl lai būtu uzdrošinājusies runāt, un Edīte muti nevēra vajā, labi, ja uz kādu jautājumu atbildēja. Patiešām, Kleopatra pūlējās sparīgi, lai būtu droša par guvumu, kas bija jau tikpat kā rokā, un tam patiesi pienācās būt bagātīgam, lai atalgotu viņu.

—     Tātad visu, kas kārtojams, jūs nu būsit jau puslīdz nokārtojis, mīļo Dombij? — Kleopatra jautāja, kad deserts bija pasniegts un sudrabmatainais virssulainis izgājis no ēdamistabas. — Arī juridisko pusi?

—     Jā, kundze, — misters Dombijs atbildēja, — juristu kungi man ziņoja, ka laulību kontrakts ir gatavs un, kā jau es jums minēju, atliek tikai lūgt mums Edīti, lai padomā, kad viņai būtu izdevīgāk aiziet un parakstīt to.

Edīte sēdēja tur kā skaista statuja — tikpat auksta, klusa un nekustīga.

—           Manu sirdsmīļumiņ, — Kleopatra teica, — vai tu dzirdi ar, ko misters Dombijs saka? Ak, dārgo Dombij, — viņa paklusām piebilda šim džentlmenim, — cik ļoti viņas domu izklaidība, šai dienai tuvojoties, man atgādina to laika posmu, kad cēlākais cilvēks pasaulē — viņas paps dzīvoja tais pašās gaidās kā jūs tagad!

—     Man tur nav ko padomāt. To var izdarīt, kad vien jums labpatīk, — Edīte atteica, ar piespiešanos pavērdamās pāri galdam uz viņu.

—     Rīt? — misters Dombijs lika priekšā.

— Kā vēlaties.

—     Vai arī parīt, — misters Dombijs teica, — ja tā jums būtu vaļīgāka diena?

—     Man nekādas nevaļas nav. Esmu vienmēr jūsu rīcībā. Tātad jebkurā laikā, kad vien vēlaties.

—     Nekādas nevaļas, Edīt mīļo? — māte nenocietās neprotestējusi. — Kur tev visa garā diena aiziet vienā trakā steiga, kur tev tūkstoš darīšanu kārtojams gan ar šādiem, gan ar tādiem ļaudīm!

—     Tā visa ir tava izrīkošanās, — Edīte attrauca, pagriezdamās pret vinu un saraukdama mazliet pieri.

—     To visu vari nokārtot tu kopā ar misteru Dombiju.

—     Gluži pareizi, mana mīļā, un ļoti saprātīgi no tavas puses, — Kleopatra sacīja. — Florense, mīlulīt, jums patiesi jānāk un vēlreiz jānoskūpsta mani, lūdzu, manu dārgumiņ!

Dīvaina sagadīšanās, ka šie mīlas uzplūdi pret Florensi Kleopatrai uznāca gandrīz pēc katras sarunas, kurā piedalījās arī Edīte,'‘kaut vai.ar pāris nenozīmīgiem vārdiem! Florensei patiešām nekad vēl nebija gadījies izturēt tik daudz apkampienu un varbūt nekad savā dzīvē, pašai neapzinoties, būt tik noderīgai.

Misters Dombijs sirds dziļumos nebūt nebija sašutis par savas daiļās saderētās uzvedību. Augstprātība un dzestrums izraisīja viņā simpātiju, jo pašam piemita šīs īpašības. Viņam glaimoja doma, ka Edīte varbūt tā izrāda savu respektu pret viņu, pakļaudamās viņa gribai. Viņam sagādāja baudu iztēloties, kā šī lepnā, karaliskā sieviete pieņems viesus viņa namā un stindzinās tos tapat kā viņš. Jā, šādās rokās Dombijs un Dēls varēja vēl tikai celties un nostiprināties slavā un godībā.

Tā domāja misters Dombijs, kad, pamests viens pie

pusdienu galda, apcerēja savu pagātni un nākotni, pie tam neizjuzdams nekādas disharmonijas nabadzīgās, pelēcīgās greznības nospiedošajā atmosfērā, kāda valdīja šai istabā, kur dūrās acīs melnie ģerboņu attēli kā netīri plankumi uz tumši brūnajām sienām un divdesmit četri melni krēsli, kas, izraibināti gandrīz vai ar tikpat daudz nagliņām kā tāds pats skaits zārku, stāvēja kā algoti sērotāji gar turku paklāja malu; divi izģinduši nēģerēni uz bufetes balstīja divus izļodzījušos svečturu žuburus; bez tam visu telpu pildīja smacīga dvaka, domāt, desmittūkstoš pusdienu maltīšu pīšļi trūdētu sarkofagos zem grīdas. Mājas īpašnieks lielāko tiesu dzīvoja ārzemēs; Anglijas gaiss reti kad ilgāku laiku no vietas bija panesams Fīniksu dzimtas locekļiem, un istaba bija tinusies arvien dzijākās un dziļākās sērās pēc sava iemītnieka, līdz izvērtusies tik sērīga, ka trūka vienīgi līķa, lai ilūzija par bērēm būtu pilnīga.

Ar savu stingo, nelokāmo stāvu, ja ne ar pozu, šimbrīžam gluži pieņemams līķa reprezentants bija misters Dombijs, kas gremdēja acis mahagonija galda Nāves jūras dzīlēs, kur ap enkuru bija novietotas augļu vāzes un kristāla karafes; šķita, ka viņa domu tēli cits pakaļ citam uznirtu virspusē un nogrimtu atkal atpakaļ. Tur bija Edīte visā savā diženumā — lepna un majestātiska, un cieši blakus viņai parādījās Florense, savu biklo vaigu pievērsdama tēvam, gluži tāpat kā pirms mirkļa, kad vina atstāja istabu; un Edītes acis glāstīja Florensi, un Edītes roka stiepās, kā aizsargāt gribēdama. Tad iznira gaismā sīks augumiņš mazā krēsliņā un izbrīna pilns vērās viņā ar savām dzidrajām acīm vecīgi bērnišķīgajā sejiņā, ko apmirdzēja gaišo kamīna liesmu ņirboņa. Atkal blakus tai parādījās Florense, kas tagad saistīja visu viņa uzmanību. Vai kā likteņa nolemts šķērslis un sodība viņam; vai kā sāncense, kas reiz jau bija aizkrustojusi viņam ceļu un varēja to izdarīt atkal; vai kā viņa bērns, kuru viņš nu, pēc veiksmīgā bildinājuma, varētu pagodināt, domās pieminēdams to ne gluži kā svešinieci; vai kā mājiens viņam, ka tagad jauno radu priekšā pienāktos vismaz ārēji izrādīt interesi par savu miesīgu bērnu, — vislabāk to zināja viņš pats; bet varbūt ari nezināja, jo kāzu svinības, laulību ceremonija un visas pārējās viņa godkāres uzburtās ainas, kurās joprojām Florense gan še, gan tur pavīdēja kā tumša ēna — vienmēr Florense, — mainījās tik ātri un tik juceklīgi, ka viņš trūkās kājās un uzgāja augšā, lai paglābtos no tām.

Bija jau melna tumsa, kad ienesa sveces, jo misis Skjūtona žēlojās, ka viņai galva sāpot no tām; misis Skjūtona tērzēja ar Florensi (Kleopatra par varītēm centās noturēt to savā tuvumā), vai arī Florense misis Skjūtonai par iepriecinājumu paspēlēja klusītēm klavieres; lieki vēl pieminēt, ka tai pašā laikā šī mīlīgā lēdija juta skubinājumu izlūgties vēl un vēl kādu skūpstu, un katrreiz pēc tam, kad Edīte bija bildusi kādu vārdu. Tomēr visai bieži tas nenotika, jo Edīte visu laiku sēdēja nomājis pie atvērta loga (par spīti mātes bažām, ka viņa varētu saaukstēties) un palika tur, kamēr misters Dombijs nebija atvadījies. Pie tam pret Florensi viņš izturējās sevišķi vēlīgi un laipnīgi, un Florense aizgāja gulēt savā kambarītī blakus Edītes guļamistabai tik laimīga un cerību pilna, ka par sevi, kāda viņa bija vēl nesenā pagātnē, domāja kā par kādu citu nabaga pamestu meiteni, kurai jājūt līdz viņas bēdās, un savās žēlās viņa raudādama ieslīga miegā.

Nedēļa ritēja ātri. Bija vēl braukšanas pie modistēm, šuvējām, juvelieriem, advokātiem, puķu tirgotājiem, konditoriem, un Florense vienmēr bija visur līdzi. Florensei arī vajadzēja saposties kāzām. Šim gadījumam par godu Florensei sēru'/drānas nācās apmainīt pret spožu, greznu tērpu. Modistes fantāzija šo tērpu bija uzbūrusi — modiste bija francūziete un stipri vien atgādināja misis Skjūtonu — tik jaunavīgu un elegantu, ka misis Skjūtona tādu pašu pasūtīja ari sev. Modiste apgalvoja, ka viņa tajā izskatīšoties burvīga un visi viņu noturēšot par jaunās lēdijas māsu.

Nedēļa skrēja vēja spārniem. Edīte ne uz ko nepaskatījās, ne par ko nelikās zinis. Viņas dārgos tērpus piegādāja mājās, tos pielaikoja, misis Skjūtona un modistes tos skaļi apjūsmoja un nolika pie malas, ne vārda nedzirdējušas no viņas. Misis Skjūtona katrai dienai sastādīja plānus un izpildīja tos. Vienu otru reizi Edīte iesēdās karietē, kad abas brauca iepirkties, vienu otru reizi, kad tas bija absolūti nepieciešami, viņa iegāja līdzi ari veikalos. Taču galvenām kārtām visu izkārtoja un nokārtoja misis Skjūtona, bet Edīte uz to noraudzījās ar tādu apātiju, ar tādu neslēptu vienaldzību, ka, domāt, viņai gar visu to nebūtu nekādas da|as. Florensei varbūt varēja likties, ka Edīte ir augstprātīga un bezjūtīga, taču attiecībā pret sevi viņa to nekad nebija izjutusi. Tāpēc dziļā pateicībā Florense centās apspiest neizpratnes sacelto nemieru sirdī un drīz vien to apklusināja.

Nedēja traucās vēja spārniem. Tā bija jau gandrīz noskrējusi savu ceļa posmu. Nedējas pēdējais vakars, kāzu priekšvakars, bija klāt. Tumšajā istabā, — jo misis Skjūtonai galvas sāpes vēl nebija pārgājušas, taču viņa loloja cerību, ka rītdien tās pārstās un nekad vairs neatkārtosies, — bija minētā lēdija, Edīte un misters Dombijs. Edīte joprojām pa atvērto logu noraudzījās uz ielu; misters Dombijs un Kleopatra sēdēja uz dīvāna un paklusām sarunājās. Bija jau ļoti vēls, un Florense, juzdamās nogurusi, bija aizgājusi gulēt.

—    Manu dārgo Dombij, — Kleopatra teica, — jūs taču, atiļēmuši man manu mīļoto Edīti, atstāsit man rīt Florensi vietā?

Misters Dombijs atbildēja, ka viņš to mīļuprāt darīšot.

—    Pabūt kopā ar viņu, kamēr jūs būsit Parīzē, un apzināties, ka varu veicināt šā jaunā bērna gara un prāta attīstību, mīļo Dombij, — Kleopatra trauca tālāk,

—     tas būtu īsts balzams manai satriektajai sirdij, ar kādu jūs mani šeit pametīsit.

Edīte pēkšņi pagrieza galvu pret viņiem. Viņas apātiskā izturēšanās vienā acumirklī pārvērtās dzīvā interesē, un tumsas aizsegā viņa saspringti klausījās sarunā.

Misters Dombijs ar lielāko prieku atstāšot Florensi tik brīnišķīgā aizgādnībā.

—     Manu dārgo Dombij, — Kleopatra atbildēja,

—   tūkstoš paldies par jūsu atzinīgajiem vārdiem. Es jau baidījos, ka jūs aizbrauksit ar iepriekšēju ļaunprātīgu nodomu, kā saka briesmoņi juristi, — šie neciešamie prozaiķi, — nolemt mani pilnīgai vientulībai.

—     Kāpēc jūs nodarāt man tik lielu netaisnību, cienītā kundze? — misters Dombijs vaicāja.

—     Tāpēc, ka mana burvīgā Florense man tik noteikti pasaka, rīt viņai jābraucot atpakaļ uz māju, — Kleopatra attrauca, — un es jau sāku baidīties, mīļo Dombij, ka jūs esat īsts turku pašā.

—            Ticiet man, kundze, — misters Dombijs sacīja,

—     es neesmu Florensei devis nekādu rīkojumu, un, ja arī būtu, jūsu vēlēšanās anulē visas pavēles.

—     Esat gan jūs glaimotājs, mīļo Dombij! — Kleopatra teica. — Tomēr tā vis nevaru teikt, jo glaimotājiem nav sirds, bet jums sirds diktē ceļu visā jūsu burvīgajā dzīvē. Kā, vai jūs tiešām jau taisāties iet projām tik agri, mīļo Dombij?

O, patiešām bija taču vēls, un misters Dombijs domāja, ka laiks ir iet.

—     Vai tā ir tiešamība vai viss tas ir sapnis? — misis Skjūtona svepstēja. — Vai varu tam ticēt, mīļo Dombij, ka rīt no rīta jūs atkal atnāksit, lai atņemtu man manu jauko ceļabiedri, manu sirdsmīļo Edīti?

Misters Dombijs, kas radis bija saprast visu burtiski, atgādināja misis Skjūtonai, ka pirms tam viņi vēl tikšoties baznīcā.

—     Sāpes, ko izjūt māte, atdodot bērnu, — misis Skjūtona teica, — kaut arī jums, manu dārgo Dombij, ir tik mokošas, ka ne izteikt, un, ja tās vēl pastiprina no dabas trausla konstitūcija un stulbenis konditors, kas uzņēmies brokastu sarīkošanu, tad ir jau par daudz maniem vājajiem spēkiem. Bet līdz rītam es būšu atspirgusi, par mani nebaidieties un neraizējieties manis dēļ. Die's lai jūs svētī! Edīt, manu mīļo! — viņa šķelmīgi uzsauca. — Kāds grasās iet projām, dūdiņ.

Edīte, kas, interesei zūdot par viņu sarunu, bija atkal pievērsusies logam, piecēlās, bet negāja ne soli viņam pretī un neteica ne vārda. Misters Dombijs cēli, ar savai cieņai un pašreizējam brīdim piedienīgu galantumu lika saviem čīkstošajiem zābakiem steigties pie viņas, pacēla viņas roku pie lūpām, sacīdams: — Rīt no rīta man tiks piešķirta laime saņemt šo roku kā misis Dombijas roku, — un, svinīgi palocījies, aizgāja.

Tiklīdz nama durvis aiz viņa aizvērās, misis Skjūtona zvanīja, lai atnes sveces. Reizē ar svecēm ieradās viņas istabene ar jaunavīgo tērpu, kuram rit vajadzēs maldināt ļaudis. Bet tērps kā visi šādi tērpi slēpa sevī nežēlīgu atmaksu: tajā viņa izskatījās daudz, daudz vecāka un derdzīgāka nekā savā notraipītajā flaneļa naktskleitā. Taču misis Skjūtona tērpu pielaikoja ar koķetu apmierinātību un šķelmīgi uzsmaidīja savam mironīgajam attēlam spogulī, it kā tīksminādamās ar domām, kādu graujošu iespaidu tas atstās uz majoru; tad, ar žēlām ļaudama istabenei to atkal novilkt, lai sagatavotos naktsdusai, viņa sabruka kā kāršu namiņš, pašķiezdama koši izkrāsotās kārtis uz visām pusēm.

Edīte visu šo laiku kavējās pie tumšā loga un raudzījās uz ielu. Kad pēdīgi viņas ar māti bija palikušas vienas istabā, pirmo reizi šinī vakarā viņa izkustējās no savas vietas un piegāja pie mātes. Gan mātes žāvainajā, drebelīgajā un īgnajā sejā, gan skatienā, kas kavējās pie meitas lepnā, staltā auguma, — meitas, kura šai mirklī, acīm liesmojot, raudzījās lejup viņā, — parādījās mulsums, ko nespēja noslēpt ne ierastā vieglprātīgā koķetērija, ne gražīgums.

—     Esnju līdz nāvei nogurusi, — viņa teica. — Uz tevi jau ne mirkli nevar paļauties. Tu neesi labāka par bērnu. Bērnu! Neviens bērns ne tuvu nav tik stūrgalvīgs un nevērīgs pret saviem pienākumiem.

—     Uzklausi mani, māt, — Edīte sacīja, nicīgi palaizdama šos vārdus gar ausīm, it kā turētu zem sava goda atbildēt uz tādiem niekiem. — Tev jāpaliek te vienai pašai, kamēr es atgriežos.

—     Jāpaliek te vienai pašai, kamēr tu atgriezies? — māte pārjautāja.

—     Vai ari — es zvēru pie tā vārda, kuru es rīt piesaukšu par liecinieku savai negodīgajai, kauna pilnajai rīcībai! — es altāra priekšā atraidīšu šā cilvēka roku. Lai tad es nokrītu bez dzīvības uz akmens plāksnēm, ja es to neizdaru!

Māte atbildēja ar bezgala satrauktu skatienu, kuru nebūt nepadarīja mierīgāku acis, kas viņai raudzījās pretī.

—     Pietiek, ka mēs esam, kas mēs esam, — Edīte stingri noteica. — Es necietīšu, ka vēl kāda jauna, gaiša būtne tiktu apdraudēta ar manu likteni. Es necietīšu, ka skaidras dvēseles tiktu saindētas, saduļķotas, sadragātas mātēm par laika kavēkli. Tu saprati, par ko es runāju. Florensei jāatgriežas mājās.

—     Tu esi idiote, Edīt! — māte pārskaitusies uzbrēca.

—     Vai tu domā, ka tajā mājā tev būs kāds miers, kamēr viņa nebūs apprecējusies un aizgājusi?

—     Vaicā man vai pati sev, vai es vispār kādu mieru sagaidu tanī mājā, — meita atteica, — atbilde tev zināma.

—     Un tas man jādzird šovakar, pēc visām manām pūlēm un rūpēm, kur tikai man tu vari pateikties par savu nodrošināto nākotni, — māte, dusmu nevaldīdama, gandrīz vai kliedza, kamēr viņas trīsulīgā galva drebēja kā apšu lapa, — ka mani tur par pagrimušu, izvirtušu sievieti, kuras sabiedrība ir nevēlama jaunai meitenei! Saki, lūdzama, — kas tu esi? Kas tu esi par cilvēku?

—     To esmu vaicājusi arī pati sev, — Edīte, kuras seja bija līķa bālumā, sacīja, norādīdama uz logu,

—     ne vienreiz vien, sēdēdama tur, un, kad es ieraudzīju pa ielu klaiņojam kādu bēdīga izskata būtni, kurai bija vairs tikai nožēlojama līdzība ar sievieti, dievs liecinieks, — es saņēmu atbildi. Ai māt, māt, būtu tu ļāvusi man dzīvot pēc manas pašas sirds tieksmēm, kad arī es biju vēl meitene, — jaunāka par Florensi —, kur citāda es varētu būt!

Saprazdama, ka dusmu izvirdumi te neko nevar līdzēt, māte apslāpēja tos un sāka kunkstēt un vaidēt, ka par ilgu viņa sadzīvojusi, ka pašas vienīgais bērns viņu atstumjot, ka pienākums pret vecākiem aizmirsts šai grēcīgajā laikmetā, ka pēc tādiem vēl nedzirdētiem apvainojumiem viņai dzīve vairs nerūpot.

—     Ja tādas scēnas kā šodienējā atkārtojas bieži, tad tiešām man labāk būtu padomāt par līdzekļiem, ar ko izbeigt manu dzīvi. Ak, Edīt, kad tikai padomāju, ka tu — mana meita — vari mest man acīs tādus vārdus!

—     Mums, māt, — Edīte skumji atteica, — laiks vienai otru apmētāt pārmetumiem ir pagājis.

—     Tad kādēļ tu atkal to atsāc? — māte kunkstēja.

—     Tu zini, ka tādas nievas mani nežēlīgi plosa. Tu zini;

cik jūtīga esmu pret asiem vārdiem. Un vēl šādā brīdī, kad man par tik daudz ko jādomā, un dabiski, ka ļoti vēlos parādīties vislabākajā gaismā. Es brīnos par tevi, Edīt. Tu gribi, lai tava māte izskatītos pēc putnu biedēkļa tavās kāzās!

Edīte uzlūkoja viņu tikpat cieši, kad viņa tur šņukstēja un berzēja acis, un sacīja tikpat mierīgi, bet stingri, ne paceldama, ne nolaizdama balsi, kopš sākusi runāt:

—     Es teicu, ka Florensei jābrauc atpakaļ uz mājām.

—     Nu lai viņa brauc! — apbēdinātā un iebiedētā māte aši attrauca. — Man vēl labāk, ka viņa aizbrauc. Kas man tāda meitene!

—     Man viņa nozīmē tik daudz, ka drīzāk es atteiktos no tevis, kā būtu atteikusies (ja tu būtu devusi iemeslu) rīt baznīcā no viņa, nekā Jāvusi tev vai kādam citam iesēt viņas sirdī kaut graudiņu tā Jaunuma, kas sazēlis manī, — Edīte atbildēja. — Liec viņai mieru. Kamēr vien tas būs manos spēkos, es nepieļaušu, ka viņu samaitā un saindē ar tām gudrībām, kas man mācītas. Tas nav nekāds smagais noteikums šai bēdīgajā vakarā. .

—     Ja tu būtu savu priekšlikumu izteikusi lēnā garā, Edīt, — māte pinkšķēja, — kā meitai pieklājas, tas varbūt nebūtu smags, droši vien nebūtu. Bet tik dzēlīgi, tik asiem vārdiem …

—     Tie pieder pagātnei, un vairs tie neatkārtosies mūsu starpā. Ej savu ceļu, māt. Rīkojies, kā patīk, ar to, ko būsi ieguvusi; šķied naudu, uzjautrinies, priecājies par guvumu un esi laimīga pēc sava prāta. Mūsu dzīves mērķis ir sasniegts. Tālāk dzīvosim klusēdamas. No šī brīža manas lūpas pagātni vairs nepieminēs. Es piedodu tev tavu dzīvo līdzdalību rītdienas apkaunojošā darījumā. Dievs lai piedod man manu tiesu!

Balsij neiedreboties, augumam nenotrīsot, stingrā gaitā viņa virzījās uz durvīm, it kā katru maigāko jūtu ar kāju zemei piemīdama, novēlēja mātei labu nakti un iegāja savā istabā.

Bet neba lai dotos pie miera, jo, palikusi viena ar savām savandītajām jūtām, viņa nespēja mieru rast. Uz priekšu un atpakaļ, uz priekšu un atpakaļ un atkal

uz priekšu un atpakaļ, tā simtiem reižu starp mirdzošajiem, greznajiem tualetes piederumiem, kas gaidīja rītdienu; viņas melnie mati izrisuši krita klaidā pār pleciem, melnās acis liesmoja dusmu ugunīs, kuplās, baltās krūtis kļuva sārtas, kad viņa, tā uz priekšu atpakaļ šķērsodama istabu, galvu novērsusi, ar nežēlīgu roku tās nesaudzīgi sagrāba, it kā no sevis aizgrūst gribēdama, kā pati sevis vairīdamās un savu daiļumu nīzdama. Tā pusnakts stundās pirms kāzu dienas Edīte Greindžere cīnījās ar savu nemierīgo garu — vienatnē, bez asarām, bez gaudām, lepna un nesalaužama.

Beidzot viņa nejauši uzdūrās atvērtajām durvīm, kas veda uz istabu, kur gulēja Florense.

Viņa satrūkās, apstājās un ieskatījās iekšā.

Tur vēl dega uguns, un viņa redzēja Florensi cieši aizmigušu visā savas nevainības un skaistuma plaukumā. Edīte aizturēja elpu un juta, ka viņu vilktin velk pie tās.

Vilka tuvāk, tuvāk, vēl tuvāk, lidz beidzot viņa uzspieda lūpas uz Florenses gleznās rociņas, kas gulēja virs segas, un, viegli pacēlusi to, apvija sev ap kaklu. Tās pieskāriens panāca to pašu, ko senajos, vecajos laikos pravieša zizlis, pieskardamies klintij *. Asaras sāka plūst straumēm, kad viņa, noslīgusi ceļos, nolika izmocīto galvu ar klaidā izjukušajiem matiem blakus Florenses vaigam.

Tā Edīte Greindžere pavadīja nakti pirms savām kāzām. Tā viņa sagaidīja saules lēktu savu kāzu rītā.

Pirmās grāmatas beigas.

PASKAIDROJUMI

10. lpp, Sera Hjūbcrla Stenlija uzslava — t. i., uzslava no siril..

Slenlijs — persona no savā laikā populāra komēdiju rakstnieka T. Mortona (XVIII gs.) komēdijas.

13. lpp Kniepadatu spilventiņš tualetes galdiņam — spilventiņš ar apsveikumu jaunpiedzimušajam: bērna vārds bija vai nu uzšūts uz ta, vai izveidots no sasprausto adatu galviņām.

31.    lpp. portlandpleisa un braienstonas skvērs — ielas Londonas

rietumu daļā, kurās atradās paši lepnākie bagātnieku nami.

32.    lpp. klejojošais pančs — iecienīts varonis angju tautas leļju

teātrī.

33 lpp. Noklāts bruģis mājas priekšā — atsaukšanās uz paradumu noklāt mājas priekšā ielas bruģi ar salmiem, lai klusinātu ielas troksni.

44. lpp. Sentmerilebau baznīcas zvani — Si baznīca atradās vecās Londonas centrā, un tai bija ļoti skaista zvanu spēle.

44. lpp. Gogs un Magogs — divas kolosālas statujas Gildholā (Sitijas pārvaldes nams Londonā). Pēc senas leģendas Gogs un Magogs cēlušies no milžu cilts, Romas imperatora Diokletiāna pēctečiem. Važās iekalti, tie pārvesti uz. Angliju, kur tiem likts apsargāt kādas pils vārtus. Pils atradusies tagadējā Gildholā vietā. Gogs un Magogs minēti arī bībeles Vecajā derībā.

44. lpp. Auctnimindijas Kompānijas nams — Austrumindijas Kompānija tirdzniecībai ar Indiju dibināta 1600. gada, un tai bija liela nozīme Indijas tautas paverdzināšanā.

49. lpp. … livrejām ilgus gadus — Pilsētas pārvaldes priekšnieks lordmērs un viņa ierēdņi valkāja īpašas livrejas.

56. lpp. Mīli! Turi godā! Un paklausi! — Šie vārdi nav ņemti no katķisma, bet gan no laulību ceremonijas sprediķa.

56.    lpp. jaunais norvels — persona no džona Нота (xviii gs.)

dzejojuma. Norvels izsakās, ka viņa tēvam, aiļu ganam, vienīgās rūpes ir palielināt savu ganāmpulku.

57.    lpp. «k|uvis prātīgāks un gudrāks vīrs» — atsaukšanās uz Kol-

rīdža (XVIII—XIX gs. dzejnieks) dzejoļa rindām.

57. lpp. Sers Ričards Vitingtons — miris 1423. gadā, trīs reizes bijis Londonas lordmērs. Sena leģenda vēsti, ka Diks Vitingtons, nabadzīgs lauku puisis, devies uz Londonu laimi meklēt, bet arī te viņu piemeklējusi sūra nediena, un viņš nolēmis doties atpakaļ uz laukiem. Viņam atstājot pilsētu, atskanējuši Sentmerilebau baznīcas zvani. Izklausījies, it ka tie teiktu: «Griezies atpakaļ, Dik Vitington, trīskārtējais Londonas lordmēr!» — un viņš devies atpakaļ pie sava saimnieka. Pareģojums piepildījies. Viņš apprecējis sava darba devēja meitu un trīs reizes ticis ievelēts par Londonas lordmēru.

69.   ipp. bronzā lietais misters pits — grūti pateikt, vai dikcnss

domājis Pitu vecāko (1708—1778) vai Pitu jaunāko (1759— 1806). Abi bija ievērojami valsts darbinieki, Anglijas varenības pamalicēji kolonijās.

70.    ipp. nebija tērpusies tik dzi|ās sērās — t. i., valkāja pelēku vai

baltu tērpu, kādu pēc paražas drīkstēja apģērbt pēc pirmo nedēļu dziļi melnam drānām.

72. Ipp. Bīdīs — zemakais baznīcas kalpotājs, izpilda arī baznīcas sarga pienākumus. Viņu ievēlēja draudze.

72. Ipp. «Manā kapu?» — citāts no Šekspīra «Hamleta»:

Polonlla. Varbūt jūs vēlētos izkļūt no šī gaisa, mans princi?

Hamlets. Paslēpties manā kapā? (II cēliena 2. aina.)

74. Ipp. Pulvera sazvērestība — bija vērsta pret Jēkaba I pretkatolisko politiku, un to organizēja angļu katoļu opozīcija. Bija nolemts 1605. gada 5. novembrī abu palātu sēdes laikā uzspridzināt parlamenta ēku, kurā vajadzēja ierasties arī Jēkabam I. Tomēr jau 4. novembrī militāra patruļa nejauši uzgāja pagrabā noslēptās pulvera mucas, sazvērestība tika atklāta, un vainīgie sodīti. Pēc tam ik gadus 5. novembrī par godu nelaimes novēršanai baznīcās noturēja svinīgus dievkalpojumus, kā ari sarīkoja tautas svētkus, kuros sadedzināja Gaja Foksa (paredzētā uzspridzinatāja) ar salmiem piebāzto veidolu.

77. Ipp. Labdarīgie Slīpētāji — XVIII gs. vidū slīpētāju ģilde nodibināja labdarības iestādi.

80. Ipp. Tonijs Lemklns — muļķīgs, uzpūtīgs puisis; persona no XVIII gs. populāra rakstnieka Goldsmita komēdijas.

107. Ipp. Makbeta karogi uz pils vaļņiem — atsaukšanas uz Šekspīra drāmu «Makbets»: angļu karaspēka ielenkts Dunzinānas pilī, Makbets par izsmiekla un nicināšanās zīmi lika izkārt uz pils vaļņiem savus karogus (V cēliena 5. ainā).

111. Ipp. Silndzinaja tā jaunāsVasinis — atsaukšanās uz Šekspīra traģēdiju «Hamlets». Rēgs saka Hamletam:

Es stastitu, kur pat visgaišais vārds Tev sirdi plosītu un liktu sastingt Tev jaunam asinīm … (I cēliena 5. aina.)

121. Ipp. Momuss — izsmiekla un noslēpuma dievība grieķu mitoloģijā.

127. Ipp. Koklelnas spoks — 1873. gada Londonā, kādā Koklemas ielas namā, bija dzirdami klauvējieni, kas satrauca iedzīvotājus. Paklīda baumas par spoku. Izrādījās, ka klauvētājs bijis kāds jokupēteris, ko pēc tam sodīja.

129. Ipp. Uzbrucēji Falstafam — norāde uz Šekspīra drāmas «Henrijs IV» varoni Falslafu, kurš, par vienu un to pašu cīniņu stāstīdams, arvien liek savu pretinieku skaitam pieaugt — no diviem līdz četriem un tad septiņiem. (I daļa, II cēliena 4. aina.)

140. lpp. Laistīdamies visās delfīna krāsās — t. i., izgreznojies ar visdažādāko krāsu goda zīmēm. Alsaukšanās uz krāšņajām krāsām, kādās laistās delfīns, kad to izvelk no ūdens un tas mirst.

144. lpp. Kajs Marijs — Romas konsuls, kas bēga no Romas, kad Sulla bija viņu sakāvis, un meklēja patvērumu Kartāgas drupās.

148. lpp. Vai ang|u sievietes māja esot viņas pils — Izteiciens «Angļa nams ir viņa pils» atrodams kāda angļu tieslietu ministra grāmatā (XVII gs); ar to gribēts teikt, ka savā nama anglis ir likuma varai neaizsniedzams — tikpat kā nocietinātā pilī.

178. lpp. Kurtijs — sena romiešu teika vēstī, ka galvenajā pilsētas laukumā Forumā atvēries dziļš bezdibenis. Orākuls ziņojis, ka aizā par upuri vajagot iesviest kādu no pilsētas vislielākajiem dārgumiem. Karavīrs Kurtijs izsaucies, ka Romas balsts esot tās varonīgie pilsoņi, un pilnā bruņojumā ar visu kara zirgu ielēcis bezdibenī, kas viņam virs galvas aizvēries.

183. lpp. Dēvija lampa — angļu ķīmiķa H. Dēvija 1815. gadā izgudrota drošības spuldze kalnračiem; la pasargāja no gāzes sprādzienā.

192. lpp. Pilnīgs joku un anekdošu krājums — seklu joku un anekdošu krājums, ko XVIII gs. izdeva pēc to autora — aktiera Džo Millera nāves.

200. lpp. Hic, haec, hoc — norādāmie vietniekvārdi latīņu valodā.

200. lpp. Gajs Foks — Pulvera sazvērestības dalībnieks (sk. piezīmi 74. lpp ).

214. lpp. Barbadosas sala — Rietumindijas sala Kārību jūrā, no

XVIII   gs. angļu kolonija.

251. lpp. Jaunie Cesterfīldi — domāti augstākās sabiedrības jauni cilvēki, kas ļoti norūpējušies par «labo toni». Norāde uz lordu Cesterfīldu, kas XVIII gs. publicēja dēlam rakstītu vēstuļu sēriju ar instrukcijām par augstmaņu manierēm un smalkas uzvešanās noteikumiem.

255. lpp. Renteru reliģiskā apvienība — Renteri — iesauka kādas sektas dalībniekiem, kas savos dievkalpojumos sacēla nejēdzīgu troksni (no angļu vārda rant — plātīgi runāt, skaļi dziedāt).

258. lpp. Lai netrūktu drauga nelaimē — Kapteinis Katls te atsaucas uz parunu: «Draugs nelaime ir īstais draugs.»

261. lpp. Nora — kāda no Temzas grīvām.

291. lpp. Dzejnieks ar šādu vārdu — atsaukšanās uz XVII gs. dzejnieku Voleru.

301. lpp. Divpadsmit vienprātīgi kopā nākušie — t. i., divpadsmit apustuļi no bībeles.

308. lpp. Cilvēks Diogens netika runājis saprotamāk ar Aleksandru Lielo — Grieķu filozofs Diogens (IV gs. pirms mušu ēras) Korintā, kur to uzmeklējis Aleksandrs Lielais un piedāvājis, lai izlūdzas kādu apbalvojumu, esot atbildējis: «Nestāvi man

saulei priekšā.»

315. Ipp. Arhimeds Sirakiīzu aplenkuma laikā — Grieķu matemātiķis Arhimeds (III gs. pirms mūsu ēras), kad romieši iebrukuši Sirakūzās, bijis tā nodziļinājies savos aprēķinos, ka neesot nemaz ievērojis, kas apkārt notiek, un tā arī gājis bojā.

333. Ipp Pirts ordenis — viens no augstākajiem Anglijas ordeņiem.

Nosaukums saistīts ar to, ka ordeņa piešķiršanas ceremonijā ietilpusi ari iepriekšēja nomazgāšanās pirtī.

352 Ipp. Dučiem vīna glāžu laida pār galvu — Tolaiku paradums bija sadauzīt glāzi pēc uzdzerta tosta.

353. Ipp. Herogeita, Skārboro — jūrmalas kūrvietas augstākajai sabiedrībai.

358. Ipp. Sizifa klintsbluķis — Grieķu mitoloģijā vēstīts, ka valdnieks Sizifs par saviem grēkiem bijis nosodīts viņpasaulē nepārtraukti velt kalnā milzīgu klintsbluķi, kas pēc tam tūdaj atkal novēlies lejā.

378. Ipp. Džeks Kečs — bendes sinonīms, pēc kāda pazīstama bendes

XVII    gadsimtā.

383. Ipp. Kaujas Gailis — tolaik plaši pazīstams bokseris.

390. Ipp. «Tu, kas še ienāc, atstāj gaismu ārā» — pārirazejums vārdiem no Dantes «Dievišķās komēdijas»; virs elles vārtiem bija uzraksts: «Tu, kas še ienāc, atstāj cerības āra.»

404. Ipp. Skrejošais Holandietis — Pēc senas ģermāņu leģendas holandiešu kapteinis Vans Stratens bijis nolādēts par saviem grēkiem uz mūžiem braukāt pa jūrām. Tikšanās ar Holandieša melno kuģi nozīmējot jūrniekiem neizbēgamu bojā eju.

404. Ipp. Tritons — jūras dievība grieķu mitoloģijā, attēlots kā puscilvēks un pusdelfīns.

413. Ipp. Daunzl — pakalnu grēda Gudvina sēkļa tuvumā. Gudvina sēklis — bīstams snyišu sēklis Anglijas dienvidaustrumu piekrastē.

413. Ipp. Bansbija trijkāja… galvenā balsta kāja — t. i., Bansbija orakuliskās lilozofijas galvenais princips. (Senajā Grieķijā Delfu priesterienes pareģoja, sēdēdamas uz trijkāja.)

466. Ipp. Kuģinieka sieva, kurat kastaņi bija klēpī — atsaukšanās uz Šekspīra «Makbeta» 1 cēliena 3. ainu: Pirmā ragana stāsta par sastapto kuģinieka sievu, kas gremojusi kastaņus.

408. Ipp. Viņa pravietis — Misis Skjūtona lāgā neatceras muhamedāņu izteicienu: «Nav cita dieva kā vien Allā, un Muhameds ir viņa pravietis.»

473. Ipp. Betija — karaliene Elizabete, Henrija VIII meita. Ilarljs Astotais — karalis Henrijs VIII.

531. Ipp. Pravieša zizlis, pieskardamies klintij — Pēc bībeles leģendas, pravietis Mozus esot aizskāris tuksnesī klinti ar savu zizli, un no klints sācis tecēt ūdens.

SATURS

NODAĻA. Dombijs un Dēls 5

nodaļa, kurā jau laikus sperti piesardzības soļi

ārkārtējam gadījumam, kādi dažkārt pārsteidz ari ģimenes ar Visstingrāko dzīves

kārtību 18

noda|a, kurā misters Dombijs ir parādīts kā cil

vēks un tēvs sava mājas departamenta priekšgalā 31

NODAĻA, kurā uz mūsu skatuves, tēlojot tālākos

notikumus, parādās dažas jaunas personas 44

V NODAĻA. Pola attīstība un viņa kristības …. 59

nodaļa, Pola otrs zaudējums 80

nodaļa. Skatiens no putna lidojuma uz mis Toksas

dzīves vietu, ka arī uz viņas jūtu pasauli 106

VIII nodaļa. Pola turpmākā attīstība un raksturs … 113

IX nodaļa, kurā Koka Mičmanim pienākusi nestunda 138

nodaļa, kurā pastastīts par sekām, kādas izraisīja

Mičmanim uzbrukusi nelaime 155

nodaļa. Pols uznāk jaunā ainā uz skatuves . . . 169

nodaļa. Pola audzināšana 187

nodaļa. Tirdzniecības flotes informācija un kan-

tora darījumi 209

NODAĻA. Pols kļūst arvien dīvaināks un brīvdienās

brauc uz mājām 224

nodaļa. Kapteiņa Katla apbrīnojamā atjautība un

Voltera jaunās rūpes 253

nodaļa. Ko viļņi vienmēr stāstīja 271

nodaļa. Kapteinis Katls veic nelielu darījumu

jauno ļaužu labā 278

nodaļa. Tēvs un meita 292

nodaļa. Volters aizbrauc 315

nodaļa. Misters Dombijs dodas ceļojumā …. 332

nodaļa. Jaunas sejas 350

nodaļa. Mazliet par to, ka misters Kārkers, riko-

tājdirektors, vadīja firmu 364

nodaļa. Plorense ir vientuļa un Mičmanis — no

slēpumains 389

nodaļa. Mīlošas sirds vērojumi un pārdomas . . 417 XXV nodaļa. Dīvainas vēstis par tēvoci Solu …. 431

XXVI nodaļa. Pagatnes un nākotnes ēnas 443

XXVII nodaļa. Ēnas sabiezē 463

XXVIII nodaļa. Pārvērtības 485

nodaļa. Misis Čikai atveras acis 498

30.nodaļa. Laika sprīdis pirms kazām ….. 512

Dealings with (he Firm

о f

DOMBF.Y AND SON

Wholesale, Retail and for Exportation by

CHARLES DICKENS Volume I

Foreign Languages Publishing House,

Moscow 1955

Чарльз Диккенс Д о m б и и сын том I

Издательство «Лиесма»

На латышском языке Художник Г. Пурвннь

Redaktore 1. Kalnciema. Māksi, redaktors V. Selkovs. Tehn. redaktore F. Joffe. Korektore 1. Gintere.

Nodota salikšanai 1968. g. 1. oktobrī. Parakstīta iespiešanai 1969. g. 3. janvārī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 84X108/32. 16.75 fiz. iespiedi.; 28.14 uzsk. iespiedi.; 29 izdevu. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā

rbl. 2 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīga, Padomju bulv. 24. Izdevu. Nr. 22270 J10II. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā. Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 524.

A(Anglu)

[1] boiler — tvaika katls.

II grāmata

Čārlzs Dikenss

Dombijs un Dēls II grāmata

«Dombijs un Dēls II grāmata»: Liesma; 1969

Čārlzs Dikenss

Dombijs un Dēls II grāmata

Noskanējis grāmatu un failu izveidojis Imants Ločmelis. imantslochmelis@inbox.lv

No angļu valodas tulkojusi Marija Ezeriņa un Mārtiņš Kalndruva Mākslinieks Harijs Purviņš

Izdevniecība «Liesma» Rīga-1969

Čārlzs Dikenss

Dombijs un Dēls

..

XXXI NODAĻA KĀZAS

Rītausma bezkaislīgu, blāvu seju drebēdama zogas tuvāk baznīcai, kuras kapenēs apglabāti mazā Pola un viņa māmiņas pīšļi. Ir auksts un tumšs. Nakts vēl klājas pār akmens klonu un sadrūmusi un smaga guļ ierāvusies celtnes kaktos un sānailēs. Torņa pulkstenis augstajā sēdeklī virs namu jumtiem, izniris no laika jūras viļņiem, kas veļas un šķeļas gar mūžības krastu, pelēcīgi blāvo kā akmens bāka, kas uzmana jūras plūdumu; bet rītausma sākumā var iemest tikai slepenu skatienu baznīcas iekšienē un pārliecināties, ka tur vēl valda nakts.

Gurdi plāvodama ap baznīcu un ielūkodamās pa logiem iekšā, rītausma vaimanā un raud par savas valdīšanas īso mūžu, un asaras strūkliņām tek pa logu rūtīm, bet koki baznīcas pagalma žogmalē līdzjūtībā noliec galvas un lauza savas neskaitāmās rokas. Nakts, bālēdama tās priekšā, soli pa solim atkāpjas un izslīd ārā no baznīcas, pakavējas vēl kapenēs zem velvēm un tad nogulst pār zārkiem. Un nu jau uzplaukst gaiša diena, apmirdzēdama torņa pulksteni, zeltīdama smaili, nožāvēdama ausmas asaras un apklusinādama tās gaudulīgos vaidus, bet pārbijusies ausma dodas pakaļ naktij, padzen to no tās pēdējā patvēruma un bailēs pārvērstu seju paslēpjas pati kapenēs starp mirušajiem, līdz nakts atspirgusi nāks atpakaļ un padzīs atkal savukārt viņu.

Peles, kas ar lūgšanu grāmatām ir nodarbojušās cītīgāk nekā to īstenie īpašnieki un ceļu spilventiņus ar asajiem zobiņiem sabojājušas vairāk nekā dievlūdzēju ceļgali, paslēpj spridzīgās actiņas alās un bailēs spiežas cita citai tuvāk, kad padzird ar troksni atveramies baznīcas durvis. Jo bīdīs, vīrs, kam pieder spēks un vara, šinī rītā ierodas agri, kopā ar ķesteri; un misis Mifa, sīkā, mazā, ar aizdusu sirgstošā solu atvērēja — pavisam izžuvusi sievele, trūcīgi ģērbusies, bez jebkādām sievietiska apaļuma pazīmēm —, arī ieradusies; jau pusstundu pie baznīcas vārtiem gaidījusi atnākam bīdlu, kā tas pēc viņas stāvokļa arī piederas. Misis Mifas raksturīgākās pazīmes — skāba seja, galīgi novalkāta aube un turklāt pēc sešpensiem un šiliņiem izslāpusi dvēsele. Pastāvīgā cenšanās ievilināt gadījuma ļaudis baznīcas solos piešķīrusi misis Mifai tādu kā noslēpumainību, un misis Mifas piesardzīgi atturīgais skatiens it kā teica, sak, man jau ir gan ērta vietiņa jums ko piedāvāt, bet ej nu sazini, cik tās dzeramnaudas kritīs. Tādas personas, ko sauktu par misteru Mifu, nav un nav bijis veselus divdesmit gadus, bet misis Mifa ne labprāt vēlas viņu pieminēt. Laikam viņš nebūs bijis visai augstās domās par bezmaksas soliem; un, lai gan misis Mifa cer, ka viņš ir nokļuvis tur augšā, taču gluži apgalvot viņa to neņemas. ’*

Šinī rītā misis Mifai ir ko norauties, kamēr iznes ārā un izpurina altārsegu un paklāju un izdauza visus spilventiņus, bet misis Mifai ir arī daudz ko pastāstīt par kāzām, kas šodien tiks svinētas. Misis Mifai pačukstēts, ka mājas remonts un visa jaunā iekārta izmaksājusi apaļi pieci tūkstoši mārciņu, nekādā ziņā mazāk, un no pavisam drošiem avotiem misis Mifa dzirdējusi, ka jaunā kundze pūrā neienesot ne plika sešpensa. Misis Mifa vēl atceras, it kā tas būtu tikai vakar noticis, pirmās sievas bēres, pēc tām krisLības un tad atkal bēres, un te misis Mifa ieminas, ka pie viena jānomazgājot tak arī tā plāksnīte, kamēr laulībnieki nav vēl ieradušies. Misters Saunds, bīdīs, kas sēž saulītē uz portāla pakāpieniem (reti viņš dara ko citu; aukstā laikā, pro

tams, sildās pie kamīna), uzņem visu, ko misis Mifa sarunājusi, kā ticamu un ievaicājas, vai misis Mifa dzirdējusi arī to, ka lēdija esot neganti skaista. Tā kā misis Mifas iegūtā informācija saskan ar to, misters Saunds, bīdīs, kaut ortodoksāls, miesās izplūdis vīrs, taču liels sievietes skaistuma cienītājs, saldkairi piebilst: jā, šis dzirdējis, tā esot ugunīga un apžilbinoša. Šāds izteiciens misis Mifai būtu šķitis tā kā par stipru, ja to teicis kāds cits, ne misters Saunds.

Tai pašā laikā mistera Dombija mājā liela burzoņa un trauksmaina rosīšanās, galvenokārt sieviešu apartamentos: no pulksten četriem neviena vairs nav acu piemiegusi, un jau pirms sešiem visas ir svinībām saposušās. Misters Taulinsons šorīt ir nopietnāks pārdomu objekts istabenei nekā parasti, un virtuvene pie brokasta galda izmet, ka vienām kāzām pēdās sekojot citas, kam gan istabene atsakās ticēt un domā, ka tas nu nepavisam neesot taisnība. Misters Taulinsons atturas izteikt savas domas šai jautājumā, jo viņš ir mazliet saīdzis par to, ka ieradies ārzemnieks ar vaigubārdu (misteram Taulinsonam pašam nav vaigubārdas), kurš pavadīs jauno pāri uz» Parīzi un kurš pašlaik sakārto ceļa bagāžu jaunajā karietē. Tēmēdams savu bultu šim indivīdam, misters Taulinsons gluži negaidot ieminas: šis vēl neesot dzirdējis, ka ārzemnieki ko krietnu kādreiz būtu veikuši; un, kad dāmas pārmet viņam aizspriedumainību, viņš saka: «Ņemiet, piemēram, Bonapartu, kas taču bija to vadonis, un padomājiet, ko tikai tas nesavārīja!» Istabene pēc tam piebilst, ka viņš runājis tīru patiesību.

Konditors raujas, ko māk, drūmajā Brukstrīta namā, un lielie, garie puiši cītīgi noraugās viņa darbā. Viens no garajiem puišiem jau smaržo pēc heresa, un viņa acis izrāda tieksmi ierauties pierē un stīvi blenzt uz priekšmetiem, neredzot tos. Lielais, garais puisis apzinās savu vājību un paskaidro biedriem, ka tas viss viņam esot no «uzbrukuma». Lielajam, garajam puisim ir prātā teikt — no uztraukuma, bet viņam sametas mēle.

Zvaniņu skandinātāji arī uzoduši par kāzām, miesniekzeļļi tāpat un pūtēju orķestris arī. Pirmie notur mēģinājumu kādā žogmalē netālu no Batlbridža; otrie ar sava šefa starpniecību sazinās ar misteru Taulinsonu, kuram min summu, par kādu varētu atpirkties no tiem; un trešais izmanīga trompetista personā slēpjas un lodā gar pakšiem cerībā notvert kādu nodevēju no tirgotājiem, kurš būtu piekukuļojams un atklātu, kur un kādā stundā notiks kāzu brokastis. Gaidas un uzbudinājums pārņēmis vēl plašākas aprindas vēl plašākā apkārtnē. No Bolsponda misters Pērčs atved misis Pērču, lai tā šo dienu pavada pie mistera Dombija mājkalpotājiem un aiziet tiem līdzi paslepu noskatīties laulāšanu. Misters Tūtss savā dzīvoklī tā pošas, tā pošas, it kā viņš būtu vai pats līgavainis, un ir nodomājis visā savā greznībā no klusa galerijas kaktiņa novērot ceremoniju, un nodomājis aizvest tur arī Gaili, jo ir izšķīries spert pārdrošu soli: parādīt Gailim Florensi un klaji pateikt: «Nu, Gaili, negribu tevi vairs ilgāk mānīt; draugs, par kuru tev vienu otru reizi esmu stāstījis, esmu es pats; mis Dombija ir manas mīlas objekts; kādas ir tavas domas, Gaili, kad tu nu zini īsto patiesību, un kādu padomu tu vari man tagad dot?» Tobrīd Gailis, ko sagaidīja tāds pārsteigums, mistera Tūtsa virtuvē mērcēja knābi krūzē, pildītā ar stipru alu, un saknābāja divi mārciņas bifšteka. Princeses laukumā mis Toksa jau piecēlusies un pošas, jo arī viņa, kaut dziļi satriekta, ir nolēmusi iespiest misis Mifai saujā šiliņu un no kāda vientuļa kaktiņa noraudzīties ceremonijā, kas viņu pievelk ar savujiežēlību. Koka Mičmaņa mājoklī valda modrība: kapteinis Katls, apvilcies saišu zābakus, aplicies milzīgi augstu apkakli, sēd un ietur brokastis, klausīdamies laulību liturģiju, ko uz viņa pavēli Robs Slīpētājs lasa priekšā, lai kapteinis jau aizlaikus pamatīgi iepazītos ar laulību rituālu, kurā viņš grib būt klāt; šai nolūkā kapteinis liek savam kaplānam reizi pa reizei «mainīt kursu» vai tam un tam pantam «pārstūrēt vēlreiz pāri», vai arī liek pildīt savu tiešo pienākumu, āmenus atstājot viņam, kapteinim, kurus viņš ar lielu tīksmi skanīgi iesprauž ikkatrā pauzītē, kad Robs Slīpētājs atvelk elpu.

Bez visa jau minētā vēl savas divdesmit bērnaukles no mistera Dombija ielas vien apsolījušas divdesmit mazu sieviešu bariņiem (meitenēm jau šūpulī pamostas

instinktīva interese par laulībām), ka aizvedīs tās noskatīties ceremoniju. Patiesi, misteram Saundam, bīdlam, ir iemesls apzināties savu varenību, kad viņš tur tā sēd uz pakāpieniem un silda saulē savu korpulento stāvu, gaidot laulībām nolikto stundu. Patiesi, misis Mifai ir iemesls uzklupt nabaga pundurītei ar milzeni bērnu klēpī un triekt to projām, kad tā, pie baznīcas durvīm piegājusi, lūko ieskatīties iekšā.

Brālēns Fīnikss ir speciāli atbraucis no ārzemēm, lai būtu klāt kāzās. Pirms gadiem četrdesmit brālēns Fīnikss bija jautrs dzīves baudītājs, bet ari tagad vēl viņš ir tik jauneklīgi stalts un iznesīgs, un enerģijas pilns, ka tie, kas viņu nepazīst, jūtas pārsteigti, pamanīdami nodevīgas grumbiņas viņa augstības sejā un vārnaskājas ap acīm un pirmoreiz ievērodami, ka, šķērsojot istabu, viņš nav pilnīgi drošs, ka nokļūs tieši tur, kur gribējis nokļūt. Bet brālēns Fīnikss, kas mostas un ceļas ap pulksten pusastoņiem, nav nemaz salīdzināms ar brālēnu Fīniksu, kas ir jau piecēlies un uzposies; un, patiešām, gaužām nepievilcīgs viņš izskatās, kad bārddzinis viņu skuj Longa viesnīcā Bondstrītā.

Misters Dombijs iznāk no garderobes istabas, un sievieši kāpņu telpā vairs nezina, kur mukt, kur spruki, un pajūk uz visām pusēm, ka svārki vien nošalko, izņemot misis Pērču, kas, būdama interesantā stāvoklī (kad viņa tādā nav bijusi!), nav sevišķi veikla, tā ka gribot negribot paliek aci pret aci ar viņu un kniksēdama ir gatava vai zemē ielīst aiz samulsuma, — novērs, die's, ļaunas sekas no Pērču nama! Misters Dombijs ieiet viesistabā sagaidīt nolikto stundu. Lieliska ir mistera Dombija jaunā, zilā fraka, dzeltenrūsganās bikses un violetā veste, un mājās dzird čukstam, ka misters Dombijs licis arī matus ieviļņot.

Divreizējs piesitiens pie durvīm vēstī, ka ieradies majors, kas arī ir grezni uzcirties, ar veselu ģerānijas ziedķekaru vēl pogcaurumā, un mati viņam sacirtoti sīkās, ciešās sprodziņās; ko tas maksājis iezemietim, to zina tikai tas viens pats.

—   Dombij, — majors apsveicinās, pastiepdams abas rokas pretī, — kā jūtaties?

—    Labi, major, — misters Dombijs atteica, — un jūs?

—    Ticiet, neticiet, ser, — majors saka, — Džo B. šorīt ir tādā sparā, ser, — te viņš piedauza ar dūri sev pa krūtīm —, tādā sparā, ser, ka, pie joda, mister Dombij, viņam gandrīz prāts iztaisīt dubultkāzas no šīm, ser, un vest pie altāra māti.

Misters Dombijs pasmaida, bet smaids iznāk bāls, pat pašam tā liekas, jo misters Dombijs taču taisās saradoties ar māti, un šādos apstākļos neklājas to uzvilkt uz zoba.

—    Dombij, — saka majors, to nomanīdams, — kuplas laimes! Apsveicu, Dombij. Pie visiem svētajiem, ser, — majors nerimstas, — jūs esat apskaužamākais vīrs šodien visā Anglijā!

Atkal misters Dombijs uzņem majora vārdus atturīgi, tāpēc ka viņš taču paceļ lielā godā lēdiju, un, bez šaubām, viņa gan ir tā apskaužamākā.

—     Un, ja runājam par Edīti Greindžeri, ser, — majors triec tālāk, — visā Eiropā neatrastu sievietes, kas nebūtu ar mieru — un nevēlētos, ser, atļaujiet Begstokam piebilst — un nevēlētos ziedot abas ausis un auskarus vēl piedevām, lai ieņemtu Edītes Greindžeres vietu.

—   Jūs parādāt lielu laipnību, to teikdami, major,— misters Dombijs saka.

—    Dombij, — majors attrauc, — jūs pats to zināt. Pie malas visas delikātības! Zināt taču. Nu, zināt vai nezināt, Dombij? — majors jautā gluži iekaisis.

—    O, patiešām, major

—    Piķis un zēvele, ser,'— majors neatlaižas, — vai jums ir zināma šī patiesība vai nav zināma? Dombij! Vai vecais Džo ir jums draugs? Vai mūsu starpā valda tās vienkāršās, tuvās attiecības, kas cilvēkam dod tiesības … ļauj vecajam Džo spert ārā, kas uz sirds, jeb vai kas mainījies un man jāprotas ieturēt distanci un ievērot etiķeti?

—    Ak, mīļo major Begstok, — misters Dombijs glaimots saka, — jums jau pat asinis sāk vārīties.

—    Pie joda, ser, — majors saka, — es esmu aizsvilies. Džozefs B. to nenoliedz, Dombij. Viņš ir aizsvilies. Šis ir tāds notikums, ser, kas pamodina visas cēlās jūtas, — cik to vēl palicis tādā vecā, pretīgā, apdauzītā, nolietotā, nekam vairs nederīgā graustā kā Dž. B. Un,

lūk, ko es jums teikšu, Dombij, — šitādā reizē cilvēkam vajag izgāzt visu, kas viņam uz sirds, vai arī lai viņam uzliek uzpurni; un Džozefs Begstoks saka jums acīs to pašu, Dombij, ko viņš saka jums aiz muguras savā klubā, un viņam lai nedomā aizbāzt muti, ja runa ir par Polu Dombiju. Un nu, velns parāvis, ser, — majors nobeidz varen sirdīgi, — ko jūs man teiksit uz visu šito?

—    Major, — misters Dombijs atbild, — ticiet man, es patiešām esmu jums pateicīgs. Man prātā nav nācis atstumt jūsu pārlieku lielās simpātijas pret mani.

—    Ne pārlieku lielās, ser! — izsaucas uzbudinātais majors. — Es to noraidu, Dombij.

—    Nu, tad es teikšu vienkārši — jūsu simpātijas pret mani, — misters Dombijs turpina. — Vai tad es varu tādā brīdī kā šis aizmirst, cik daudz es tām pateicības esmu parādā?

—    Dombij, — saka majors reizē ar attiecīgu žestu,

—    še Džozefa Begstoka roka, taisnā, atklātā vecā Džo B. roka, ser, ja jums tas labāk izklausās! Tā ir roka, par kuru viņa karaliskā augstība, mūžībā aizgājušais Jorkas Tiercogs, parādīdams man godu, izteicās viņa karaliskajai augstībai, mūžībā aizgājušajam Kentas hercogam, ka tā ir Džoša roka, šī rupjā, nelokāmā — un varbūt ne gluži apmātā — vecā vagabunda roka. Dombij, lai šī diena ir laimīgākā jūsu mūžā! Dieva svētība lai jūs pavada!

Ienāk misters Kārkers, tikpat lieliski uzcirties un smaidīdams kā daždien kāzu viesis. Viņš gandrīz nespēj palaist vaļā mistera Dombija roku — tik aizgrābtīgi viņš to apsveic, un tai pašā reizē tik sirsnīgi krata majora roku, ka rokām līdzi iedrebas arī balss, kad viņš caur zobiem novelk:

—    Pat laiks uzsmaida laimei, — misters Kārkers saka. — Brīnišķi saulaina, jauka diena! Ceru, ka esmu ieradies laikā.

—    Punktum uz sekundes, — majors piebilst.

—    Tas mani iepriecina, — misters Kārkers saka.

—    Es jau baidījos, ka novēlošos par dažām minūtēm, jo mani aizturēja preču furgonu rinda, un bez tam es atļāvos vēl iegriezties Brukstrītā, — šie vārdi domāti misteram Dombijam, — lai atstātu dažus retu puķu ziedus misis Dombijai. Cilvēks manā stāvoklī, kam parādīts tik izcils gods — likt ielūgtam uz šīm svinībām, jūtas lepns, ka var nodot mazu cieņas apliecinājumu par zīmi savai vasaļatkarībai; un, tā kā misis Dombija, bez šaubām, ir apbērta ar dārgām un krāšņām dāvanām, — te viņš uzmet dīvainu skatienu savam patronam, — es ceru, ka mana velte izpelnīsies atzinību tieši ar savu necilību.

—    Misis Dombija, kas viņa turpmāk būs, — misters Dombijs atteic augstprātīgā laipnībā, — esmu pārliecināts, būs ļoti aizkustināta par jūsu uzmanību, Kārker.

—     Bet, tā kā viņai jākļūst jau šorīt misis Dombijai, — saka majors, nolikdams savu kafijas tasi un pavērdamies pulkstenī, — ir pēdējais laiks, ka taisāmies ceļā!

Četrvietīgā karietē misters Dombijs, majors Begstoks un mislers Kārkers aizbrauc uz baznīcu. Misters Saunds, bīdīs, jau sen kā piecēlies no pakāpieniem, stāv un sagaida tos, trijstūreni turēdams rokā. Misis Mifa kniksē un uzaicina pasēdēt ģērbkambarī. Misters Dombijs labprātāk paliek baznīcā. Kad viņš paskatās augšup uz ērģelēm, mis Toksa galerijā aizraujas aiz kāda tuklkājaina ķeruba, kas sēž uz monumenta, piepūtis vaigus kā jauns vēja dievs. Kapteinis Katls turpretim pieceļas un maj ar savu kāsīti, gribēdams parādīt, ka viņš apsveic un iedrošina. Misters Tūtss, aizlicis roku mutei priekšā, čukst Gailim, ka tas džentlmenis, kas stāv vidū, tas ar tām dzeltenrūsganajām biksēm, ir viņa iemīļotās tēvs. Gailis aizsmacis atčukst misteram Tūtsam, ka tik iestīvināta zeļļa šis neesot vēl redzējis, bet, ar māku dodot vienu belzienu pa vesti, to varot pārliekt uz pusēm.

Misters Saunds un misis Mifa, stāvēdami pa mazu gabaliņu, pašlaik pamatīgi noskata misteru Dombiju, kad padzird ratu rīboņu, un misters Saunds iziet ārā, bet misis Mifa, sastapdama mistera Dombija skatienu brīdī, kad tas novēršas no iedomīgā maniaka galerijā, kurš viņu apsveica tik bezgala smalki un pieklājīgi, pakniksē un paziņo viņam, ka laikam atbraukusi viņa «mīļā kundze». Tūliņ arī dzird sakustēšanos un sačukstēšanos pie durvīm, un «mīļā kundze» lepnā gaitā ienāk baznīcā.

Viņas sejā nav ne ēnas no iepriekšējā vakara ciešanām; nekas viņā neatgādina to sievieti, kas, ceļos noslīgusi, maigā atdevībā nolika savu kaistošo galvu uz aizmigušās meitenes spilvena. Šī meitene, pati piemīlība un lēnība, ir turpat viņai pie sāniem — pārsteidzošs kontrasts viņas pašas augstprātīgai un izaicinošai figūrai, kas stalta, mierīga, neizdibināma, mirdzoša un majestātiska stāv sava skaistuma zenītā, un tomēr viņa nicina un min kājām to apbrīnu, kādu viņas skaistums izraisa.

Kamēr misters Saunds, bīdīs, klusām aizslīd uz ģērbkambari pēc mācītāja un klerka, ir tukšs, brīvs brīdis. To izmanto misis Skjūtona un parunājas ar misteru Dombiju, šoreiz daudz skaidrāku, nopietnāku valodu, nekā paradusi, un tai pašā laikā pievirzās tuvāk Edītei.

—    Mīļo Dombij, — saka labā mamma, — baidos, ka man tomēr vajadzēs šķirties no mīlulītes Florenses un ļaut viņai atgriezties mājās, kā jau viņa pati bija domājusi. Es jūtu, ka pēc tāda zaudējuma kā šodien, manu mīļo Dombij, man būs grūti pat viņas sabiedrībā.

—   Vai tomēr labāk viņai nepalikt pie jums? — iebilst līgavainis. &gt;

—    Nedomāju vis, mīļo Dombij. Nē, nedomāju vis. Es palikšu labāk viena. Bez tam mana mīļā Edīte jau būs viņas īstā un pastāvīgā audzinātāja, kad jūs pārbrauksit mājās. Šķiet, labāk būs, ja es neiejaukšos viņas pienākumos. Kas zina, viņa varētu kļūt vēl greizsirdīga. Vai ne tā, mīļo Edīt?

To teikdama, mīļā mamma spiež meitas roku, varbūt nopietni vēlēdamās piesaistīt tās uzmanību.

—           Nopietni runājot, mīļo Dombij, — viņa turpina,

—    es laižu mūsu mīļo bērnu projām tāpēc, ka negribu viņas prieku apēnot ar savām skumjām. Mēs nupat kā nokārtojām to lietu. Viņa pilnīgi saprot, mīļo Dombij. Edīt, manu dārgumiņ, — viņa pilnīgi saprot.

Atkal labā māte spiež meitas roku. Misters Dombijs nepagūst vairs celt nekādu iebildumu, jo ienāk mācītājs ar klerku, un misis Mifa ar misteru Saundu, bīdlu, ierāda viņiem šai dienai piedienīgās vietas altāra priekšā.

«Kas nodod līgavu līgavainim par laulātu draudzeni?»

Brālēns Fīnikss, Viņš atbraucis no Bādenbādenes tieši šai nolūkā. «Sasodīts,» saka brālēns Fīnikss, labsirdīgais brālēns Fīnikss, «ja jau nu mēs iedabūjam savā ģimenē vienu Sitijas bagātnieku, tad parādīsim viņam arī uzmanību, izdarīsim kaut ko viņa labā.»

«Es nododu šo līgavu līgavainim par laulātu draudzeni,» brālēns Fīnikss atbild mācītājam.

Brālēns Fīnikss gan nodomājis iet taisnā līnijā uz priekšu, bet, nepaklausīgo kāju dēļ novirzījies sānis, grib nodot līgavainim pavisam citu līgavu — proti, līgavas māsu no diezgan augstām aprindām, ģimenes altālu radinieci, desmit gadus jaunāku par misis Skjūtonu —, bet misis Mifa, pabāzusi starpā savu mūžveco aubi, izmanīgi pagriež viņu un kā uz ritenīšiem piebīda pie «mīļās kundzes», kuru tad brālēns Fīnikss nodod līgavainim par dzīvesbiedri.

Un vai tie apsolās dieva priekšā? …

Jā, viņi apsolās: misters Dombijs saka: «Es apsolos …» Bet ko saka Edīte? Arī viņa apsolās.

Un tā viņi solās būt uzticīgi viens otram, mīlēt un sargāt viens otru laimē un nelaimē, bagātībā un nabadzībā, slimībā un veselībā, līdz nāve viņus šķirs; un laulības ir noslēgtas.

Stingru, drošu roku jaunlaulātā pēc tam ģērbkambarī parakstās reģistrācijas grāmatā. «Daudz vis te neierodas tādu lēdiju,» misis Mifa saka pakniksēdama, — paskatīties šādā brīdī uz misis Mifu nozīmē redzēt viņas novalkāto aubi grimtin nogrimstam, — «kas tā uzvilktu savu vārdu kā šī labā lēdija!» Misters Saunds, bīdīs, nodomā, ka tas patiešām varenīgs paraksts un rakstītājas cienīgs, bet viņš savu atziņu patur pie sevis, savai zināšanai.

Florense arī parakstās, taču netiek apjūsmota, jo viņas roka dreb. Visi laulību dalībnieki parakstās; brālēns Fīnikss pats pēdējais; viņš ieraksta savu cildo vārdu nepareizā ailē, tādā kārtā piereģistrēdams sevi šinī rītā dzimušajiem.

Majors galanti noskūpsta jauno sievu un šīs militārpersonām atzītās tiesības izmanto pie visām lēdijām, kaut arī misis Skjūtona pārāk raupja skūpstam un griezīgi spiedz svētajā namā. Viņa piemēram seko brālēns Fīnikss un pat misters Dombijs. Pēdīgi, zobus spīdinādams, Edītei tuvojas misters Kārkers, drīzāk, domāt, gribēdams tai iekost, ne nobaudīt tās lūpu saldo valgmi.

Edītes lepnais vaigs kvēlo un acis liesmo, un varētu domāt, tas atbaidīs šo džentlmeni, bet neatbaida, jo viņš skūpsta Edīti kā visi pārējie un novēl tai vislielāko laimi.

—          Ja vien novēlējumi, — viņš saka klusā balsī,

—    nav lieki šādas laulības gadījumā.

—   Pateicos, ser, — viņa atbild, nicīgi saraukdama lūpas un smagi elpodama.

Bet vai Edīte arī tagad vēl nojauš tāpat kā tovakar, kad zināja par mistera Dombija nodomu atgriezties nākamajā rītā un bildināt viņu, ka Kārkers redz viņai cauri, lasa viņas domas un ka šī Kārkera caurredzība pazemo viņu vairāk nekā viss cits? Vai varbūt tāpēc viņas augstprātība saplok Kārkera smaida priekšā kā sniegs saujā, kad to cieši saspiež, un vai tāpēc viņas valdonīgās acis, sastapdamās ar Kārkera acīm, nolaiž plakstus un meklē paslēpties?

—    Es jūtos lepns, — misters Kārkers saka, verdziskā pazemībā noliekdams galvu, taču viņa acis un zobi runā pavisam pretēju valodu, — es jūtos lepns, redzot, ka misis Dombija manai necilajai veltei ir parādījusi godu, atvēlēdama tai tik cienīgu vietu tik priecīga notikuma dienā.

Kaut arī viņa paloka galvu par atbildi, taču viņas rokas acumirklīgā kustībā pazib vēlēšanās saplucināt ziedus, ko tā tur, un nomest tos ar riebumu zemē. Bet viņa ieliek roku sava vīra elkonī, kurš turpat tuvumā stāv, sarunādamies ar majoru, un ir atkal lepna, stinga un klusa.

Vēlreiz karietes stāv baznīcas priekšā. Misters Dombijs ar jauno sievu zem rokas iziet cauri divdesmit bariņiem mazu sieviešu, kas sastājušās uz portāla pakāpieniem, un ikviena no viņām patur prātā līgavas kleitas fasonu un krāsu, katru sīkumu tās rotājumā un vēlāk atdarina, šūdama kleitu savai lellei, kas vai ik dienas svin kāzas. Kleopatra un brālēns Fīnikss sēstas tai pašā karietē, kur jaunais pāris. Otrā karietē majors iesēdina Florensi un līgavas māsu, kuru tik tikko neatdeva aiz misēkļa «par laulātu draudzeni līgavainim», pēc tam iekāpj pats, un viņam seko misters Kārkers. Zirgi dižojas un raujas uz priekšu. Kučieri un sulaiņi mirdz un laistās jaunās livrejās, izgreznojušies ar baltām kāzu lentēm un ziediem. Atpakaļ kāzinieki brauc, ka visas ielas rīb, un tūkstošiem galvu pa ceļam pagriežas, lai noskatītos uz tiem, un tūkstošiem morālistu ar veselu saprātu, kuri paši šodien nesvin kāzas, gūst gandarījumu apsvērumā: šie ļaudis taču nemaz neapjauš šādas laimes nepastāvību.

Mis Toksa atstāj savu paslēptuvi aiz ķeruba kājas, kad baznīcā jau valda klusums, un lēnām kāpj lejā no galerijas. Mis Toksai acis ir sarkanas un kabatas lakatiņš valgs. Viņa ir ievainota, bet nav saniknota un cer, ka tie būs laimīgi. Viņa atzīst, ka jaunā sieva ir skaista, ka salīdzinājumā ar to viņa pati ir bāls, novītis zieds, bet mistera Dombija staltais stāvs violetajā vestē un dzeltenrūsganajās biksēs iznirst viņai acu priekšā, un mis Toksa atkal raud zem sava plīvura, dodamās mājup uz Princeses laukumu. Kapteinis Katls, noteicis visus āmenus un atbildes, tā ka visa baznīca notrīc, jūtas no šiem reliģiskajiem vingrinājumiem spēcinājies un nu mierīgā, lēnā garā, spīdīgo cepuri rokā turēdams, apstaigā visu baznīcas telpu un apstājies lasa uzrakstu uz mazā Pola piemiņas plāksnes. Švītīgais misters Tūtss uzticamā Gaiļa pavadībā atstāj dievnamu briesmīgās mīlas mokās. Gailis nav vēl galīgi izstrādājis plānu, kā iekarot Florensi, bet sākotnējā idejai tam iesēdusies galvā, proti, ka misters Dombijs pārliecams uz pusēm, un viņš domā, ka ar to jau būtu sperts solis pareizā virzienā. Mistera Dombija kalpotāji lien ārā no savām paslēptuvēm un grasās traukties uz Brukstrītu, bet aizkavējas, jo misis Pērčai pēkšņi uznāk nelabums un viņa lūdz glāzi ūdens; stāvoklis šķiet bīstams. Misis Pērča tomēr drīz atžirgst, un viņu aizgādā mājās, bet misis Mifa un misters Saunds, bīdīs, nosēstas uz pakāpieniem, lai saskaitītu, cik daudz tiem ķēries šais laulībās, un vēl patriektos par tām. Tai pašā laikā kapu zvans jau vēstī, ka tuvojas bēru procesija.

Lūk, karietes jau piestāj pie jaunās sievas rezidences, un zvaniņu šķindinātāji un pūtēju orķestris liek skanēt apsveikuma maršam, un misters Pērčs, šis laulāta

drauga spožais paraugs, noskūpsta savu sievu. Ļaudis drūzmējas, spiežas, spraucas, mutes ieplētuši, cits citam garām, kamēr misters Dombijs, vezdams pie rokas misis Dombiju, svinīgi iesoļo Fīniksu namā. Pēc tam arī kāzu viesi izkāpj no karietēm un seko viņiem. Bet kāpēc misters Kārkers, spraukdamies cauri baram uz parādes durvīm, domā par veceni, kas viņā rītā birzī sauca tam nopakaļ? Un kāpēc Florense šai brīdī, sirdij nodrebot, domā par bērnu dienām, kad bija nomaldījusies, un par to, kādām acīm viņu uzlūkoja Labā misis Brauna?

Vēl arvien dzird apsveicam ar šo vislaimīgāko dienu, vēl joprojām ierodas viesi, ne sevišķi daudz, bet nupat jau tie atstāj viesistabu un sasēstas ap galdu tumšbrūni tapsētajā ēdamistabā, kuru neviens konditors nespēj vērst gaišāku, lai nez cik krāšņi izgrezno novārgušos morus ziediem un mākslīgi sasietām lentēm.

Konditors tomēr savu pienākumu ir godam veicis: brokastu galds klāts krāšņi un bagāti. Misters un misis Čiki piebiedrojas pārējiem viesiem. Misis Čiku sajūsmina tas, ka Edīte pēc dabas rādās būt īsta Dombija, un viņa sirsnīgi un draudzīgi tērzē ar misis Skjūtonu, kurai tagad akmens novēlies no sirds un kura neatsakās no glāzes šampanieša. Lielais, garais puisis, kas no paša rīta mocījās ar nervu satraukumu, jūtas labāk, un viņu pārņēmusi tāda kā nožēla; bet viņš nevar ieredzēt otru garo puisi un rauj tam ar varu traukus no rokām ārā, bet, ka ar to traucē sabiedrību, tas viņam tikai sagādā ļaunu prieku. Vjesi ir aukstasinīgi un mierīgi un ar pārlieku jautrību neapvaino ģīmetņu melnos ģerboņus, kuras no sienām noraugās uz tiem. Brālēns Fīnikss un majors ir tie jautrākie viņu vidū, bet misteram Kārkeram smaidu pietiek visam galdam. Taču jaunlaulātajai viņš raida īpašus smaidus, kurus tā reti, reti kad uztver.

Kad brokastis paēstas un sulaiņi atstāj telpu, pieceļas brālēns Fīnikss. Ļoti jauneklīgs viņš izskatās baltajās kruzuļu aprocēs, kas noslīdējušas līdz pirkstiem (citādi redzētu, ka rokas diezgan kaulainas), un ar šampanieša kvēli vaigos.

—    Goda vārds, nudien, — brālēns Fīnikss saka,

—    kaut tas arī tā nav pieņemts privāta džentlmeņa

mājās, bet es gribētu lūgt atļauju pacelt glāzi un uzsaukt, kā mēdz teikt… ē… nu, vārdu sakot, — tostu.

Majors, pavisam aizsmacis, atsaucas uz to atzinīgi. Misters Kārkers paliecas pār galdu pret brālēnu Fīniksu, smaida un vairākkārt pamāj ar galvu.

—   E … tā sacīt… tas nav … e … — brālēns Fīnikss iesāk un tālāk netiek.

—   Uzmanību! Uzmanību! — majors saka pārliecinošā tonī.

Misters Kārkers klusām sit plaukstas un atkal, pārliecies pār galdu, smaida un met ar galvu vēl uzmundrinošāk nekā pirmāk, it kā viņu šī pēdējā piezīme būtu sevišķi aizgrābusi un viņš vēlētos izteikt, kādu labumu pats no tās guvis.

—    Šis, tā sakot, — brālēns Fīnikss atsāk, — ir tāds notikums, kad no parastajām dzīves ierašām var mazliet atkāpties, nepārkāpjot pieklājības robežas; un, kaut gan es nekad neesmu bijis orators, un, kad vēl biju apakšnamā un man bija gods atbalstīt priekšlikumu, es… vārdu sakot, es nogulu uz pāra nedēļām, sagrauzts par izgāšanos.

Majoru un misteru Kārkeru šis fragments no personiskās biogrāfijas ir tā sajūsminājis, ka brālēns Fīnikss iesmejas un, vērsdamies tieši pie viņiem, turpina:

—    Taisnību sakot, kad man bija uznākusi tā ellīgā slimība… tomēr zināt, es jūtu, ka uz mani gulstas zināms pienākums. Un, ja viens anglis uzņemas kādu pienākumu, tad, pēc manām domām, viņam tas jāpilda, cik nu labi viņš to var. Un tātad — mūsu dzimtai šodien ir lemts prieks savienoties manas burvīgās un nesalīdzināmās radinieces personā, kuru es redzu … vārdu sakot, šepat mūsu vidū …

Visi aplaudē.

—    Šepat mūsu vidū, — brālēns Fīnikss atkārto, sajuzdams, ka tik izdevušos frāzi var atkārtot, — ar vienu, tā sacīt, ar vīru, kuram neviens nevar rādīt ar pirkstu … vārdu sakot, ar Dombiju, manu godājamo draugu, ja viņam labpatiks atļaut sevi tā dēvēt.

Brālēns Fīnikss palokās misteram Dombijam; misters Dombijs svinīgi palokās pretī; visus vairāk vai mazāk

iepriecina un aizgrābj šī neparastā un varbūt vienreizīgā simpātiju izpausme.

—    Man nav, — brālēns Fīnikss turpina, — bijis tās patīkamās izdevības, ko būtu vēlējies, uzturēt ilgāku pazīšanos ar manu draugu Dombiju un iepazīt tās īpašības, kas vienlīdz dara godu viņa prātam, kā arī, taisnību sakot, sirdij, jo nelaimīgā kārtā es atrados, kā mēs mēdzām izteikties manā laikā apakšnamā, kad nevarējām atsaukties uz augšnamu un kad parlamenta sēžu kārtība tika varbūt labāk ievērota, nekā tas notiek pašlaik, — jo tā bija mana nelaime atrasties, tā sakot, — brālēns Fīnikss saka, viltīgi vilcinādamies ar savu joku un pēdīgi to grūdin izgrūzdams, — «citā vietā»! *

Majoram uznāk smieklu krampji, no kuriem tas nepagalam nevar atgūties.

—    Taču es esmu pietiekami informēts par savu draugu Dombiju, — brālēns Fīnikss atsāk nopietnākā tonī, it kā pēkšņi būtu kļuvis nosvērtāks un prātīgāks,

—    lai zinātu, ka viņš ir tas, ko, tā sakot, var ar drošu prātu saukt par… par lieltirgotāju… par Britānijas lieltirgotāju un par … par īstu vīru. Un, lai gan man nācies pavadīt vairākus gadus ārzemēs (ar lielu prieku es uzņemtu savu draugu Dombiju un visus klātesošos pie sevis Bādenbādenē un pie gadījuma iepazīstinātu ar lielhercogu), tomēr — paglaimošu pats sev — es pazīstu savu burvīgo un nesalīdzināmo radinieci pietiekami labi un zinu, ka viņai ir viss, lai darītū vīru laimīgu, un ka viņas laulība ar manu draugu Dombiju ir dibināta uz abpusējām simpātijām un mīlestību.

Piekrišanas smaidi un galvas mājieni no mistera Kārkera puses.

—    Tāpēc, — brālēns Fīnikss saka, — es gratulēju dzimtu, kuras loceklis esmu, ar mana drauga Dombija pievienošanos tai. Es apsveicu savu draugu Dombiju, kas devies laulībā ar manu burvīgo un nesalīdzināmo radinieci, kurai ir viss, kas vien var būt, lai darītu vīru laimīgu, un es iedrošinos uzaicināt jūs visus, tā sakot, apsveikt šinī gadījumā abus — ir manu draugu Dombiju, ir manu burvīgo un nesalīdzināmo radinieci.

Brālēna Fīniksa runu uzņem skaļiem aplausiem, un misters Dombijs pateicas savā un misis Dombijas vārdā.

Dž. B. pēc tam uzsauc tostu misis Skjūtonai. Kad tas viss ir garām, brokastis nobeidzas visai garlaicīgi, apsmietie ģerboņi ir atriebti, un Edīte iziet pārģērbties ceļa tērpā.

Pa to laiku kalpotāji apakšā arī turējuši brokastu. Šampanietis tiem nav vairs nekāds kārdinājums. Ceptiem putniem, rauga mīklas pīrādziņiem un vēžu salātiem nav vairs pieprasījuma. Lielais, garais puisis atkal ir iesildījis dūšu un atkal visu vainu uzveļ «uzbrukumam», viņa biedra skatieni sāk sacensties ar viņa paša skatieniem, jo tas arī blenž uz priekšmetiem, neatjauzdams, ko īsti redz. Lēdijām visām vaigi tvīkst un kvēlo, bet jo sevišķi misis Pērčai, kura, līksmē un priekā starodama, aizmirsusi visas dzīves rūpes, un, ja pašlaik viņu lūgtu pastāstīt ceļa gājējam, kā nokļūt Bolspondā, kur viņas pašas rūpes mitinās, diezin, diezin, vai viņa atcerētos ceļu turp. Misters Taulinsons uzsauc tostu laimīgajam pārim, un rnājzinis, kam matos jau sudrabs, paceļ glāzi laimīgs un saviļņots, jo viņam sāk likties, ka viņš ir šīs dzimtas vecvecais kalps un ka viņam pienākas būt aizkustinātam par šādām parmaiņām. Visa kompānija, it īpaši lēdijas, ir rotaļīgā noskaņojumā. Mistera Dombija virtuvene, kas parasti uzņemas vadošo lomu šajā sabiedrībā, saka: nevarot taču pēc visa šitā tupēt mierīgi mājā, kāpēc neaiziet visiem kompānijā uz kādu teātri. Visi ar mieru iet (arī misis Pērča), pat iezemietis, kas ir īsts tīģeris, kad iedzēries, un, valbīdams acis, šausmina lēdijas (sevišķi misis Pērču). Viens no garajiem jaunekļiem pat ieteic vēl aiziet uz balli pēc izrādes, un neviens šo priekšlikumu neuzskata par nepieņemamu (ari misis Pērča ne). Istabenei ar misteru Taulinsonu iznāk vārdu sadursme; viņa, atsaukdamās uz senu parunu, apgalvo, ka laulības tiekot noslēgtas debesīs; viņš met pretī: tās gan tiekot fabricētas citur, šis domājot — viņa tāpēc tā runājot, ka pašai prātā apprecēties; viņa: dievs vismaz lai šo pasargājot apprecēties ar viņu. Lai apklusinātu šo dzēlīgo mētāšanos ar vārdiem, sirmais rnājzinis pieceļas un uzaicina uzdzert laimes misteram Taulinsonam, kuru pazīt nozīmējot cienīt, bet cienīt — nozīmējot novēlēt viņam laimīgu kopdzīvi ar savu izredzēto, lai tā būtu kas būdama (te sir

mais mājzinis pašķielē uz istabeni). Misters Taulinsons atbild ar izjustu runu, kuras nobeigumā vēršas pret ārzemniekiem, izteikdamies, ka tie gan dažreiz izpelnoties nenosvērtu vāja rakstura cilvēku ievērību, kurus varot vadāt aiz diedziņa, bet viņš vairāk neko nevēloties kā tikai to, lai nekad vairs nebūtu jādzird par ārzemniekiem, kuri zinot vienīgi iedzīvoties no tiem, kas ceļo karietēs. Mistera Taulinsona acis raugās tik bargi un izteiksmīgi, ka istabenei draud uznākt histērija, bet aizkavē vēsts, ka jaunā sieva pašlaik braucot projām, un viņa un visi pārējie steidz augšā, lai acīm to pavadītu.

Kariete ir pie durvīm; jaunlaulātā nonāk lejā vestibilā, kur viņu sagaida misters Dombijs. Florense stāv uz kāpnēm, arī saposusies braukt projām, un mis Nipere, ieņēmusi posteni vidū starp viesistabu un virtuvi, gaida tikai brīdi, kad varēs savu kundzi pavadīt. Kad parādās Edīte, Florense metas viņai pretī atvadīties.

Vai Edītei salst, ka viņai jādrebinās? Vai kaut kas savāds un aizskarošs ir Florenses rokas pieskārienā, ka šī skaistā, cēlā sieviete atkāpjas un saraujas, it kā viņai tas būtu pretīgs? Vai tiešām tik ļoti jāsteidzas ar aizbraukšanu, ka Edīte pamet tikai ar roku, pašaujas garām un projām ir?

Kad ratu rīboņu vairs nedzird, misis Skjūtona, mātes jūtu pārņemta, atslīgst Kleopatras pozā uz sofas un lej gaužas asaras. Majors, reizē ar pārējiem viesiem piecēlies no galda, cenšas viņu nomierināt, bet viņa negrib nemaz klausīties šais mierinājumos, un majoram cits nekas neatliek kā atvadīties. Brālēns Fīnikss atvadās, un atvadās arī misters Kārkers. Viesi visi aiziet. Kleopatra, palikusi viena, jūtas mazliet noreibusi no smagajiem pārdzīvojumiem un aizmieg.

Reibuma sērga izplatās arī apakšstāvā. Lielajam, garajam puisim, kam tik ātri mēdza uznākt nervu satraukums, galva šķiet pielipusi pie galda un nav dabūjama nost no tā. Briesmīgi liela pārvērtība ir notikusi ar misis Pērčas garastāvokli, kurai sirds kļuvusi nemierīgā par misteru Pērču, un viņa gaužas virtuvenei — šai tā vien liekoties, ka viņš vairs neesot tā pieķēries savai mājai kā agrāk, kad šie ģimenē bijuši deviņi vien. Misteram Taulinsonam ausīs zvana un galvā liels ritenis griežas un griežas bez mitas, bez apstājas. Istabenei tikai prātā — vai nav grēks, ja cilvēks vēlas būt miris.

Seit apakšstāvā bez tam vēl radies maldīgs priekšstats par laiku. Visiem liekas, ka pulkstenim vajag rādīt vismaz jau desmit vakarā, kur patiesībā tas rāda tikai trešo pēcpusdienas stundu. Visiem tāda sajūta, ka būtu izdarījuši ko nelāgu, un katrs klusībā tur citus par līdzdalībniekiem noziegumā, no kuriem labāk būtu turēties pa gabaliņu nostāk. Ne sievietēm, ne vīriešiem — nevienam vairs nav drosmes atgādināt padomāto izrādes apmeklēšanu. Ja tagad vēl kāds ieminētos par balli, to uzlūkotu par pēdīgo idiotu.

Misis Skjūtona augštelpā guļ jau divi stundas, arī virtuvē vēl snauduļo. Ēdamistabā ģerboņi noskatās uz drupatām, tukšajiem šķīvjiem, izlaistītā vīna traipiem, pusizkusušo saldējumu, uz neiztukšotajām glāzītēm ar novadējušos, krāsu zaudējušu liķieri, uz vēžu čaumalām, noskrubinātajiem vistu stilbiņiem un domīgo želeju, kas pamazām pārvēršas remdenā, lipīgā šķidrumā. Pašas laulības ap šo laiku, gandrīz tāpat kā šis brokastu galds, jau zaudējušas savu sākotnējo spožumu un pievilcību. Mistera Dombija kalpotāji tiku tikām moralizē par visu, tik nožēlas pilnām sirdīm sēž mājās pie savas palaunadža tējas, ka vakarā, tā ap astoņiem, tiem visiem ir gaužām garas, nopietnas sejas; un misters Pērčs, kas ierodas ap šo laiku no Sitijas, — svaigs, smaidīgs, baltā vestē, jautri trallinādams, cerībā pavadīt še vakaru un noskaņojies īsti bezbēdīgai uzdzīvei, ir gaužām pārsteigts, redzot vēso uzņemšanu, ieraugot misis Pērču tik bēdīgā stāvoklī un jaužot patīkamo pienākumu pārvest šo lēdiju mājās ar nākamo omnibusu.

Tuvojas nakts. Florense, izklaiņojusies pa skaistā nama daudzajām istabām, uzmeklē pati savu kambarīti, kas ar Edītes gādību ir grezni un mājīgi iekārtots; noģērbusi svētku tērpu un apvilkusi vienkāršo sēru kleitiņu, ko valkā mīļotā Pola piemiņai, viņa nosēstas vēl palasīt grāmatu, un pie kājām viņai, acis mirkšķinādams, tup Diogens. Bet Florensei šovakar nevedas lasīšana. Māja šķiet tik savāda un sveša, un atbalsis tajā tik baisas. Sirdij uzgūlusi kāda ēna, viņa nezina pati, kāpēc un no kā, bet tā smagi spiež sirdi. Florense aizver grāmatu, bet neaptēstais Diogens, sapratis to par signālu, uzliek ķepas viņai uz klēpja un berzē ausis gar viņas glāslgajām rokām. Bet Florense jau pēc brītiņa nespēj savu draugu vairs skaidri saredzēt, jo acu priekšā viņai savilcies miglas mākonis, kurā, līdzīgi eņģeļiem, atviz viņas mirušais brālītis un mirusī māte. Un Volters arī, nabaga pasaulē aizklīdušais, kuģa avārijā cietušais zēns, ak die's, kur ir viņš?

Majors to, protams, nezina, un viņam tas arī nerūp. Majors, notosies un nokrācies visu pēcpusdienu, ir vakarā atnācis uz savu klubu, ieturējis vēlīnas pusdienas un nu sēž pie savas vīna pintes, tīri vai prātu sajaukdams pie blakus galdiņa sēdošam kautram jauneklim ar rožainiem vaigiem (tas būtu noskaitījis glītu summiņu, lai spētu piecelties un aiziet projām, bet to izdarīt nav viņa spēkos) ar stāstiem par Begstoku, ser, Dombija kāzās un par vecā Džo ellīgi aristokrātisko draugu lordu Fīniksu. Tai brīdī brālēns Fīnikss, kam vajadzēja pēc taisnības atrasties Longa viesnīcā un mierīgi gulēt savā gultā, sēž pie kāršu galda, kur viņu aizvedušas untumainās kājas, varbūt pašam negribot.

Nakts kā milzis viena pati piepilda visu baznīcu no akmens klona līdz jumtam un kluso stundu laikā ir tur pilnīga valdniece. Blāvā rītausma atkal klusām piezogas pie logiem un, atdodama vietu dienai, redz nakti pazūdam kapenēs, uz kurieni seko lai, padzen to un pati paslēpjas starp miroņiem. Biklās pelītes atkal saplok cieši kopā, kad ar troksni atveras lielās durvis un ienāk misters Saunds un misis Mifa, sākdami staigāt savu ikdienas dzīves loku, kas ir nesalaužams kā laulības gredzens. Atkal trijstūrene un mūžu nokalpojusī aube nostājas aiz laulībniekiem, un atkal šis līgavainis ņem šo līgavu un šī līgava ņem šo līgavaini, svinīgi solīdamies «būt uzticīgi viens otram, mīlēt un sargāt viens otru laimē un nelaimē, bagātībā un nabadzībā, slimībā un veselībā, līdz nāve viņus šķirs».

Šos pašus vārdus atkārto misters Kārkers, iejādams pilsētā, izvēlīgi meklējot tīrāku ceļu, un mute viņam vaļā līdz ausīm.

XXXII NODAĻA KOKA MIČMANIS SADRŪP DRUMSLĀS

Lāga vīrs kapteinis Katls, aizritot nedēļai pēc nedēļas viņa nocietinātajā patvērumā, nebūt nedomāja atteikties no saviem piesardzības soļiem pret negaidītiem pārsteigumiem tādēļ vien, ka ienaidnieks nerādās. Kapteinis sprieda, ka pašreizējā labklāšanās pārlieku jauka un brīnišķa, lai tā ilgi turpinātos;

viņš zināja, ka labā ceļa vējā vējrādis reti kad noturas uz vietas kā pienaglots; un viņš pārāk labi pazina misis Makstindžeres apņēmīgo, bezbailīgo dabu, lai nešaubītos, ka šī varonīgā sieva ir stingri noņēmusies viņu atrast un sagūstīt. Šādu, apsvērumu nomākts, mūžīgās bailēs trīcēdams, kapteinis Katls dzīvoja ļoti noslēgti un vientuļi; retu reizi izgāja paklaiņot pirms tumsas un tad arī tikai pa klusākām, nomaļākām ielām, bet svētdienās nemaz neizkustējās ārā, un vienalga — sava patvēruma sienās vai ārpus tām — viņš vairīdamies bēga no cepurēm, it kā tās būtu galvā satracinātām lauvenēm.

Kapteinim ir prātā neienāca, ka gadījumā, ja pastaigu laikā misis Makstindžere viņam uzkluptu, viņš varētu arī izrādīt pretestību. Viņš juta, ka to nespētu izdarīt. Viņš jau iztēlē redzēja, kā viņu, lēnu un rāmu, iesēdina važonī un nogādā vecajā dzīvoklī. Viņš paredzēja, ka, ja reiz tiks tur ieslodzīts, viņš ir beigts cilvēks — ardievu, cepure un brīvība! — misis Makstindžere ir nomodā pār

viņu dienu un nakti; pārmetumi birst uz viņa galvas, mazajiem Makstindžerēniem dzirdot; uz viņu skatās ar aizdomām un neuzticību, viņš ir cilvēkēdājs bērnu acīs, bet mātes acīs — atmaskots nodevējs.

Katrreiz, kad viņam šī drūmā aina notēlojās acu priekšā, kapteinis pārplūda sviedriem un galīgi saplaka dūšā. Parasti tas nolika vakaros, kad bija padomājis izzagties ārā paelpot svaigu gaisu un izvingrināt kājas. Apzinādamies, cik bīstamā riskā dodas, kapteinis šādās reizēs jo svinīgi atvadījās no Roba, kā jau tas piederas cilvēkam, kas varbūt vairs neatgriezīsies, un piekodināja tam gadījumā, ja viņš (kapteinis) kādu laiku pazustu no redzesloka, staigāt godīgus ceļus un uzraudzīt, lai misiņa instrumenti būtu spoži nospodrināti.

Bet, neatmezdams vēl pēdējo cerības stariņu uz paglābšanos un tomēr gribēdams nodrošināt iespēju — ļaunākajā gadījumā — sazināties ar ārpasauli, kapteinis Katls nāca uz laimīgām domām apmācīt Robu Slīpētāju, kā ar zināmiem signāliem šis padotais varētu paziņot savam pavēlniekam, ka atrodas tuvumā un kalpo uzticīgi. Pēc ilgas gudrošanas kapteinis šai nolūkā nolēma izmācīt viņu nosvilpoL jūrnieku dziesmu «Lai jautri uzdziedam!», un, kad Robs Slīpētājs bija sasniedzis izpildījumā tādu pilnību, kādu vien sauszemes iedzīvotājs vispār var cerēt sasniegt, kapteinis lika viņam iekalt atmiņā šādus mistiskus norādījumus:

—   Nu tad, draudziņ, saturies! Ja mani kādreiz sagūsta . . .

—    Sagūsta, kapteini! — Robs pārtrauca, ieplezdams savas apaļās acis.

—    Nūjā! — kapteinis drūmi novilka. — Ja es kādreiz izšļūcu no mājas ar nodomu būt atpakaļ uz vakariņām un ja manis vēl nejūt ap to laiku un sasaukt ar nevar, tadiņās, kad aptek divdesmit četras stundas pēc manas pazušanas, kāp uz Brigpleisu un tur ap manu veco pietauvošanās vietu uzsvilpo, lūk, šito pašu meldiņu, — ne tā, saproties, lai manītu, ka tu tur esi ar ziņu un nodomu, bet tā, it kā tev pagadījies tur aizklīst aiz tīras nejaušības. Ja es atbildu ar to pašu meldiņu, tad stūrē atpakaļ, draudziņ, un nāc atkal pēc divdesmit četrām stundām; ja es atbildu ar citu meldiņu, pastūrē sāņš un tad ieturi atkal kursu, kamēr dzirdēsi no manis signālu. Vai saprati pavēli, ko?

—    Kur man jāstūrē un kāds kurss jāietur, kapteini? — Robs, gudrs netikdams, jautāja. — Prom no braucamās ielas?

—    Nu vai zin', gudra gan tev galva, puis, — bargi uzlūkodams viņu, kapteinis izsaucas, — pats savas mātes mēles nesaprot! Paej gabaliņu prom un tad atkan a'pakaļ, tā ik pa brītiņam, — vai nu saprati, ko?

—    Jā, kapteini, — Robs atteica.

—   Ta jau viss kārtībā, draudziņ, — kapteinis teica piemīlīgāk. — Ta tik izpildi to!

Lai Robs to varētu izpildīt pēc iespējas labāk, kapteinis Katls dažreiz vakaros pēc veikala slēgšanas bija ar mieru noturēt mēģinājumus šai scēnai: viņš paslēpās viesistabā, iedomādamies to par Makstindžeres mājokli, un pa caurumiņu sienā, ko tur speciāli bija ieurbis, uzmanīgi vēroja sava sabiedrotā izdarības. Robs Slīpētājs šais pārbaudes mēģinājumos pildīja savu uzdevumu tik precīzi un uzmanīgi, ka kapteinis aiz tīra prieka par tādiem panākumiem uzdāvināja viņam — pa vairakām reizēm — septiņus sešpensus; un ar laiku viņš sāka just, ka sirdī iezogas miers — kā cilvēkam, kas sagatavojies cīņai ar visļaunāko un spēris visus piesardzības soļus pret nepielūdzamo likteni.

Kapteinis tomēr tīšuprāt neizaicināja ļauno likteni, viņš nebūt nekļuva nepiesardzīgāks kā līdz šim. Saprazdams, ka labi audzinārta cilvēka pienākums liek viņam kā ģimenes draugam būt klāt mistera Dombija laulībās (par tām viņš uzzināja no mistera Pērča) un no galerijas parādīt šim džentlmenim laipnu, atzinīgu seju, kapteinis devās uz baznīcu īrētā kabrioletā, kam abi lodziņi bija uzbīdīti augšā; iespējams, ka aiz bailēm no misis Makstindžeres viņam būtu pietrūcis drosmes šo soli spert, ja nezinājis, ka šī lēdija apmeklē viņa svētības Melhisedeka dievkalpojumus, kāpēc gandrīz neiedomājami to sastapt valsts baznīcā.

Kapteinis laimīgi pārradās mājās, un viņa jaunā dzīve ritēja savu ierasto gaitu, nesaduroties ne ar kādiem tiešākiem traucējumiem no ienaidnieka puses kā vien ar dāmu cepuru uzbudinošu parēgošanos diendienā uz

ielas. Bet nāca citas raizes, kas smagi sāka nospiest kapteiņa prātu. Par Voltera kuģi joprojām vēl nekas nebija noskaidrots. Nebija nekādu ziņu arī par veco Solu Džilsu. Florense pat nezināja vēl par vecā vira nozušanu, un kapteinim nebija dūšas viņai to pateikt. Patiesi, kopš kapteiņa lolotās cerības par šo augstsirdīgo, skaisto, drosmīgo jaunekli, kuru viņš savā īpatnēji parupjā veidā bija mīlējis no mazām dienam, sāka bālēt un nobālēja ar katru dienu vairāk, viņš bez sirds drebām nevarēja iedomāties pārmīt tagad vārdu ar Florensi. Ja būtu labas vēstis varējis aiznest, godavīrs kapteinis būtu tomēr saņēmies drosmi aiziet uz šo no jauna apdarināto, lepni iekārtoto namu, — kaut arī tas, ja iedomājās lēdiju, ko bija redzējis baznīcā, viņam iedvesa šausmas, — un raudzījis satikties ar Florensi. Bet tagad, kur ap viņu kopīgām cerībām savilkās mākoņi, ar katru stundu sabiezēdami tumšāki, kapteinim tā bija ap sirdi, it kā viņš sevī glabātu meitenei jaunas bēdas un likstas, un tāpēc no satikšanās ar Florensi viņš baidījās gandrīz tikpat daudz kā no tikšanās ar pašu misis Makstindžeri.

Bija siindzinoši auksts, nomācies rudens vakars; kapteinis Katls lika iekurt kamīnu mazajā dibenistabā, kas pašlaik vairāk nekā jebkad atgādināja kuģa kajīti. Lija vienā līšanā, un pūta negants vējš. Kapteinis no vēju apšalkotās sava vecā drauga guļamistabas izlīda uz jumta pavērot laiku, un sirds viņam pamira, redzot, cik briesmīgi poslīgs un bezcerīgs tas bija. Nevar teikt, ka viņš to butu saistījis ar nabaga Voltera likteni vai nebūtu sapratis, ka Voltera liktenis jau sen izšķīries, ja aizredze bija lēmusi Volteram aiziet bojā kuģa avārijā, bet ārējo apstākļu ietekmē, kam nebija nekā kopīga ar viņa pārdomu objektu, kapteinim garastāvoklis pavisam noplaka un viņa cerības galīgi izplēnēja, kā tas bieži ir noticis ar cilvēkiem, gudrākiem par viņu, un notiks vēl joprojām.

Kapteinis Katls, pagriezis seju pret aso vēju un slīpajām lietus strūklām, raudzījās augšup vēja trauktajos mākoņos, kas joņaini brāzās pāri jumtu blīvai, bet velti meklēja ieraudzīt tur kaut ko iepriecinošāku. Tuvākā apkārtne nerādīja labāku ainu. Turpat pie viņa kājām no tējas un dažnedažādām citu preču kastēm atskanēja Roba Slīpētāja baložu ūbināšana, kas atgādināja jūras brīzes žēlās pūlas. Sašķobītais vējrādis — mičmanis ar teleskopu pie acs, kas kādreiz bija redzams no ielas, bet kam sen jau aizaugušas mūra sienas priekšā, — džirkstēja un žēlojās, kad vēja brāzmas, žēlastības nepazīdamas, to virpināja ap sarūsējušo asi. Lietus lāses kā tērauda krelles lēkādamas ripoja pa kapteiņa rupjo, zilo kamzoli, un viņš pats tik tikko spēja noturēties uz kājām, liekdams krūti pretī niknajam, brāzmainajam ziemeļrietumu vējam, kas likās noņēmies pārgrūst viņu pār aizsargmargām un nosviest lejā uz ietves. Ja šinī vakarā vēl bija aiztvēries dzīvs kāds Cerības stars, — kapteinis domāja, pieturēdams cepuri, — tad tas, bez šaubām, slēpās istabā un nelīda ārā; un tā nu kapteinis, diezgan bezcerīgi purinādams galvu, gāja iekšā uzmeklēt to.

Kapteinis Katls lēnām nošļūca lejā un, iegājis mazajā viesistabā, nosēdās savā parastajā krēslā, un raudzīja atrast to kamīnā. Bet tur tā nebija, kaut ogles kvēloja gaiši. Viņš sameklēja savu tabakdozi un pīpi un, lēna garā sūkdams to, skatījās, vai neieraudzīs pazudušo kvēlojošajā pīpes galviņā vai dūmu vērpetē, kas uzvijās gaisā no viņa lūpām, bet arī tur nemanīja pat sarūsējušas drumslas no Cerību enkura. Viņš izmēģinājās ar groku, bet skumjā patiesība slēpās šī kausa dibenā, un viņš nevarēja to iztukšot. Pāris reižu viņš iegriezās veikalā, cerēdams atrast/Cerību starp instrumentiem, bet tie, lai kā viņš centās pretoties, stūrgalvīgi turējās pie saviem aprēķiniem, norādot pazudušā kuģa ceļu izbeidzamies bezgalīgās jūras dibenā.

Joprojām vēl dzirdēja vēja brāzmas un lietus šļakatas sitamies pret nolaistajiem aizvirtņiem; kapteinis piegāja pie Koka Mičmaņa, kas stāvēja uz letes, un, slaucīdams ar piedurkni šī mazā oficiera uniformu, pārdomāja sevī, cik daudz jau gadu Mičmanis pārlaidis te, kuru laikā viņa kuģa ekipāža nav pieredzējusi gandrīz nekādu — īstenībā nekādu — pārmaiņu, un kā šīs pārmaiņas tepat vai vienā dienā uzbruka visas ar joni, apgriežot visu otrādi. Dibenistabas mazais draugu pulciņš pajucis, izkaisīts pa plašo pasauli. Nebija klausītāju «Daiļajai Pegai», ja pat radies kāds, kas to nodzied, bet nevarēja jau rasties, jo kapteinis bija svēti pārliecināts par to, ka vienīgi viņš spēj šo balādi pienācīgi priekšā celt, kā arī par to, ka pašreizējos apstākļos sirds viņam neatļaus to darīt. Neredzēja vairs Volra gaišā vaiga šai mājā — te kapteinis savu piedurkni uz mirkli pārvietoja no Mičmaņa uniformas pie sava vaiga; Sola Džilsa parūka un pogas bija tikai pagātnes vīzija; Ričards Vitingtons bija notriekts pie zemes, un visi ar Mičmani saistītie plāni un projekti bija padoti viļņu varai, tie peldēja bez mastiem un bez stūres pa plašo okeānu.

Kad kapteinis jau labu laiku bija stāvējis sadudzis un grūtsirdīgs, visas šīs domas šķetinādams un spodrinādams Mičmani pa daļai aiz senas draudzības pret to, pa daļai aiz izklaidības, klauvējiens pie durvīm uzrāva kājās sabijušos Robu Slīpētāju, kas sēdēja uz letes, platām acīm urbdamies kapteinī, un piecsimtreiz sevī bija pārlicis, vai kapteinis varētu būt izdarījis kādu slepkavību, ka viņam tik ļauna sirdsapziņa un ka viņš pastāvīgi laižas lapās.

—    Kas ta nu? — kapteinis klusu ievaicājās.

—    Kiļds klauvē, kapteini, — Robs Slīpētājs atbildēja.

Kapteinis tāds kā nokaunējies, kā vainīgs juzdamies,

tūlīt klusītēm uz pirkstgaliem iemanījās dibenistabā un ieslēdzās tur. Robs, pavēris durvis, būtu parunājies ar apmeklētāju turpat uz sliekšņa, ja apmeklētājs bijis sievieša cilvēks, bet, tā kā tas bija vīriešu dzimuma un tā kā pavēle, kas Robam bija dota, attiecās tikai uz sievietēm, tad Robs palaida durvis vaļā, lai nācējs nāk tik iekšā, ko tas arī nekavējās darīt, laimīgs, ka var paglābties sausumā no trakā lietus.

—    Berdžesam un biedriem vismaz nāksies pastrādāt, — ienācējs teica, līdzcietīgi noraudzīdamies pār plecu uz savām bikšu starām, kas bija gluži slapjas un apšļākušās dubļiem. — O, esiet sveicināti, mister Džils!

Sveicinājums bija domāts kapteinim, kas tagad iznāca no dibenistabas, gaužām nemākulīgi izlikdamies, ka tīrā nejaušība viņu te ievedusi.

—    Pateicos, — svešais džentlmenis, elpu neatvilcis, runāja tālāk, — es pats jūtos ļoti labi, patiešām; esmu jums ļoti pateicīgs. Mans vārds ir Tūtss, misters Tūtss.

Kapteinis atcerējās redzējis šo džentlmeni laulībās un palocījās tam. Misters Tūtss atbildes vietā muļķīgi noirgojās un apmulsis, kāds viņš parasti bija, smagi puta un ilgi kratīja kapteiņa roku, bet pēc tam, tā kā citu resursu nebija, metās pie Roba Slīpētāja un sirsnīgi jo sirsnīgi sarokojās ar to.

—    Ziniet, es vēlētos pāra vārdus ar jums parunāt, mister Džils, ja jūs atļautu, — pēdīgi ar apbrīnojamu aukstasinību Tūtss saņēmās runāt. — Ziniet, mis D.O.M. .. . pazīstat?

Kapteinis, jauzdams sarunas svarīgumu, tūlīt ar savu kāsīti noslēpumaini norādīja uz mazo viesistabu, kur misters Tūtss iegāja viņam līdzi.

—    Vai! Piedodiet, lūdzu, — misters Tūtss sacīja, raudzīdamies kapteinim acīs, nosēžoties uz krēsla, ko kapteinis viņam piestūma pie kamīna, — vai gadījumā jūs nepazīstat Gaili, mister Džils, pazīstat, ko?

—    Gaili? — kapteinis pārjautāja.

—    Kaujas Gaili, — misters Tūtss teica.

Kad kapteinis noraidoši pakratīja galvu, misters Tūtss paskaidroja, ka minētais džentlmenis esot populāra persona, kas, uzvarēdams Lielo Sropšīru Pirmo *, apvijis ar slavu savu un savas tēvijas vārdu, taču nelikās, ka no šī paskaidrojuma kapteinis būtu ticis daudz gudrāks.

—    Jo viņš, redziet, stāv ārā, tas viss, — sacīja misters Tūtss. — Bet tam nav nekādas nozīmes . .. varbūt viņš nemaz tik stipri nesamirks.

—    Es tūliņ pateikšu,^lai par viņu parūpējas, — kapteinis teica.

—    Nu, ja jūs būla tik laipns atļaut viņam pasēdēt veikalā pie tā jūsu jaunekļa, — misters Tūtss sacīja irgodams, — es ļoti priecātos, jo, ziniet, viņš ātri apvainojas un mitrums var mazinat viņa vitālos spēkus. Es iziešu pasaukt viņu, mister Džils.

Misters Tūtss, pavēris veikala ārdurvis, raidīja tumsā īpatnēju svilpienu, pēc tam tūlīt slieksni pārkāpa stoisks džentlmenis pinkainā, baltā mētelī, šaurmalu cepuri galvā, īsi apgrieztiem matiem, ielauztu degunu un plašu, neauglīgu apvidu aiz abām ausīm.

—   Apsēdies, Gaili, — misters Tūtss sacīja.

Piekāpīgais Gailis izspļāva sakošļātus salmiņus, ar ko bija mielojies ārā, un iebāza mutē jaunu šķipsniņu no krājumā, kas viņam bija rokā.

—    Va' nebūtu pie rokas kāds malciņš kaut kā stiprāka, neatšķaidīta, ko? — Gailis ievaicājās, ne pie viena atsevišķi nevērsdamies. — Stāds te vakars, kad debesīs visas slūžas pasprūdušas vaļā, ir smags pārbaudījums cilvēkam, kam jātaupa savi miesas spēki, lai dzīvotu.

Kapteinis Katls piedāvāja glāzi ruma, ko Gailis, uzsaucis: «Priekā!» — ar atmestu galvu ielēja sevī kā mucā. Kad misters Tūtss ar kapteini iegāja atkal atpakaļ viesistabā un nosēdās pie kamīna, misters Tūtss ierunājās:

—    Mister Džils …

—   Stop! — kapteinis apstādināja. — Mans vārds — Katls.

Misters Tūtss rādīja pavisam apmulsušu seju, bet kapteinis turpināja:

—    Kapteinis Katls vārdā saucos, angļu zemē dzimis, šī te ir mana mājvieta, lai slavēta dieva radība … ījaba grāmata, — kapteinis piebilda, norādīdams pirmavotu.

—    O! Bet es vēlētos redzēt misteru Džilsu, vai varētu, lūdzu? — sacīja misters Tutss. — Jo, redziet. ..

—    Ja*jūs varētu redzēt Solu Džilsu, jauno džentlmeni, — kapteinis runāja ietekmīgā tonī, nolikdams smago plaukstu misteram Tūlsam uz ceļgala, — veco Solu, jus domājat… pats savām acīm … tik tiešam kā jus še sēžat — jūs man sagādātu lielāku prieku nekā labs ceļa vējš bezvēja nokļuvušam buriniekam. Tomēr Solu Džilsu jūs nevarat redzēt. Bet kāpēc jūs nevarat redzēt Solu Džilsu? — kapteinis turpina ja, nomanīdams pēc mistera Tūtsa sejas, ka ar saviem vārdiem šo džentlmeni ir gluži apstulbinājis. — Tāpēc, ka viņš ir neredzams.

Misters Tūtss uzbudinājumā jau dzīrās teikt, ka tam nav nekādās nozīmes. Apķērās tomēr laikā un noteica:

—    Pasarg’ die's!

—    Un šis pats cilvēks ar rakstu rindām ir lūdzis mani pieskatīt te to būšanu, bet, kauču viņš man ir tikpat kā brālis, es nezinu vairāk kā jūs, ne es zinu, kur viņš aizgājis, ne — kāpēc aizgājis; varbūt viņš devies meklēt savu krustdēlu, varbūt viņam galvā kas samežģījies.

Kādu rītu ausmiņā pārvēlās pār bortu, — kapteinis turpināja, — ne plunkšķienu kāds dzirdēja, ne burzguļus redzēja. Esmu viņu izmeklējies tuvu un tālu, bet ne acs ko redzējusi, ne auss ko dzirdējusi, ne ziņas, ne miņas kopš tās dienas.

—    Žēlīgais die's! Bet mis Dombija tak nemaz nezina … — misters Tūtss iesāka.

—    Bet kamdēļ, — es prasu jums kā cilvēkam, kam sirds krūtīs, — kapteinis teica, pazeminādams balsi,

—   kamdēļ viņai to zināt? Kāpēc lai viņai to stāsta, ja ar to nav nekas līdzams? Viņa bija tā pieķērusies vecajam Solam, šī maigā radībiņa, ar tādu laipnību, ar tādu sirsnību, ar tādu … e, ko tur nu runāt! Jūs tak pazīstat viņu.

—    Es domāju gan, — nostostījās misters Tūtss, juzdams, ka uguns pārlīst pār visu seju.

—    Un jūs nācāt šurp viņas uzdevumā? — kapteinis vaicāja.

—    Es tā domāju, — misters Tūtss noklukstēja.

—    Tad es varu tikai vienu teikt, — kapteinis sacīja, — ka jūs esat pazīstams ar eņģeli un nofraktējis jūs ir eņģelis.

Misters Tūtss steidzās paspiest kapteinim roku un lūdza, lai tas pagodina viņu ar savu draudzību.

—    Svēts goda vārds, — misters Tūtss runāja svinīgā nopietnībā, — es būšu jums ļoti pateicīgs, ja neliegsities ar mani tuvāk iepazīties. Man ārkārtīgi gribētos ar jums sadraudzēties, kapteini^ Es alkstu pēc īsta drauga, patiešām. Pie vecā Blimbera, tur man bija draugs — mazais Dombijs — un būtu šodien, ja nenomiris. Gailis, — misters Tūtss čukstēja piesardzīgi, — ari jau nekas . .. savā ziņā gluži apbrīnojams. . . varbūt pats izmanīgākais cilvēks pasaulē … lai nāk vai kas — viņš tev uz galvas nekritīs, — to visi saka … bet es nezinu … trūkst tomēr kaut kā… Jā, kapteini, viņa ir eņģelis. Ja vispār kāds eņģelis ir kur pasaulē, tad šis eņģelis ir mis Dombija. To es vienmēr esmu teicis. Patiesi, ziniet, — misters Tūlss vēl piebilda, — es būšu bezgala pateicīgs, ja jūs uzturēsit ar mani pazīšanos.

Kapteinis uzņēma draudzības piedāvājumu laipni, taču nesteidzās to tūdaļ akceptēt, tikai piebilda: «Jā, jā, draudziņ. Redzēsim, redzēsim,» — un atgādināja misteram Tūtsam viņa tiešo misiju, apvaicādamies, kam šis esot pateicību parādā par šo apmeklējumu.

—   Faktiski es nāku tās jaunās meičas uzdevumā; Ne mis Dombijas, — Sjūzenas, ziniet.

Kapteinis palocīja galvu, un viņa svinīgi nopietnā sejas izteiksme liecināja, ka viņš pret šo jauno sievieti sajūt dziļu cienību.

—    Un es jums pastāstīšu, kā tas atgadījās, — misters Tūtss teica. — Ziniet, es dažreiz ierodos vizītē pie mis Dombijas. Neeju jau tieši ar nolūku, ziniet, bet man ļoti bieži gadās būt tai apkaimē, un, kad es tur tuvumā esmu, nu tad es arī tur iegriežos.

—    Pats par sevi saprotams, — kapteinis piebilda.

—    Nūjā, — sacīja misters Tūtss, — šo pēcpusdienu es ari tur biju. Nudien, vai zvērēt varu, ka nav nemaz iespējams ne priekšā stādīties, ne iedomāties tādu eņģeli, kāda šodien bija mis Dombija.

Kapteinis atbildēja ar strauju galvas pametienu, kam bija nozīmēt, sak, var jau būt, ka dažam labam Lo grūti iedomāties, bet viņam nu gan ne.

—    Kad gāju jau projām, — misters Tūtss stāstīja,

—    jaunā sieviete gluži negaidītā kārtā ieaicināja mani bufetes istabā.

Kapteinim, likās, bija nepatīkami to dzirdēt, un, atgāzies atzveltnī, viņš uzlūkoja misteru Tutsu neticīgām, tepat vai draudīgām acīm.

—    Tur viņa uzmeklēja, — misters Tūtss turpināja,

—    šo te avīzi. Viņa teica, ka visu dienu lo slēpusi no mis Dombijas, tāpēc ka tur kaut kas esot rakstīts par kādu, ko viņa un Dombiji labi pazinuši; pēc tam viņa man nolasīja to rakstu. Nūjā. Tad viņa teica … pagaidiet mazliet… ko tad galu galā viņa man teica?

Misters Tūtss, nopūlēdamies koncentrēt savus garīgos spēkus pie šī jautājuma, nejauši sadūrās ar kapteiņa skatienu, un tā bargā izteiksme tik ļoti samulsināja viņu, ka grūtības sasiet pārtrūkušo domu pavedienu kļuva vēl mokošākas.

—    Ol — misters Tūtss atsāka pēc ilgas domāšanas.

—   O! O, jā! Viņa teica, varot gadīties, šī cerot, ka tas nemaz neesot taisnība, un, tā kā šij pašai nāktos grūti izkļūt ārā no mājas, nepamodinot mis Dombijas aizdomas, vai tad es nevarot aiziet pie šīs personas tēvoča — mistera Solomona Džilsa, instrumentu meistara šai ielā, un pavaicāt, vai viņš tic tam, kas tur rakstīts, vai varbūt viņš ir dzirdējis Siti jā citādas ziņas. Vēl mis Sjūzena sacīja, ka gadījumā, ja viņš nespēšot man neka pateikt, tad katrā ziņā parunāšot ar mani kapteinis Katls. Nu tu die's! — misters Tūtss izsaucās, pēkšņas atklāsmes pārsteigts. — Tas taču jūs, kā redzat!

Kapteinis pameta acis uz avīzi, ko misters Tūtss turēja rokā, un sāka nevienmērīgi, ātri elpot.

—    Nu, un, ka es samērā vēlā stundā pie jums esmu ieradies, — misters Tūtss trieca tālāk, — tas tāpēc, ka papriekšu es devos uz Finčliju saplūkt mis Dombijas putniņam mīkstu virzu, kas tur sevišķi trekna aug. Bet pēc tam es tūliņ nācu šurp. Jūs, domājams, būsit šo avīzi jau redzējis?

Kapteinis, kas avīžu vairs nelasīja, baidīdamies tajās ieraudzīt sludinājumu ar sīku savas personas aprakstu, ko būtu ielikusi misis Makstindžere, pakratīja galvu.

—   Vai man nolasīt jums priekšā to gabaliņu? — misters Tūtss pavaicāja.

Kapteinis bija ar mieru noklausīties, un misters Tūtss nolasīja šādu Jūrniecības departamenta ziņojumu:

—    «Sauthemptona. Barkas «Izaicinājums» «kapteiņa palīgs Henrijs Džeimss, kas šodien iebrauca mūsu ostā ar cukura, kafijas un ruma kravu, stāsta, ka sestajā dienā pēc izbraukšanas no Jamaikas, kad barka nokļuvusi bezvējā uz.. .» ziniet, uz tāda un tāda platuma grāda, — misters Tūtss noteica, aizķerdamies pie cipariem, kurus nolasīt izrādījās par grūtu.

—    Jā, jā, jā! — kapteinis izsaucās, uzsizdams ar dūri pa galdu. — Uz priekšu, uz priekšu pilnā gaitā, draugs!

—    … platuma grāda, — misters Tūtss atkārtoja, uzmezdams kapteinim iztrūkušos skatienu, — tāda un tāda platuma grāda . .. «pusstundu pirms saulrieta sardzes matrozis ievēroja, ka apmēram jūdzes attālumā peld kāda avarējuša kuģa vraka gabali. Tā kā laiks pieturējās skaidrs un barkai bija lemts stāvēt uz vietas, tika nolaista laiva un dota pavēle aizbraukt izpētīt, kas tur rēgojas, un atklājās, ka virs ūdens vēl bija palikušas dažnedažādas brusas un dala takelāžas no kādas angļu brigas, kuras kravas tilpums varējis būt ap 500 tonnu, un da]a no kuģa pakajgala, uz kura vēl skaidri varēja salasīt vārdus un burtus «Dēls un m …». Līķi uz peldošajām kuģa drupām nav atrasti. «Izaicinājuma» dienasgrāmatā atzīmēts, ka naktī, saceļoties brīzei, vraks nav vairs bijis saredzams. Nevar būt vairs ne mazāko šaubu, ka visi minējumi par pazudušā kuģa «Dēls un mantinieks» (maršruts: Londona — Barbadosa) likteni tagad ir galīgi atmetami; ka tas ir avarējis pēdējā niknajā viesuļvētrā un katra dzīva dvaša, kas bijusi uz kuģa, ir gājusi bojā.»

Kapteinis, tāpat kā visi cilvēki, nemaz nenojauda, cik daudz vēl cerību glabājis krūtīs zem nospiestības apsega, līdz nebija saņēmis nāvējošo triecienu. Kamēr lasīja šo ziņojumu un vēl pāris minūtes pēc tam viņš, kā transā nonācis, sēdēja un stingām acīm blenza uz kautro misteru Tūtsu; tad, spēji pietrūcies kājās un uzlicis galvā spīdīgo cepuri, ko par godu viesim bija novietojis uz galda, kapteinis uzgrieza tam muguru un atspieda galvu uz mazā kamīna dzegas.

—    O, goda vārds, — izsaucās misters Tūtss, kura maigo sirdi bija aizkustinājušas kapteinim uzbrukušās bēdas, — šai pasaulē notiek visbriesmīgākās lietas, nudien! Vienmēr ir kāds, kas mirst vai iet un izdara kaut ko aplam nejēdzīgu. Paredzējis es to, nudien, neparko nebūtu tā centies tikt pie sava īpašuma pārvaldīšanas. Nebiju vēl redzējis tādas pasaules. Tā ir vēl trakāka, nekā bija pie Blimbera.

Kapteinis, nemainīdams savu pozu, deva zīmi misteram Tūtsam, lai tas nepievērš viņam uzmanību; drīz tomēr pagriezās apkārt, spīdīgo cepuri atgrūdis pakausī, un, žēlodams sevi, glaudīja ar roku melnīgsnējo seju.

—           Volr, manu mījo zēn! — kapteinis ierunājās.

—    Ardievu, Volr, manu bērniņ, manu puisīt, manu jaunekli! Es tevi mīlēju! Viņš nebija mana miesa un asinis, — kapteinis sacīja, raudzīdamies ugunī, — neesmu dzīvē pie sava bērna ticis, — bet, zaudējot Volru, man, domāt, sirds sāp tāpat kā tēvam, kad tas zaudē dēlu. Kāpēc tas tā? — kapteinis pats sev jautāja. — Tāpēc, ka zaudējumu nav viens pats, bet desmit. Kur ir tas mazais skolas puika rožainiem vaigiem un cirtainiem matiem, kurš katru mīļu nedēļu šeit ieradās un kura balss skanēja jautri kā zvārgulītis? Noslīcis kopā ar Volru. Kur ir tas spirgtais zēns, kuram nekas nebija par grūtu, kuram nekad kāja neslīdēja un kurš aizdzirkstījās un sarka, kad mēs jokodami ieminējāmies viņam par Sirds Gaišumiņu, tā ka prieks bija uz viņu noskatīties? Noslīcis kopā ar Volru. Kur ir tas jauneklis ar vīra sparu, kurš nevarēja paciest, ja vecais tēvocis kauču uz mirkli nokāra galvu, bet par sevi nebēdāja nemaz? Noslīcis kopā ar Volru. Ne jau tikai viens Volrs bija. Desmit Volru bija, kurus es pazinu un mīlēju, visi tie skāvās viņam ap kaklu, kad viņš grima dibenā, un tagad tie skaujas man ap kaklu.

Misters Tūtss sēdēja un klusēja, un kārtkārtām locīja uz ceļgala avīzi, cik vien mazu varēdams salocīt.

—    Un tu, Sol Džils, — kapteinis runāja, arvien vēl stingām acīm vērdamies ugunī, — nabaga veco Sol, kas nu esi palicis bez krustdēla, kur tu esi nobēdzies? Tu biji uzticēts manai gādībai; viņa pēdējie vārdi bija: «Parūpējieties par manu tēvoci!» Kas tev bij uznācis, Sol, ka varēji aiziet, nelikdamies ne zinis gar Nedu Katlu? Un ko lai es saku par tevi savā atskaitē, kuru viņš no augšienes pārbaudīs? Sol Džils, Sol Džils! — sacīja kapteinis, lēni šūpodams g^lvu. — Gadīsies tev ieraudzīt šo avīzi tālu prom no savām mājām, tur, kur nav neviena, kas Volru pazinis, neviena, ar ko vārdu pārmīt, — un bortam pāri tu būsi, un uz galvas dibenā tu noiesi!

Izdvesis smagu nopūtu, kapteinis pagriezās pret misteru Tūtsu, nu tikai atgūdamies, ka šis džentlmenis te sēž.

—    Draugs, — kapteinis teica, — jums jāpasaka vien godīgi un atklāti jaunajai meičai, ka šī te liktenīgā ziņa ir pārāk ticama. Tādas lielas, ziniet, no pirksta neizzīž. Tas ir ierakstīts kuģa dienasgrāmatā, un tā ir paliesākā grāmata, kādu cilvēks var sarakstīt. Rīt no rīta es aizkāpšu uz kantori un lūkošu ievākt ziņas, bet neko labu tās nevēstīs. Tas nevar notikt. Ja jūs tā priekšpusdienā pienāktu, tad dabūtu zināt, ko esmu dzirdējis; bet jaunajai meičai pasakiet no kapteiņa Katla, ka visam beigas. Beigas!

Kapteinis, ar kāsīti nocēlis spīdīgo cepuri, izņēma no tās kabatas drāniņu, izmisā noslaucīja savu sirmo galvu un, dziļu bēdu nomākts, iemeta mutautu atkal atpakaļ cepurē.

—    O, ticiet man, — misters Tūtss sacīja, — man ārkārtīgi žēl! Goda vārds, žēl, kaut arī es nebiju pazīstams ar to personu. Kā jums šķiet, vai mis Dombiju tas ļoti satrieks, kapteini Džils … ak nē — mister Kati?

—    Nu, die's ar jums, — kapteinis atteica ar tādu kā nožēlu par mistera Tūtsa naivitāti. — Kad viņa bija, pavei, šitik vien lieliņa, tie mīlēja viens otru kā divi balodēni.

—   Tiešām? — misters Tūtss pabrīnījās, pie kam seja tam izstiepās diezgan gara.

—    Viņi bija radīti viens otram, — kapteinis skumji piebilda, — bet kāda tam tagad vairs nozīme!

—    Zvēru pie sava goda, — misters Tūtss izsaucās un sāka bērt vārdus pārmijus ar muļķīgu irgošanu un sāpīgām nopūtām. — Tagad man vēl vairāk sāp sirds nekā pirmak. Ziniet, kapteini Džils, es … es taisni dievinu mis Dombiju, es … neprātīgi mīlu viņu! — Brāzmainība, ar kādu nelaimīgais Tūtss izverda šos mīlas apliecinājumus, pierādīja, cik spēcīgas ir viņa jūtas.

—   Bet kāda gan jēga butu šādai manai attieksmei pret viņu, ja es no sirds nejustu viņai līdzi viņas bēdās, vienalga lai kāds to cēlonis? Mana mīla, ziniet, nav egoistiska, — misters Tūtss sacīja, uzticības pilns pret kapteini, kopš bija redzējis, cik tas sirsnīgs un jūtīgs. — Es pašlaik esmu nonācis līdz šādam stāvoklim, kapteini Džils: ja mani sabrauktu vai… vai samīdītu kājām, vai… nogrūstu no kādas augstas vietas, vai nu kaut ko citu tādu izdarītu ar mani mis Dombijas dēļ, tā būtu lielākā laime, kāda man varētu uzsmaidīt!

To visu misters Tūtss norunāja apslāpētā balsī, lai neaizskanētu līdz Gaiļa nenoliecīgajām ausīm, kurš nevarēja ciest tādas maigas emocijas; no šīs piepūles apvaldīt balsi un no karsto jūtu versmes viņš nosarka līdz ausu galiem, bet kapteiņa Katla acīm pavērās tik aizkustinoša pašaizliedzīgas mīlas aina, ka šis lāga vīis līdzcietībā uzsita viņam uz pleca un ieteica turēt galvu augšā.

—    Pateicos, kapteini Džils, — misters Tūtss sacīja,

—   jūs esat bezgala laipns, to sacīdams, kur pašam jums tik lielas raizes. Esmu jums ļoti pateicīgs. Ka jau pirmīt teicu, man patiešām nav drauga, un es būtu priecīgs uzturēt ar jums pazīšanos. Es dzīvoju bagāti, — enerģiski turpināja misters Tūtss, — bet jūs nevarat iedomāties, kāds nožēlojams kukainis es esmu. Vientiesīgie ļautiņi, redzēdami mani kopa ar Gaili vai citiem, kas tikpat ievērojamas personas, uzskata mani par laimīgu, bet es esmu pagalam nelaimīgs. Es skumstu pēc mis Dombijas, kapteini Džils. Man nav vairs apetītes; mans drēbnieks nesagādā man vairs nekāda prieka; es bieži raudu, kad esmu viens. Ticiet, ar lielu prieku es rīt atkal pienākšu pie jums un iegriezīšos vēl piecdesmit reižu pēc tam.

To teikdams, misters Tūtss paspieda kapteinim roku un apvaldījies, cik nu spēdams tik īsā laika, lai satraukuma pēdas tūdaļ nedurtos Gaiļa redzīgajās acīs, izgāja veikalā un piebiedrojās šim ievērojamam džentlmenim. Gailis, kam bija tieksme par vari pakļaut draugu savai ietekmei, raidīja kapteinim Katlam drīzāk gan īgnus nekā laipnus skatienus, Jcad tas atvadījās no mistera Tūtsa, taču aizgaja kopā ār patronu, citādā veida savu neapmierinātību neizrādīdams, pametot kapteini bēdu nomāktu, bet Robu Slīpētāju priecīgi pacilātu, kam par iemeslu bija tas, ka baudījis laimi gandrīz vai pusstundu skatīt un vērot vaigu vaigā pašu Lielā Šropšīra Pirmā uzvarētāju.

Robs jau sen bija cieši aizmidzis savā guļvietā zem letes, kad kapteinis vēl sēdēja un raudzījās ugunī; un uguns sen jau bija izdzisusi, kad kapteinis arvien vēl sēdēja, sastingušu skatienu pievērsis sarūsējušām kamīna restēm un domu domas izdomādamies par Volteru un veco Solu. Atpūtas stundas vēju apšalkotajā jumta kambarī arī neatnesa mierīgu miegu, un kapteinis piecēlās rītā sagrauzts un neatspirdzis.

Tiklīdz Sitijā kantori bija atvērti, kapteinis Katls devās uz Dombija un Dēla tirdzniecības namu. Bet Mičmaņa veikala logi torīt palika neatvērti. Robs Slīpētājs pēc kapteiņa rīkojuma slēģus netaisīja vaļā, un namiņš atgādināja nāves piemeklētu mītni.

Tā sagadījās, ka misters Kārkers un kapteinis Katls pie kantora durvīm nonāca reizē. Klusi un pieklājīgi atņēmis rīkotājdirektora visžēlīgu sveicienu, kapteinis Katls saņēmās drosmi sekot direktoram viņa kabinetā.

—    Nu, kapteini Kati, — misters Kārkers teica, nostādamies savā ierastajā pozā pie kamīna un paturēdams cepuri galvā, — bēdīgas lietas.

—    Jūs saņēmāt tādas pašas ziņas, kādas bija vakardienas avīzē? — kapteinis jautāja.

—    Jā, — misters Kārkers teica, — saņēmām. Tās ir rūpīgi pārbaudītas ziņas. Apdrošinātājiem nāksies ciest krietnus zaudējumus. Mēs ļoti nožēlojam. Neko darīt. Tāda ir dzīve!

Misters Kārkers nolīdzināja nagus ar kabatas nazīti un uzsmaidīja kapteinim, kas stāvēja pie durvīm, noraudzīdamies viņā.

—    Man neizsakāmi žēl nabaga Geja, — Kārkers sacīja, — un visas ekipāžas. Cik man zināms, komandā bijuši daži mūsu labākie vīri. Tā vienmēr notiek. Arī daudz ģimenes cilvēku. Vismaz viens mierinājums, kapteini Kati, ka nabaga Gejam nebija ģimenes.

Kapteinis stāvēja, berzēdams zodu un nolūkodamies uz direktoru. Direktors pārlaida acis neatvērtajām vēstulēm uz galda un paņēma avīzi.

—    Vai es varu jums ar ko pakalpot, kapteini Kati? — viņš ievaicājās, atrāvis acis no avīzes un pamezdams smaidīgu, izteiksmīgu skatienu uz durvīm.

—    Es vēlos, lai jūs noskaidrotu man kaut ko, ser, kas manu prātu dara nemierīgu, — kapteinis atteica.

—    Jā? — brīnījās direktors. — Un kas tas būtu? Tikai esmu spiests jūs brīdināt, kapteini Kati, — īsāk un ātrāk, lūdzu! Man gaužām maz laika.

—    Ta paklausieties, ser, — kapteinis teica, pievirzīdamies soli tuvāk direktoram. — Pirms mans draugs Volrs devās šai nelaimīgajā braucienā …

-— Rāmāk, rāmāk, kapteini Kati, — direktors smīnēdams pārtrauca, — tādā garā lūdzu nerunāt par nelaimīgiem braucieniem! Kāda mums šeit daļa gar nelaimīgiem braucieniem, draugs mīļais! Jūs, jādomā, jau no paša rīta esat iekampis savu dienas mēriņu, ja neatskārstat, ka ikviens ceļojums, sauszemes vai jūras, ir saistīts ar briesmām. Jums taču to nemierīgo prātu nebūs uzdzinušas aizdomas, ka šo jauno… kā viņu tur sauc … būs pazudinājusi vētra, kas sacelta pret viņu šeit kantorī, jeb vai tomēr? Kaunieties, kapteini! Izgulēšanās un zelteris ir labākā zāle tādai kaitei kā jūsu nemierīgais prāts.

—    Puikiņ, — kapteinis mierīgi atteica, — priekš manis jūs esat tikai puikiņš, un tāpēc es nedomāju atvainoties par nejauši pasprukušu vārdu, — ja jūs varat uzjautrināties ar šitādiem te jokiem, jūs neesat tas džentlmenis, par kādu jūs turēju, un, ja jūs neesat tas džentlmenis, par kādu jūs turēju, tad man ir gana iemesla būt nemierīgam. Ta nu paklausieties, kā tas bija, mister Kārker. Pirms tas nabaga puisītis devās projām saskaņā ar saņemto pavēli, viņš man teicās zinot, ka šī aizceļošana nesolot viņam nekā laba, nedz esot kāds paaugstinājums darbā. Mana pārliecība bija, ka viņš alojas, un tā es viņam ar pateicu, un pēc tam es atnācu šur un, tā kā jūsu galvenā priekšnieka nebija mājās, griezos pie jums ar dažiem jautājumiem, tāpat vien draudzīgā kārtā, pats sev par apmierinājumu. Uz šiem jautājumiem jūs man atbildējāt vaļsirdīgi. Tagad, kad viss ir ņēmis tādu galu, kādu nu mēs redzam, tad vajag tikai panest un paciest to, ko nevar vairs atgriezt, — jūs kā mācīts cilvēks pameklējiet grāmatā, kur tas slāv rakstīts, un atzīmējiet to vietu, — tagad mans prāts nomierinātos, ja es vēlreiz dzirdētu, ka neesmu kļūdījies, ka neesmu aplam savu pienākumu sapratis, neatklādams vecajam vīram to, ko Volrs man teica, un ka patiešām labs ceļa vējš pūta viņa burās, kad viņš tās uzvilka, lai dotos uz Barbadosas ostu. Mister Kārker, — kapteinis teica laipnīgi kā jau labas dabas cilvēks, — kad es te biju beidzamo reizi, mēs bijām, kā viens, tā otrs, līksmi un priecīgi. Ja nu es šoreiz neesmu tik priecīgs, skumdams par savu nabaga zēnu, un ja es sabudinājies izpelnījos no jums kādu piezīmi, no kā būtu varējis izsargāties, tad mans vārds ir Ed’ards Katls, un es izlūdzos piedošanu.

—    Kapteini Kati, — direktors sacīja augstākā mērā pieklājīgi, — man jālūdz no jums laipns pakalpojums.

—    Un kāds tas būtu, ser? — kapteinis vaicāja.

—    Parādīt laipnību un pazust, lūdzu, — direktors teica, izstiepdams roku pret durvīm, — un penterēt savas nejēdzības kaut kur citur.

Visas pumpas kapteiņa sejā nobālēja aiz pārsteiguma un sašutuma, pat sarkanā stīpa ap pieri izdzisa, kā izdziest varavīksne, mākoņiem savelkoties.

—    Es jums, lūk, ko teikšu, kapteini Kati, — direktors sacīja, kratīdams rādāmo pirkstu un pavērdams viņam visus savus zobus, tomēr vēl arvien laipni smaidīdams,

—   es biju pārāk iecietīgs ar jums, kad bijāt te iepriekšējo reizi. Jūs piederat pie slīpētu un nekaunīgu ļaužu sugas. Gribēdams paglābt jauno… kā viņu sauc … ko dzīrās pa kaklu pa galvu izsviest no šejienes, mīļo kapteini manu, es parādīju jums laipnību — vienu reizi un tikai vienu reizi. Bet tagad, draugs, ejiet!

Kapteinis stāvēja kā zemē ieaudzis un bez valodas.

—    Ejiet, — labsirdīgi noskaņotais direktors sacīja, pavilkdams ketoveja stērbeles uz augšu un izplestām kājām stingri nostādamies uz paklājiņa kamīna priekšā,

—   esiet taču cilvēks ar saprātu un negaidiet, kamēr jūs pie rokas izvada ārā vai ķeras pie rupjākiem līdzekļiem. Būtu misters Dombijs te, kapteini, jums varbūt nāktos pazust ar lielāku negodu. Es saku tikai: ejiet!

Kapteinis, piespiedis savu smago roku pie krūtīm, lai apspiestu dziļo nopūtu, noskatīja misteru Kārkeru no galvas līdz kājām un pārlaida acis visapkārt mazajam kabinetam, it ka nesapratā, kur īsti atrodas un ar ko sarunājas.

—    Jūs esat viltīgs, kapteini Kati, — Kārkers turpināja ar vieglu, bezbēdīgu vaļsirdību, kā mēdz runāt augstākās sabiedrības vīri, kas pārāk labi pazīst pasauli, lai uztrauktos par nebūšanām, kad tās tieši neskar viņus pašus, — taču arī jus neesat gluži neizdibināms bezdibenis, kapteini, — ne jūs, ne jūsu promesošais draugs. Bet ko jus esat izdarījuši ar savu promesošo draugu, ko?

Atkal kapteinis spieda roku pie krūtīm. Izdvesis atkal smagu nopūtu, viņš pievārdoja sevi «turēties braši». Tikai klusītiņām.

—     Jūs perināt patīkamus plāniņus, noturat patīkamas apspriedītes, noliekat patīkamas satikšanās un pieņemat arī patīkamus ciemiņus, vai ne, kapteini? — Kārkers sacīja, sarauktām uzacīm viņu uzlūkodams, taču zobus tāpēc ne mazāk spīdinādams. — Un pēc tam vēl nākt šurp — nu, ziniet., tā jau ir nekaunība. Tas jau nemaz nesaskan ar jums nepieciešamo piesardzību! Jums, sazvērniekiem, slēpu staiguļiem un bēgļiem, gan vajadzētu prast gudrāk rīkoties. Vai jūs neparādītu man to laipnību — aiziet?

—     Puikiņ, — kapteinis izdvesa drebošā, aizžņaugtā balsī, un smagā dūre viņam ta savādi raustījās. — Daudz ir vārdu, ko man būtu gribējies jums teikt, tikai pašlaik nevaru attapties, kur tos esmu nobāzis. Mans jaunais draugs Volrs man ir noslīcis tikai vakarvakarā, kad es 1o uzzināju, un tas, kā redzat, ir izsitis mani no uzņemtā kursa. Bet mēs vēl sastapsimies viens ar otru, puikiņ, aci pret aci, — kapteinis teica, paceldams gaisā savu kāsīti, — ja būsim dzīvi.

—     Lai nu kā, bet ar gudru prātu nebūsit rīkojies, draudziņ, ja tas notiks, — direktors atteica ar to pašu atklātību, — jo varat būt drošs, es jūs godīgi brīdinu, ka pratīšu jūs pieķert 6n atklāt jūsu nelietības. Es nemaz necenšos stāvēt morāli augstāk par citiem cilvēkiem, mīļo kapteini manu, bet šīs firmas, kā arī viena vai otra šīs firmas locekļa uzticību nedrīkst ļaunprātīgi izmantot, ne graut, kamēr man vēl ir acis un ausis. Sveiki! — misters Kārkers noteica, pamezdams ar galvu.

Kapteinis Katls, cieši noskatījies uz viņu (misters Kārkers tikpat cieši noraudzījās uz kapteini), aizgaja, bet misters Kārkers palika stāvot izplestām kājām kamīna priekšā, tik mierīgs un bezrūpīgs, it kā viņa dvēsele būtu bijusi bez mazākā traipiņa, tāda pati kā viņa tīrā, baltā veļa un maigā, labi koptā āda.

Kapteinis, iedams caur kantora telpām, pameta acis uz pulti, pie kuras, kā viņš zināja, bija sēdējis nabaga

Volters, bet kuru tagad aizņēma cits jauns zēns, tikpat spirgtu, možu seju, kāda bija Volteram todien, kad viņi atkorķēja priekšpēdējo slavenās vecās madeiras pudeli mazajā viesistabā. Uz asociācijas pamata uzpeldējušās atmiņas nāca kapteinim par labu; tās aizkustināja viņu visniknāko dusmu uzplūdu brīdī un sariesa viņam asaras acīs.

Kad kapteinis bija atkal atgriezies pie Koka Mičmaņa un sēdēja krēslainā veikaliņa kaktā, sašutums, lai cik arī dziļš tas bija, nespēja uzveikt sāpes. Dusmas acīmredzot ne vien apganīja mirušā piemiņu, bet, nāves dvesmas skartas, tās pavisam aprima. Visi nelieši un meļi kopā, kas pasaulē vēl dzīvoja, nebija nekas salīdzinājuma ar viena paša no dzīves izrautā drauga godīgumu un taisnīgumu.

Vienīgais, ko godavīrs kapteinis šādā noskaņojumā sev noskaidroja, bija tas, ka ne vien Volteru viņš zaudējis, bet ka līdz ar Volteru noslīkusi visa kapteiņa Katla pasaule. Ja dažreiz viņš sev pārmeta — un bargi pie tam —, ka pieļāvis Voltera nevainīgos melus, vismaz tikpat bieži viņš domāja arī par misteru Kārkeru, kuru nekāda jūra vairs nespēja tīru nomazgāt, arī par misteru Dombiju, kuru, kā viņš nule saka noprast, nekāda cilvēka balss nespeja sasaukt; arī par Sirds Gaišumiņu, ar kuru mūžam vairs nedrīkstēs satikties; un Daiļo Pegu, šo no tīkkoka būvēto un kārtīgi aptakelēto balādi, kura uzskrējusi uz klints un no kuras pari palikušas tikai vārsmu plankas un sijas. Kapteinis sēdēja krēslainajā veikalā, aizdomājies par visām šīm lietām, aizmirsis pārciestās pārestības, un skumji raudzījās grīdā, it kā īstenībā gar viņa acīm peldētu šīs iedomu radītās šķembas.

Taču vienu, ko kapteinis tomēr neaizmirsa, proti, godināt nabaga Voltera piemiņu, cik tas viņa spēkos. Pamodies pats un pamodinajis Robu Slīpētāju (tas dienas laika neparastajā krēslība bija cieši aizmidzis), kapteinis, noslēdzis veikalu un atslēgu noglabājis kabatā, devās kopā ar savu kalpotāju uz Londonas austrumu priekšpilsētu, kas bija ievērojama ar saviem neskaitāmajiem gatavu apģērbu veikaliem, un vienā no tiem, daudz neprātojot, nopirka divējus sēru uzvalkus: vienu

Robam Slīpētājam — pārmērīgi mazu, otru pats sev — pārmērīgi lielu. Robam viņš vēl iegādājās pavisam īpatnēja veida cepuri, kas ar savu samērību un lietderību tiešām bija apbrīna vērta; tā — parasti saukta «zīdvesters» [1] — piedienēja tiklab jūrniekam, kā ogļu dzinējam, bet instrumentu veikala darbiniekam tā bija kaut kas jauns un neredzēts.

Sais tērpos, kas, kā pārdevējs izteicās, tiem bijis īsti laimīgs ķēriens, jo stāvot kā uzlieti un tādu fasonu pat visvecākie iedzīvotāji neatceroties redzējuši, tad nu kapteinis un Slīpētājs tūdaļ ari ietērpās un lika izbrīnā acis ieplest visiem, kas tos redzēja.

Šādi pārvērtis sevi, kapteinis sagaidīja misteru Tūtsu.

—    Esmu kā bez galvas pašlaik, — kapteinis teica,

—   varu tikai apstiprināt ļauno vēsti. Pasakiet jaunajai meičai, lai viņa saudzīgi atklāj patiesību savai kundzenei un lai viņas ne viena, ne otra savās domās vairs nekad nepiemin mani — to katrā ziņā pasakiet, — kaut gan es par viņām domāšu ik mīļu nakti, kad jūra bangojas vētrā, viļņus kā kalnus veldama, bet jūs, brālit, pašķirstiet savu doktoru Vatsu * un, kad atrodat šo vietu, atzīmējiet.

Kapteinis atlaida misteru Tūtsu, atlikdams viņa draudzības piedāvājumu apsvēršanu uz citu — izdevīgāku brīdi. Kapteinis Katls patiesība jutās tik ārkārtīgi nospiests, ka todien pat nedomāja vairs ievērot parasto piesardzību, ja misis Makstindžere nejauši pārsteigtu; viņš nolēma padoties liktenim un mierīgā garā uzņemt visu — lai nāk kas nākdams. Pret vakaru tomēr viņš kļuva možāks un varēja ilgi un daudz stāstīt Robam Slīpētājam par Volteru, pa starpām pacildinādams arī savu klausītāju par veltīto uzmanību, tāpat par uzticīgu kalpošanu. Robs nemaz nesarka, klausīdamies kapteiņa sirsnīgās uzslavas, bet sēdēja, acu no viņa nenovērsdams, cenzdamies pat izspiest līdzjūtības šņukstus, izlikdamies ļoti godīgs, bet tai pašā laikā katru kapteiņa vārdu kā dārgumu noglabādams atmiņā (kā jau daždien spiega gaitu uzsācējs), — ar lielām izredzēm kļūt par īstu krāpnieku.

Kad Robs jau bija aizgājis gulēt un cieši aizmidzis, kapteinis noknieba svecei dakts ogli, uzlika acenes, — iestādamies instrumentu tirdzniecībā, kapteinis ieskatīja par vēlamu valkāt acenes, kaut gan redze viņam bija asa kā vanagam, — un atšķīra lūgšanu grāmatā bēru aizlūgumus. Un tā mazajā viesistabā, klusām savā nodabā lasīdams un reizreizēm apstādamies, lai noslaucītu acis, kapteinis patiesā, dzija sirsnībā atdeva Voltera pīšļus jūras dzelmei.

XXXIII NODAĻA KONTRASTI

Pametīsim acis uz divi mājām, kuras gan neatrodas tuvos kaimiņos, bet labi tālu viena no otras, taču abas — lielpilsētas Londonas pievārtē un ir ērti sasniedzamas no Sitijas.

Pirmā atrodas zaļā, mežainā apvidū, netālu no Norvūdas. Tā nav liela māja, tā nepretendē uz diezin kādu lielu platību, bet viss tur ir skaisti iekārtots un ar gaumi kopts un uzturēts. Maurs, jauka, līdzena nogāze, puķu dārzs, koku pudurs, kur netrūkst ne smuidro ošu, ne lokano vītolu, oranžērija, vaļēja veranda, ap kurās pīlāriem vijas smaržīgi ložņaugi, vienkārša no ārpuses dzīvojamā māja, labi iekārtotas saimniecības ēkas, — tas viss, kaut ar saviem miniatūriem apveidiem atbilst vienkāršai kotedžai, liecina par pārbagatu, izmeklētu komfortu nama iekšienē, kāds varētu iederēties pat pils zālēs. Šis aizrādījums nav bez attaisnojuma, jo iekštelpas patiešām pārsteidz ar izsmalcinātu greznību. Kur vien acis pamet, pretī viz košu, harmonisku krāsu mirdzums: no mēbelēm — to proporcijas apbrīnojami pielāgotas šauro telpu izveidojumam un platībai —, no sienām, no grīdas, tā ka pat gaisma, kas ieplūst gan še, gan tur pa ekscentriskām, stiklotām durvīm un logiem, šo krāsu atspulgā iegūst krāsainību un zaudē spilgtumu. Te redzam vienu otru labu gravīru, arī pa gleznai; īpatnēji ierīkotos stūrīšos un nišās ne

mazums grāmatu; uz galdiem izvietotas dažādas atjautības un laimes spēles — fantastiskas šaha figūras, spēļu kauliņi, «riču-račs», kārtis, arī biljards.

Un tomēr gaisā ap visu šo komforta pārbagātību jūtams kaut kāds netīkams strāvojums. Vai to rada pārlieku mīkstie paklāji un spilveni, kas apslāpē katru troksni, ta ka tie, kuri te staigā vai atpūšas, liekas rīkojamies pazagšus? Vai gravīras un gleznas, kurās nav iemūžinātas ne dziļas domas, ne diži darbi, ne dabas notēlojumi ar poētiskām ainavām, pilīm vai būdām, bet attēloti vienīgi erotiski motīvi — formu un krāsu triepumi un vairāk nekas? Vai grāmatas, kuras visu savu zeltu nes uz vākiem un kuru lielum lielā daļa, spriežot pēc virsrakstiem, stāv tuvos rados ar gravīrām un gleznām? Vai to rada tas, ka šīs mājas izveidojumam un skaistumam runā pretī šur tur kādā sīkumā nomanāma mākslota pieticība, kas ir tikpat liekuļota, cik liekuļota ir seja pārāk patiesīgi uzgleznotajā portretā turpat pie sienas vai kā pats oriģināls, kas sēž zem tā atpūtas krēslā pie brokastu galda? Vai varbūt to rada pats šis oriģināls — visa šī krāšņuma īpašnieks, ar savu elpu ik dienas iepludinādams gaisā kādu netveramu daļiņu no sevis paša, tādā kārtā piešķirdams visam savā apkārtnē neskaidrus savas personības vaibstus?

Tas ir misters Kārkers, rīkotājdirektors, kas tur sēž atpūtas krēslā. Uz galda spoži nospodrinātā būrī koši raibs papagailis ar knābi rausta stieples un pastaigājas atmuguriski pa kupolu, drebinādams savu mītni un griezīgi bļaustīdamies, taču misters Karkers neliekas ne zinis par putnu, bet, domīgi smaidīdams, noraugās gleznā pie pretējās sienas.

—   Kāda ārkārtēja, nejauša līdzība, patiešām, — viņš nomu rkšķ.

Varbūt tā ir Junona, varbūt Potivāra sieva *, varbūt aizkaitināta nimfa, kā nu tirgotājiem bijis izdevīgāk to nokristīt pārdodot. Tā ir pasakaini skaista sieviete, gleznota visā augumā, kura, uzgriezusi muguru, raugās atpakaļ uz skatītāju un met uz to augstprātīgu acu zibšņus.

Tā ir ļoti līdzīga Edītei.

Spēji atmetis ar roku gleznai, — kas? Drauds? Nē, taču kaut kas līdzīgs. Triumfa žests? Nē, taču stipri to atgādina. Nekautrīgs sveiciens, pamests no viņa lūpām? Nē, taču kaut kas līdzīgs arī tam, — viņš turpina pārtraukto brokaslošanu un apsauc plosīgo, iesprostoto putnu, kas, nolaidies uz būri pakarināta, lielam laulības gredzenam līdzīga apļa, šūpojas tajā, pats sevi ielīksmodams.

Otra māja atrodas pavisam uz citu pusi no Londonas, kur netālu garām iet lielais ziemeļu ceļš, pa kuru kādreiz norisa dzīva kustība, bet tagad tas ir kluss, gandrīz aizmirstībai pamests, vienīgi kājām gājēji to retumis vēl izmanto. Tā ir nabadzīga, maza mājiņa, trūcīgi, gaužām pieticīgi iekārtota, bet viss tur ir tīrs un spodrs, un pieliktas arī pūles, lai cik necik izdaiļotu to, kā rāda vienkāršu puķu dobītes gar lieveni un šaurajā dārziņā. Turienes apkaimei tikpat maz priekšrocību saukties par laukiem, cik par pilsētu. Ne īsti pilsēta, ne lauki. Pilsēta kā tāds milzis septiņjudžu zābakos ir pārsoļojusi tai pāri un ieminusi savus ķieģeļu un kaļķu papēžus tālu gabalu uz priekšu, bet brīvās vietas starp milža pēdām ir tikai panīkušas lauku strēmeles, ne pilsēta; un te starp nedaudzajiem augstajiem dūmeņiem, kas dienu un nakti grūž ārā dūmu mutuļus, starp ķieģeļu cepļiem un purviem, kuros griež kudru, tur, kur sētas gāžas kopa, kur nātres aug zem putekļu segas, kur vietvietām vēl tomēr aiztvēries kāds dzīvžoga posms un kur pa retam iemaldās putnu ķērājs, kaut katrreiz nodievojas vairs nenākt, — tur tadvatradīsit šo otro māju.

Tanī dzīvo tā, kura pametusi pirmo māju savā bezgalīgajā mīlā pret atstumto brāli. Līdz ar viņu pirmā ir zaudējusi savu labo garu un tās saimnieks — savu vienīgo sargeņģeli; un, lai gan viņa siltās jūtas pēc tik nepateicīgas, negodīgas rīcības, par kādu viņš to uzskatīja, ir atsalušas un lai gan viņš ir galīgi atsacījies no tās, taču kaut kas no aizgājušās tomēr patvēries pat viņa atmiņā. Tam gaišs pierādījums ir viņas puķu dārzs, kurā gan viņš kāju neiesper, bet kurš tomēr līdzās visām par dārgu naudu izdarītajām pārgrozībām tika kopts un uzturēts tā, ka, domāt, viņa tikai vakar to būtu pametusi.

Herieta Kārkere ir pārmainījusies kopš tā laika. Viņas skaistumu sedz smagāka ēna, nekā būtu spējis uzmest Laiks bez piepallgiem, lai cik ari neuzveicams tā spēks, — tur roku pielikušas raizes un bēdas, un mūžīgās rūpes par savu nožēlojamo eksistenci. Un tomēr tas ir vēl skaistums, kas jāmāk saskatīt, jo pats tas neprot izrādīties, un, ja arī pratis, tas būtu, kas tas ir, ne vairāk.

Jā. Šī trauslā, mazā, pacietīgā būtne glītā vienkāršā auduma ģērbā, kura nevar ne ar ko citu lepoties kā vien ar ikdienišķiem sadzīves tikumiem, kas ir tik nenozīmīgi salīdzinājumā ar vispāratzīto varonību un diženumu, — ja nu varbūt kāds to stars stīdz cauri šīs zemes dižvīru dzīvei, tad, protams, tas pārvēršas par zvaigznāju un tiek bez prātošanas pacelts debesīs, — šī trauslā, maza, pacietīgā būtne, kas piekļāvusies cilvēkam, vēl samērā jaunam, bet nogurušam un nosirmojušam, ir viņam māsa, kas vienīgā no visas pasaules aizgāja pie viņa, kaunā kritušā, ielika savu roku viņējā un ar mierīgu prātu un apņēmību cerību pilna vadīja viņu pa akmeņaino taku.

—   Vēl taču agrs, Džon, — viņa ieminējās. — Kādēļ tu aize&gt; tik agri?

—   Tikai pēris minūtes agrāk nekā parasti, Heriet. Kad nu man iekrīt brīvs brītiņš, gribētos — tā man tāda pēkšņa iedoma — pamest soli gar to māju, kur es no viņa atvadījos.

—   Zēl, ka es netiku viņu redzējusi un iepazinusi, Džon.

—   Labāk jau, ka ne, mana mīļā, ja iedomājamies viņa likteni.

—    Es nevarētu par to vairāk skumt, arī pazīdama viņu. Vai lavas bēdas nesāpina ari mani? Bet, ja es būtu viņu pazinusi, varbūt es tev liktos līdzjūtīgāka sarunu biedre, kad aizņemam valodās viņu, nekā tagad.

—   Ak, mīļā māsa! Vai nu es nezinu, ka tu vienmēr priecāsies un skumsi līdz ar mani, lai kādi mani prieki vai bēdas.

—   Es ceru, ka tu nešaubies par to, jo tā ir dzīva patiesība.

—    Kā gan tu varētu tad kļūt vēl labāka vai tuvāka man, nekā tu esi šajā vai jebkurā cilā gadījumā? Man ir tāda sajūta, Heriet, ka tu būtu viņu pazinusi un būtu dalījusies manās jūtās pret viņu.

Herieta, kuras roka gulēja brālim uz pleca, aplika to viņam ap kaklu un mazliet vilcinādamās atteica:

—    Nē, ne pilnīgi.

—    Protams, protams, — viņš sacīja. — Tu domā, es nebūtu viņam nekādu ļaunumu nodarījis, atļaudamies tuvāk ar viņu saieties.

—    Domāju? Es to zinu.

—    Tīšuprāt, die's liecinieks, es to nebūtu darījis, — viņš, skumji šūpodams galvu, atteica, — taču viņa reputācija bija pārāk dārga, lai tiktu apdraudēta ar šādu draudzību. Nu, vai šis arguments tevi beidzot pārliecina?

—    Nē, — viņa mierīgi atbildēja.

—    Un tomēr tā ir patiesība, Heriet, un man kļūst vieglāks prāts, kad, domājot par viņu, neaizmirstu, kas tik smagi nospieda manu sirdi toreiz. — Viņš apslāpēja savu melanholisko toni un, uzsmaidīdams Herietai, pateica: — Uz redzēšanos!

—   Sveiks, mīļo Džon! Vakarā, kad nāksi mājās, es parastajā laikā un vietā tevi sagaidīšu. Uz redzēšanos!

Mīļā seja, ko tā pacēla atvadu skūpstam, bija viņa māja, viņa dzīve, viņa pasaule un tomēr ari daļa soda un sāpju, ko viņš cieta, jo makulis, kas klājās pār to, kaut arī gaišs un rāms kā ikviens saules rietā starojošs mākonis, un tās uzticība, pašaizliedzība un uzupurēšanās, atsakoties no vieglas dzīves, priekiem un cerībām, bija viņa senā nozieguma augļi — vienmēr ienākušies un svaigi.

Herieta, rokas rāmi salikusi, stāvēja pie durvīm un noraudzījās, kā viņš aiziet pa nekopto, dobuļaino laukumu, kas atradās iepretī viņu mājai un kas kādreiz (pavisam vēl nesen) bija jauka pļava, bet tagad īsta plikaine ar nekārtīgi izsvaidītām, līdz galam neizbūvētām, nožēlojamām mājelēm, kuras bija saaugušas starp būvgružiem, it kā neprasmīga roka tas būtu tur izsējusi. Cik viņš atskatījās atpakaļ — reizi, varbūt divi reizes —, māsas siltais sinaids kā saules stars iespīdēja viņa sirdī, bet, kad viņš gurdiem soļiem gāja savu ceļu tālāk un tās neredzēja, Herietas acis, vēl pavadīdamas viņu, pildījās asarām.

Ilgi skumjot un dīkā stāvēt pie durvīm viņai nebija laika. Sauca ikdienas pienākumi un ikdienas darbi, jo šādiem neciliem gariem, kas nav varonīgi, bieži vien jāstrādā, rokas neatpūtinot, — un jau pēc brītiņa viņa kustējās, apkopdama mājas soli. Tikusi ar to galā, sakārtojusi un uzposusi savu nabadzīgo mitekli, viņa pārskaitīja niecīgo naudas krājumiņu un ar rūpju pilnu vaigu gāja iegādāties nepieciešamo pārtiku, pa ceļam plānodama un prātodama, kā taupīgāk izdzīvot. Neapskaužama ir šādu mazu ļautiņu dzīve, kuri ne tikai nav nekādi varoņi savu sulaiņu un istabeņu acīs, bet pat gribēdami nevar par tādiem iztēloties, jo tiem šo sulaiņu un istabeņu nav.

Kamēr viņa bija projām un neviena nebija mājās, tām tuvojās — ne no tās puses, kur aizgāja brālis, — kāds džentlmenis, kas pašiem spēka gadiem bija mazliet jau pāri varbūt, bet izskatījās vēl možs un mundrs, stalts un iznesīgs, dzīvu, gaišu seju, no kuras staroja laipnība un labsirdība. Uzacis viņam bija gluži melnas, arī mati vēl turējās melni; sudrabotā sarma, kas vietvietām pamirdzēja tajos, tikai skaisti jo skaisti rotāja tos un sevišķu pievilcību piešķīra viņa platajai, cēlajai pierei un godīgajām acīm.

Pieklauvējis pie durvīm un atbildes nesaņēmis, šis džentlmenis apsēdās lievenītī uz sola, lai uzgaidītu. Viņa veiklā, prasmīgā pirkstu ņirbināšana, dungojot kādu motīvu un sitot takti sev blakām pa solu, lika domāt, ka viņš ir mūziķis, bet pašapmierinātība, ar kādu viņš dungoja kaut ko, lēni un gari vilkdams, kas neatgādināja nevienu pazīstamu melodiju, lika domāt, ka viņš improvizē.

Džentlmenis joprojām vēl variēja savu tēmu, kura šķita vijamies, vijamies, vijamies arvien grodāk, grodāk un grodāk un satinamies spirālē kā korķu viļķis, ja to ripina pa galda virsu, nesasniedzot nekādu gala punktu, kad pārradās mājās Herieta. Ieraudzījis viņu, viesis piecēlās un atsegtu galvu palika stāvam viņas priekšā.

— Jūs atkal esat atnācis! — viņa izsaucās, balsij ietrīcoties.

—    Es atļāvos šo pārdrošību, — viņš atbildēja. — Vai drīkstu jūs uz minūtēm piecām aizkavēt?

Bridi vilcinājusies, Herieta atvēra durvis un lūdza viņu ienākt mazajā viesistabā. Džentlmenis apsēdās, piestūma krēslu pie galda iepretī viņai un sacīja ar valdzinošu vaļsirdību — balsī, kas pilnīgi atbilda viņa ārienei:

—     Mis Herieta, jūs nevarat būt lepna. Viņurīt, kad biju atnācis, jūs likāt man noprast, ka esat. Piedodiet, man jāatzīstas, ka vēroju jūsu seju, kamēr runājāt, un tā runāja jums pretī. Es raugos tajā atkal, — viņš piebilda, liegi uzlikdams roku viņai uz elkoņa — uz mirklīti tikai —, un tagad tā ir vēl lielākā pretrunā ar jums.

Viņa bija mazliet apmulsusi un uzbudinājusies un ātrumā neattapās neko atbildēt.

—    Jūsu seja ir patiesības un cēlsirdības spogulis, — viņas viesis sacīja. — Piedodiet, ka esmu uzticējies tai un atkal atnācis.

Šie vārdi, kā viņš tos pateica, neizklausījās pēc tukšiem glaimiem. Tie skanēja tik vienkārši un nopietni, tik nemāksloti un sirsnīgi, ka Herieta nolieca galvu, it kā gribēdama viņam ir pateikties, ir atzīt viņa vārdu patiesīgumu.

—     Gadu starpība un manu nolūku nesavtīgums, — džentlmenis sacīja, — dod man laimīgā kārtā tiesības runāt skaidru, atklātu valodu. Ko es saku, to arī domāju, un tāpēc jūs mani ari redzat šeit jau otru reizi.

—    Ir arī tāds lepnums, ser, — viņa, īsu brīdi klusējusi, atbildēja, — tāds, ko var gan par lepnumu noturēt, bet kas patiesībā ir tikai pienākums. Domāju, ka ne ar ko citu es nelepojos.

—    Ar sevi ne, — viņš ieminējās.

—    Ar sevi ne.

—    Bet… piedodiet, — džentlmenis iebilda. — Bet ar brāli Džonu Kārkeru?

—    Jā, ar viņa mīlestību es lepojos, — Herieta attrauca, atklāti uzlūkodama savu viesi un mirklī pārvērsdamās līdz nepazīšanai, — neteiksim, ka viņa būtu zaudējusi nosvērtību un mieru, bet viņu bija pārņēmusi dziļa, kaisla sirdsdegsme, kas pat trīcošo balsi vērta viņas stingrības apliecinātājā, — un lepojos ar viņu pašu. Ser, jūs, kas dīvainā kārlā zināt viņa dzīves gājumu un pastāstījāt to man, viņreiz šeit būdami.. .

—   Tikai tādēļ, lai iemantotu jūsu uzticību, — džentlmenis pārtrauca. — Dieva dēļ, nedomājiet…

—    Esmu pārliecināta, ka jūs to darījāt draudzīgu, cēlu jūtu skubināts. Es ticu jums.

—    Pateicos, — viesis atbildēja, steidzīgi paspiezdams viņai roku. — Esmu jums bezgala pateicīgs. Tik tiešām, jūs esat mani pareizi sapratusi. Jūs gribējāt teikt, ka es, kas zinu Džona Kārkera dzīves gājumu …

—    Varat noturēt to par manu lepnumu, — viņa turpināja, — ja es saku, ka lepojos ar viņu. Jā, lepojos. Jūs zināt, ka bija laiks, kad es nelepojos, gribēdama nevarēju, — bet tas ir pagājis. Tik ilgus gadus dzīvot pazemībā, bez kurnēšanas samierināties ar savu likteni, dziļi nožēlot savu pārkāpumu, panest plosošos sirdsapziņas pārmetumus un ar sāpēm saņemt., es zinu, pat manu mīlestību, kas, pēc viņa domām, man dārgi maksājusi, kaut, dievs liecinieks, es justos laimīga, ja spētu viņa skumjas kliedēt! … O, ser, pēc visa tā, ko esmu pieredzējusi, es jūs lūgšus lūdzu — ja jums ir vara rokā un jūsu priekšā kāds noziedzas, nekad ne par kādu noziegumu neuzlieciet sodu, kas nav vairs atceļams, kamēr tur augšā ir dievs, kas spēj atdzemdināt sirdis, ko viņš ir radījis.

—    Jūsu brālis ir pavisam cits cilvēks tagad, — džentlmenis līdzjūtīgi atbildēja. — Tā ir mana svēta pārliecība.

—    Viņš bija cits cilvēks, kad noziedzās, — Herieta sacīja. — Viņš kļuvis cits cilvēks tagad, kļuvis no jauna tas, kas viņš bija, ticiet man, ser.

—    Bet mēs dzīvojam pa vecam, — viesis teica, izklaidīgi berzēdams ar roku pieri un domīgi bungādams ar pirkstiem pa galdu, — dzīvojam no dienas dienā, turēdamies pie sen nodibinātas kārtības, un nevaram šīs pārvērtības nomanīt, ne izsekot tām. Tās … tās ir metafiziska parādība. Mums neatliek laika tām. Mums … mums trūkst drosmes un uzņēmības. Skolās, koledžās tas nav mācīts, un mēs nezinām, kā pie tā ķerties. Vārdu sakot, mēs esam sasodīti veikalnieciski, — džentlmenis sacīja, soļodams uz logu un atpakaļ, un gaužām neapmierināts un sadrūmis atkal apsēdas.

—     Esmu pārliecināts, — džentlmenis turpināja, atkal berzēdams pieri un bungādams pa galdu kā iepriekš,

—    man ir pietiekams pamats atzīt, ka tāda iesīkstējusi dzīves kārtība, diendienā viens un tas pats, var cilvēku samierināt ar visu ko. Viņš nekā neredz, viņš nekā nedzird, viņš nekā nezina, — tā nu tas ir. Mēs uzskatām visas parādības pašas par sevi saprotamas un dzīvojam tik tālāk, līdz visu, ko mēs darām,— labu, sliktu vai nenozīmīgu, mēs darām aiz pieraduma. Vienīgi ar pieradumu es varēšu aizbildināties, kad uz nāves gultas man vajadzēs izlīdzināties ar sirdsapziņu. «Pieradums,» es teikšu, «es biju kurls, mēms, akls un nesamanīgs neskaitāmās lietās.» — «Ļoti lietišķi paskaidrojumi, patiešām, mister — kā jūs tur sauc,» sirdsapziņa teiks, «taču šeit tie ir bezspēcīgi!»

Džentlmenis atkal piegāja pie loga un atnāca atpakaļ, no tiesas uztraucies, kaut gan viņš savu uztraukumu tikai šādā veidā izrādīja.

—    Mis Herieta, — viņš teica, atsēzdamies atkal krēslā, — es vēlētos, kaut jūs man atļāvusi kaut ko darīt jūsu labā. Paraugieties uz mani, man vajadzētu izskatīties godprātīgam, jo es zinu, ka šajā brīdī tāds esmu. Ko teiksit — vai ieskatos pēc godavīra?

—    Jā, —viņa atbildēja pasmaidīdama.

—    Es ticu katram vārdam, ko jūs teicāt, — viņš turpināja. — Es rūgti pārmetu sev, ka šais divpadsmit gados, kur man būtu nācies to visu zināt un redzēt, iepazīties ar jums un redzēties ar jums, tas tomēr nav noticis. Es nemaz tā īsti neaptveru, kā vispār šeit esmu nokļuvis, — es, kas esmu ne tikai savu, bet arī citu ļaužu ieražu vergs! Bet, ja nu tas tomēr tā gadījies, atļaujiet sniegt jums palīdzīgu roku. Es lūdzu to dziļā cienībā un godbijībā. Jūs manī izraisāt kā vienu, tā otru visaugstākajā mērā. Ļaujiet man kaut ko jūsu labā darīt.

—    Mēs esam apmierināti, ser.

—    Nē, ne pilnīgi, — džentlmenis attrauca. — Nedomāju, ka pilnīgi. Ir taču kādas nekādas dzīves ērtības, kas var padarīt tīkamāku jūsu un viņa dzīvi. Un viņa! — viņš atkārtoja, cerēdams ar to dziļāk ietekmēt Herietu.

—   Es biju pieradis domāt, ka nekas viņa labā nav izdarāms; ka viss ir nokārtots un izbeigts; vārdu sakot, pieradis vispār par to nemaz nedomāt. Tagad man cits prāts. Atļaujiet man darīt ko viņa labā. Jums arī, — viņš piebilda ar delikātu rūpību, — derētu pievērst nopietnāku vērību savai veselībai — viņa dēļ, baidos, tā ir iedragāta.

—   Vienalga, lai kas jūs būtu, ser, — Herieta atbildēja, paceldama acis un uzlūkodama viņu, — esmu jums bezgala pateicīga. Es jūtu un ticu, ka aiz jūsu vārdiem neslēpjas nekas cits kā vien laba vēlējumi mums. Bet kur tie gadi jau, kopš mēs dzīvojam divvientulībā, un atņemt brālim kaut niecigu daļu no tā, kas padarījis viņu tik mīļu man un pierādījis viņa cildenas apņēmības nesatricināmību, mazināt viņa nopelnus, kur viņš, neviena neatbalstīts, no visiem aizmirsts, viens klusībā izpērk savu vainu, — tas neļautu ne viņam, ne man gūt pilnīgu .dvēseles mieru, kad mums katram pienāks tā stunda, par kuru jūs nupat runājāt. Sīs asaras izteic jums manu pateicību labāk par jebkuriem vārdiem. Ticiet tam, lūdzu.

Džentlmenis jutās aizkustināts un pacēla viņas pastiepto roku pie lūpām, skūpstīja to, ka varētu skūpstīt roku mīlošs tēvs savam paklausīgam bērnam. Tikai ar lielāku godbijību.

—    Ja pienāks kādreiz diena, — Herieta sacīja, — kad viņš savu zaudēto stāvokli kaut daļēji būs atguvis…

—    Atguvis! — džentlmenis spēji pārtrauca. — Kā jūs varat uz to cerēt? Kā rokās tad atrodas vara atjaunot viņa tiesisko stāvokli? Manuprāt, es nemaldos, domādams, ka šis nenovērtējamais viņa dzīves svētības ieguvums ir viens no iemesliem, kāpēc brālis viņu nīst.

—   Jūs pieskaraties jautājumam, kurš nekad netiek pārrunāts mūsu starpā, pat mūsu starpā, — Herieta sacīja.

—    Es izlūdzos piedošanu, — džentlmenis atvainojās.

—   Man vajadzēja to saprast. Esiet žēlīga un aizmirstiet šo manu netīšo neuzmanību. Bet tagad, tā kā neuzdrīkstos vairs pastāvēt uz savu, jo neesmu drošs, vai man ir tiesības to darīt, — kaut gan, ej sazini, vai šī šaubīšanās arī nav tas pats ieradums, — džentlmenis piebilda, berzēdams pieri tikpat bezcerīgi kā iepriekš, — atļaujiet man, kaut esmu svešinieks, tomēr ne gluži svešs, izlūgties divi pakalpojumus.

—    Kādus? — viņa pavaicāja.

—    Pirmkārt: ja jums kādreiz rastos iemesls grozīt savu lēmumu, tad atļaujiet man būt jūsu labam draugam. Mans vārds tad arī nebūs vairs noslēpums. Tagad tam nav nozīmes, un vispār tas nav nekāds ievērojams vārds.

—    Mums draugu izvēle nav tik liela, — viņa atbildēja ar vieglu smaidu, — ka vajadzētu ilgi apdomāties. To varu apsolīt.

—    Otrs: atļaujiet man laiku pa laikam, teiksim, katru pirmdienas rītu ap pulksten deviņiem — atkal ieradums — es laikam gan esmu īsts biznesmens, — džentlmenis sacīja ar dīvainu slieksmi sastrostēt pašam sevi par to, — iet garām jūsu mājai un redzēt jūs vai nu pie durvīm, vai loga. Es nelūdzu, lai jūs mani aicinātu iekšā, kaut arī jūsu brālis ap to laiku būs jau aizgājis. Nelūdzu arī atļauju runāt ar jums. Gribu tikai jūs redzēt, lai man būtu mierīgs prāts, zinot, ka jums klājas labi, un neuzbāzīgi atgādināt ar savu personu, ka jums ir draugs, pavecīgs draugs, kam mati sāk jau sirmot un kļūst ar katru dienu baltāki un kas katru brīdi būs priecīgs pakalpot jums.

Silts acu glāsts pārslīdēja viņa sejai, tas paļāvās uz viņu un deva solījumu.

—            Es noprotu, — džentlmenis pieceldamies teica,

—   ka brālim jūs neminēsit par maniem apmeklējumiem, lai aiztaupītu viņam veltīgu uztraukumu par to, ka man zināms viņa dzīves gājums. Mani tas iepriecina, jo tas novirzītu dzīvi no iemītām takām — pieradums atkal! — Džentlmenis nepacietīgi aprāvās. — It kā vispār par iemītām takām nevarētu but labāku taku.

Līdz ar šiem vārdiem viņš pagriezās uz durvīm un, izgājis lievenītī, atvadījās no Herietas ar tik neliekuļotu godbijību un reizē patiesu līdzjūtību, ko nevar neviens audzinātājs ieaudzināt, neviens taisnības mīlētājs apšaubīt, ko var izrādīt vienīgi skaidra un atklāta sirds.

Daudz pusaizmirstu emociju šis apmeklējums bija atmodinājis māsas sirdī. Kur tas laiks, kopš neviens nebija pārkāpis viņu slieksni, kur tas laiks, kopš silts, līdzjūtīgs vārds nebija ieskanējis kā skumja mūzika viņas ausīs; un tāpēc šis svešais viesis vēl stundām ilgi, kamēr viņa sēdēja pie loga, ņirbinādama adatu, stāvēja viņai acu priekšā, un tā vārdi šķita atkal un atkal atskanam no jauna. Viņš bija pieskāries vārīgai stīgai, kas ietrīsoties atklāja visu tās dzīvi, un, ja viņš īsu brīdi pazuda tai no acīm, tad vienīgi tāpēc, ka ap Herietu sablīvējās to neaizmirstamo atmiņu tēli, kuri bija izveidojuši šo dzīvi.

Kavēdamās atmiņās un raudzīdama strādāt — te saņemdamās un likdama adatai krietnu laiku zibēt, te atkal nevērīgi nolaizdama adatu klēpī un ļaudamās nemierīgo domu plūsmai —, Herieta Kārkere nemanīja, kā aizslīd stundas. Debesis, kas no rīta bija skaidras un gaišas, pamazām nomācās; sacēlās stiprs vējš, saka gāzt lietus, un attālā pilsēta tumšu miglas vālu aizsegā nebija vairs saredzama.

Sādā laikā viņa aizvien līdzcietīgi noraudzījās uz klaidoņiem, kas noberztām kājām gurdi vilkās pa Londonas šoseju garām viņu mājai un bažīgi blenza uz milzīgo pilsētu, it kā paredzēdami, ka tur viņu posts nebūs nekas vairāk kā piliens jūrā vai smilšu grauds krastmalā; un tomēr tie, cīnīdamies ar nikno vēju un lietus brāzmām, sarāvušies, trīcēdami skrēja uz priekšu, it kā pat stihija tos neciestu savā ceļā. Diendienā šādi klejoņi klunkurēja garām, vienmēr, kā viņai likās, vienā virzienā — vienmēr uz pilsētas pusi. Ierauti vienā vai otrā tās neaptveramā plašuma fāzē, kur tos, šķita, vilktin vilka kāda neatvairāma burvība, tie atpakaļ neatgriezās nekad. Laupījums slimnīcām, kapsētām, cietumiem, upēm, drudzim, vājprātam un nāvei, — tie devās pretim nezvēram, kas rēca tālumā, un pazuda.

Pūta griezīgs vējš, gāza lietus, un diena rādīja drūmu seju, kad Herieta beidzot pacēla galvu no rokdarba, pie kura ar neatslābstošu cītību bija nosēdējusi garas stundas, un ieraudzīja tuvojamies vienu no šiem ceļa gājējiem.

Sieviete; vientuļa sieviete; gadus trīsdesmit veca; stalta auguma; skaista; ģērbusies nožēlojamos kankaros; pa daudzajiem lauku ceļiem gan slapjdraņķī, gan saules tveicē uzkrājušies netīrumi — putekļi, kaļķi, māli, smiltis, — lietus gāzē saglumuši, klāja viņas pelēko apmetni; cepures galvā nebija, kuplos, melnos matus no lietus aizsargāja vienīgi noskrandis lakatelis, kura stūrus un matu cirtas vējš nemitīgi svieda acīs, tā ka viņai bieži nācās apstāties un atgrūst tos atpakaļ, lai redzētu ceļu, kas ejams.

Tieši šādā brīdī viņu ievēroja Herieta. Kad nācējas rokas, pašķīrušās uz saulē nobrūnējušās pieres, pārbrauca pār seju un atsvieda sānis traucēkļus, Herielas acīm pavērās pārgalvīgs, nievīgs skaistums, izaicinoša, izlaidīga vienaldzība pret kaut ko vairāk nekā tikai pret laiku, trula vienaldzība pret visu, ko zeme un debesis bija izgāzušas pār viņas kailo galvu; un tas kopā ar viņas nabadzību un vientulību aizkustināja otras sievietes sirdi. Herieta domāja par visu to, kas svešinieces iekšējā cilvēkā bija ne mazāk sakropļots un sabeigts: par vienkāršo, skaidro dvēseli, kas dzīves rūdījumā nocietinājusies un zaudējusi savu burvību tāpat kā viss ārējais; par daudzajām radītāja veltēm, kas palaistas vēja vaļā tāpat kā mežainie mati; par skaistajām drupām, pār kurām brāžas '.viesuļi un nakts pleš melnos spārnus.

Domādama par to, viņa nenovērsās ar delikātu sašutumu, — daudzas jo daudzas no viņas pašas līdzjūtīgā, maigā dzimuma pārstāvēm to dara, — bet iežēlojās par vientuļo sievieti.

Viņas pagrimusī māsa nāca tuvāk, raudzījās tālumā, pūlēdamās ar skatienu izurbties cauri miglai, kas aizsedza pilsētu, un ik pa brīžam pamezdama acis uz vienu pusi, uz otru — kā cilvēks, kam apkārtne sveša. Kaut arī viņa spēra stingrus un drošus soļus, viņa tomēr bija piekususi un, brīdi svārstījusies, apsēdās uz akmeņu grēdas, nemeklēdama patvēru no lietus.

Ceļa gājēja tagad atradas iepretī mājai; pacēlusi

galvu, kura laiciņu bija atdusējusies uz abām rokām, vina neviļus saskatījās ar Herielu.

Acumirklī Herieta bija pie durvīm, un uz viņas mājienu ceļiniece piecēlās no sava sēdekļa un lēnām, ne visai apmierinātu seju gāja viņai pretī.

—   Kāpēc jūs atpūšaties lietū? — Herieta laipni pavaicāja.

—   Tāpēc, ka man nav citas vietas, kur atpūsties, — skanēja atbilde.

—    Vietu, kur patvērumu rast, te tuvumā netrūkst. Šepat, — norādot uz lievenīti, — būs labāk nekā tur, kur jūs bijāt. Nāciet un jūtieties kā mājās.

Ceļiniece uzlūkoja Herietu neticīgām, izbrīna pilnām acīm, ne ar ko tomēr neizrādīdama pateicību. Apsēdusies viņa novilka no vienas kājas sadriskāto kurpi, lai izkratītu no tās zvirgzdus un smiltis; izrādījās, ka kāja bija noberzta un asiņaina.

Kad Herietai žēlumā izlauzās sāpīgs vaids, ceļiniece paskatījās uz viņu ar nicīgu, skeptisku smīnu.

—    Ak, ko gan nozīmē ievainota kāja tādai kā es? — viņa teica. — Un ko gan var nozīmēt man līdzīgas sievietes ievainota kāja tādai kā jūs?

—    Ienāciet iekšā un apmazgājiet to, — Herieta rāmi atbildēja, — un pieņemiet no manis kādu drāniņu, ar ko apsaitēt.

Sieviete satvēra Herietas roku, pacēla to pie savām acīm, lai tās aizslēptu, un raudāja. Ne tā, kā raud sievietes, bet tā, kā raud vīrišķīgi vīrieši, ja tos pārsteigusi šāda vājība; krūtīm stipri cilājoties, ar varēm cenšoties apvaldīties, kas pierādīja, cik neparasts viņai šāds jūtu saviļņojums.

Viņa paklausīja un iegāja istabā, acīmredzot vairāk aiz pateicības nekā aiz rūpēm par sevi, apmazgāja un apsaitēja ievainoto vietu. Pēc tam Herieta pacienāja viņu ar pārpalikumu no savām pieticīgajām pusdienām un, kad viņa bija iebaudījusi no tām, gan ļoti maz, palūdza, lai pirms došanās ceļā (jo ceļiniece ar steigu posās projām) pažāvē vēl savas drānas pie kamīna. Un atkal drīzāk aiz pateicības, ne savu interešu skubināta, svešā nosēdās kamīna priekšā un, noraisījusi lakatiņu, pārlaida biezos, slapjos matus pāri jostas vietai, susināja tos, braucīdama ar delnām, un raudzījās spožajā ugunī.

—     Laikam gan jūs domājat, ka esmu bijusi kādreiz skaista, — viņa sacīja, pēkšņi pacēlusi galvu. — Liekas, ka biju, zinu, ka biju. Paraugieties šur!

Nikni abām rokām viņa sacēla matu kodeļu uz augšu, sagrābusi tā, ka, domāt, gribētu to noraut no galvas, tad palaida atkal vaļā un atsvieda atpakaļ pār plecu — tīri kā čūsku midzeni kādu.

—    Vai jums šī puse sveša? — Herieta ievaicājās.

—     Sveša? — viņa attrauca, raudzīdamās ugunī un apklusdama pēc katras īsas atbildes. — Jā. Desmit vai divpadsmit gadu neesmu šeit bijusi. Tur, kur es biju, man kalendāra nebija. Desmit vai divpadsmit gadu. Es nepazīstu vairs šo apvidu. Še daudz kas pārvērties kopš manas aizbraukšanas.

—    Vai jūs bijāt tālu projām?

—     Ļoti tālu. Mēnešiem ilgs jūras ceļš un tālu vēl arī pēc tam. Es biju tur, kur izsūta katordzniekus, — viņa piebilda, skatīdamās savai sarunu biedrei tieši acīs.

—    Es pati biju viena no tiem.

—    Die's lai jums palīdz un piedod jums! — skanēja mierīga atbilde.

—     Ha! Die's lai man palīdz un piedod man! — viņa attrauca, locīdama galvu pret uguni. — Būtu cilvēks palīdzējis kādam no mums mazdrusciņ vairāk, tad arī dievs varbūt mums drīzāk piedotu.

Taču sirsnīgā izturēšanās, laipnā seja, kas raudzījās tik silti, tik maigi, bez mazākā nosodījuma, lika atmaigt viņas sirdij, un viņa sacīja daudz rāmākā balsī:

—     Mēs, liekas, būsim vienos gados, jūs un es. Ja esmu vecāka, tad, augstākais, gadu vai divus. O, padomājiet tik!

Viņa izpleta rokas, it kā lai ar savu ārējo izskatu parādītu, cik morāli pagrimusi viņa ir, un, ļaudama tām atkal nokrist gar sāniem, nodūra galvu.

—     Nav nekā, ko mēs nevarētu cerēt atkal par labu vērst. Nekad nav par vēlu laboties, — Herieta teica.

—    Vai jūs nožēlojat…

—     Nē, — viņa attrauca. — Es nenožēloju. Es to nespēju. Neesmu no tās sugas. Kādēļ man jānožēlo, ja visa pasaule dzīvo bez bēdu? Tie sprediķo man par nožēlošanu. Kurš nožēlos to ļaunumu, kas man nodarīts?

Viņa piecēlās, apsēja lakatu ap galvu un pagriezās uz iešanu.

—    Kurp jūs iedama? — Herieta apvaicājās.

—          Turpu, — viņa atbildēja, norādīdama ar roku.

—   Uz Londonu.

—   Vai jums ir kāda savējo māja, kur apmesties?

—           Es domāju, ka man ir māte. Ja jau viņu var saukt par māti, tad arī viņas būceni par mājām, — viņa atbildēja, rūgti pasmiedamās.

—           Ņemiet šo te, — Herieta sacīja, ielikdama viņai rokā naudu. — Centieties būt krietna. Tas ir ļoti maz, bet vienu dienu varbūt varēsit nodzīvot bez rūpēm.

—          Vai jūs esat precējusies? — otra tikko dzirdami jautāja, paņemdama naudu.

—          Nē. Es dzīvoju te pie sava brāļa. Mēs dzīvojam no rokas mutē, tāpēc nevaru iedot jums vairāk.

—    Vai es drīkstu jūs noskūpstīt?

Nemanījusi Herietas sejā ne nicinājuma, ne pretīguma, šo jautājumu dzirdot, svešiniece noliecās un piespieda Uipas viņai pie vaiga. Vēlreiz tā satvēra viņas roku un aizsedza ar to sev acis; un tad viņa bija projām.

Projām vakara tumsā, kur gaudoja vējš un šaustīja lietus; kā vēja nesta viņa traucās pretī miglas vālos lītajai pilsētai, no kurienes mirguļoja nespodras ugunis; melnie mali un atrisušais lakats plīvoja ap viņas stingo seju.

XXXIV  NODAĻA VĒL VIENA MĀTE AR MEITU

iebīgā, netīrā ūķī sēdēja tikpat riebīga, netīra vecene un, klausīdamās vēja un lietus brāzienos, sakukusi pār pavardu, raudzīja sasildīties. Cītīgāk nododamās šai pēdējai nekā pirmāk minētajai nodarbei, viņa neizkustējās no sakņupušās pozas; vienīgi, ja kāda patvaļīga lietus šļakata čūkstēdama iešļācās karstajos pelnos,, viņa pacēla galvu un ar pamodinātu uzmanību ieklausījās vēja auros un lietus šalkoņā; tad ļāva tai atkal slīgt zemāk un zemāk un iestiga tādā domu muklājā, kur nakts trokšņi viņai atbalsojas tikpat neskaidri kā vienmttļās jūras bangas domās aizklīdušam krastā sēdētājam …

Istabā nedega gaisma, tik vien bija gaišuma, cik no pavarda uguns. Ik pa brīdim, spīvi papiaiksnīdamās kā pusaizmiguša zvēra acs, tā meta atblāzmu uz priekšmetiem, kuriem nevajadzēja skaudīgi tīkot labāka apgaismojuma. Lupatu kaudze, kaulu čupa, sagrabējusi gulta, divi trīs izļodzījušies krēsli vai ķebļi, nomelnējušas sienas, vēl melnāki griesti — lūk, visa godība, pār kuru šaudījās blāvā gaismas mirga. Kad vecene, kuras milzīgā, ķēmīgā ēna rēgojās viņai aizmugurē uz sienas un uz griestiem virs galvas, sēdēja tā, sakumpusi pār uguni, kas kurējās no ķieģeļiem sakrautā kuldā miklā dūmvada pakājē — krāsns tur nebija —, izskatījās, it kā

viņa pie kādas zīlnieces altāra gaidītu parādāmies laimi vēstošu zīmi; un, ja viņas murmulējošo lūpu un drebošā zoda kustības nebūtu daudz ātrākas un biežākās par kūtro liesmiņu mirgulošanu, varētu likties, ka tā ir ilūzija, ko radīja gaisma, te pamirdzēdama, te nodzisdama uz sejas, tikpat nekustīgas kā viss viņas ķermenis.

Varējusi šai skabūzī atrasties Florense un palūkoties uz to, kas, pārlikusi pār uguni, meta ēnu uz sienas un griestiem, mirkļa būtu pieticis, lai viņa tajā sazīmētu Labās misis Braunas figūru, kaut arī bērna atmiņā priekšstats par šīs briesmīgās vecenes īsto izskatu bija varbūt tikpat grotesks un pārspīlēts kā ēna uz sienas. Bet tur nebija Florenses, kas raudzītos, un Labā misis Brauna palika nepazīta un, neviena nenovērota, sēdēja, acīm urbdamās ugunī.

Satrūkusies, pavardam pēkšņi iesprakstoties stiprāk nekā parasti, — vainīgs bija lietus, kas tievā strūkliņā sīkdams tecēja pa dūmvadu ugunī, — vecene nepacietīgi pacēla galvu un sāka atkal klausīties. Šoreiz viņa galvu vairs nenolieca, jo kāds vēra durvis un istabā ieskanējās soļi.

—    Kas tur ienāca? — viņa vaicāja, atskatīdamās pār plecu.

—    Kāds, kas nes jums jaunas vēstis, — atbildēja sievietes balss.

—    Vēstis? No kurienes?

—    No tālienes.

—    No aizjūras? — vecene, pietrūkdamās kājās, iesaucās.

—    Jā, no aizjūras.

Veča aši sabikstīja uguni un, piegājusi cieši klāt viešņai, kas bija ienākusi iekšā, aizvērusi durvis ciet un nu stāvēja istabas vidū, uzlika roku uz izmirkušā apmetņa, pagrieza sievietes augumu, kura viņai arī nepretojās, tā, lai gaisma kristu tam taisni virsū. Viņa nesaskatīja to, ko bija cerējusi, lai nu kas tas būtu bijis, jo palaida apmetni atkal vaļā un īgni iebrēcās — vīlusies un apbēdināta.

—    Kas jums notika? — atnācēja vaicāja.

—    Oi, oi, oi! — vecene, pacēlusi seju uz augšu, gaudoja kā negudra.

—    Kas jums lēcies? — apmeklētāja vēlreiz noprasīja.

—     Šitā nav mana meitene! — veča kauca, pasviezdama rokas gaisā un sasizdama virs galvas. — Kur mana Alise? Kur ir mana skaistā meita? Tie viņu būs nomaitājuši.

—    Tie tomēr nav viņu nomaitājuši, ja jūsu vārds ir Mārvuda, — apmeklētāja sacīja.

—    Kā, vai tad jūs manu meiteni būtu redzējuse? — veča iesaucās. — Vait' viņa man atrakslījse?

—    Viņa teica, jūs neprotot lasīt, — otra atbildēja.

—    Neprotu gan, — vecene nogaudās, lauzīdama rokas.

—    Vai jums te nav nekāda gaismekļa? — otra ievaicājās, pārlaizdama acis istabai.

Vecene čāpstinādama, galvu kratīdama un klusu bubinādama kaut ko par skaisto meitu, piegāja pie skapīša istabas stūrī un, sameklējusi tur sveci, trīcošām rokām bāza to pavardā pie uguns un, ar mokām aizdedzinājusi, uzlika uz galda. Netīrā dakts, no sākuma slāpdama gandrīz nost savos taukos, dega nespodri, un, kad veča ar asarojošajām acīm un vājo redzi sāka kaut ko izšķirt šai gaismā, viņas viešņa tad jau sēdēja, rokas sakrustojusi un acis nodūrusi, bet tās galvas lakats bija uzmests blakus uz galda.

—    Ta tāpatās vārdiem vie’ lika man ko pavēstīt mana meitenīte, mana Alisīte? — brīdi nogaidījusi, vecā sieva svepstēja. — Ko tavviņa teica?

—    Paskatieties! — viešņa atbildēja.

Veča kā nobijusies, kā nesapratusi nedroši atkārtoja šo vārdu un, acis aizēnojusi, pavērās runātājā, pārlaida skatienu istabai, tad atkal vēroja runātāju.

—    Alise teica: paskaties vēlreiz, māt, — un runātāja cieši raudzījās lai acīs.

Atkal veča pārlaida skatienu istabai un pavērās viešņā, un vēlreiz pameta acis visapkārt. Tad steigšus pietrūkās kājās, paķēra sveci un pacēla to tuvāk viešņas sejai, spalgi iekliedzās, nolika sveci un apkrita viešņai ap kaklu.

—    Tā tak mana meitene! Mana Alise! Mana skaistā meitiņa dzīva nu pārnākuse mājās! — vecā spiedza, līgojās uz priekšu un atpakaļ, mezdamās pie krūtīm meitai, kas ar mokām pacieta šos glāstus. — Šī tak mana meitene! Šī tak mana Alisīte! Mana skaistā meitiņa dzīva nu pārradusēs mājās! — veča nemitējās gaudot, te mezdamās viņas priekšā uz grīdas, te apkampdama viņas ceļus, spiezdama galvu pret tiem, te atkal šūpojās uz priekšu un atpakaļ no visa spēka.

—    Jā, māt, — Alise atbildēja un paliecās uz priekšu, lai noskūpstītu to, bet pat šai mirklī viņa centās atbrīvoties no mātes skavām. — Te nu es esmu beidzot. Laid, māt, laid. Piecelies un nosēsties savā krēslā. Kāda jēga tam visam?

—     Viņa pārnākuse vēl cietsirdīgāka, nekā bija aizejot! — māte gaudās, raudzīdamās meitai acīs un arvien vēl glauzdamās pie tās ceļiem. — Viņa par mani nemaz neiežēlojas pēc visiem šiem ilgajiem gadiem, pēc visas tās posta dzīves.

—     Ko nu, māt! — Alise attrauca, sapurinādama savus noskrandušos svārkus, lai atkratītos no vecās. — Neskaties uz to no vienas puses vien. Tie gadi ir bijuši tikpat ilgi man kā tev, tā posta dzīve ir bijusi tikpat sūra man kā tev..Celies taču, celies augšā!

Māte pietrausās kājās, vaimanāja un lauzīja rokas un, nostājusies mazliet atstatu, urbīgām acīm uzlūkoja meitu; tad paņēma atkal sveci un, apiedama viņai apkārt, noskatīja viņu no galvas līdz papēžiem, visu laiku klusi činkstēdama. Pēc tam sveci nolika, apsēdās savā agrākajā vietā un, sizdama plaukstas, gluži kā taktējot monotonu melodiju, gāzelēdamās no vieniem sāniem uz otriem, nemitējās činkstēt un kunkstēt.

Alise piecēlās, noņēma savu slapjo apmetni un nolika pie malas. To padarījusi, apsēdās no jauna, sakrustojusi rokas kā iepriekš, raudzījās ugunī un nicīgi savilktu seju klusēdama klausījās savas vecās mātes gaudulīgajā murkšķēšanā.

—    Vai tad tu sagaidīji, ka es atgriezīšos tikpat jauna un ziedoša, kāda biju aizejot, māt? — pēdīgi viņa ierunājās, uzmezdama acis večai. — Vai tu domāji, ka tāda dzīve, kāda man bija svešumā, uztur cilvēku jaunu un skaistu? Gandrīz tā jādomā, tevī klausoties.

—    Tis nav tis! — māte attrauca. — Viņa to zina.

—     Kas tad tas ir galu galā? — meita brīnījās. — Būtu labi, ja tas nevilktos ilgi, citādi man vieglāk būs no šejienes aiziet, nekā bija šurp atnākt.

—     Paklausies tikai! — māte izsaucās. — Pēc visiem šiem gadiem, tikko atgriezusēs, viņa draudē jau mani pamest!

—     Es tev vēlreiz saku, māt, ka visi šie gadi nav secen pagājuši arī man, — Alise teica. — Pārnākusi cietsirdīgāka? Protams, cietsirdīgāka. Ko gan citu tu varēji sagaidīt?

—    Cietsirdīgāka pret mani! Pret savu mīļo māti! — veča gaudās.

—     Nezinu, kas nocietinājis manu sirdi, ja ne mana mīļā māte? — Alise atbildēja, arvien vēl sēdēdama sakrustotām rokām, sarauktām uzacīm un sakniebtām lūpām, it kā cenzdamās ar varēm apslāpēt katru siltāku jūtu uzliesmojumu krūtīs. — Uzklausies, māt, pāra vārdus tikai. Ja mēs tagad sapratīsim viena otru, turpmāk varbūt mums nenāksies vairs šķēpus lauzt. Meitene biju aizejot, bet pārnākusi ir sieviete. Aizgāju, neko daudz nedomādama par savu pienākumu, un neesmu atgriezusies labāka. Bet tu, vai tu nebiji aizmirsusi pienākumu pret mani?

—    Es! — veča izsaucās. — Pret savu meitēnu? Mātes pienākumu pret pašas bērnu?

—     Tas skan dīvaini, vai ne? — meita atteica, pavērsdama pret viņu savu bārgo, nievīgo, drosmes pilno, skaisto seju un vēsi viņu nolūkodama. — Bet es savos vientulības gados dažbrīd par to padomāju, līdz apradinājos ar to. Vairākkārt man tika atgādināts pienākums, bet vienmēr runa ir bijusi par manu pienākumu pret citiem cilvēkiem. Šad un tad es par to pārdomāju — tāpat vien, laiku īsinādama, — un pabrīnījos: vai tad pret mani nevienam nav bijis nekādu pienākumu?

Māte vaikstījās, murmuļoja un tricināja galvu, bet — vai dusmodamās vai nožēlodama, vai noliegdama, vai vienkārši aiz fiziska nespēka — to nevarēja noskārst.

—     Bija reiz meitene, Alise Mārvuda vārdā, — meita sacīja iesmiedamās un ar nežēlīgu nievu sevī nolūkodamās, — piedzimusi nabadzībā un nabadzībā un pamestībā ari uzaugusi. Neviens viņu nemācīja, neviens nesniedza palīdzīgu roku, neviens par viņu nerūpējās.

—    Neviens! — kā atbalss atskanēja no mātes lupām, kura, norādīdama uz sevi, sita sev pa krūtīm.

—           Vienīgās rūpes, ko viņa pazina, — meita turpināja,

—     bija sitieni, bada maize un lamas pa reizei, bet varbūt bez tā viņa būtu krietnāka izaugusi. Viņa dzīvoja tādos pašos būceņos kā šis un uz ielām tādu pašu mazu nelaimes putnēnu barā kā pati; un tomēr arī šādā bērnībā viņas skaistums plauka un uzziedēja jo krāšņi. Jo Jaunāk viņai! Labāk, ja viņu būtu vajājuši un līdz nāvei nomocījuši neglītuma dēļ.

—    Turpini vien, turpini! — māte skubināja.

—     Es turpinu, — meita attrauca. — Bija reiz meitene, Alise Mārvuda vārdā. Viņa bija skaista. Viņu saka mācīt pārāk vēlu un viņai mācīja to, ko nevajag mācīt. Par viņu pārmērīgi rūpējās, viņu pārliecīgi dresēja, viņai par daudz palīdzēja, viņai par daudz lielu uzmanību parādīja. Tu viņu ļoti mīlēji — tev tolaik klājās labāk. Kas notika ar šo meiteni, notiek ar tūkstošiem katru gadu. Tā bija bojā eja, un tam viņa bija dzimusi.

—    Pēc visiem šiem gadiem, — veča gaudās, — tad, lūk, ar ko iesāk mana meita!

—    Viņa drīzi beigs, — meita sacīja. — Bija reiz noziedzniece, Alise Mārvuda vārdā, — vēl meitene tikai, bet jau pamesta un atstumta. Viņu nodeva tiesai un notiesāja. Ak die's, kā par to ņēmās runāt džentlmeņi tiesā! Un cik iespaidīgi runāja tiesnesis par viņas pienākumu, par to, cik nelietīgi viņa izšķiedusi dabas dotās veltes, — it kā viņš nezinājis labak par visiem, ka tās bijušas viņas lāsts! Un kā viņš sprediķoja par likuma stingro roku: pārlieku stingra, lai būtu pasargājusi viņu, kad viņa bija vēl nevainīgs, bezpalīdzīgs muļķa bērns, — un cik svinīgi un dievbijīgi tas viss norisa! Kopš tā laika, vari ticēt, es bieži esmu par to domājusi.

Viņa stingri sakrustoja rokas pār krūtīm un palaida tādu smieklu, ar kuru salīdzinājumā mātes gaudošana šķita tīrā mūzika.

—     Un tātad Alise Mārvuda tika izsūtīta, māt, — viņa turpināja, — tika izraidīta mācīties pienākumu tur, kur pienākumu apzinās desmitreiz mazāk un kur daudz kuplāk zeļ ļaunums, netaisnība un netikums nekā šeit. Bet . atgriezusies ir sieviete, Alise Mārvuda vārdā. Tāda sieviete, kāda nu viņa varēja izvērsties tai dzīvē. Taču vairāk kā ticami, ka pienāks diena, kad atskanēs vēl svinīgākas un skaistākas runas, kad pacelsies vēl spēcīgāka roka, un tad ar Alisi Mārvudu būs beigas, bet džentlmeņiem nav jābaidās, ka tiem pietrūks darba. Veseliem bariem mazu klaidonēnu, zēnu un meiteņu, aug tajās pašās ielās, kurās šie džentlmeni dzīvo, tā ka tie var būt droši, ka darba pietiks, līdz viņi būs iedzīvojušies bagātībā.

Vecā sieva atspiedās ar elkoņiem uz galda un, noguldījusi galvu uz abām plaukstām, likās esam gaužām nelaimīga, bet varbūt arī patiešām bija sagrauzta.

—     Tā! Es nu esmu beigusi, māt, — meita sacīja, ar galvas mājienu likdama saprast, ka šis jautājums tagad liekams pie malas. — Esmu pateikusi pietiekami daudz. Lai nu kā mēs dzīvosim, bet par pienākumu vairs nerunāsim. Tava bērnība droši vien ir bijusi līdzīga manējai. Jo ļaunāk mums abām. Es negribu tevi nosodīt, ne sevi aizstāvēt, kādēļ lai to darītu? Tas viss sen pagājis. Bet es esmu sieviete, ne meitene vairs, un ne tev, ne man nav vajadzības izklāstīt mūsu dzīvi, kā to darīja džentlmeņi tiesā. Mēs par to gana daudz zinām.

Lai gan pagrimusi un pazemota, viņa tomēr bija skaista, ir skaista vaigā, ir daiļa augumā, ko nevarēja nepamanīt arī ne visai vējīga acs pat tādā brīdī, kad viņa izskatījās visnepievilcīgākā. Kad viņa apklusa un viņas satraukumā pārvērstā seja kļuva rimtāka, kad neprāta pilnā dzirksts viņas tumšajās acīs, kas raudzījās ugunī, izplēnēja maigākā, it kā sēru aizplīvurotā mirgā, šķita, par visu viņas pārciesto postu un pagurumu met vēl vieglu vizmu kritušā eņģeļa zudušais spožums.

Māte, kas, ne vārda nebilzdama, bija kādu laiciņu viņu vērojusi, raudzīja klusītēm pa galdu pastumt savu izdilušo roku mazdrusciņ tuvāk viņai un, redzēdama, ka meita to atļauj, iedrošinājās noglaudīt tai vaigu un matus. Sajuzdama acīmredzot, ka vismaz šī mātes izrādītā līdzjūtība ir patiesa, Alise nepakustināja roku, lai viņu atgrūstu; un večuka, lēnītiņām piečāpojusi klāt, sapina meitai matus, novilka slapjās kurpes, ja tās izavas vispār bija vēl tāda vārda cienīgas, uzmeta viņai kaut ko sausu uz pleciem un lēnībā un pazemībā grozījās ap viņu, murkšķēja savā nodabā, arvien vairāk un vairāk saskatīdama viņā agrākos sejas vaibstus un izteiksmi.

—           Kā redzu, tu esi ļoti nabaga, māt, — Alise, kad labu laiku bija tā sēdējusi, raudzīdamās apkārt, sacīja.

—    Briesmīgi nabaga, mīlulīt, — veča atteica.

Viņa apbrīnoja savu meitu, bet arī baidījās no tās. Varbūt šī jūsma, lai vai kāda, bija iedegusies jau sen, kad viņa pirmoreiz savā grūtajā dzīves cīņā ieraudzīja arī kaut ko skaistu. Varbūt arī viņas bailes zināmā mērā meklējamas pagātnē, kas viņai nupat vēl tika atgādināta. Lai nu bija kā būdams, viņa stāvēja pazemīga un godbijīga sava bērna priekšā un nolieca galvu, it kā žēli lūgdama aiztaupīt viņai vēl tālākus pārmetumus.

—    Kā tad tu iztiki?

—    No ubagu dāvanām, mana mīļā.

—    Un no čiepšanas, māt?

-1 Pa reizei, Alīt… ne jau ko lielu. Esmu veca un bailīga. Šad un tad pa nieciņam atņēmu bērniem, mīlulīt, bet ne jau bieži. Es daudz klaiņoju apkārt, dūdiņ, un zinu, ko es zinu. Turēju acis vaļā.

—           Turēji acis vaļā? — meita pārjautāja, uzlūkodama viņu.

—           Es cītīgi uzmanīju vienu ģimeni, mīlulīt, — māte runāja vēl pazemīgāk un padevīgāk nekā pirmāk.

—    Kādu ģimeni?

—           Kuš, dārgumiņ. Neskaisties uz mani. Es to darīju aiz mīlestības uz tevi, domādama par savu nabaga meiteni aizjūrā.

Viņa pastiepa lūdzošu roku un, atvilkusi to atpakaļ, piespieda pie lūpām.

—           Priekš vairākiem gadiem, dārgumiņ, — viņa trieca tālāk, uzlūkodama vērīgo, bargo seju sev iepretī,

—    man nejauši pagadījās ceļā viņa mazā meita.

—    Kā meita?

—    Ne viņa, mīļo Alis; neskaties uz mani tā; ne jau viņa. Ka ta šī nu varēja but viņa. Tu tak zini, ka viņam bērnu nav.

—    Kura tad? — meita brīnījās. — Tu taču teici — viņa.

—     Rāmāk, Alīt, tu mani sabudini, mīļā. Mistera Dombija — tikai mistera Dombija. Kopš tā laika es viņus bieži esmu redzējuse. Esmu redzējuse arī to.

Izteikusi šo vienu vārdu, veča sarāvās un atsprāga atpakaļ, it kā pēkšņi sabijusies, ka meita viņu sitīs. Bet, lai gan meitas acis, dusmu zibeņus mezdamas, nenovērsās no mātes, viņa tomēr palika rāmi sēžam, vienīgi pāri krūtīm sakrustotās rokas turēja cieši sažņaugtas, it kā valdīdama tās, lai trako dusmu uzpludā nenodarītu ko ļaunu sev vai kādam citam.

—    Viņam nebija ne jausmas, kas es tāda esmu! — veča teica, kratīdama savilkto dūri.

—    Tas viņam nemaz nerūpēja, — meita novilka caur zobiem.

—     Un tomēr mēs satikāmies aci pret aci. Es runāju ar viņu, un viņš — ar mani. Es sēdēju un noskatījos, kā viņš aiziet pa garu, kokiem apaugušu gatvi, un pie katra soļa, ko viņš spēra, es nolādēju viņa miesu un dvēseli.

—    Un tāpat viņš peldēs laimē, — meita nicīgi attrauca.

—    Jā, viņš kāpj uz augšu, — māte noteica.

Viņa apklusa, jo pretī sēdētājas seja un viss augums raustījās trakā niknumā. Likās, sirds neizturēs vētras, kas plosījās viņas krūtīs. Cenšanās apvaldīt un apklusināt to nebija mazāk šaušalīga par pašu dusmu izvirdumu un ne mazāk skaidru liecību nodeva par šīs sievietes brāzmaino, nevaldāmo dabu. Tomēr viņas centībai bija panākumi, un pēc brītiņa viņa ievaicājās:

—    Vai viņš precējies?

—    Nē, dārgumiņ, — māte atbildēja.

—    Taisās precēties?

—     Cik man zināms, tad ne. Bet viņa principāls un draugs ir apprecējies. O, mēs tiem varam laimes novēlēt! Mēs tiem varam viskuplākās laimes novēlēt! — vecene spiedza, cik spēka, uzbudinājumā ar izdilušajām rokām pati sevi apkampdama. — Prieku ari mēs pieredzēsim no šīm precībām. Piemini manus vārdus!

Meita paskatījās viņā un gaidīja paskaidrojumu.

—     Bet tu tak esi izmirkuse un piekususe, izsalkuse un izslāpuse, — veča teica un aizsteberēja pie skapja,

—    bet te nekā krietna vis nava un te ar. — Viņa iebāza roku kabatā un, pažvadzinājusi pāris puspenija ripiņas, uzmeta uz galda, — te ar tikpat kā nekā. Varbūt tev, Alis, mīlulīt, ir kaut cik naudiņas?

Alkatīgā, viltīgā un saspringtā seja, ar kādu viņa vērsās pie Alises ar šo jautājumu un noskatījās, kā tā izvelk aiz ņiebura aizbāzto nelielo dāvanu, kuru nesen kā bija saņēmusi, pateica gandrīz to pašu par šīs mātes un meitas dzīvi, ko meita bija pateikusi vārdiem.

—    Vai tik vien tev tā krājuma? — māte uzprasīja.

—    Vairāk man nav. Man nebūtu nemaz, ja nedabūjuse žēlastības dāvanu.

—     Žēlastības dāvanu, ej nu, mīlulīt? — vecā sieva pārjautāja, kārīgi noliekdamās pār galdu, lai pavērtos naudā, kas viņai nelikās visai droši iegūstama, kamēr meita to vēl turēja savā rokā. — Hm! Seši un seši — divpaasmit, un vēl seši — astoņpadsmit… jā … tā nu mums jālērē ar gudru ziņu. Iešu un nopirkšu kaut ko ēdamu un dzeramu.

Ar lielāku veiklību, nekā būtu varējuši sagaidīt no cilvēka ar viņas ārieni, jo gadu skaits un nabadzība šķita padarījuši viņu tikpat nespēcīgu, cik sagrabējušu un neglītu, — veča ar savām trīcošajām rokām uzbāza galvā vecu aubi, sasēja zem zoda, apmeta ap pleciem noskrandušu šalli, kamēr alkatīgās acis arvien vēl blenza uz naudu meitas rokā.

—     Kāds tad mums prieks sagaidāms no šīm precībām, māt? — meita vaicāja. — Tu man to nepateici.

—     Tāds prieks, — viņa atbildēja, kārtodama savu apģērbu ar neveiklajiem pirkstiem, — ka tur nav nekādas mīlestības, dārgumiņ, toties pārlieku liela augstprātība un naids. Prieks par ķīviņiem un cīņu viņu — tik iedomīgu — starpā un briesmām — briesmām, Alis!

—    Kādām briesmām?

—    Es redzēju, ko es redzēju. Es zinu, ko es zinu. Lai kāds tik nu skatās abām acīm. Lai kāds tik nu nepamet savu sarga vietu. Mans meitēns, kas zina, vēl iek|us smalkā sabiedrībā!

Tad, redzēdama, ka meita, neizpratnē bargi viņu uzlūkodama, neapzinīgi sažmiedz naudu saujā, veča traucās ātrāk to dabūt drošībā un steidzīgi piebilda:

—    Tad nu es iešu ko nopirkt, iešu ko nopirkt.

Kamēr viņa, roku pastiepusi, stāvēja meitas priekšā,

meita pameta vēl acis uz naudu un, pirms šķīrās no tās, pielika to pie lūpām.

—     Vai, Alīt, tu bučo to? — vecā irgoja. — Gluži kā es — es bieži to daru. O, tā mums nes svētību! — viņa murmulēja, savu pašas apķepušo puspensu spiezdama pie tukšam makam līdzīgās pakakles. — Tā mums lieti der visur, žēl tikai, ka nenāk ar gubu.

—     Es skūpstu to, māt, — nezinu, vai agrāk to kādreiz esmu darījusi, — domādama par devēju.

—     Domādama par devēju, mīlulīt? — veča, kuras blāvās acis iedzirkstījās, saņemot naudu, atkārtoja. — Es ar bučošu to devēju dēļ, ja devēju ar to var padarīt devīgāku. Bet nu es tecēšu un iztērēšu to. Žigli vie' būšu atpakaļ.

—     Tu teicies daudz ko zinot, māt, — meita sacīja, acīm pavadīdama viņu līdz durvīm. — Tu esi krietni gudrībā pieņēmusies, kopš mēs šķīrušās.

—     Es zinu! — vecā ķērca, panākdamās pāris soļu atpakaļ. — Zinu vairāk, nekā tu domā. Zinu vairāk, nekā viņš domā, dūdiņ, gan es tev pa kārtai, pa rindai izstāstīšu. Es zinu visu par viņu.

Meita neticīgi smīknēja.

—     Es pazīstu viņa brāli, Alis, — veča teica, izstiepusi kaklu un pašķielēdama sānis negantā niknumā, — kurš bezmaz nokļuva turpalās, kur tu biji, — par naudas zādzību. Tas dzīvo kopā ar māsu viņāpus Londonas, Ziemeļceļa malā.

—    Kur?

—     Ziemeļceļa malā, viņāpus Londonas. Ja gribi, vari apskatīt to māju. Nevar tā dižoties un mēroties ar viņa paša glauno villu. Nē, nē, nē, — veča iesmējās un kratīja galvu, jo meita bija pietrūkusies kājās, — ne jau tūlīt; tas taču krietni tālu, tur, kur pie ceļa staba tā

lielā akmeņu grēda sakrauta, — rīt, mīļā, ja laiks būs labs un tev patikšana. Bet nu es iešu …

—    Pagaid'! — meita metās pie tās, atkal iesvildamās pirmītējās dusmās. — Māsa — vellala ar svētu seju un brūniem matiem?

Veča, izbrīna pārņemta un izbijusies, pamāja ar galvu.

—    Es redzu tās sejā kaut ko no viņa! Sarkana, savrupa mājiņa ar zaļu lievenīti priekšā?

Atkal vecā pamāja ar galvu.

—    Kurā es šodien sēdēju! Dod man atpakaļ naudu!

—    Alis! Sirsniņ!

—    Dod man atpakaļ naudu, vai tev klāsies plāni!

To teikdama, viņa ar varēm izrāva vecenei naudu no rokas un, nelikdamās dzirdis viņas vaimanas un lūgšanas, uzmeta plecos apmetni, galvā lakatu, ko bija nolikusi, un pa kaklu pa galvu izdrāzās ārā.

Māte steidzās viņai pakaļ, meimurodama, cik ātri varēdama, un raudzīdama atrunāt no neprātības, bet, vai nu runājusi ar meitu, vai ar lietu, vēju un tumsu, kas viņas apņēma, — gluži vienalga. Stūrgalvīgi un nikni turēdarmīs pie sava nodoma, vienaldzīga pret visu pārējo, meita neraizējās ne par laiku, ne tālumu, it kā aizmirsusi nostaigāto ceļu un nogurumu, un steidzās uz to māju, kur viņa bija saņēmusi palīdzību un mierinājumu. Pēc kāda ceturtdaļstundas gājiena veča aizkususi, aizelsusies riskēja pieķerties meitai pie svārkiem, bet vairāk arī neuzdrīkstējās, un tā viņas snāja tālāk klusēdamas cauri tumsai un lietus šļakatām. Ja mātei reizreizēm arī izlauzās pār lūpām kāds vaidiens, viņa tūdaļ to apslāpēja, baidīdamās, ka meita varētu aizskriet un pamest viņu vienu; bet šī meita bija kurla un mēma.

Varēja būt jau tuvu pusnaktij, kad viņas bija izkļuvušas no pilsētas regulārajām ielām ārā un nonākušas vēl dziļākā tumsā, tanī neitrālajā zemes joslā, kur atradās meklējamā māja. Pilsēta izpletās tālumā — draudīga un glūnīga; saltais vējš gaudoja pār klajumu, visapkārt viss bija melns, tuksnesīgs un baiss.

—    Šī vieta kā radīta man! — meita ierunājās, apstādamās un atskatīdamas atpakaļ. — Es to jau iedomājos šodien, kad biju te.

—    Alise, sirdspuķīt, — māte iesaucās, pavilkdama viņu piesardzīgi aiz svārkiem. — Alise!

—    Kas ta nu atkal, māt?

—    Nedo' to naudu atpakaļ, sirsniņ mīļā, lūdzama, nedo'! Mēs nevaram to atļauties. Mums tak vajag ēst, mīļā. Nauda paliek nauda, lai kas to devis. Saki, ko gribi, bet naudu paturi.

—    Paskaties! — bija visa meitas atbilde. — Tā ir tā māja, kuru es domāju. Vai ir tā pati?

Māte apstiprinadama pamāja ar galvu. Vēl pāris soļu, un viņas jau atradās pie durvīm. Istabā, kurā Alise bija sēdējusi un žāvējusi savas drēbes, kurējās kamīns un dega svece. Uz klauvējienu no tās iznāca Džons Karkers. Viņš bija pārsteigts, ieraudzīdams šādas apmeklētājas šādā stundā, un jautāja Alisei, ko viņa vēloties.

—    Es vēlos jūsu māsu. Sievieti, kura šodien man iedeva naudu.

Izdzirdusi viņas pacelto balsi, iznāca ārā arī Herieta.

—    O! — iesaucās Alise. — Jus te! Vai atceraties mani?

—    Jā, — tā izbrīnījusies atbildēja.

Acis, kas tik pazemīgi bija noraudzījušās Herietā, uzlūkoja viņu tagad ar nepārvaramu naidu un nicināšanu, roka, kas tik vari bija pieskārusies tās plecam, tagad bija sažņaugusies dūrē ar tik acīm redzamu vēlēšanos laist to darbā, ka Herieta sargādamās piespiedās tuvāk brālim. t

—    Kā esmu varējusi runāt ar jums un jūs nepazīt! Kā esmu varējusi jums tuvoties un pati pēc savu asiņu šalkas nesajust, kādas asinis tek jūsu dzīslās! — Alise kliedza, draudīgi žestikulēdama.

—    Ko jūs gribat teikt? Ko esmu izdarījusi?

—    Izdarījusi! — otra atkārtoja. — Jūs nosēdinājāt mani pie sava pavarda; jūs mani paēdinājāt un iedevāt man naudu; jūs apdāvinājāt mani ar savu līdzjūtību! Jūs! Uz kuras vārdu es spļauju!

Vecene, kā meitas vārdus apstiprinādama, kratīja savu izģindušo roku pret masu un brāli ar tik ļaunu prieku, kas viņas pretīgo seju vērta taisni atbaidošu, un tomēr viņa paklusām raustīja Alisi aiz svārkiem, lūgdamās, lai naudu neatdod.

—    Ja es nobirdināju asaru uz jūsu rokas, lai nokalst šī roka no tas! Ja es pateicu siltu vārdu, jums dzirdot, lai tas padara jūs kurlu! Ja manas lūpas pieskārušās jums, lai šis pieskāriens pārvēršas indē! Lāsts pār šo namu, kas deva man patvēru! Bēdas un kauns pār jūsu galvu! Pīšļos lai sakrīt viss, kas jums pieder!

Lādēdamās viņa nosvieda naudu zemē un paspēra ar kāju.

—     Es saminu to dubļos, es neņemtu to, ja arī tā man ceļu uz debesīm nobruģētu. Es vēlētos, kaut mana asiņaina kāja būtu nopuvusi, pirms tā atveda mani uz šo māju!

Herieta bālēdama un trīcēdama apvaldīja brāli un ļāva viņai turpināt.

—     Cik brīnišķi, ka atgriežoties man pašā pirmajā stundā jau nācās saņemt apžēlošanu un piedošanu no jums vai kāda ar jūsu vārdu! Cik brīnišķi, ka tieši jūs notēlojāt manā priekša laipno, piemīlīgo lēdiju! Es mirdama vēl pateikšos jums. Es lūgšu dievu par jums un jūsu dzimtu, par to varat būt droši!

Nikni savicinādama roku, it kā ar savām dusmām zemi slacīdama un nolemdama iznīcībai tos, kas stāvēja viņas priekšā, viņa pavērās melnajās debesīs un aizgāja, iegrimdama vētrainajā naktī.

Māte, kas nezin cik reižu bija veltīgi izraustījusies meitu pie svārkiem un alkatīgi, it kā to aprīt gribēdama, noraudzījusies uz zemē nomesto naudu, kura, likās, aizņēma visus viņas prātus, būtu ar prieku ložņājusi apkārt, kamēr logos nodziest gaisma, un tad taustījusies pa dubļiem cerībā to dabūt atkal savā rokā. Bet meita vilka viņu projām, un tā nu abas taisnā ceļā devās atpakaļ uz savu būdu; veča steberēja, smilkstēdama un činkstēdama par savu zaudējumu, un skaļi gaudās, cik jau nu skaļi uzdrošinādamās, par savu skaisto meiteni, kas, pienākumu aizmirsdama, atstājusi māti bez vakariņām pašā pirmajā viņu atkalredzēšanās vakara.

Un tā gulēt viņa gāja nepaēdusi, sagrabināja tikai kaut kādus atlieku krikumus un tos tad, muti čāpstinādama, zelēja un vēl ilgi murkšēja, sēdēdama pie dziestoša pavarda, kamēr pienākumu aizmirsusī meita jau gulēja cietā miegā.

Vai šo nožēlojamo māti un viņas nožēlojamo meitu dzīves padibenēs nemāca tas pats sociālais netikums, kas dažu labu reizi sastopams arī augstākajās sfērās? Vai mēs dažkārt šai apaļajā pasaulē, kur viens loks iekļauj sevī daudzus citus, nogājuši grūtu ceļu no virsotnes līdz pašai apakšai, beidzot neatskārstam, ka virsotne un padibenes atrodas turpat vien līdzās, ka abas galējības saskaras un ka esam ceļojumu beiguši turpat, kur to iesākām? Un vai šā auduma raksts, ja vien neņemam vērā lielo atšķirību krāsā un drānas kvalitātē, neatkārtojas arī dižas cilmes ļaudīs?

Runā, Edīt Dombija! Un nodod savu liecību tu, Kleopatra, labākā no visām mātēm!

XXXV NODAĻA LAIMĪGAIS pāris

Tumšais plankums no ielas ir nozudis. Ja mistera Dombija nams vēl joprojām ir kā robs citu māju vidū, tad vienīgi tāpēc, ka ar žilbinošo spožumu tas augstprātīgi atbīda citas sānis. Ir tāda paruna, ka māja paliek māja, lai cik tā necila. Ja eventuāli atzīstama būtu arī tās pretējā jēga, proti, māja paliek māja, lai cik tā grandioza, kāds gan altāris mājas dieviem tad uzcelts šeit!

Šovakar logos mirdz sveces un sārtenās liesmiņas met siltu un gaišu atblāzmu uz aizkariem un mīkstajiem paklājiem; vakariņas gaidīt gaida, kad tās liks galdā; galds grezni klāts, kaut arī četrām personām vien; bufete vai lūst no zelta un sudraba traukiem. Sī ir pirmā reize, kad māja kopš nesenajām pārvērtībām iekārtota un uzposta ver durvis saviem saimniekiem, un laimīgais pāris tiek gaidīts kuru katru mirkli ierodamies.

Šis mājās sagaidīšanas vakars neko daudz neatšķiras no kāzu rīta, cik spriežams pēc intereses, kādu tas izraisījis kalpotāju štatā. Misis Pērča virtuvē iebauda tēju; viņa ir apstaigājusi visas istabas, apskatījusi iekārtu, novērtējusi, cik maksāts jardā par zīdu un damastu, un izsmēlusi visus vārdnīcā atrodamos un neatrodamos izsauksmes vārdus, kas izteic apbrīnu un

sajūsmu. Tapsētāju meistars, pametis savu ar pernicas smaku piesukušos cepuri un kabatas drānu vestibilā zem krēsla, ložņā apkārt, raudzīdamies gan augšup uz karnīziem, gan lejup uz paklājiem, bet brīžam klusā jūsmas uzplūdā izrauj no kabatas mērlenti un, neizskaidrojamu jūtu pārņemts, sak mērīt dārgos priekšmetus, šaudīdamies no viena pie otra. Virtuvene ir brīnum pacilātā garastāvoklī: viņai lai dodot tikai vietu, kur rīkot viesības uz viesībām (viņa gatava saderēt uz sešpensīti, ka te nu tā būs), jo viņa esot cilvēks, kas mīl jautrību un rosmību, un tāda bijusi kopš bērna kājas, un viņa to ir nedomājot slēpt. Šāds slēdziens izvilina misis Pērčai atsaucības un atzinības pilnu vārdu birumu. Istabene izteic vienīgi cerību, ka pāris dzīvošot laimīgi, — taču laulība esot loterija un, jo vairāk viņa domājot par to, jo vairāk izjūtot neprecēta cilvēka neatkarību un drošību. Misters Tauiinsons rāda drūmu un bardzīgu seju un sakās esam lādas pašās domās, viņam tikai lai dodot vēl karu un iespēju iznīdēt no zemes virsas visus frančus, — šis jaunais cilvēks ieņēmies galvā, ka visi ārzemnieki ir frar.či un ka tam tā jābūt pēc dabas nolikuma.

Tiklīdz padzird ratus ierībamies, visi apklust, lai kādas valodas aizsāktas, un ausās. Vairākkārt visi pietrūkstas kājās un sauc cits caur citu: «Tie ir viņi!» Tomēr tie nav vis viņi, un virtuvene sāk bažīties par vakariņām, kas jau divi reizes atliktas atpakaļ uz uguns, bet tapsētāju meistars, svēllaimībā aizsapņojies, vēl arvien netraucēts klaiņo no istabas istabā.

Florense ir sagatavojusies sagaidīt tēvu un savu jauno māti. Vai emocijas, kas liek sirdij straujāk pukstēt, radījis prieks vai sāpes, to, jādomā, viņa pati nezina. Bet satrauktā sirds liek vaigiem sārtāk iekvēloties un acīm gaišāk spulgot; un tie tur lejā, galvas kopā sabāzuši, čukst — tie vienmēr runā pusbalsī, ja valodās aizņem viņu, — cik skaista šovakar mis Florense un par kādu jauku jaunu lēdiju viņa izvērtusies, nabaga bērns!

Iestājas klusuma brīdis. Tad virtuvene, jauzdama, ka gaida, lai viņa kā priekšsēdētāja izteic arī savas domas, ieminas, ka viņai gribētos zināt, vai… un apraujas. Istabenei arī gribētos zināt, tāpat misis Pērčai, kas apveltīta ar apskaužamo spēju — sabiedrībā vienmēr izrādīt interesi, kad citi interesējas, un pie tam nezināt, par ko interesējas. Misters Taulinsons, kas tagad redz izdevību nosist lēdijām garastāvokli līdz savam līmenim, izmet: kad dzīvošot, tad jau redzēšot; šis gan vēlētos, kaut zināmām personām tas labāk nebūtu bijis jāpiedzīvo. Virtuvene tad izdveš smagu nopūtu un nopukst: «Ak, šī ir gan viena neizprotama pasaule, nudien!» — un, kad nopūta ir apstaigājusi visapkārt galdam, pārliecinoši piebilst: «Bet mis Florensei tak šo pārmaiņu dēļ nevar sliktāk klāties, Tom.» Mistera Taulinsona ļaunu vēstošā atbilde skan: «O, nevar, jūs domājat?» Un pārliecībā, ka neviens gan laikam par viņu labāk nevar pareģot, nedz arī skaidrāk izteikt savu pareģojumu, iegrimst klusēšanā.

Misis Skjūtona, gatavodamās ieplestām rokām apsveikt savu mīļoto meitu un dārgo znotu, ir šim gadījumam piemēroti uzcirtusies — gluži meitenīgā kleitiņā ar īsām piedurknēm. Taču šimbrīžam viņas nobriedušie daiļumi zied vēl viņas pašas krēslainajos apartamentos., no kurienes viņa nav ārā rādījusies, kopš tos pirms pāris stundām ieņēmusi, un kur viņu sāk jau nervozēt ilgā gaidīšana uz vakariņām. Apteksne, kurai vajadzētu būt tīrai ģiltenei, bet kura patiesībā ir ziedoša, apaļīga meiča, jūtas daudz apmierinātāka, jo cer, ka alga, kas viņai saņemama ik gada ceturksni, tagad būs labāk nodrošināta nekā agrāk, un paredz, ka labāks būs arī dzīvoklis un uzturs.

Kur gan kavējas laimīgais pāris, kuru tā gaida šī brašā saime? Vai gan tvaiks, paisums, vējš un zirgi gausina gaitu, lai paildzinātu šādu laimi? Vai amoru un grāciju bezgalīgais pulks, kas lidinās ap tiem, neļauj virzīties uz priekšu? Vai tik daudz ziedu viņu laimes apmirdzētajā ceļā, ka soli nevar paspert, lai nesapītos bezdzeloņu rozēs un smaržīgajās maijrozītēs?

Beidzot viņi ir klāt! Dzirdama ratu rīboņa, tā kļūst skaļāka, un kariete pieripo pie durvīm. Neciešamais ārzemnieks ar pērkondimdošiem klauvējieniem aizsteidzies priekšā misteram Taulinsonam, kas ar visu svītu skriešus skrien tās atvērt; un misters Dombijs ar jauno sievu, izkāpuši no karietes, roku rokā iesoļo savā namā.

—    Manu sirdsmīļo Edīt! — atskan satraukta balss no kāpnēm. — Manu dārgo Dombij! — Un īsās piedurknes pārmijus vijas ap kaklu te vienam, te otram.

Florense arī bija nonākusi vestibilā, bet stāvēja nomaļu, kautrēdamās tuvoties ar savu biklo apsveikumu, pirms nebūs aprimusi šīs tuvākās, mīļākās būtnes karsto jūtu brāzma. Taču Edīte, vēl uz sliekšņa stāvot, bija ar acīm meklējusi meiteni, un, atraisījusies no mīlā kvēlojošās dzīvības devējas ar vieglu skūpstu uz vaiga, viņa steidzās pie Florenses un apskāva to.

—    Labvakar, Florense, — misters Dombijs apsveicinājās, pasniegdams roku.

Kad Florense trīcēdama pacēla to pie lūpām, viņa notvēra tēva skatienu. Tas bija vēss un diezgan atturīgs, un tomēr tas lika viņas sirdij līksmāk iepukstēties, jo viņa domājās tajā pamanījusi lielāku interesi, nekā tēvs jebkad bija izrādījis pret viņu. Tajā, likās, pavīdēja pat tāds kā pārsteigums — un ne jau netīkams pārsteigums —, meitu redzot. Florense neuzdrošinājās vairs pacelt acis uz tēvu, taču juta, ka viņš vēlreiz palūkojas uz to, ne mazāk vēlīgi kā pirmoreiz. Ai, kādas prieka šalkas pārskrēja viņai pat no šī niecīgā, gandrīz vērā neliekamā cerību apstiprinājuma, — ka ar savas jaunās, skaistās mammas atbalstu viņa iemācīsies iekarot tēva sirdi!

—     Domāju, pārģērbšanās jums daudz laika neaizņems, misis Dombija? — misters Dombijs ierunājās.

—    Dažus mirkļus tikai. '*

—    Vakariņas lai pasniedz pēc ceturtdaļstundas.

Rīkojumu nodevis, misters Dombijs cēlā gaitā aiz-

soļoja uz savu garderobes istabu, bet misis Dombija kāpa augšā uz savējām. Misis Skjūtona ar Florensi devās uz viesistabu, kur šī teicama māte uzskatīja par nepieciešamu nobirdināt dažas nevaldāmas asaras — tā domāt, aiz prieka par meitas laimi —, kuras viņa vēl ļoti piesardzīgi slaucīja ar mežģiņotā kabatas lakatiņa stūrīti, kad ienāca viņas znots.

—    Nu, kā jums, manu mīļo Dombij, patika Parīze, šī visburvīgākā pilsēta pasaulē? — viņa apvaicājās, apslāpēdama savas emocijas.

—    Tur bija vēsi.

—           Jautra, mutuļojoša, protams, kā vienmēr, — misis Skjūtona teica.

—           Ne sevišķi. Man tā likās garlaicīga, — sacīja misters Dombijs.

—           Fu, mīļo Dombij! Garlaicīga! — viņa šķelmīgi pavīpsnāja.

—           Tādu iespaidu tā atstāja uz mani, cienītā kundze, — misters Dombijs sacīja ar galantu pieklājību.

—    Domāju, misis Dombijai arī tā šķita garlaicīga. Vienu otru reizi dzirdēju viņu tā izsakāmies.

—           Ak tu nerātnīgais meitēn! — misis Skjūtona jokodama uzsauca savam mīļajam bērnam, kas šinī brīdī ienāca viesistabā. — Kādas nejēdzīgas ķecerības tu esi sarunājusi par Parīzi?

Edīte gurdi pacēla uzacis; iedama garām bīdāmajām durvīm, kas stāvēja vaļā, lai būlu pārredzama istabu anfilāde visā to jaunajā greznībā un spožumā, viņa tur iemeta ašu, nevērīgu skatienu un apsēdās blakus Florensei.

—            Mīļo Dombij, — misis Skjūtona teica, — redziet, kā tie ļaudis katru mūsu aizrādījumu ir ievērojuši un tik brīnišķīgi izpildījuši. Viņi no šīs mājas iztaisījuši īstu pili, patiešām.

—           Jā, tā ir skaista, — misters Dombijs sacīja, pārlaizdams acis visapkārt. — Mans rīkojums bija ar izdevumiem neskopoties, un viss, ko nauda spējusi, ir izdarīts, manuprāt.

—           Bet ko gan tā nespēj, mīļo Dombij? — Kleopatra nočivināja.

—           Naudai ir liela vara, cienītā, — misters Dombijs atteica.

Viņš apveltīja jauno sievu ar savu parasto, valdonīgo skatienu, bet pār viņas lūpām nepārvēlās ne vārds.

—           Es ceru, misis Dombija, — pēc neilga klusuma brīža viņš uzbilda to, vārdus kā skaldīt noskaldīdams,

—    ka šīs pārvērtības izpelnās arī jūsu atzinību.

—           Cik jau skaistu varēts pārvērst māju, tik skaista tā ir. Tādai tai jābut, protams. Un laikam taču tāda tā ir.

Nievīga izteiksme šai augstprātīgajā sejā bija parasta parādība un šķita nešķirama no tās, taču nevērība, ar kādu Edīte izturējās pret jebkuru uzmundrinošu mājienu, lai cik būtībā nenozīmīgu un ikdienišķu, — ap. brīnot, apjūsmot un cildināt viņa bagātību, — piešķīra viņas sejai pavisam jaunu, citādu izteiksmi, kuras intensitāti nevarēja pārspēt neviena cita, kādu šī seja bija spējīga uzburt. Nezin vai misters Dombijs, ietinies pats savas varenības apsegā, to vispār nomanīja vai ne, kaut izdevīgu gadījumu arī agrāk nebija trūcis, kas būtu varējuši atvērt viņam acis; un šinī brīdī to būtu varējis veikt viens vienīgs Edītes tumšo acu zibsnis, ko tā uzmeta viņam pēc tam, kad acis steidzīgi un nicīgi bija pārslīdējušas viņa pašcildināšanas objektam. Viņš būtu varējis šai vienā vienīgajā skatienā izlasīt, ka viņš ar visu savu bagātību — lai cik tai liela vara pašai par sevi un lai tā būtu vēl kaut tūkstoškārt lielāka — neiekaros neviena maigāka, atzinīgāka skatiena no šīs izaicinošās sievietes, kas saistīta ar viņu, taču visiem dvēseles spēkiem saceļas pret viņu. Viņš būtu varējis izlasīt šai skatienā, ka tā nīst šo bagātību tieši tāpēc, ka pakļāvusies tās netīrajai, apkaunojošajai ietekmei, kaut arī pretendē uz vistīrāko varu, ko tā var dot, pretendē kā uz savām tiesībām pēc noslēgtā darījuma, kā uz zemisku, niecinošu samaksu par to, ka kļuvusi Dombija sieva. Misters Dombijs būtu varējis tajā izlasīt, ka viņai, kas atsedza galvu, lai ap to šķiļas viņas pašas augstprātības un pašniecināšanas zibeņi, visnevainīgākais norādījums uz vīra bagātības varu bija jauns pazemojums pašas acīs un vērta viņas dvēseles postu un tukšumu vēl dziļāku.

Bet nu jau arī atskanēja aicinājums pie mielasta, un misters Dombijs veda lejā Kleopatru; Edīte ar Florensi tiem sekoja. Edīte ātri pasteidzās garām ar zeltu un sudrabu nokrautajai bufetei — gluži kā saslauku kaudzei — un, ne ar acu uzmetienu nepagodinājusi apkārtējo greznību, pirmo reizi apsēdās pie viņa galda un visu mielasta laiku nosēdēja kā statuja.

Misteram Dombijam, kas pats neko daudz neatšķīrās no statujas, bija tīri patīkami redzēt savu skaisto sievu tik nekustīgu, lepnu un aukstu. Edītes manieres, kas vienmēr izcēlās ar eleganci un grāciju, bet it īpaši pašreizējā izturēšanās, viņam imponēja, tā atbilda viņa gaumei. Ierastā, stīvā cienīgumā viņš prezidēja galda galā un, neizstarodams ne drusciņas siltuma vai sirsnības pret sievu, veica savus namatēva pienākumus dzedrā pašapmierinātībā; un tā nu pirmās, svinīgās vakariņas godam norisa pietiekami pieklājīgā, smalkā un ledaini saltā atmosfērā, kaut gan mājas apakšējā stāvā tās netika novērtētas nedz par lieliski norisējušām, nedz arī par laimīgu sākumu.

Drīz pēc tam, kad bija padzerta tēja, misis Skjūtona, kas izlikās pagalam nogurusi no laimes un prieka skurbas, vērojot mīļoto meitu uz mūžu savienota ar viņas sirds izredzēto, devās pie miera, bet patiesībā ir iemesls domāt, ka šis vakars ģimenes lokā viņai šķita diezgan garlaicīgs, jo sava vēdekļa aizsegā viņa visu stundu bija nepārtraukti žāvājusies. Edīte arī klusām izgāja un atpakaļ vairs neatnāca. Un tā nu izgadījās, ka Florense, kurai augšā bija atgadījusies maza aprunāšanās ar Diogenu, atgriezdamās viesistabā ar rokdarbu groziņu, sastapa tur vairs tikai tēvu, kas soļoja turp un atpakaļ skumīgajā greznībā.

—    Piedod, lūdzu. Vai man iet projām, papu? — Florense bikli vaicāja, palikdama stāvam pie durvīm.

—    Nē, — misters Dombijs atteica, atskatīdamies pār plecu, — tu vari nākt un uzkavēties te, kad vien tev tīk. Šis nav mans kabinets.

Florense ienāca un apsēdās ar savu darbu pie nomaļa galdiņa, aptverdama, ka pirmo reizi mūžā — pirmo reizi kopš mazām dienām, cik tālu vien atmiņa sniedzas, līdz šai stundai — viņa atrodas tēva sabiedrībā kā vienīgā viņa sarunu biedre. Viņa, tēva vienīgais bērns, pašas dabas viņam lemtā sarunu biedre, kura savā vientuļajā dzīvē un bēdās ir iepazinusi sagrauztas sirds skaudrās sāpes; kura nemīlēta un atstumta katru vakaru ir klusām izdvesusi viņa vārdu, ar asarām acīs izlūgdamās tēvam dieva svētību, kas gulsies uz viņu smagāk par lāstu; kura karsti vēlējusies nomirt mazatnē, lai tikai nomirtu viņa rokās; kura viņa nevērību, saltumu un naidīgumu, kas licis viņai tik daudz ciest, ir vienmēr atmaksājusi ar pacietīgu, nesavtīgu mīlestību, attaisnodama un aizstāvēdama tēvu kā viņa labais gars!

Florense trīcēja, un acīs viņai sakāpa migla. Tēva figūra, kad tas, šķērsodams istabu, tuvojās viņai, šķita izaugam un pieņemam milzu apmērus; brīžam tā iegrima kā dūmakā un izplūda; brīžam atkal iznira un kļuva skaidri redzama; bet brīžam viņai sāka likties, ka tas, kas notiek pašlaik, uz mata tāpat noticis pirms neskaitāmiem gadiem. Viņa tiecās tēvam pretim un tomēr sadrebēja, kad tas pienāca tuvāk. Cik negants pārdzīvojums bērnam, kas nepazīst ļaunuma! Cik neganta tā roka, kas turējusi arkla balstu un uzplēsusi vagas viņas maigajā dvēselē, lai tajā kaisītu šādu sēklu!

Baidīdamās sarūgtināt vai sadusmot tēvu ar savu satrauktību, Florense savaldījās un, knibinādamās ap rokdarbu, sēdēja klusa un rāma. Vēl pāris reižu krustu šķērsu pārsoļojis pār istabu, viņš pārtrauca pastaigu, palika krēslainā stūrī — krietni atstatu no Florenses —, kur atradās atpūtas krēsls, atlaidās tajā un pārklāja sejai mutautu, lai brīdi nosnaustos.

Florensei pietika jau ar to vien, ka drīkstēja te sēdēt un klusītēm vērot tēvu; ik pa brīdim uzmest acis viņa krēslam; domās kavēties pie viņa, kad galva noslīga pār rokdarbu; sajust skumju prieku, redzot, ka viņš var gulēt, tai klātesot; ka viņa, kas bijusi tēvam tik sveša un neciešamā, vairs neuztrauc to ar savu klātbūtni.

Bet ko gan Florense būtu domājusi, ja zinājusi, ka tēvs neatlaidīgi viņu novērp, ka lakatiņš nejauši vai ar ziņu sejai uzmests tā, ka a&amp;s palikušas neaizsegtas, un tās ne uz mirkli neatraujas no meitas vaiga! Ja zinājusi, ka brīdī, kad viņas skatiens aizslīdēja uz tumšo kaktu pie tēva, viņas izteiksmīgās acis, kas bez balss runāja kaislāk un aizrautīgāk par visiem pasaules oratoriem un ar savu mēmo pielūgsmi apsūdzēja tēvu vēl smagāk, sastapās ar tā acīm, pašas to nenojauzdamas! Vai to, ka brīdī, kad viņa atkal noliecās pār darbu, tēvs uzelpoja vieglāk, taču joprojām noraudzījās uz meitu ar to pašu neatslābstošo uzmanību — uz viņas gaišo pieri, uz vaļēji krītošajām matu cirtām, uz darbīgajām rokām, — un, kā neredzama spēka pievilkts, nespēja vairs acu novērst!

Bet ko domāja viņš pa šo laiku? Kas norisinājās viņa jūtu pasaulē, tik neatlaidīgi un slēpu vērojot savu nepazīstamo meitu? Vai šī klusā būtne un rāmās acis pauda pārmetumu viņam? Vai viņš sāka atzīt meitas tiesības, ko līdz šim bija ignorējis, vai tās beidzot aizkustināja viņa sirdi un modināja viņā nežēlīgas netaisnības apziņu?

Arī bargāko, skarbāko cilvēku dzīvē mēdz būt atmaiguma brīži, kaut šādi ļaudis gan parasti labi prot glabāt savu noslēpumu. Skatot meitu, kas, viņam nemanot, izaugusi tik daiļa un izvērtusies gandrīz jau pieaugušā jaunavā, šāds brīdis varēja pienākt pat viņa — augstprātības apsēstā — dzīvē. Varbūt to radīja nejauši uzplaiksnījusi doma, ka ģimenes laime ir bijusi viņam ar roku sasniedzama, — mājas labais gars ir sēdējis viņam pie kājām, bet viņš savā drūmajā spītā to nav pamanījis, viņš ir no tā novērsies un sevi pazudinājis. Varbūt to radīja vienkāršie, dziļi izjustie vārdi, kurus viņš skaidri uztvēra, kaut gan tos runāja tikai meitenes acis, pašai nezinot, ka viņš tos lasa: «Ak, tēvs, to mirušo vārdā, pie kuru nāves gultas es stāvēju, manas ciešanu pilnās bērnības vārdā, mūsu pusnakts stundas tikšanās vārdā, to izmisīgo raudu vārdā, kuras izlauzās no manas izmocītās sirds, — pievērs savu vaigu man un rodi patvērumu manā mīlestībā, pirms nav par vēlu!» Varbūt tam par cēloni bija mazāk nozīmīgas un nesvarīgākas domas, proti, ka mirušais zēns atbrīvojis viņa sirdī vietu jaunai pieķērībai un var piedot māsai, ka tā ieņēmusi šo vietu. Varbūt pietika tik vien iedomāties, ka visā apkārtējā greznībā un krāšņumā viņa ir pati daiļākā rota. Lai nu kā, bet, skatoties uz meitu, viņš atmaiga arvien vairāk un vairāk. Tā skatoties, viņa šķita saplūstam ar bērnu, kuru tas bija mīlējis, un tēvs gandrīz vairs nevarēja atšķirt tos vienu no otra. Skatoties uz meitu, viņš to uz mirki ieraudzīja skaidrākā, spilgtākā gaismā, ne noliekušos pār zēna spilvenu kā viņa sāncensi — drausmīga iedoma —, bet kā mājas labo garu, kas turēja modru aci pār viņu pašu, gluži kā tobrīd, kad viņš, galvu rokā atbalstījis, sēdēja mazās gultiņas kājgalī. Viņš juta vēlmi runāt ar meiteni un pasaukt to pie sevis. Vārdi: «Florense, panāc šurp!» — jau raisījās viņam uz lūpām — lēni un ar mokām, tie

bija tik sveši viņam, — kad tos apklusināja un sastindzināja soļu troksnis uz kāpnēm.

Tur nāca viņa sieva. Tā bija apmainījusi vakara tērpu pret kuplu peņuāru un izlaidusi matus, kas klaidā vijās viņai ap kaklu. Bet ne jau ar šo pārvērtību tā pārsteidza viņu.

—    Florense, mīļā, es tevi visur izmeklējos, — viņa teica.

Kad viņa nosēdās blakus Florensei, meitene noliecās un noskūpstīja viņai roku. Viņš tikko pazina savu sievu, tik savāda tā izskatījās. Smaids nebija vienīgais, kas viņam šķita svešs, kaut gan viņš to pirmoreiz redzēja, — bet sievas izturēšanās, tās balss nokrāsa, acu mirdzums, dzīvīgums, uzticēšanās, valdzinoša vēlēšanās būt tīkamai, kas izpaudās katrā vārdā, katrā žestā … nē, tā nebija Edīte.

—    Klusāk, mamma. Papus ir aizmidzis.

Nu tā atkal kļuva par Edīti. Viņa paskatījās uz kaktu, kur viņš zvilnēja, un šo seju un skatienu viņš pazina labi.

—    Man ir prātā nenāca, ka tu varētu būt šeit, Florense.

Un atkal kā pārvērtās, kā atmaiga — vienā mirklī!

—           Es ātri aizgāju no šejienes, — Edīte turpināja,

—     ar nodomu pasēdēt pie tevis augšā un parunāties. Bet, iegājusi tavā istabā, redzēju, ka mans putniņš aizlidojis, un līdz pat šim brīdim es gaidīju tur, cerēdama, ka tas atlidos atpakaļ.

Ja tas tiešām būtu bijis putniņš, viņa nebūtu varējusi to vārāk un maigāk pieglaust pie krūtīm, kā pieglauda Florensi.

—    Iesim, draudziņ!

—    Vai papam neliksies savādi, ja viņš pamodies manis te vairs neredzēs? — Florense vilcinājās.

—    Tu domā, viņš to pamanīs, Florense? — Edīte sacīja, raudzīdamās viņai acīs.

Florense nokāra galvu, piecēlās un paņēma rokdarbu groziņu. Edīte paņēma viņu zem rokas, un viņas izgāja no istabas kā divi māsas. Pat sievas gaita bija citāda un sveša viņam, misters Dombijs nodomāja, pavadīdams to acīm līdz durvīm.

To nakti viņš savā krēslainajā kaktā sēdēja ilgi jo ilgi, — līdz kamēr baznīcas pulkstenis jau nosita trešo stundu. Visu to laiku viņa vērīgais skatiens nenovērsās no krēsla, uz kura Florense bija sēdējusi. Svecēm izdegot un nodziestot, istaba kļuva arvien tumšāka, bet tumsa, kāda savilkās pār viņa seju, bija tumšāka par vismelnākās nakts mestu ēnu un, kā nogūlusi, tā arī tur palika.

Florense ar Edīti sēdēja pie kamīna savrupā istabiņa, tajā, kur bija nomiris mazais Pols, un ilgi, ilgi sarunājās. Diogens, kas arī bija turpat, no sākuma pretojās uzņemt Edīti kompānijā un, pat respektēdams savas saimnieces gribu, pieļāva to tikai ar protestējošu ņurdoņu. Bet, soli pa solītim vilkdamies ārā no priekšnama, kur sašutumā bija nolīdis, acīmredzot drīz atskārta, ka, labu domādams, izdarījis vienu no tām kļūdām, no kādām reizēm nespēj izvairīties pat vispriekšzīmīgākie suņi, un tāpēc, it kā draudzīgi atvainodamies, viņš iespraucās starp viņām abām pašā karstākajā vietā, tieši iepretim ugunij, un tupēja tur elsādams, mēli izkāris un ar vismuļķīgāko sejas izteiksmi klausīdamies sarunā.

Vispirms lā norisa par Florenses grāmatām, par viņas patīkamāko nodarbošanos un par to, kā pavadījusi visu šo laiku pēc kāzām. Pēdējais temats pamudināja Florensi pieskarties jautājumam, kas viņas sirdi skumdināja, un, asarām sakāpjot acīs, viņa teica:

—    Ai, māmulīt, pa šo laiku man uzbrukušas lielas bēdas.

—    Tev lielas bēdas, Florense?

—    Jā, nabaga Volters noslīcis.

Florense aizklāja seju rokām un rūgti raudāja. Daudz klusībā lietu asaru viņai bija maksājis Voltera liktenis, un tomēr tās plūda arvien vēl, kad meitene domāja vai runāja par viņu.

—     Bet pasaki man, mīlulīt, — Edīte vaicāja, mierinādama to, — kas bija tas Volters? Kas viņš bija tev?

—    Viņš bija man brālis, māmulīt. Kad nomira mīļotais Pols, mēs nosolījāmies, ka būsim brālis un māsa. Es viņu jau sen kā pazinu — kopš mazām dienām. Viņš pazina Polu, kas viņu karsti, karsti mīlēja. Gandrīz vai pēdējie Pola vārdi bija: «Parūpējies par Volleru, papa!

Es viņu stipri mīlēju.» Volteru atveda pie brālīša, un viņš bija tobrīd te — šinī istabā.

—    Un vai viņš tika rūpējies par Volteru? — Edīte stingri noprasīja.

—    Vai papa? Viņš lika to sūtīt uz ārzemēm. Ceļā uz turieni, kuģim bojā ejot, viņš noslīka.

—    Vai tēvs zina, ka Volters noslīcis? — Edīte jautāja.

—    Es nevaru pateikt, mamm. Man nav nekādas iespējas to uzzināt. Mīļo mammiņ! — Florense izsaucās, pieglauzdamās Edītei, kā glābiņu meklējot, un paslēpdama seju pie viņas krūtīm. — Es zinu, ka jūs jau esat nomanījusi. . .

—     Pagaidi! Paliec klusu Florens! — Edīte tā nobālēja un runāja tik dzedri, ka gluži lieki bija vēl uzlikt Florensei roku uz lūpām. — Pastāsti man vispirms visu par Volteru; es gribu zināt to stāstu no sākuma līdz beigām, lai ko saprastu.

Florense izstāstīja to un visu, kas ar to saistījās, arī par draudzību ar misteru Tutsu, kuru pieminot viņa pat savās bēdās nevarēja nepasmaidīt caur asarām, kaut bija tam no sirds pateicīga. Kad stāsts bija izstāstīts un uz brīdi iestājās klusums, Edīte, kas, turēdama Florenses roku, ar neatslābstošu interesi bija klausījusies, beidzot ieminējās:

—     Ko es esot nomanījusi, Florense, tu teicies zinot?

—     Ka es neesmu, — Florense teica, un viņas acis pavīda tas pats mēmais lūgums un seja atrada savu paslēptuvi tikpat aši kā iepriekš, — ka es neesmu mīļots bērns, māmiņ. Nekad neesmu bijusi. Nekad neesmu zinājusi, kā par tādu kļūt. Es neesmu atradusi īsto ceļu, un man nebija neviena, kas to parāda. Ak, ļaujiet man mācīties no jums, kā iegūt papa mīlestību. Māciet mani! Jūs, kas tik labi to spējat! — Piekļaudamās vēl ciešāk viņai un dedzīgos, saraustītos vārdos apliecinādama pateicību un mīlestību, Florense, atklājusi savu skumjo noslēpumu, vēl ilgi raudāja jaunās mātes apkampienos, bet ne vairs tik rūgti kā līdz šim.

Bāla kā drēbe, bez asiņu pilītes lūpās, pūlēdamās saglabāt mierīgu seju, līdz tās daiļums sasala nāves stingumā, Edīte noraudzījās uz raudošo meiteni un noskūpstīja to. Tad, pamazām atbrīvojusies un atstūmusi Florensi nostāk, viņa, majestātiska un nekustīga kā marmora tēls, sacīja neparasti dobjā balsī, ne ar ko citu nenododama savu satraukumu:

—    Florense, tu mani nepazīsti! Pasarg die's tev no manis ko mācīties!

—    Nedrīkstu no jums mācīties? — Florense pārsteigta atkārtoja.

—    Lai es tev mācītu, kā mīlēt vai kļūt mīlētai — pasarg die's! Ja tu varētu mani mācīt, tas būtu labāk; bet ir jau daudz par vēlu. Tu esi mīļa man, Florens. Es nedomāju, ka varētu vēl ko tā iemīļot, kā tevi esmu iemīļojusi šai īsajā laikā.

Redzēdama, ka Florense grasās ko teikt, viņa ar rokas mājienu apturēja to un turpināja:

—     Es vienmēr būšu tev uzticams draugs. Es sargāšu un audzināšu tevi tik mīļi, ja arī ne tik labi, cik mīļi vien kāds šai pasaulē to spēj. Tu vari uzticēties man, es zinu to un saku to, mīlulīt, — pat tavas skaidrās sirds pilnīgā paļāvībā. Ir simtiem sieviešu, no visiem viedokļiem labāku un krietnāku par mani, Florens, kuras viņš būtu vaitijis apprecēt, bet neatradīsies nevienas, kas, te ienākusi kā viņa sieva, savā sirdī tevi iemīlētu patiesāk nekā es.

—           Es to zinu, mīļo māmulīt! — Florense izsaucās.

—    No pašas pirmās, no tās vislaimīgākās dienas es to jau zinu.

—     Vislaimīgākās dienas! — Edīte likās gluži neapzinīgi atkārtojam šos vārdus un tad turpināja. — Kaut gan tas nav mans nopelns, jo, pirms nebiju tevi redzējusi, neko daudz vis netiku par tevi domājusi, bet ļauj man saņemt tavu mīlestību un uzticību kā nepelnītu balvu. Un vēl, Florens, vēl kas — ieskatu par labāku pateikt tev to pirmajā vakarā, ko pavadu šai pajumtē, — ka par to visu mēs runājam pirmo un pēdējo reizi.

Florense, pali nejauzdama, kāpēc, gandrīz ar bailēm gaidīja, ko Edīte teiks, tomēr acu nenovērsa no skaistās sejas, kas tik neatlaidīgi vērās viņai pretī.

—    Nekad necenties manī atrast to, kā nav šeit, — Edīte sacīja, uzlikdama roku uz sirds. — Nekad, ja tas

tavos spēkos, Florens, neatgrūd mani tāpēc, ka tā nav šeit. Ar katru dienu tu iepazīsi mani labāk, un pienāks laiks, kad tu pazīsi mani tikpat labi, cik labi es pati sevi pazīstu. Tad esi pret mani tik iecietīga, cik vien spēj, un nevērt rūgtumā vienīgās saldās atmiņās, kas man paliks.

Asaras, kas pazibēja viņai acīs, kad tās pievērsās Florensei, pierādīja, ka mierīgā seja ir tikai skaista maska, kuru viņa nenometa un turpināja:

—     Jā, es esmu nomanījusi to, ko tu minēji, un zinu, ka tā ir svēta patiesība. Bet tici man — ja vēl tagad nevari, tad drīz tam ticēsi, — nav visā pasaulē neviena, kas mazāk par mani būtu spējīgs vērst visu par labu un palīdzēt tev, Florens. Nekad neprasi man, kāpēc, nekad nerunā par to, nedz arī par manu vīru. Šai ziņā lai 'mūs šķir bezdibenis un mūsu starpā lai valda kapa klusums.

Kādu brīdi viņa sēdēja klusēdama; Florense tikko iedrošinājās dvašu vilkt, jo viņas izbiedētajā iztēlē šaudījās tumšas un neskaidras ēnas, kurās viņa sāka nojaust patiesību un visu, kas ar to būs saistīts ikdienas dzīvē, kaut gan prāts liedzās tam ticēt. Gandrīz tai pašā mirklī, kad Edīte bija beigusi runāt, saspringums viņas sejā pamazītēm izgaisa., līdz tā atkal kļuva rimta un maiga kā allaž, kad viņa bija divatnē ar Florensi. Viņa aizsedza atmaigušo seju ar plaukstām; tad piecēlās un, Florensi mīļi apskaudama, tai labu nakti novēlot, strauji izgāja no istabas, atpakaļ nepaskatījusies.

Taču, kad Florense jau bija apgūlusies un istaba 1 grima tumsā — vienīgi vēl kamīnā gailējās uguns —, Edīte atgriezās un, sacīdama, ka nevarot aizmigt un jūtoties savā istabā vientuļa, pievilka krēslu pie kamīna un atsēdusies raudzījās kvēlojošajās malkas šķilās, kas izdegušas lēnītēm dzisa. Arī Florense, gultā gulēdama, tās vēroja, līdz uguns atblāzma un skaistais tēls ar atrisušo matu klaidu un domīgajām acīm, kurās atspulgoja liesmu sārtums, saplūda kopā, samiglojās un izira, viņai iegrimstot snaudā.

Bet arī miegā Florense nespēja atbrīvoties no nenoteiktām atmiņām par to, kas nule bija noticis. Tas atkārtojās sapnī, vajāja viņu, parādīdamies te vienā tēlā, te citā, bet ikviens sapņu tēls viņu biedēja un mocīja.

Sapni viņa, tēvu meklēdama, klīda pa meža biezokņiem, rāpās viņam pa pēdām pāri drausmīgiem kalniem un nokāpa dziļās aizās un bezdibeņos, visiem spēkiem pūlējās atrast kaut ko, lai atpestītu viņu no bezgalīgam ciešanām, kaut gan nezinaja, par ko un kādēļ viņam jācieš, — bet velti — viņa nespēja sasniegt mērķi un aLpestīt tēvu. Tad viņa ieraudzīja, ka tēvs miris guļ tai pašā istabā un tai pašā gultā, — un skaidri zināja, ka tas nekad, līdz pat pēdējam elpas vilcienam, nav viņu mīlējis, un, uzkritusi tēvam uz krūtīm, rūgti jo rūgti raudāja. Tad viņas skatienam pavērās ainava ar strauju upi, un žēla, pārlieku pazīstama balstiņa sauca: «Tā brāžas tālāk, Floja! Tā nekad nerimstas! Tā aizraus tevi līdzi!» Un no tālienes viņa redzēja brālīti, kas stiepa rokas viņai pretim, bet tam līdzas stāvēja kāds neizturami nopietns un kluss tēls, ļoti līdzīgs Volteram. Ikvienā no šīm vīzijām bija arī Edīte, tā nāca un gāja, lāgiem Florensei par prieku, lāgiem par žēlabām, līdz visbeidzot viņas bija palikušas divas vien tumša kapa malā. Edīte pamāja ar roku uz kapu; un Florense, lejup palūkojusies, ieraudzīja — otru Edīti guļam dziļās bedres dibenā.

Grūto murgu mākta, viņa bailēs iekliedzās un domājās pamodusies. Viņai šķita, ka dzird liegu balsi čukstam pie pašas auss: «Florens, mīļo Florens, tas taču ir tikai sapnis!» Viņa pasniedza rokas pretim savas jaunās mātes mīļajam glāstam un pēc tam redzēja to pelēkā rītausmā izejam pa durvīm. Pacēlusies gultā sēdus, Florense labu brīdi nespēja aptvert, kas bijis sapnis, kas īstenība; tikai to viņa saprata, ka patiesi jau palsoja rīts, ka pelni kamīnā atdzisuši un viņa bija viena.

Tā pagaja nakts, kurā laimīgais pāris bija atgriezies mājās.

XXXVI NODAĻA MĀJAS IESVĒTĪŠANA

Tādā pašā garā aizritēja dienas cila pēc cilas, ar vienīgo atšķirību, ka nāca daudz viesu un gāja pretvizītēs, ka misis Skjutoņa savos apartamentos noturēja intīmas sanaksmes, kuru biežs apmeklētājs bija majors Begstoks, un ka Florensei vairs negadījās saslapt tēva skatienu, kaut redzēja viņu katru dienu. Un daudz vārdu pārmīt viņai neizdevās arī ar jauno māti, kura izturējās valdonīgi un augstprātīgi pret visiem mājas ļaudīm, tikai ne pret viņu — to Florense nevarēja neievērot — un kura, lai gjin arvien viņu aicināja pie sevis vai pati, pārnākusi mājās no vizītēm, uzmeklēja viņu un katru vakaru, lai cik vēla stunda, pirms devās pie miera, ienāca viņas istabā un nekad nepalaida garām izdevību padzīvoties ar viņu kopā, — bieži tomēr nosēdēja garas stundas, savās domās iegrimusi, ne vārda nepārmijusi.

Florense, kas tik daudz bija cerējusi no šīm precībām, dažbrīd neviļus salīdzināja acis žilbinošo namu ar lo pelēcīgo, drūmo, kura vietā šis tagad staltojās, un prātoja, kad gan tas, lai kādā izskatā, sāks izvērsties par siltu ģimenes ligzdu, jo tumša nojauta viņai teica, ka pašlaik tajā neviens nejūtas kā īstās mājās, kaut dzīve ritēja spoži un pēc stingri ieviesušās kārtības. Daudz stundu gan dienu, gan nakti Florense pavadīja skumjās

pārdomās, daudz asaru izlēja par zaudētam cerībām, atcerēdamās jaunās mammas nopietno apgalvojumu, ka neesot visā pasaulē neviena, kas būtu mazāk spējīgs par viņu iemācīt, kā iekarot tēva sirdi. Bet drīz vien Florense sāka domāt, pareizāk gan būtu sacīt: nolēma domāt, — ka neviens tik labi nezināja, cik maz ir cerību tēvu ietekmēt un iežēlināt pret viņu, un tāpēc mamma aiz tīras līdzcietības bija brīdinājusi viņu un ieteikusi nekad vairs šim jautājumam nepieskarties. Nesavtīga vienmēr, kā savā rīcībā, tā savos fantāzijas lidojumos, no sirds pieķerdamās tēvam, Florense bija labāk ar mieru paciest šī jaunā ievainojuma sāpes nekā atbalstīt patiesības vājo nojausmu par tēvu. Un mājas dzīve, Florense cerēja, ar laiku kļūs tīkamāka, — kad būs apdzīvojušies un apraduši ar jaunajām pārmaiņām, bet pati par sevi viņa turēja mazu bēdu un vēl mazāk žēlojās.

Ja arī neviens no jaunās ģimenes locekļiem nejutās īsti kā mājās pašu vidū, tad nosprieda, ka misis Dombijai vismaz svešu priekšā vajadzētu justies kā mājās, un nolēma nekavēties. Norunāja, galvenokārt misters Dombiļs ar misis Skjutonu, sarīkot vairākas viesības pēc kārtas, lai nosvinētu neseno kāzu atsvēti un uzturētu sakarus ar sabiedrību; un tika nolemts rīkošanos svinībām uzsākt ar to, ka misis Dombija noteiks zināmu vakaru, kad viņa pieņem viesus; un tad misters Dorabijs un misis Dombija izsūtīs ielūgumus daudziem jo daudziem daždažādu aprindu ļaudīm, lai tie ir tik laipni un pagodina viņus ar savu ierašanos minētajā dienā uz vakariņām.

Misters Dombijs sastādīja dažādu austrummagnātu * sarakstu, kuri būtu uzlūdzami uz šīm viesībām no viņa puses, un misis Skjūtona, aizstādama savu mīļo meitu, kura pret šo ideju izturējās augstākā mērā vienaldzīgi, pievienoja tam «rietumu» sarakstu, kurā bija uzņemts brālēns Fīnikss, kas vēl kavējās braukt atpakaļ uz Bādenbādeni, nodarot tādā kārtā zaudējumus savai personiskajai labklājībai, un raibs pulciņš dažāda stāvokļa un dažāda vecuma taureņu, kas dažādos laikos lidinājušies ap viņas daiļo meitu un viņu pašu, nenodarot viņu spožumā saviem spārniņiem nekādus nopietnus

bojājumus. Ari Florense tika uzņemta viesību dalībnieku sarakstā, ko stingri pieprasīja Edīte, redzēdama misis Skjūtonas mirklīgas šaubas un vilcināšanos; un Florense ar izbrīna pilnu sirdi un ar instinktīvu spēju uztvert visu, kas tēvam kaut niecīgāko nepatiku varētu nodarīt, klusēdama piedalījās svinīgajā sarīkojumā.

Svinību ievadījums sākās ar to, ka misters Dombijs pārspīlēti augstā un stīvā kravatē nemierīgi soļoja pa salonu, līdz viesiem noteiktajā ierašanās stundā ar minūtes precizitāti ieradās Austrumindijas Kompānijas direktors, pasakaini bagāts vīrs, kura vesti šķita darinājis vienkāršs namdaris no finiera plāksnēm, bet kas patiesībā bija drēbnieka mākslas darbs, un no materiāla, ko sauc par nankinu, un šo džentlmeni misters Dombijs saņēma viens pats. Nākamā stadija sākās ar to, ka misters Dombijs nosūtīja savu cieņas apliecinājumu misis Dombijai līdz ar precīzu pareiza laika paziņojumu. Turpinājums bija tāds, ka Austrumindijas direktors, kas sarunu risināšanā izrādījās kā uz mutes sists, jo misters Dombijs nebija tas vīrs, kas spētu viņu uzmundrināt, bezpalīdzīgi blenza degošajā kamīna, līdz ieradās glābiņš misis Skjūtonas personā, kuru direktors (daudzsološs sākums šim vakaram!) noturēja par misis Dombiju un jūsmīgi apsveica.

Nākamais ieradās kāds bankas direktors, par kuru runāja, ka tas spējot nopirkt itin visu, pat cilvēka dabu, ja tam ienāktu prātā ietekmēt biržu šai virzienā, bet kurš vārdos bija brīnum 'kautrīgs cilvēks, gandrīz vai lielīgi kautrīgs; valodas risinot, viņš, piemēram, ieminējās par savu «mazo muiželi» Kingstonā pie Temzas, kur viņš misteram Dombijam, ja tas viņu apciemotu, diemžēl nevarētu neko vairāk piedāvāt kā gultu un jēra karbonādi. Lēdijas aic/nāt ciemā, viņš teica, nevarot nemaz iedrošināties cilvēks, kas dzīvojot tik klusi un vientuļi, bet, ja nu misis Skjūtonai un viņas meitai misis Dombijai gadītos kādreiz būt tanī pusē un labpatiktu apskatīt viņa niecīgo krūmaudzi, vienu otru panīkušu puķu dobīti un kaut ko līdzīgu ananasu siltumnīcai, un vēl pāris tādu pašu nepretenciozu izmēģinājumu lauciņu, viņš justos augstākā mērā pagodināts. Atbilstoši savai lomai viņš bija ļoti vienkārši ģērbies: batista strēmele kaklauta vietā, platas kurpes, fraka, pārāk vaļīga viņa augumam, bet bikses — par daudz šauras; un, kad misis Skjūtona ieminējās par operu, viņš atteica, ka reti tur aizejot, jo nevarot to atļauties. Šķita, ka šāds runas veids viņu iellksmināja un uzjautrināja, jo pēc tam, rokas kabatās sabāzis, bezgala apmierinātu seju viņš vēl ilgi starojošām acīm uzlūkoja savus klausītājus.

Ienāca misis Dombija, skaista un lepna, nicīgi un izaicinoši noraudzīdamās uz visiem, it kā viņai līgavas vainaga vietā galvā būtu uzbāzta dzeloņaina stīpa ar nolūku padarīt viņu padevīgu un piekāpīgu, ko nebūtu panākuši pat ar nāves draudiem. Reizē ar viņu ienāca arī Florense. Ieraugot abas atkal kopā, pār mistera Dombija seju pārslīdēja tikpat tumša ēna kā viņā vakarā. Tā palika nepamanīta, jo Florense neiedrošinājās pacelt acis uz tēvu, bet Edītes vienaldzība bija pārak augstmanīga, lai pievērstu viņam kaut mazāko uzmanību.

Viesi nu sāka nākt cits pēc cita. Vēl direktori, sabiedrisku kompāniju priekšsēdētāji, vecīgas lēdijas, svētku tērpu papildinājušas ar veseliem vezumiem uz galvas, brālēns Fīnikss, majors Begstoks, misis Skjūtonas draudzenes,«arī ar košām rozēm uz vaigiem un ļoti dārgām krellēm ap ļoti savītušajiem kakliem. To vidū jauna, sešdesmitpiecgadīga lēdija, pārlieku viegli ģērbusies, spriežot pēc viņas muguras un pleciem, kura runāja tā piemīlīgi svipšinādama, acu plakstus tikai ar lielu piepūli spēdama pavirāt, un ar visu savu izturēšanos ik mirkli demonstrēja to burvīgo vieglprātību, kas tik raksturīga jaunībai. Tā kā lielākā daļa viesu no mistera Dombija saraksta sliecās uz klusēšanu, bet lielākā daļa no misis Dombijas saraksta — uz tērzēšanu un, tā kā vieni pret otriem nejuta nekādu simpātiju, misis Dombijas viesi, kā magnētiska spēka apvienoti, noslēdza savienību pret mistera Dombija viesiem, kuri garlaikodamies klaidoja pa istabām vai slapstījās pa kaktiem, allaž pagadījās ceļā viesiem, kas plūda iekšā, tika iesprostoti aiz dīvāniem, dabūja belzienus pa galvu, durvīm atveroties, vārdu sakot, dabūja izciest visvisādas neērtības.

Kad viesus aicināja ēdamzālē, misters Dombijs piedāvāja roku vecai lēdijai, kura atgādināja aveņkrāsas samta kniepadatu spilventiņu, piebāztu ar banknotēm, un kuru varēja noturēt par veco lēdiju no Trednīdlslrītas * — tik bezgala bagata tā bija, kaut izskatījās tik nepievilcīga; brālēns Finikss veda misis Dombiju, majors Begstoks — misis Skjūtonu, un jaunā būtne ar kailajiem pleciem tika piešķirta par atvēsinātāju Austrumindijas direktoram, bet pārējās lēdijas atstāja salonā pārējo džentlmeņu izvēlei, līdz beidzot bariņš cerībās vīlušos brīvprātīgi uzņēmās novadīt tās lejā, kur šie drosmīgie ar savām gūsteknēm aizblīvēja ēdamzāles durvis, piespiezdami tādā kārtā septiņus biklākus kungus mīņāties pa vēso vestibilu. Kad visi jau bija sagājuši iekšā un apsēdušies, ienāca vēl viens no tiem biklajiem, juzdamies pilnīgi bezpalīdzīgs un bez dāmas, un mājziņa pavadībā apgāja divreiz galdam apkārt, pirms sameklēja savu vietu, kuru beidzot atrada pa kreisi blakus misis Dombijai, un pēc tam šis biklais vīrs acu uz augšu vairs nepacēla.

Šobrīd plašo ēdamzāli ar mirdzīgo galdu un viesiem tam visapkārt, kas knaši rīkojās ar mirdzīgajiem nažiem un dakšiņām, karotēm un šķīvjiem, varēja noturēt par acu priekšā uzradušos Toma Tīdlera rotaļlaukumu *, kur bērni uzlasa zeltu un sudrabu. Misters Dombijs Tīdlera lomā bija nepārspējams, un milzīgais, starp viņu un misis Dombiju novietotais matēta dārgmetāla plato, no kura matēti amoreti piedāvāja abiem nesmaržīgu puķu ziedus, vēl savā ziņā papildināja šo alegorisko ainavu. .

Brālēns Fīnikss bija apbrīnojamā formā un izskatījās apbrīnojami jauns. Tomēr, neraugoties uz visu labo omu, viņš palaida dažu labu neprātību — atmiņa viņam reizēm bija tikpat nepaklausīga kā kājas, — un šoreiz viņš lika klātesošajiem nodrebēt. Tas notika tā: jaunā lēdija ar puskailo muguru, glabādama krūtīs siltas jūtas pret brālēnu Fīniksu, ar gudru viltību bija panākusi, ka Austrumindijas direktors viņu nosēdina blakus tam. Pateicības vietā par šo laipno pakalpojumu viņa tūdaļ novērsās no direktora, kurš, no otras puses aizēnots ar drūmu melna samta cepuri, kas rotāja kādu kaulainu, nevalodīgu sievišķi ar vēdekli, padevās grūtsirdībai un ierāvās sevī. Brālēns Fīnikss un jaunā lēdija bija ļoti dzīvi un jautri, un jaunā lēdija tik aizrautīgi smējās par kaut ko, klausīdamās brālēnā Fīniksā, ka majors Begstoks misis Skjūtonas vārdā (viņi sēdēja iepretī, vairāk uz galda viņu galu) lūdza atļauju apvaicāties, vai šo stāstu nevarētu pastāstīt visai sabiedrībai.

—    Ak, nudien, tur nav nekā sevišķi interesanta, — brālēns Fīnikss atteica, — patiešām, diezin vai vērts atkārtot. Patiesībā tā ir tikai tāda anekdote par Džeku Ēdemsu. Es domāju (visu uzmanība bija pievērsta brālēnam Fīniksam), mans draugs Dombijs atcerēsies Džeku Edemsu, Džeku Edemsu, ne Džo — tas viņa brālis. Džeks, mazais Džeks — viņš mazliet šķielēja un raustīja valodu — parlamentā pārstāvēja kādu grāfisti. Tanī laikā, kad es biju parlamentā, mēs viņu mēdzām saukt par Edemsu, V. S., jo viņš bija vietas sildītājs kādam jauneklim, kas vēl nebija sasniedzis pilngadību. Varbūt mans draugs Dombijs pazīst šo vīru?

Misters Dombijs, kas tikpat labi būtu varējis pazīt Geju Foksu, atbildēja noliedzoši. Bet viens no tiem septiņiem biklajiem vīriem negaidot izvirzījās redzamā plānā, atsaukdamies, ka viņš to pazinis, un piemetināja vēl: «Vienmēr valkāja Hesenes kurpes!»

—    Taisnība, — brālēns Fīnikss apstiprināja, paliekdamies uz priekšu, lai palūkotos uz lēnīgo vīru, un raidīja uz galda viņu galu uzmundrinošu smaidu. — Tas bija Džeks. Džo valkāja …

—    Stulmeņus! — kautrais vīrs iesaucās, ar katru mirkli celdamies sabiedrības acīs.

—    Jūs laikam bijāt tuvos draugos ar viņu? — brālēns Fīnikss ieminējās.

—    Es pazinu viņus abus, — lēnīgais vīrs atteica. Uz to misters Dombijs tūdaļ pacēla vīna glāzi.

—     Velnišķi jauks zellis, šis Džeks! — brālēns Fīnikss jūsmoja un, atkal paliekdamies uz priekšu, uzsmaidīja sarunu biedram.

—    Lielisks, — panākumu iedrošinātais, lēnīgais vīrs piebalsoja. — Viens no lādzīgākajiem, kādus jebkad esmu pazinis.

—    Droši vien jūs par to jocīgo gadījumu esat jau dzirdējis? — brālēns Fīnikss painteresējās.

—    To es redzēšu, kad būšu dzirdējis jūsu gaišības stāstu, — biklais vīrs iedūšojies atbildēja; tad atgāzās pret krēsla atzveltni un uzsmaidīja griestiem, it kā šo stāstu būtu no galvas zinājis un tas sācis viņu jau kņudināt.

—     Patiesību sakot, pats stāsts par sevi nav nekas sevišķs, — brālēns Fīnikss sacīja, jautri pamezdams ar galvu un uzsmaidīdams visiem visapkārt, — un lieki vēl vārdus šķiest ievadam. Bet tas ilustratīvi parāda Džeka smalko humoru. Īstenība tāda, ka Džeks bija ielūgts kāzās — laikam tās notika Bārkšīrā?

—    Šropšīrā, — biklais vīrs izlaboja, jo domāja, ka viņš ticis vaicāts.

—     Ak Šropšīrā? Galu galā viss viens — tādā šīrā vai šādā šīrā. Tātad — mans draugs bija ielūgts uz šīm kāzām Kautkādāšīrā, — un, pats nopriecādamies par izdevušos kalambūru, turpināja, — un aizbrauc turp. Gluži tāpat kā viens otrs no mums, kam bija gods saņemt ielūgumu uz manas burvīgās un nesalīdzināmās radinieces un mana drauga Dombija kāzām, negaidījām, lai mūs divreiz aicina, bet bijām velnišķi priecīgi, ka varēsim piedalīties tik interesantās svinībās. Aizbrauc — Džeks aizbrauc. Nu, tās kāzas savā ziņā bija īpatnas kāzas: saprecējās neredzēti daiļa meitene ar vīru, kuru viņa nevarēja ciest ne acu galā, bet pie kura tomēr aizgāja tā bagātības dēļ, kas bija neizmērojama. Kad Džeks pēc kāzām atgriezās pilsētā, kāds paziņa, satikdamies ar viņu apakšnama kuluāros, uzprasa: «Nu, Džek, kā sviežas nesaderīgajam pārim?» — «Nesaderīgajam?» Džeks brīnās. «Kas par niekiem! Tas ir pavisam godīgi un labprātīgi noslēgts darījums. Viņa ir kārtīgi, kā pienākas, nopirkta, un viņš — par to jūs varat galvot — tikpat kārtīgi pārdots!

Brālēnam Fīniksam esot vislielākajā sajūsma par šo sava stāsta kulminācijas punktu, šermuļi, kas līdzīgi elektriskai dzirkstelei bija apskrējuši visapkārt galdam, sagrāba arī viņu un lika aprauties. Vienīgais kopīgais sarunu temats, kāds bija izvirzījies tovakar, neizraisīja nevienā sejā smaidu. Iestājas dziļš klusums; un nelaimīgajam, biklajam vīram, kam nebija bijis vairāk priekšnojautas par šo stāstu kā zīdainim, atgadījās vēl viena kļūme — visu acīs izlasīt, ka šai kļūmīgajā gadījumā viņš tiek uzskatīts par galveno vaininieku.

Mistera Dombija seja jau vispār nebija no mainīgajām, un vēl ar šīvakara majestātisko izteiksmi tā nereaģēja vairāk uz dzirdēto kā vien ar vārdiem «Ļoti jauki», kas pirmie svinīgi atskanēja klusumā. Edīti manīja uzmetam vienīgi žiglu skatienu Florensei, bet citādi viņa ārēji palika pilnīgi vienaldzīga un nevērīga pret visu.

Nomainoties visdažādākajiem bagātīgiem ēdieniem un dzērieniem, vienmēr zeltā un sudrabā servētiem, nobaudot gardumus, ko sniedz zeme, gaiss, uguns un ūdens, augļu bagātību un mistera Dombija banketos galīgi lieko piedevu — ledu, vakariņas palēnām tuvojās beigām; pēdējais posms noritēja sonoras mūzikas pavadībā, ko radīja nepārtraukti dubultklauvējieni pie durvīm, vēstot par jaunu viesu ierašanos, kuru tiesai no svinību cienasta būs palikusi tikai smarža.

Kad misis Dombija piecēlās no galda, vērts bija redzēt skatu, kā viņas laulātais draugs ar stīvu kaklu, taisni izslietu galvu pieturēja durvis, dāmām izejot, vērts bija arī redzēt, kā Edīte ar viņa meitu zem rokas lepni pagāja tam garām.

Misters Dombijs, sēdēdams visā savā diženumā aiz kristāla karafēm, izskatījās impozants; Austrumindijas direktors, palicis gluži viens savā galda galā, izskatījās pamests un nelaimīgs; majors Begstoks, kas sešiem no septiņiem lēnīgajiem džentlmeņiem (tas viens godkārīgais bija galīgi apklusināts) klāstīja melšas par Jorkas hercogu, izskatījās kareivisks; bankas direktors, kas grupai interesentu ar deserta nažiem demonstrēja savas mazās ananasu siltumnīciņas plānu, izskatījās gauži pieticīgs, bet brālēns Fīnikss, kas gludināja savas garās aproces un pazagšus sakārtoja parūku, izskatījās domīgs. Bet šādus skatus varēja tikai īsu brīdi vērot, jo ar steigu visi tika aicināti pie kafijas un ēdamzālē vairs nepalika neviena.

Augšējās parādes istabās bija liela drūzmēšanās, kas ar katru mirkli pieauga, taču arvien vēl likās, ka mistera Dombija saraksta viesi nav vienkārši spējīgi saliedēties ar misis Dombijas saraksta viesiem, un nevienam nevarēja rasties šaubas, kurš kurai grupai piederīgs. Vienīgais izņēmums varbūt bija misters Kārkers, kas klīda starp viesiem, daļādams smaidus pa kreisi, pa labi, un kas, ja arī piestājās brīdi pie tiem, kuri pulcējās ap misis Dombiju, — visu laiku vērojot viņu pašu, viņas cienītājus, savu šefu, Kleopatru, majoru, Florensi un visu visapkārt, — šķita jūtamies omulīgi abos viesu nogrupējumos, un tā izņēmuma kārtā palika nenosakāms, kurai grupai viņš pieskaitāms.

Florensei viņš iedvesa tādas bailes, ka, atrazdamās ar viņu vienā istabā, tā jutās kā lietuvēna apsēsta. Viņa nespēja atbrīvoties no šīs sajūtas, jo acis pret pašas gribu aizvien atdūrās pret Kārkeru, it kā antipātijai un neuzticībai būtu tāds pievilkšanas spēks, kuram viņa nespēja pretoties. Un tomēr domas viņai traucās uz citu pusi; sēdēdama viena pati savrup — ne tāpēc, ka netiktu apjūsmota un ievērota, bet aiz sava kautruma un bikluma —, viņa sajuta, cik nenozīmīga bija tēva loma šā vakara norisē, un sirds viņai sāpēja, nomanot, cik neērti jutās viņš pats un cik maz vērības viņam tika veltīts, kad viņš kavējās durvju tuvumā, sagaidīdams tos viesus, kuriem vēlējās parādīt sevišķi izcilu uzmanību, un veda tos iepazīstināt ar savu sievu, kas saņēma tos augstprātīgi un vēsi, neizrādīdama ne mazākās intereses, ne vēlēšanās patikt, un pēc formālas iepazīstināšanas ceremonijas, nerespektēdama vīra vēlēšanos būt laipnai, apsveikt un uzņemt viesus, viņa neatvēra vairs lūpas. Florensi ļoti mulsināja un sāpināja, ka tā uzvedās sieviete, kas pret yiņu pašu izturējās tik mīļi, ar tādu maigu sirsnību, un7 viņai gandrīz likās, ka tā vien jau ir nepateicība no viņas puses, ka zina, kas noris acu priekšā.

Laimīga būtu bijusi Florense, ja varējusi uzdrošināties kaut vai tik daudz kā ar skatienu pakavēties pie tēva, un laimīga tomēr Florense bija, jo nezināja patiesā iemesla viņa nomāktībai. Taču, baidīdamās atklāt, ka zina, cik neapskaužams viņa stāvoklis pašlaik, un izraisīt ar to viņā sašutumu, turklāt vēl sirdij vienlaikus kvēlojot mīlā pret tēvu un pateicības pilnā jūsmā pret Edīti, viņa neuzdrošinājās pacelt acis ne pret vienu, ne otru. Viņai sāpēja sirds par abiem, un visā šai jūklī viņai iezagās prātā doma, ka labāk būtu viņiem abiem, ja šī balsu murdoņa un soļu dipoņa nekad nebūtu atskanējusi te, — ja seno vienmuļību un pelēcību nekad nebūtu nomainījuši jauninājumi un spožā greznība, ja pamestā meitene nekad nebūtu par draugu ieguvusi Edīti, bet dzīvojusi savā vientulībā, neviena nepažēlota, visu aizmirsta.

Misis Čikai arī bija iešāvušās līdzīgas domas galvā, bet tur tās nebija tik mierīgi nobriedušas. Šai cienījamai matronai pirmkārt jau tas bija smagi kodis kaulā, ka nebija lūgta uz banketu. No šī belziena cik necik atjūgusies, viņa metās milzīgos izdevumos, lai parādītos misis Dombijas žūrfiksā tādā spožumā, kas šai lēdijai prātus apžilbinātu un misis Skjūtonai gubu pazemojumu vesela kalna augstumā uzgāztu uz galvas.

—     Bet pret mani tak te izturas tikpat nevērīgi kā pret Florensi! — misis Čika sūrojās misteram Cikam.

—     Vai kāds parāda man kaut jel mazāko uzmanību? Neviens!

—    Neviens, mana dārgā, — misters Čiks apstiprināja, sēdēdams sienmali blakus misis Čikai, un arī te nevarēja nociesties, klusi nepasvilpojis.

—    Vai jel maz jaušams, ka es te esmu gaidīta viešņa? — misis Čika teica, acīm zibeņus mezdama.

—    Nē, mīlā, neliekas vis, — misters Čiks atteica.

-— Pols ir jucis! — misis Čika izsaucās.

Misters Čiks atkal iesvilpojās.

—    Ja vien tu neesi necilvēks, kaut man dažbrīd liekas, ka tu tiešām tas esi, — misis Čika vaļsirdīgi pateica, — tad nedungo un nesvilpo, te sēdēdams. Kurš gan, ja tam ir kaut kripatiņa cilvēciskas jušanas, var noskatīties uz šo Pola sievasmāti, kas, uzcirtusies pēc ērma, tā koķetē ar majoru Begstoku, par kura klātbūtni, tāpat kā par daudzām citām brīnišķīgām lietām, mums jāpateicas tavai Lukrēcijai Toksai . ..

—    Manai Lukrēcijai Toksai, dārgā? — misters Čiks tīri apstulba.

—    Jā, tavai Lukrēcijai Toksai, — misis Čika atkārtoja pavisam nopietni, — es saku, kā var cilvēks noskatīties uz šo Pola sievasmāti, uz šo vīzdegunīgo Pola sievu un uz tām piedauzīgajām, vecajām putnu biedēklēm ar kailajām mugurām un pleciem, vārdu sakot, — uz visu šo žūrfiksu un tad vēl dungot, — pēdējais vārds tika nikni un izsmējīgi uzsvērts, kas misteram Cikam lika sarauties, — tas, paldies dievam, manam prātam nav aptverams!

Misters Čiks nu savilka lūpas tā, ka nevarēja vairs ne padungot, ne pasvilpot, un izskatījās ļoti dziļdomīgs.

—    Bet es domājos zinām, ko man te pienākas saņemt, — misis Čika runāja, aiz dusmām vai pušu plīsdama, — kaut arī Pols ir aizmirsis, ko man parādā. Es neiešu še sēdēt, es, šīs ģimenes piederīgā, kur mani neliekas redzam. Es neesmu dubļu pika zem misis Dombijas kājām, vēl ne — pagaidām vēl ne, — misis Cika atkārtoja, it kā sagaidīdama, ka par tādu kļūs apmēram parīt, aizparīt. — Es iešu projām. Es neteikšu (lai nu ko es par to domātu), ka tas viss ticis rīkots tikai tādēļ, lai mani pazemotu un apvainotu. Es vienkārši braucu projām. Neviens ir nepamanīs, ka manis te trūkst.

Reizē ar šiem vārdiem misis Čika cienīgi piecēlās un paņēma zem rokas misteru Čiku un abi kopa izgāja no istabas, kuras sienmali pusstundu bija nosēdējuši. Un mums pienākas izteikt atzinību viņas asajam prātam: viņas prombūtni tiešām neviens nepamanīja.

Bet viņa nebija vienīgā starp viesiem, kuru smacēja sašutums, jo mistera Dombija aicinātie (arvien vēl juzdamies neomulīgi) visi kā viens bija sašutuši par misis Dombijas saraksta viesiem, kuri noraudzījās uz viņiem caur monokli, balsī prātodami, kas šie ļaudis tādi varētu būt; tai pašā laikā mi^is Dombijas salūgtie žēlojās par nogurumu un jaunā būtne ar kailajiem pleciem, ap kuru vairs nelakstojās jautrais, jauneklīgais brālēns Fīnikss (kurš aizbrauca tūlīt pēc banketa), atklāja kā noslēpumu trīsdesmit četrdesmit draugiem, ka viņa nāvīgi garlaikojoties. Visām vecajam lēdijām ar smagajām nastām uz galvas bija lielāks vai mazāks pamats sūroties par misis Dombiju; bet direkLori un priekšsēdētāji vienprātīgi sprieda, ka Dombijam, ja jau nu bijis jāprecas, vajadzējis izvēlēties sievišķi gados sev piemērotāku, ne tik skaistu, bet ar krietnāku pūru. Šīs šķiras džentlmeņi vispār bija tādās domās, ka Dombijs padevies vājībai, kuru dienās nākšoties gauži nožēlot. Izņemot lēnīgos džentlmeņus, gandrīz ikviens, kas vēl palika te vai gāja projām, jutās aizvainots, atzīdams, ka

vai nu misters Dombijs, vai misis Dombija nav parādījuši viņam pienācīgu uzmanību; un tā nevalodīgā, sievišķā būtne ar melno samta cepuri, kā izrādījās, bija zaudējusi valodu tāpēc vien, ka lēdija aveņkrāsas samtā tikusi sēdināta pie galda pirms viņas. Pat biklo džentlmeņu lēnīgums bija pagaisis — vai nu no pārāk biežas pieskaršanās limonādes glāzēm, vai varbūt tie bija aplipuši ar vispārējo sērgu; viņi sāka mētāties savā starpā sarkastiskiem jokiem un uz kāpnēm un kuluāros čukstus apmainīties nosodošām piezīmēm. Vispārējā neapmierinātība un neomulība tā izplatījās, ka vestibilā sapulcējušies sulaiņi bija par to tikpat labi informēti kā viesi augšā. Ir lāpu turētāji ārā to juta no vēja un salīdzināja šīs viesības ar bērēm, kurās neviens bērinieks neraud, jo neviens no tiem nav testamentā pieminēts.

Beidzot visi viesi bija aizgajuši, arī lāpu turētāji, un iela, kur tik ilgas stundas stāvēja kariete pie karietes, — « klaja un tukša; salonos dziestošo sveču gaismā nevarēja saskatīt vairāk ļaužu kā misteru Dombiju un misteru Karkeru, kuri, pašķīrušies nomaļu, par kaut ko sarunājās, un misis Dombiju ar māti. Edīte sēdēja uz turku dīvāna, bet māte, atzvilusi Kleopatras pozā, gaidīja ienākam savu apteksni. Kad misters Dombijs bija beidzis lietišķo sarunu ar misteru Karkeru, pēdējais verdziskā pazemībā tuvojās viņām, lai atvadītos.

—    Ceru, — viņš teica, — ka šī apburošā vakara radītais nogurums ļauni neatsauksies uz misis Dombijas labsajūtu rīt.

—    Misis Dombija pietiekamā mērā aiztaupīja sev pūles nogurt, — misters Dombijs, pienākdams tuvāk, piebilda, — tā ka no šīm raizēm jūsu sirds var būt pilnīgi brīva. Par nožēlošanu, man jāsaka jums, misis Dombija, ka es būtu vēlējies, lai šinī gadījumā jus būtu atļāvusies mazliet vairāk nogurdināties.

Edīte uzmeta viņam saltu, augstprātīgu skatienu, it kā neturēdama pūļu vērts atbildēt, un novērsa acis, neteikusi ne vārda.

—    Es nožēloju, kundze, — misters Dombijs teica,

—   ka jūs neturējāt par pienākumu . ..

Viņa atkal paskatījās uz to.

—          Par pienākumu, kundze, — misters Dombijs turpināja, — veltīt maniem viesiem mazliet vairāk uzmanības. Daži no tiem, pret kuriem jums šovakar labpatika izturēties ar tik acīm redzamu nevērību, misis Dombija, man tas reiz jums jāpasaka, ar katru savu vizīti parāda jums izcilu godu.

—    Vai tas jums zināms, ka te bez mums vēl kāds ir? — viņa atteica, šoreiz to cieši uzlūkodama.

—     Nē! Kārker! Lūdzu, ne soli. Es pastāvu uz to! — misters Dombijs iesaucās, apstādinot šo džentlmeni, kurš klusām gribēja pazust. — Misters Kārkers, kā jums zināms, kundze, bauda manu uzticību. Tas, par ko es runāju, ir viņam tikpat labi zināms kā man. Atļaujiet jums teikt, misis Dombija, lai jūs par to būtu skaidrībā: es uzskatu, ka šie bagātie un iespaidīgie vīri atnākdami bija man parādījuši godu, — to teikdams, misters Dombijs izslējās, it kā tādējādi piešķirdams saviem vārdiem vēl jo lielāku svarīgumu.

—     Es prasu jums, ser, — Edīte atkārtoja, urbdamās viņā ar nievas pilnu skatienu, — vai jums zināms, ka te vēl kāds ir klāt?

—    Man jālūdz, — misters Kārkers sacīja, pasperdams pāris soļu tuvāk, — man nopietni jālūdz, man kategoriski jāuzstāj — ļaujiet man aiziet. Lai arī cik niecīgas un maznozīmīgas šīs domstarpības …

Misis Skjūtona, kura ne mirkli nebija nolaidusi acis no meitas, te iekrita valodā:

—     Manu sirdsmīļo EdīĻ un manu dārgo Dombij, — viņa teica, — mūsu cildenais draugs misters Kārkers, ja es drīkstu viņu tā dēvēt…

Misters Kārkers nomurdēja: — Par daudz goda…

—     … pateica tieši tos vārdus, kuri man jau stāvēja mēles galā, un es, kur jau tas laiks, degu nepacietībā tos pateikt izdevīgā brīdī. Niecīgas un nenozīmīgas! Manu sirdsmīļo Edīt un manu dārgo Dombij, vai nu mēs nezinām, kādas var būt domstarpības jums abiem . .. Nē, Flauers, vēl ne …

Flauerse bija apteksne; ieraudzījusi džentlmeņus, viņa ar skubu metās atpakaļ.

—     Kādas var būt domstarpības jums abiem, — misis Skjūtona atsāka, — kas esat viena sirds un viena dvēsele un vienoti viscēlākajām, burvīgākajām mīlas sai

tēm? Tikai niecīgas un nenozīmīgas. Kādi vārdi to vēl labāk spēj izteikt? Nekādi! Tāpēc es ar prieku izmantoju šo nenozīmīgo atgadījumu, kurā tā izpaužas daba un jūsu individuālie raksturi un viss tāds, kas patiesi spēj sariest asaras mātes acīs, — lai pateiktu, ka es tam nepiešķiru nekādas nozīmes un saskatu tajā vienīgi dvēseles zemo elementu pamošanos un ka es atšķirībā no daudzām sievasmātēm (kāds pretīgs vārds, mīļo Dombij!), kādas, kā dzirdams, eksistējot šajā, baidos teikt, pārāk nedabiskaja pasaulē, šādas reizēs nedomāju jaukties jūsu vidū un galu galā es par to daudz nemaz neskumstu, ja uzliesmo šā … kā tak viņu sauca … ne Kupidona, bet tā otra burvīgā radījuma * lāpa.

Skatienā, ar kuru labā māte runādama uzlūkoja savus bērnus, pazibēja tāds skadrums, kas skaidri liecināja, ka aiz šiem nesakarīgajiem vārdiem slēpjas nepārprotams un labi pārdomāts nolūks. Proti, nolūks jau pašā sākumā izlikties nedzirdam, kā žvadz viņu važas, kas reiz neglābjami saks žvadzēt, un meklēt patvērumu nevainīgajā ticībā viņu savstarpējai mīlai un saderībai.

—     Es misis Dombijai aizrādīju, — misters Dombijs sacīja ārkārtīgi kundziskā balsī, — ka mūsu laulības dzīvē, kas nule tikai sākusies, man ir iebildumi pret viņas uzvešanos un ka vēlos, lai viņa savu izturēšanos mainītu. Ar labu nakti, Kārker! — viņš pamāja ar galvu, atļaudams Kārkeram aiziet.

Misters Kārkers palocījās pret valdonīgo jauno sievu, kuras acu zibeņi bija pievērsti vīram, un, ceļā uz durvīm apstādamies pie Kleopatras dīvāna, dziļā, apbrīnas pilnā pielūgsmē pacēla pie lūpām roku, kuru viņa tam žēlīgi pasniedza.

Ja viņa burvīgā sieva šai klusuma brīdī, kas iestājās, kad viņi bija palikuši vieni (Kleopatra aizsteidzās projām, cik aši spēdama) būtu viņam ko pārmetusi, ja vismaz kaut vaibsts viņas sejā būtu pārvērties vai arī viņa būtu bildusi kaut vienu vienīgu vārdu, misters Dombijs būtu noturējies pret viņu bargs un nepielūdzams. Bet nepārprotamā, vārdos nepateiktā nāvējošā nicināšana, ar kādu viņa, vīram mirkli uzmetusi, nolaida acis, it kā tas būtu pārāk nevērtīgs un viņai pārāk vienaldzīgs, lai to izaicinātu kaut ar pusvārdiņu, — šī neaprakstāmā nicināšana un augstprātība visā viņas pozā, — saltā, nelokāmā apņēmība, kādā viņa to ar katru sejas muskulīti gribēja apkaunot un atgrūst, padarīja misteru Dombiju nevarīgu, un tā viņš aizgāja no viņas, kas visu savu apburošo skaistumu koncenlrēja vienīgi uz to, lai parādītu dziļo nicināšanu.

Vai viņš tiešām bija tik gļēvs, lai stundu vēlāk slepus viņu novērotu tumšajās kāpņu telpās, kur reiz mēnesnīcā bija vērojis, kā Florense nopūlas, Polu augšup nesdama? Vai arī viņš gluži nejauši bija tumsā tur pagadījies un nolūkojās uz augšstāvu, kad redzēja viņu ar sveci rokā iznākam no istabas, kurā gulēja Florense, un ieraudzīja atkal, kā bija pārvērtusies viņas seja, kuru viņš nespēja sev pakļaut?

Un tomēr tā nespēja tik stipri pārvērsties kā viņa paša seja. Savā vissaltakajā lepnumā un dusmu uzbangojumā tā neapjauta, ka tumšā ēna, kas krēslainajā istabas kaktā bija noslīdējusi pār viņa seju pirmajā vakarā pēc atgriešanās un vēl jo bieži pēc tam, pār to nolaidās atkal šai mirklī, kad viņš lūkojās augšup.

XXXVII NODAĻA VAIRĀK NEKĀ VIENS BRĪDINĀJUMS

Nākamajā dienā Florense, Edīte un misis Skjutoņa bija visas kopā, un kariete gaidīja pie durvīm, lai viņas izvizinātu. Kleopatrai nu atkal bija sava galera, un Viterss — ne vairs tas bālais vārgulis — žaketē ar popētām krūtīm un militāra fasona biksēs pusdienu laikā stavēja, stalti izslējies, aiz viņas krēsla, kuram riteņu nebija un kuru tam vairs nenācās grūst ar galvu. Mati Vitersam šīs laimīgās dzīves ausmā spīdēja no pomādes. Viņš valkāja glazē cimdus un smaržoja pēc odekolona.

Viņas bija Kleopatras istabā. Senās Nīlas čūska * (neuztverot šo apzīmējumu kā viņas cieņas aizskārumu) zvilnēja uz kušetes un sūca — pulksten trijos pēcpusdienā — savu brokasta šokolādi, bet pa to laiku Flauerse piestiprināja vēl tērpam jaunavīgus kruzulīšus un mežģiņu aprocītes, tad, it kā sava veida kronēšanas ceremoniju izpildīdama, uzbāza galvā persika krāsas samta cepurīti, kuras mākslīgās rozes brīnum efektīgi locījās, jo paralītiskas trīsas padraiskojās ar tām kā viegla brīze.

—    Man liekas, es šorīt esmu mazliet nervoza, Flauers, — misis Skjūtona ieminējās. — Man rokas trīc.

—    Jūs jau, kundze, vakar vakarā, kā pali zināt, bijāt sabiedrības dvēsele, — Flauerse atteica, — un šodien par to jums nākas ciest.

Edīte, kas cienīgajai mātes kundzei un tās tualetei bija uzgriezusi muguru, pamāja Florensei, lai nāk pie loga, bet tad pēkšņi, kā zibens apžilbināta, atsprāga no tā nost.

—    Bērns mīļais, — Kleopatra gurdā balsī iesaucās,

—    tu taču neesi nervoza. Neticēšu, manu mīļo Edīt, ka tu, kas proti tā pār sevi valdīt, sāc izvērsties par tādu pašu mocekli kā tava māte ar savu nelaimīgo raksturu! Viters, kāds ir pie durvīm.

—    Vizītkarte, cienītā kundze, — Viterss teica, pasniegdams to misis Dombijai.

—    Es tūliņ izbraucu, — viņa attrauca, uz karti nepaskatījusies.

—     Bet, dārgumiņ, — misis Skjūtona, gari stiepdama vārdus, sacīja, — dīvaini gan tu liec atbildēt, pat vārdu neizlasījusi. Pasniedziet man, Viters. Vai die', mīļā, tas taču misters Kārkers! Sis saprātīgais cilvēks!

—     Es tūliņ izbraucu, — Edīte atkārtoja tik valdonīgā tonī, ka Viterss, atgriezies pie durvīm, tikpat valdonīgi pateica sulainim, kas gaidīja atbildi: «Misis Dombija izbrauc. Taisies, ka pazudi!» — un aizcirta tam durvis deguna priekšā.

Taču pēc brītiņa sulainis bija atkal atpakaļ un sačukstējās ar Vitersu, kas vēlreiz — gan gaužām negribīgi — vērsās pie misis Dombijas.

—    Piedodiet, cienītā kundze, misters Kārkers sūta jums visdziļākās cieņas apliecinājumus un lūdz, ja vien jums iespējams, ziedot viņam vienu minūti — lietišķai sarunai, ja jūs būtu tik laipna, cienītā kundze.

—    Patiešām, mana mīļā, — misis Skjūtona teica, cik maigi vien mācēdama, jo meitas seja šķita draudīga,

—    ja tu atļautu bilst arī man kādu vārdu, es ieteiktu …

—    Aiciniet viņu šurp augšā, — Edīte noteica.

Kad Viterss bija izgājis, lai izpildītu pavēli, viņa, nīgri uzlūkodama māti, piebilda:

—    Tā kā viņš nāk uz tavu ieteikumu, tad lai viņš nāk arī tavā istabā.

—    Vai es drīkstu … vai man iet projām? — Florense pasteidzās ievaicāties.

Edīte piekrizdama pamāja ar galvu, taču Florense vēl nebija pie durvīm, kad jau ienāca viesis un tikpat pieglaimīgs, ar tādu pašu netīkamu familiaritāti un visžēlīgu laipnību, kā viņš bija to uzrunājis pirmoreiz, uzrunāja ari tagad: cerot, ka viņa jūtoties labi… lieki esot vēl apvaicāties par to, jo izskats jau iepriekš pasakot atbildi, — vakarvakarā viņam tikko bijis gods viņu pazīt, tik ļoti pārvērtusies viņa esot… un pieturēja durvis vaļā, kamēr viņa iziet, klusībā apzinādamies varu pār šo meiteni, kura vairījās no viņa un ar visu centīgo cieņas un laipnības izrādīšanu nespēja to pilnīgi apslēpt.

Tad viņš mirkli noliecās pār misis Skjūtonas vēlīgi pastiepto roku un pēdīgi paklanījās Edītei. Edīte, uz viņu pat nepaskatījusies, vēsi atņēma sveicienu un, ne pali apsēzdamās, ne viņu lūgdama apsēsties, gaidīja, ko viņš teiks.

Lai arī cik stiprās augstprātības un varas bruņās viņa bija tērpusies, lai cik lepnā spītā sacēlās viņas dvēsele, tomēr pārliecība, ka šis cilvēks, jau pirmo reizi tiekoties, bija saskatījis viņas un viņas mātes negodīgo spēli, ka ikvienu pazemojumu, ko viņa klusi sevī pārcieta, tas redzēja tikpat labi kā viņa pati; ka tas lasīja viņas dzīvi kā neķītru romānu un nicīgiem skatieniem un balss intonācijām pārlapoja to viņas priekšā, ko neviens cits nevarēja uztvert, — šī pārliecība tomēr padarīja viņu vājāku un mazdūšīgāku. Lai arī cik augstprātīgi Edīte nostājās pret viņu, ar valdonīgo seju prasīdama no viņa pazemību, nicīgi savilktām lūpām noraidīdama viņu, lai cik nevaldāmi cilājās krūtis dusmās par viņa uzbāzību un tumšās skropstas aizplīvuroja acu spožumu, lai neviens stariņš neapmirdzētu viņu, un, lai cik padevīgs viņš stāvēja tās priekšā ar lūdzošu, aizvainotu skatienu, tomēr pilnīgi pakļaudamies tās gribai, — sirds dziļumos tā juta, ka īstenība ir pretēja, ka pārspēks ir viņa pusē un triumfēt varēs viņš, un ka viņš to labi zina.

—    Es atļāvos pārdrošību tik uzmācīgi izlūgties sarunu ar jums, — misters Kārkers sacīja, — un iedrošinājos aizrādīt, ka tai būs lietišķs raksturs, tādēļ ka …

—    Varbūt misters Dombijs sūtījis jūs ar uzdevumu izteikt man rājienu? — Edīte viņu pārtrauca. — Jūs baudāt tik neierobežotā mērā mistera Dombija uzticību, ser, ka es nemaz nebrīnītos, ja tāds butu jūsu dēvētais sarunas lietišķums.

—     Neesmu sūtīts ne ar kādu uzdevumu pie lēdijas, kura piešķir viņa vārdam tādu spožumu, — sacīja misters Kārkers. — Bet es ļoti ludzu šo lēdiju būt taisnīgai pret pazemīgu pretendentu uz viņas sprieduma taisnīgumu — pret mistera Dombija vienkāršu padoto, kurš savā stāvoklī nav noteicējs pār savu gribu, — un iedomāties manu pilnīgo bezpalīdzību vakar vakarā, kad nespēju izvairīties no uzspiestā pienākuma būt par aculiecinieku tik sāpīgam notikumam.

—     Manu sirdsmīļo Edīt, — Kleopatra ierunājās apspiestā balsī, nolikdama lorneti sānis, — cik tas ir burvīgi no mistera . . . Kā-viņ-sauc puses, un cik daudz tur ir sirds!

—     Jo es uzdrošinos, — misters Kārkers sacīja, veltīdams misis Skjūtonai pateicības un cieņas pilnu skatienu, — uzdrošinos to saukt par sāpīgu tikai tāpēc, ka tāds tas bija man, kam nelaimīgā kārtā nācās būt klāt. Tik nenozīmīgas domstarpības principālu starpā, divu cilvēku starpa, kuri viens otru tik pašaizliedzīgi mīl un gatavi nest jebkuru upuri viens otra labā, nav nekas. Kā misis Skjūtona ar tik dziļu izpratni un izjūtu vēl vakar pati izteicās, tas nav nekas.

Edīte nespēja uz viņu paskatīties, taču, brīdi nogaidījusi, ieminējās:

—    Bet jūsu darīšanas, sēf …

—     Edīt, manu dudiņ, — misis Skjūtona viņu pārtrauca, — misters Kārkers slāv kājās visu šo laiku! Dārgo mister Kārker, piesēdiet, lūdzu!

Viņš mātei neko neatbildēja, bet cieši uzlūkoja viņas augstprātīgo meitu, it kā vienīgi no viņas gaidītu šādu uzaicinājumu, un apņēmās to panākt. Edīte, pati sev spītēdama, apsēdās un ar vieglu rokas mājienu norādīja uz krēslu arī viņam. Nekas nevarēja vēl vairāk kādu apvainot kā šāds vēss, augstprātīgs savā pārākuma apziņā un nicināšana pasviests žests, taču pat pret šada veida piekāpšanos viņa bija veltīgi cīnījusies — tā tika izvilināta viņai. Ar to pietika. Un misters Kārkers apsēdās.

—    Vai man būtu atjauts, cienītā kundze, — misters Kārkers pazibināja savus baltos zobus pret misis Skjūtonu, — lēdija ar jusu gaišo prātu un smalko takta izjūtu, es domāju, parādīs man uzticību parunāt ar misis Dombiju un pateikt viņai, kas man sakāms, atļaujot viņai pašai atstastīt visu jums kā savam labākajam un mīļākajam draugam . . . pēc mistera Dombija, protams.

Misis Skjūtona bīitu izgājusi, ja Edīte to neapstādinājusi. Viņa būtu apstādinājusi arī misteru Kārkeru un sašutumā pavēlējusi viņam runāt atklāti vai nerunāt nemaz, ja tas apslāpētā balsī neieminējies:

—    Mis Florense . .. jaunā lēdija, kas tikko izgāja no šīs istabas . ..

Edīte nu ļāva viņam turpināt. Tagad tā vērīgi skatījās uz viņu.

Kad viņš ar pārspīlētu galantumu un godbijību, sakārtojis zobus vispazemīgākajā smaida, saliecās uz priekšu, viņai tuvāk tiekdamies, viņa būtu varējusi to nosist.

—    Mis Florenses stāvoklis, — viņš atsāka, — nav apskaužams. Man ir diezgan grūti par to runāt ar jums, kas savu sirdi atdevusi viņas tēvam, un, protams, uzmanīgi un greizsirdīgi uztversit katru vārdu, kas atlieksies uz viņu. — Kaut arī savā runā vienmēr apcerīgs un pieglaimīgs, taču apcerīguma un pieglaimības pakāpe, kādā viņš izrunāja šos vārdus un līdzīga satura turpmākos, nav nekādiem vārdiem aprakstāma. — Bet vai es, kas arī, kaut savā īpatnā veidā, esmu pieķēries misteram Dombijam un neesmu mitējies apbrīnot viņa raksturu, — vai es varu uzdrošināties teikt, neaizvainojot jūsu maigās jūtas pret misteru Dombiju, ka mis Florense diemžēl nebauda tēva mīlestību? Vai drīkstu teikt — tēva mīlestību?

—    Es zinu to, — Edīte atteica.

—    Jūs zināt to! — misters Kārkers jūtami atvieglots izsaucās. — Man akmens noveļas no sirds, to dzirdot. Vai drīkstu cerēt, ka jums ir zināms arī tas, kā šī vienaldzība radusies, kādas mistera Dombija lepnuma respektīvi rakstura godajamās īpašības to izraisījušas?

—    Sim jautājumam jūs varat nepieskarties, ser, — viņa attrauca, — un drīzāk pāriet pie tā lietišķā, kas jums sakāms.

—     Patiešām, es saprotu, cienītā kundze, — Kārkers . atbildēja, — ticiet man, es pilnīgi saprotu, ka misteram

Dombijam nav vajadzīgs nekāds attaisnojums jūsu acīs. Bet esiet žēlīga un spriediet par manu sirdi pēc savējās, un jūs piedosit manu interesi par viņu, ja arī tā savā pārmērībā mani aizved par tālu.

Kas tā bija par mocību šai lepnajai sirdij — sēdēt te aci pret aci ar šo cilvēku, kas atkal un atkal atgādināja viņai nepatieso zvērestu altāra priekšā, spiezdams to kā krūzi ar riebīgām mielēm viņai pie lūpām, un viņa neuzdrīkstējās izrādīt, kā tās viņu šķebina, nedz arī atteikties dzert! Kāds kauns, kādas nožēlas un niknums plosījās viņas sirdī, kad, paceltu galvu, majestātiski sēdēdama tam priekšā visā savā daiļumā, viņa apzinājās, ka savā garā guļ tam pie kājām!

—     Mis Florensei, — Kārkers turpināja, — kas bija atstāta kalpotāju un algotu cilvēku aizgādībā, — ja vispār to varēja saukt par aizgādību, — kuri visāda ziņā stāvēja uz zemākas pakāpes nekā viņa, bērnu dienās bija vajadzīga stingra roka, kas viņu vadītu, bet, tā kā lādas nebija, viņa kļuva mazliet nepiesardzīga un zināmā mērā aizmirsa savu stāvokli. Bija tāda aušīga aizraušanās ar kādu Volteru, vienkāršu jaunekli, kura par laimi vairs nav starp dzīvajiem; tad vēl — sāpīgi man to teikt jums — augstākā mērā nevēlama draudzēšanās ar kādiem tur piekrastes kuģiniekiem, kuri lai nu ar ko, bet ar labu slavu nevaj lepoties, un ar kādu aizbēgušu, vecu bankrotieri.

—     Esmu par šiem faktiem dzirdējusi, ser, — Edīte teica, uzmezdama viņam nievīgu acu zibsni, — un redzu, ka jūs tos sagrozāt. Jūs varējāt arī lo nezināt, cerams, ka tā.

—     Piedodiet, lūdzu, — misters Kārkers teica, — esmu pārliecināts, ka nevienam tie nav zināmi tik labi kā man. Jūsu augstsirdīgo, dedzīgo sirdi, cienījamā kundze, lo pašu sirdi, kura tik cēla un valdonīga, aizstāvot savu mīļoto un cienīto vīru, un kura to patiesi aplaimojusi tā, kā viņš pelnījis, — es varu tikai apbrīnot, cienīt un noliekt galvu tās priekšā. Taču, ja runājam par faktiem, kuru dēļ patiesībā ari biju uzdrošinājies izlūgties jūsu uzmanību, — par tiem man nevar būt

nekādu šaubu, jo, pildīdams savu pienākumu kā mistera Dombija uzticības persona, — uzdrošinos teikt — kā draugs, esmu tos pilnīgi noskaidrojis. Tieši aiz pienākuma pret šādu uzticību, patiesi iedziļinādamies, kā jūs to labi varat saprast, visā, kas skar viņa intereses, varbūt, ja vēlaties (jo baidos, ka velti nopūlos iegūt jūsu labvēlību), zemāku motīvu skubināts, proti, gribēdams ar savu centību izpelnīties vēl lielāku atzinību, esmu gan pats, gan ar vairāku man uzticamu personu palīdzību ilgi un pamatīgi izsekojis šiem faktiem un ieguvis neskaitāmus un neapgāžamus pierādījumus.

Edīte nepacēla acis augstāk kā līdz viņa mutei, bet redzēja katrā zobā paslēptu ļauna prieka dzeloni.

—     Piedodiet, cienītā kundze, ja es apmulsumā uzdrošinos lūgt jūsu padomu, lai rīkotos tad saskaņā ar jūsu vēlēšanos. Man liekas, esmu novērojis, ka jūs ļoti interesējaties par mis Florensi?

Kas gan viņā vēl būtu aizslēpies, ko viņš nebūtu novērojis un nezinātu? Pazemota un reizē saniknota, ka viņai vienmēr kaut ar niecīgu mājienu to liek atskārst, viņa iekoda zobos trīcošo lūpu, lai slēptu savu sašutumu, u?i atbildes vietā vēsi palocīja galvu.

—     Šī interese, cienītā kundze, kas ir tik aizkustinošs pierādījums tam, ka viss, kas asociējas ar misteru Dombiju, jums ir mīļš un dārgs, — liek man vēl padomāt, pirms iepazīstinu viņu ar šiem faktiem, kuri viņam pagaidām vēl nav zināmi. Tas tiktāl — ja drīkstu atzīties — ir iedragājis manu aklu padevību viņam, ka mazākais mājiens no jūsu puses var likt man to viņam noklusēt.

Edīte strauji pacēla galvu un, atraudamās atpakaļ, mulsām acīm viņu nīgri uzlūkoja. Viņš paraudzījās pretī ar vispieglaimīgāko, goddevīgāko smaidu un trauca tālāk:

—     Jūs sakāt, es attēlojis jums notikumus nepareizā gaismā. Bīstos, ka ne … bīstos, ka ne. Bet pieļausim tādu varbūtību. Taču kopš kāda laika manī vieš nemieru, lūk, kas: jau tas vien, ka mis Florense, lai cik nevainīgā kārtā un bērnišķā neapdomībā, vairākkārt satikusies ar šādiem ļaudīm, varētu pamudināt misteru Dombiju, kas tā jau nelabvēlīgi noskaņots pret viņu, spert izšķirošu soli (es zinu, ka viņam šāda doma jau iesēdusies galvā) — likt viņai atstāt tēva māju un dzīvot atsevišķi. Cienītā kundze, esiet saudzīga pret mani un ņemiet vērā manas attiecības ar misteru Dombiju, kuru pazīstu un pret kuru sajūtu godbijību, jāteic, gandrīz kopš bērna dienām; esiet saudzīga, kad es saku: ja viņam piemīt kāds trūkums, tad tā ir augstprātīga nepiekāpība, kuras saknes meklējamas tā cēlā lepnuma un savas varas apziņā, kas viņam piemīt un kā priekšā mums visiem jāpiekāpjas; tā nav salaužama, kā salaužama ir citu cilvēku ietiepība, un tā kļūst nelokāmāka no dienas dienā, no gada gadā.

Viņa arvien vēl nenovērsa acu no tā, bet, lai cik stings un neatlaidīgs bija viņas skatiens, nāsis viņai iepletās, elpa kļuva dziļākā un lūpas viegli saviebās, kad tas ņēmās aprakstīt sava patrona īpašības, kuru priekšā visiem galva jānoliecot. Viņš to redzēja; un, lai gan viņa sejas izteiksme nemainījās, Edīte zināja, ka viņš to nomana.

—     Pat tik nenozīmīgs incidents kā vakarējais, — viņš teica, — ja drīkstu vēl atsaukties uz to, var noderēt par manas domas apliecinājumu, labāk vēl nekā nopietnas nesaskaņas. Dombijs un Dēls nepakļaujas ne laikam, ne vielai, ne sezonai, bet pakļauj tos sev. Taču es priecājos par šo starpgadījumu, jo tas man devis iespēju piekļūt šodien pie misis Dombijas, lai pārspriestu šo jautājumu, pat ja man par sodu jākrīt viņas nežēlastībā uz kādu laiku. Cienītā kundze, tieši tai laikā, kad šī lieta sagādāja man vislielāko nemieru un bažas, misters Dombijs izsauca mani uz Lemingtonu. Tur es redzēju jūs, tur es nevarēju nenoskārst, kādu stāvokli jūs drīzumā ieņemsit viņa dzīvē — stāvokli, kas sola ilgu laimi kā viņam, tā jums. Tur es izšķīros nogaidīt, līdz jūs ienāksit kā namamāte šai mājā, un tad rīkoties tā, kā to daru pašlaik. Sirds dziļumos es nejūtu baiļu, ka nebūšu izpildījis savu pienākumu pret misteru Dombiju, ja paglabašu sevī to, ko lasu jūsu sirdī; jo, kur diviem cilvēkiem ir viena sirds un dvēsele — kā šinī laulībā —, tur viens pie reizes var reprezentēt otru. Un tāpēc mana sirdsapziņa var būt vienlīdz mierīga, vai nu es savu atklājumu uzticu jums, vai viņam. Aiz iemesliem, ko jau minēju, es izvēlējos jūs. Vai drīkstu cerēt uz tādu ievērību, ka mans konfidenciālais ziņojums uzklausīts un es esmu atbrīvots no jebkuras atbildības?

Viņš ilgi vēl atcerējās skatienu, kādu Edīte viņam uzmeta, — vai jel viens, to redzējis, spētu aizmirst? — un cīņu, kas norisa tās dvēselē. Pēdīgi viņa teica:

—    Es pieņemu to, ser. Varat, lūdzu, uzskatīt jautājumu par nokārtotu un pie tā turpmāk vairs neatgriezties.

Viņš zemu palocījās un piecēlās. Arī viņa piecēlās, un viņš visā pazemībā atvadījās. Bet Viterss, kas sastapās ar viņu uz kāpnēm, sastinga uz vietas, apžilbis no viņa zobu mirdzuma un starojošā smaida; un, kad Kārkers auļoja jau sava baltkājainā zirga mugurā, ļaudis viņu noturēja par zobārstu, — tik baltus zobus viņš spīdināja tiem pretī. Edīti, kas drīz pēc tam izbrauca savā karietē, ļaudis noturēja par augstas kārtas dāmu, par tikpat. laimīgu, cik bagātu un skaistu. Bet tie nebija viņu redzējuši brīdi pirms tam vienu viņas istabā un nebija dzirdējuši viņu izdvešam trīs vārdus: «Ak, Florense, Florense!»

Misis «Skjūtona, zvilnēdama uz kušetes un sūkdama šokolādi, nebija nekā dzirdējusi, izņemot klusi pateikto vārdu «darīšanas», pret kuru viņa sajuta briesmīgu antipātiju un kuru sen bija izslēgusi no sava vārdu krājuma, kā rezultātā visai apburošā kārtā un ar sirds (nemaz nerunājot par dvēseli) pārbagātību bija gandrīz izputinājusi neskaitāmas modistes un citus ļaudis. Tāpēc misis Skjūtona nekā nejautāja un neizrādīja nekādas ziņkāres. Patiesību sakot, persiku krāsas samta cepurīte, uz paša pakauša uztupināta, sagādāja viņai izbraukumā diezgan daudz raižu un rupju, jo laiks bija diezgan vējains un cepurīte izmisīgi centās pamest misis Skjūtonas sabiedrību, negribēdama ielaisties nekādā kompromisā. Kad karietei logi un durvis bija aizvērti un vējam ceļš nogriezts, paralītiskas trīsas sāka atkal aušoties pa mākslīgajām rozēm, it kā tur darbotos vesela izdienējušu zefīru nespējnieku nama kolektīvs, un tā galu galā misis Skjūtonai bija gana ko noņemties, un viņai neklājās viegli.

Vakara pusē viņai nekļuva vieglāk, jo, kad misis

Dombija apģērbusies pusstundu jau gaidīja uz viņu un misters Dombijs svinīgs un nepacietīgs soļoja pa viesistabu (viņi visi trīs bija ielūgti uz vakariņām), Flauerse, misis Skjūtonas apteksne, gluži bāla vaiga ieskrēja pie misis Dombijas un nobēra:

—    Lūdzu, kundze, atvainojiet, bet es netieku galā ar misis.

—    Ko tas nozīmē? — Edīte jautāja.

—    Nudie, kundze, es netieku gudra, — pārbiedētā apteksne attrauca. — Viņa šķoba seju.

Edīte aizsteidzās viņai līdzi uz mātes istabu. Kleopatra bija uzposusies vakara tualetē ar visiem briljantiem, īsām piedurknēm, krāsuļiem, matu cirtām, zobiem un citiem jaunavīgiem atribūtiem, taču trieka nebija apvedama ap stūri, sazīmēja viņā to, pie kuras sūtīta, un paralizēja viņu spoguļa priekšā, kur viņa nu gulēja kā riebīga lelle, kas nomesta zemē.

Dziļi apkaunojoši viņu izjauca pa gabaliem un to palieciņu no viņas, kas bija neviltota, ielika gultā. Pēc ārstiem bija jau aizsūtīts, un tie drīz ieradās. Tika lietoti iedarbīgi medikamenti un izteiktas domas, ka šo lēkmi viņa vēl pārcietīšot, bet otru vairs neizturēšot. Dienām no vietas viņa gulēja bez valodas, raudzīdamās griestos: reizēm uz jautājumiem, piemēram, vai pazīst savus apmeklētājus un tamlīdzīgiem, viņa par atbildi izgrūda neskaidras skaņas, bet reizēm nereaģēja nemaz — ne ar skaņu, ne kustību, ne acu mirkšķi.

Beidzot viņa sāka atgūt samaņu un zināmā mērā arī spēju kustēties, bet valodu vēl ne. Kādu dienu labā roka viņai jau klausīja, un, rādīdama to savai apteksnei, kas viņu kopa, un, acīmredzot stipri uzbudinādamās, deva zīmi, lai pasniedz zīmuli un papīru. Apteksne prasīto nekavējoties pasniedza, domādama, ka slimniece grib uzrakstīt testamentu vai izteikt savus pēdējos vēlējumus, un, tā kā misis Dombijas nebija mājās, godbijīgi gaidīja rezultātu.

Pēc ilgas un mokpilnas kricelēšanas, svītrošanas un nevajadzīgu burtu iestarpināšanas, kuri šķila paši uz savu galvu lecam no zīmuļa ārā, viņa uzrakstīja šādu dokumentu:

«Rožainus aizkarus.»

Tā kā apteksne tīri vai pamira aiz pārsteiguma — un ne jau bez iemesla —, Kleopatra rakstā izdarīja labojumu, pieskribelēdama vēl divus vārdus klāt, un nu tas skanēja:

«Rožainus aizkarus dakteru dēļ.»

Apteksnei nu uzausa nojausma, ka aizkarus viņa pieprasa, gribēdama izrādīt svaigāku sejas krāsu par godu medicīnas fakultātei; un, tā kā mājinieki, kuri viņu smalki pazina, nešaubījās par šāda slēdziena pareizību, ko drīz vien viņa pati jau varēja apstiprināt, pie gultas tika pielikti rožaini aizkari; un no šī brīža viņa sāka apbrīnojami ātii atlabt. Drīz vien viņa jau bija tiktāl, ka sēdēja, izgreznojusies ar cirtām, mežģīņu aubīti un rīta svārkiem, mazliet iesārtinājusi iekritušos vaigu dobumus.

Šausmīgs skats bija, redzot šo veco sievu klīrējamies un koķetējam ar nāvi un spēlējam savus jaunavīgos trikus tās priekšā, it kā nāve būtu majors, bet pārmaiņas, kas bija pēc triekas lēkmes radušās viņas psihē, deva tikpat daudz vielas pārdomām un bija tikpat šausminošaSļ

Vai nu intelektuālo spēju novājināšanās padarīja viņu viltīgāku un melīgāku nekā agrāk, vai tā bija viņai sajaukusi prātus, vai iedegusi viņā sirdsapziņas pārmetumu dzirkstelīti, kas nespēja nedz īsti uzliesmot, nedz arī nogrimt atpakaļ galīgā tumsībā, vai arī viņas garīgo spēju sajukumā bija radusies kāda jauna kombinācija, kurā bija pa druskai no visa minētā, tā ka viņa vairs neapjēdza, kas grib būt un kas patiesībā ir, rezultāts bija tāds, ka viņa sāka uzstādīt ārkārtīgi augstas prasības Edītes mīlestībai, pateicībai un uzmanībai pret viņu, cildināja sevi viscēlākiem vārdiem, ka esot brīnišķīgākā māte, un kļuva pārlieku greizsirdīga uz katru sāncensi, kas baudīja Edītes laipnību. Viņa šķita aizmirsusi, ka abas bija cieši norunājušas nekad vairs nepieskarties šim jautājumam, un allaž no jauna sāka atgādināt meitai precības, ar to gribēdama pierādīt, kāda viņa lieliska māte; un tas viss kopā ar vārgumu un sapīkumu, ko radīja viņas slimība, kļuva par sarkastisku komentāru viņas koķetībai un jaunavīgajām izdarībām.

—    Kur misis Dombija? — viņa mēdza uzprasīt apteksnei.

—    Izgājusi, kundze.

—    Izgājusi! Laikam, lai izvairītos no savas mammas, Flauers?

—    Apžēliņ, kundze, ko jūs! Misis Dombija izbrauca tikai pavizināties ar mis Florensi.

—    Mis Florense. Kas tā tāda par mis Florensi? Ne vārda man par mis Florensi! Kas gan mis Florense viņai salīdzinājumā ar mani?

Izrotāšanās īstā brīdī ar briljantiem vai persiku krāsas samta cepurīti (jau nedēļām ilgi, pirms vēl spēja atstāt gultu, viņa, apmeklētājus pieņemdama, sēdēja ar cepuri galvā), vai šādiem tādiem bezgaumīgiem karuļiem parasti apturēja asaru strautu, kas šādos gadījumos saka plūst, un viņa tad samērā labā omā pavadīja laiku, līdz Edīte ienāca viņu apraudzīt, bet, tikko uzmetusi skatienu lepnajam vaigam, viņa no jauna zaudēja pašsavaldīšanos.

—    Nu tik es redzu, Edīt! — viņa mēdza raudāt, galvu purinādama.

—     Kas noticis, māt?

—    Noticis! Es tiešām nesaprotu, kas ir noticis. Pasaule izvērtusies tik mākslota un tik nepateicīga, ka man jau sāk likties — tajā nemaz vairs nav vielas palicis sirdij vai kaut kam. tamlīdzīgam. Viterss jau tad drīzāk ir mans bērns nekā tu. Viņš par mani rūpējas vairāk nekā mana miesīga meita. Es gandrīz vēlētos neizskatīties tik jauna — un visu ko tamlīdzīgu —, varbūt man tad pievērstu vairāk uzmanības.

—     Ko tu īsti vēlies, māt?

—     O, daudz ko, Edīt! — skanēja nepacietīga atbilde.

—    Vai tev trūkst kaut kā, ko tu būtu kārojusi? Tava pašas vaina, ja tā ir.

—     Pašas vaina! — viņa sāka kunkstēt. — Tāda māte kā es tev, Edīt, esmu bijusi, kas tevi glabājusi ka acuraugu kopš tavam mazām dieniņām! Un kad tu neliecies par mani zinis, neparādi man vairāk sirsnības kā jebkuram svešam cilvēkam, neveltī man ne divdesmito daļu tās mīlas, ko Florensei. .. nu, es jau esmu tikai tava māte un varu kādā jaukā dienā viņu samaitāt! — tu vari vēl mest man acīs — tava pašas vaina!

—   Māt, māt, es tev neko nepārmetu. Kāpēc tu vienmēr vēl ar to noņemies?

—    Vai tas nav dabiski, ka es ar to noņemos, ja es esmu mīlestības un jūtīguma iemiesojums un viens tavs skatiens spēj mani sāpīgi ievainot?

—    Man prātā nenāk tevi ievainot, māt. Vai tu neatceries, ko mēs reiz norunājām? Lai pagātne dus.

—    Jā, lai dus! Un lai pateicības jūtas pret mani dus, un mīlestība uz mani lai dus, un lai dusu es, aizmirsta savā istabā, viena, bez draugiem, bez uzmanības, kamēr tu atrodi jaunus radus, kuriem atdod savu sirds siltumu un kuriem nav nekādu tiesību uz tevi! Ak die's, Edīt, vai tu vispār apjēdz, kādu lepnu māju tu vari saukt par savu?

—    Jā. Klusāk!

—    Un Dombijs, šis diženais vīrs! Vai tu jel maz zini, ka esi ar viņu apprecējusies, Edīt, un ka tev ir nodrošinājuma akls, sabiedrisks stāvoklis, kariete un nezin kas vēl viss?

—    Protams, es to zinu, māt; ļoti labi pie tam.

—    Kā tu būtu pie visa tā tikusi ar to jauko lāga dvēseli — kā tak viņu sauca? — Greindžeru, ja tas nebūtu nomiris? Un kam tev par visu to jāpaleicas, Edīt?

—    Tev, māt, tev.

—    Tad apķeries man ap kaklu un noskūpsti mani, Edīt; un pierādi man, Edīt, ka tu atzīsti: nav pasaulē labākas mammas, kā es tev esmu bijusi. Un neļauj man pārvērsties biedēklī, mokoties un ciešot tavas nepateicības dēļ, citādi, kad es atkal parādīšos sabiedrībā, neviens mani nepazīs, pat ne tas neciešamais lops — majors.

Bet dažkārt, kad Edīte piegāja viņai klāt, nolieca lepno galvu un pieskārās viņai ar savu vēso vaigu, māte atrāvās nost, it kā viņai būtu no meitas bail, un sāka drebēt un kliegt, ka patiesi galīgi sajukšot prātā. Bet reizēm atkal viņa pazemīgi lūdzās, lai Edīte apsēžoties krēslā līdzās gultai, un tad uzlūkoja meitu (kad tā, domās nogrimusi, sēdēja) ar tādu seju, kuru pat rožainais aizkars nespēja vērst citādāku, nekā tā bija: savītusi un mežonīga.

Laikam ritot, rožainie aizkari sarka par Kleopatras miesīgo atveseļošanos, par viņas tērpiem, kas bija vēl jaunavīgāki nekā agrāk, lai dzēstu slimības iegrauztās pēdas, par krāšļiem, par zobiem, par matu cirtām, par briljantiem, īsajām piedurknēm un visu godību, kādā posās lelle, kura bija novēlusies spoguļa priekšā; reizumis tie piesarka par viņas stostīgo runu, kuru viņa lūkoja noslēpt, meitenīgi ķiķinot, un par atmiņu, kura brīžam negaidot izplēnēja; bez kādas likumsakarības ta reizēm kaprīzi uzplaiksnīja un piepeši izdzisa, it kā zobodamās pati par savām kaprīzēm.

Bet nekad tiem negadījās piesarkt par pārmaiņām viņas domās par meitu vai sarunās ar to. Un, kaut gan meita visai bieži pienāca pavisam tuvu klāt pie rožainajiem aizkariem, tiem nekad negadījās piesarkt par to, ka meitas drūmo skaistumu padarītu maigāku smaida apmirdzēta piemīlība vai bērna mīlas gaišums tās acīs.

XXXVIII NODAĻA MIS TOKSA ATJAUNO SENU PAZĪŠANOS

ientuļā mis Toksa, kuru bija pametusi viņas draudzene Luiza Cika un kurai nu laupīts bija prieks redzēt mistera Dombija vaigu, — jo divas kāzu kartītes, savienotas ar sudraba dzijtiņu, nerotāja kamīna spoguli Princeses laukumā, ne arī klavihordu vai kādu suvenīru plauktiņu, pie kuriem Lukrēcija mēdza pakavēties brīvajā laikā, — kļuva jo dienas jo skumjāka un iegrima grūtsirdībā. Kādu laiku Princeses laukumā nedzirdēja vairs «Putnu valša», puķes stāvēja nekoptas un uz mis Toksas bižainā senča miniatūrportreta krājās putekļi.

Tomēr mis Toksa nebija ne tāda vecuma, ne tāda kaluma cilvēks, kas ilgi nododas veltām nožēlām. Tikai divi klavihorda taustiņi no nelietošanas bija kļuvuši mēmi, kad «Putnu valsis» atkal čivināja un trillināja stūrainajā viesistabā; tikai viena ģerānijas atvasīte bija kritusi par upuri nolaidīgajai kopšanai, pirms viņa atkal regulāri katru rītu sāka apgraizīt zaļos puķu grozus; sencis ar pūderēto galvu nebija ilgāk par sešām nedēļām gulējis zem putekļu segas, kad uz tā piemīlīgās sejas viņa uzpūta dvašu un ar ziemišķādas strēmelīti to nospodrināja.

Taču mis Toksa joprojām jutās vientuļa un kā no laivas izmesta. Viņas pieķērība, lai cik arī smieklīgi izpauzdamās, tomēr bija neviltota un stipra, un viņu, kā pati izteicās, «bija sāpīgi ievainojusi nepelnītā

pārestība, ko viņai nodarījusi misis Čika.» Bet tādām jūtām kā dusmas mis Toksas sirdī nebija vietas. Ja viņa līdz šim, tīksmīgi pačalodama, pati bez savām domām un atziņām ir vieglā solī gājusi caur dzīvi, vismaz tad arī asu kaislību uzliesmojumu nav pazinusi. Jau tas vien, ka krietnā attālumā kādu dienu ieraudzīja misis Ciku ejam pa ielu, tā satrieca šo kuslo būtni, ka viņai uz vietas vajadzēja meklēt patvēru kādā kafejnīcā un tur kādā mazā dibenistabā, kur parasti izsniedza gaļas viras un oda pēc vēršu astēm, atvieglot sirdi asaru plūdos.

Pret misteru Dombiju mis Toksas sirds liedzās sacelties. Šī džentlmeņa spožums viņu bija tā apžilbinājis, ka tagad, atstumtai un izraidītai, viņai likās, it kā viņus vienmēr būtu šķīris neizmērojams tālums un viņa paciesta tuvumā tikai aiz augstprātīgas žēlastības. Pēc viņas patiesām domām, neviena sieva viņam nevarēja būt pārāk skaista vai pārāk cildena. Pilnīgi saprotami, ka, izraugoties līgavu, viņam bija jāraugās uz galotnēm, ne pazarēm. Divdesmitreiz dienā mis Toksa, asaras liedama, sev iegalvoja to un atzina šādu slēdzienu par pareizu. Nekad viņa neatdzīvināja atmiņās to, ar kādu augstmanīgu laipnību misters Dombijs piespieda viņu izdabāt tā interesēm un kaprīzēm un visžēlīgi atļāva arī viņai savu reizi paauklēt mazo Polu. Viņa tikai domāja, viņas pašas vārdiem runājot, «ka pavadījusi tai namā daudz laimīgu stundu, ko/pienākas atcerēties ar pateicīgu sirdi, un ka viņa nekad nepārstās uzskatīt misteru Dombiju par iespaidīgāko un cildenāko cilvēku pasaulē».

Taču, nesatikdamās vairs ar nepielūdzamo Luizu un izvairīdamās no majora (kuru tagad uzlūkoja ar zināmu neuzticību), mis Toksa sajuta lielu tukšumu, jo nu nebija, kas pastāsta, kā rit dzīve mistera Dombija namā un, tā kā viņai jau asinīs bija iegājis uzskatīt Dombiju un Dēlu par to asi, ap kuru griežas visa pasaule, viņa nolēma savas izsalkušās ziņkāres apmierināšanai atjaunot senu pazīšanos ar misis Ričardsi, zinot, ka tā pēc pēdējās neaizmirstamās stāšanās mistera Dombija vaiga priekšā, bija ieņēmusies paradumu šad un tad satikties ar viņa kalpotājiem. Varbūt uzmeklēt Tūdlu ģimeni mis

Toksu skubināja vēl klusa vēlēšanās atrast kādu, ar ko varētu patērzēt par misteru Dombiju, vienalga lai cik arī necils šis kāds būtu.

Tātad kādu vakaru mis Toksa vērsa savus soļus uz Tūdlu mājokli, tieši ap to laiku, kad misters Tūdls nokvēpis un melns atspirdzinājās ar tēju savas ģimenes klēpī. Misters Tūdls pazina tikai trīs savas eksistences etapus. Viņš vai nu atspirdzinājās tikko minētajā ģimenes klēpī, vai joņoja pa dzimto zemi ar divdesmit piecu līdz piecdesmit jūdžu ātrumu stundā, vai atdusējās pēc grūtiem pūliņiem. Ap viņu vai nu brāzmoja viesuļi, vai valdīja pilnīgs bezvējš, taču kā vienā, tā otrā gadījumā misters Tūdls bija un palika tas pats miermīlīgais, apmierinātais, lēnīgais vīrs, kas savas iedzimtās spējas — šķendēties un ārdīties šķita atdevis lokomotīvēm, ar kurām viņam bija darīšana un kuras tad nu viņa vietā elsa, pūta, uguni spļaudamas, un nesaudzīgā kārtā sabeidza sevi, kamēr misters Tūdls dzīvoja rimtu, mierīgu dzīvi.

—    Pollij, manu večukiņ, — misters Tūdls ierunājās, turēdams uz katra ceļa pa Tūdlēnam, kamēr divi citi gatavoja viņam tēju un vēl bariņš draiskojās turpat apkārt, — misters Tudls nekad neizdzīvojās no bērniem, bet turēja tos vienmēr krietnā krājumā, — vai mūsu Baileru pēdējā laikā esi redzējusi?

—    Nē-ē, — Pollija atteica, — bet šovakar viņš droši vien atnāks. Šis ir viņa brīvais vakars, un tad viņš allaž ierodas.

—    Tā domāt, — misters Tūdls sacīja, ar lielu baudu ēzdams savu vakariņu mailīti, — mūsu Bailers tagad turas nekas, ko? — Cik jau no tāda puikas var gribēt, vai ne, Pollij?

—   O, tīrais prieks, cik viņš ir uzvedīgs! — Pollija pajūsmoja.

—   Domāt, nekādu slepenu gailu viņam nav, kā tev liekas, Pollij? — misters Tūdls pētīja.

—    Nē tak! — misis Tūdla apgalvoja.

—    Man prieks, ka viņš nekādās slepenās gaitās nestaigā, Pollij, — misters Tūdls noteica lēni un apdomīgi, kā arvien bija paradis runāt, un ar saliecamo nazi gluži kā krāsnī ogles stūķēja mutē sviestmaizi, — tas nu būtu bijis pavisam bēdīgi, vai ne, Pollij?

—    Ir jau labi, tēvs. Kas tā par jautāšanu!

—    Paklau, mani zēni un meitenes, — misters Tūdls sacīja, uzlūkodams visu savu ģimeni, — dariet ko darīdami, bet, ja gribat būt godīgi, mans padoms — dariet to atklāti. Ja jums gadās nokļūt kādā izņemtu sliežu gabalā vai tunelī, neuzsāciet tur nekādas slēpu rotaļas, bet sprūdiet vaļā svilpes, lai dzird, kur jūs atrodaties.

Mazie Tūdlēni sāka spiegt cits par citu spalgāk, rādīdami, ka tēva padoms likts aiz auss.

—    Bet kas tevi, tēvs, pavedināja sacīt to par Robu? — māte vaicāja uztraukdamās.

—    Pollij, večukiņ, nemaz nezinu, vai es to sacīju, tieši uz Robu mērķēdams, — misters Tūdls atbildēja.

—     Redzi, savā braucienā es sākumā devos ar Robu vienu pašu, nobraucu līdz nozarojumam, savācu, ko tur atradu, un, skat, vesela virkne domu jau piekabinājusies viņam klāt, pirms vēl esmu attapies, kur atrodos vai no kurienes tās uzradušās. Cilvēka domas, tas ir tikpat kā viens dzelzceļa mezgls, — misters Tūdls piemetināja. — Tā nu tas ir.

Šo dziļdomīgo prātojumu misters Tūdls aizskaloja ar tilpīgu krūzi tējas un tūlīt ņēmās to sabiezināt, rādot godu maizei un sviestam, bet savām meitenēm pa to laiku lika parūpēties, lai katlā būtu liels karsta ūdens aizgāds, jo iekšas esot nejēdzīgi izkaltušas un vajadzēšot «neskaitāmu skaitu kfūzīšu», lai spētu dzesēt viņa slāpes.

Ieturēdamies pats, misters Tūdls neaizmirsa ari mazākās atvasītes, kuras, lai gan vakariņas jau paēdušas, lipa viņam klāt, gaidīdamas kādu kumosiņu uzēdām — tas taču bija kārums! Viņš tad ik pa brīžam padalīja šos kumosiņus tā, ka ļāva visiem pēc kārtas iecirst zobus biezā sviestmaizē un virsū uzdzert pa karotītei tējas. Šī uzkoda mazo Tūdlēnu mutītēm likās tik garda, ka, iebaudījuši to, viņi aiz lielas jūsmas paši vien sarīkoja īstu trādiridi: stāvēja uz vienas kājas, lēca gaisā, kūleņoja un, kā vien mācēdami, izrādīja savu prieku. Izlīksmojušies, iztrakojušies pēc patikas, tie atkal aplipa ap misteru Tūdlu un, acis iepletuši, vēroja, kā pazūd tēva mutē arvien lielāki maizes, sviesta un tējas kvantumi, taču izlikās, ka viņi šos gardumus vairs negaida, ka tāpat vien stāv, sarunādamies un sačukstēdamies pavisam par citām lielām.

Misters Tūdls, atrazdamies šī ģimenes loka vidū — rādīdams bērniem atbaidošu paraugu apetītes ziņā —, veda pašlaik divus mazos uz ceļiem sēdošos Tūdlēnus ar speciāllokomolīvi uz Birmingemu un vēroja pārējos pāri maizes un sviesta barjerai, kad ienāca Robs Slīpētājs savā sēru tērpā un jūrnieka cepurē, nokļūdams māsu un brāļu brāzmainos apkampienos.

—    Nu, māmuļ, kā labi iet? — Robs apsveicinājās, goddevīgi noskūpstīdams māti.

—    Luk, klāt mans puisītis! — Pollija iesaucās, apkampdama viņu un uzpakšķinādama pa plecu. — Slepenas gailas! Vaimandieniņ, tēvs, ko vēl neizdomāsi!

Tas bija teikts misteram Tūdlam par mācību, taču Robs Slīpētājs, kas nebija nejutīgs pret durienu vārīgā vietā, uztvēra vārdus tā, kā tie bija sacīti.

—     Kas! Tēvam atkal kas nelabs par mani prātā? — nevainīgais aizskarts iesaucās. — O, ir gan nediena, ja puikam reiz maķenīt pašāvies šķībi, — puikas miesīgs tēvs tev aiz muguras to vienmēr vēl bāzīs degunā! Beigās panāks vēl, — Robs iešņukstēdamies ķērās jau pie piedurknes atloka, — ka puika spītēs pēc no tiesas izstrādās kādu numuru!

—    Manu nabaga puisīt, — Pollija mierināja, — tēvs jau neko tādu nedomāja.

—    Ja tēvs neko tādu nedomāja, māt, — aizvainotais Slīpētājs šņukstēja, — kas la lika viņam runāt kaut ko tādu? Neviens par mani ne pusi tik ļauni nedomā kā mans paša tēvs. Vai tas nav briesmīgi! Eh, kaut jele kāds ņēmies un nocirlis man galvu! Tēvam, es ticu, tas būtu īsti pa prātam, un tad jau labāk viņam pašam to izdarīt, ne vēl gaidīt uz citu.

Tik šausmīgus vārdus dzirdot, mazie Tūdlēni sacēla sirdi aizgrābjošu brēku, ko Slīpētājs vēl pastiprināja, ironiski lūgdams tos par šo neraudāt, jo tiem vajagot šo nīst, jājā, vajagot nīst, ja esot krietni un labi bērni; un šāda runa priekšpēdējo Tūdlēnu, kas bija jutīgs bērns, tā satricināja, ka tam ne vien sirds sažņaudzās,

bet ari elpa aizrāvās; tas kļuva gluži sarkans, un misters Tūdls, nesaprazdams, ko darīt, iznesa to ārā pie ūdens mucas un būtu pabāzis mazo zem krāna, ja tas, ieraugot šo daiktu, nebutu nomierinājies.

Kad nu apstākļi bija jau tiktāl uzlabojušies, misters Tūdls izskaidrojies ar dēlu un nomierinājis tā šķīstās jūtas, tie sadevās rokās, un mājās valdīja atkal miers un saticība.

—     Vai nenāksi man talkā, Bailer, manu zēn? — tēvs ievaicājās, mezdamies atkal ar skubu pie savas tējas.

—     Nē, paldies, tēvs, es jau padzēru tēju kopa ar saimnieku.

—    Nu, kā iet tavam saimniekam? — Pollija uzprasīja.

—     Nudie nezinu, māt, ne jau diez cik slaveni. Redzi, ar tirgošanos nemaz neiet no rokas. Viņš tak, tas kapteinis, nekā tur nesajēdz. Vēl šodie' pat — ienāk viens bodē un saka: «Man vajadzīgs,» viņš teic, «tas un tas,» — min tādu vai citādu grūtu vārdu. «Kas īsteni?» kapteinis prasa. «Nu tāds un tāds daikts,» pircējs saka. «Brālīt,» kapteinis atteic, «varbūt jūs apskatītu visu, kas te atrodas?» — «To jau es esmu izdarījis,» vīrs atbild. «Vai jūs redzat to, kas jums vajadzīgs?» kapteinis prasa. «Nē, neredzu,» vīrs saka. «Vai jūs pazītu to, ja redzētu?» kapteinis jautā. «Nē, nepazītu vis,» vīrs atbild. «Tad es jums, draudziņ, lūk, ko teikšu,» kapteinis saka, «ejiet labāk atpakaļ un pavaicājiet, kāds tas daikts izskatās, jo es arī to nepazīstu.»

—    Ar tādiem paņēmieniem gan laikam naudā iedzīvoties nevar? — Pollija ieminējās.

—    Naudā, māmuļ! Nekad viņš naudā neiedzīvosies! Tādus paņēmienus kā viņam es vēl neesmu redzējis. Tomēr saimnieks viņš nav slikts, tas man jāatzīst. Bet man tas nav no liela svara, jo nedomāju ilgi pie viņa palikt.

—    Ko, atstāsi savu vielu, Rob? — māte iesaucās, bet misters Tūdls iepleta acis.

—     Sito varbūt gan, — Slīpētājs atteica, pamirkšķinādams aci. — Es nemaz nebrīnītos … saproti, draugi galmā … bet tu, māmuļ, nelauzi galvu par to. Ar mani viss ir kārtībā, un diezgan.

Šie neskaidrie mājieni un Slīpētāja noslēpumainā izturēšanās — neapstrīdams pierādījums tam, ka mistera Tūdla aizdomas nav kritušas uz nevainīgu jēriņu, — būtu izraisījuši jaunus pārmetumus un jaunas nesaskanas ģimenē, bet, par laimi, īstajā brīdī ieradās viešņa, kura Pollijai par lielu pārsteigumu parādījās durvīs, aizbildnieciski un draudzīgi uzsmaidīdama visiem.

—    Sveiki, misis Ričardse, kā klājas? — mis Toksa sacīja. — Atnācu jūs apciemot. Vai drīkstu ieiet?

Misis Ričardses priecīgajā sejā laistījās viesmīlīga atbilde, un mis Toksa, atsēdusies uz piedāvātā krēsla un draudzīgi apsveicinājusies ar misteru Tūdlu, atraisīja cepures lentes un teica, ka vispirms viņa gribētu lūgt, lai bērni visi pēc kārtas nāk un noskūpsta viņu.

Nabaga priekšpēdējam Tūdlēnam, kurš, spriežot pēc biežajām likstām viņa dzīvītē, bija dzimis zem nelaimīgas zvaigznes, nebija iespējams izpildīt savu pienākumu šai apsveicināšanās ceremonijā, jo, spēlēdamies ar brāļa jūrnieka cepuri, bija to ačgārni tik dziļi uzspīlējis galvā, ka nevarēja vairs nost dabūt, un nabadziņš, pārbīlī iedomādamies, ka visas mūža dienas nu būs jāpavada tumsībā un bezcerīgā atšķirtībā no draugiem un savējie'm, sāka, aizžņaugtā balsī kliegdams, izmisīgi cīnīties. Kad viņš beidzot bija atbrīvots, visiem pretī raudzījās satvīkusi, sasarkusi, mikla sejiņa, un mis Toksa nosēdināja viņu galīgi nomocījušos sev klēpī.

—    Jūs laikam gan mani vairs neatceraties, ser, — mis Toksa uzbilda misteru Tūdlu.

—    Kā ne, kā ne, kundzīt, — Tūdls atteica. — Bet mēs visi kopš ta laika esam kļuvuši drusku vecāki.

—    Un jūs pals kā jūtaties, ser? — mis Toksa laipnīgi apvaicājās.

—     Sveiks un vesels, kundzīt, pateicos, — Tūdls atbildēja. — Un jums pašai kā ar veselību, kundzīt? Vai reimatisms vēl nekož kaulā? Vecuma dienās mēs neviens neesam pasargāti no šīs kailes.

—    Pateicos, — mis Toksa teica. — Es vēl tomēr esmu pasargata no līdzīgām kaitēm.

—    Tad jūs var saukt par laimīgu, kundzīt, — misters Tūdls sacīja. — Daudzi jūsu gados neganti cieš no tas. Manu māti tā ,..

Notvēris sievas acu mirkšķi, misters Tūdls attapās un frāzes beigas noslīcināja jaunā tējas krūzē.

—    Vai tas var būt, misis Ričardse, — mis Toksa iesaucās, pavērdamās uz Robu, — ka šis ir jūsu …

—    Vecākais, kundze, — Pollija apstiprināja. — Jā, tas pats gan. Tas pats mazais puišelis, kundze, kurš nevainīgā kārtā kļuva par iemeslu tik daudz kam.

—    Sitais te, kundzīt, — Tūdls sacīja, — ir tas pats ar tām īsajām kājām — un tās bija, — misters Tūdls piebilda ar poētisku balss noskaņu, — patiešām neparasti īsas ādas biksēm, kad misters Dombijs no viņa iztaisīja Slīpētāju.

Šīs atmiņas satrieca mis Toksu gandrīz lidz nemaņai. Tās skāra tieši to, ar ko saistījās viņas personiskās intereses. Viņa lūdza Robu paspiest viņai roku un aplaimoja māti, nopriecādamās par dēla atklāto, gaišo seju. Robs, to noklausījies, mēģināja uzburt sejā tādu izteiksmi, kas attaisnotu slavinājumu, tomēr tas viņam īsti labi neizdevās.

—     Bet tagad es jums, misis Ričardse, — mis Toksa sacīja, — un arī jums, ser, — viņa pavērsās pret Tūdlu,

—     skaidri un gaiši pateikšu, kādēļ esmu atnākusi pie jums. Jums varbūt nācis ausīs, misis Ričardse, un, iespējams, arī jums, ser, ka starp mani un dažiem maniem draugiem ir radusies zināma atsvešināšanās un ka tur, kur biju bieža viešņa, es vairs neeju.

Pollija, kas ar sievietes smalkjūtību tūlīt visu saprata, izpauda to ar paviršu skatienu. Misters Tūdls, kam nebija ne jausmas, par ko mis Toksa runā, arī to izpauda, proti, neizpratnē blenza viņai tieši virsū.

—     Protams, — mis Toksa turpināja, — nav svarīgi, kā šis svešums radies, un veltīgi būtu par to vārdus šķiest. Pietiks, ja pateikšu, ka es pret misteru Dombiju sajūtu visdziļāko cieņu un ļoti interesējos par viņu, — mis Toksai iedrebējās balss, — un par visu, kas uz viņu attiecas.

Misteram Tūdlam sāka ataust gaisma; viņš pašūpoja galvu un teicās esot dzirdējis un arī pats tā domājot, ka misters Dombijs esot nepārkožams rieksts.

—    Lūdzami, ser, nerunājiet tā. No sirds jūs lūdzu tā nerunāt, ser, ne tagad, ne arī turpmāk. Tādas piezīmes man sāpīgi dzirdēt, un džentlmenim ar tādu saprātu, ar kādu, es nešaubos, jūs esat apveltīts, tas arī nevar dot nekādu apmierinājumu.

Misters Tūdls, kam prātā nebija ienācis, ka viņa piezīmi varētu neatzinīgi uzklausīt, galīgi apmulsa.

—     Gribēju jums teikt tikai to, misis Ričardse, tāpat ari jums, ser, — mis Toksa no jauna atsāka, — ka ikviena jauna ziņa, ko jūs dzirdēsit par šīs ģimenes dzīves veidu, labklājību un veselību, būs man bezgala patīkama. Un man būs liels prieks patērzēt ar misis Ričardsi par šo ģimeni, par veciem laikiem. Un, tā kā mums ar misis Ričardsi nav bijis ne mazāko domstarpību (kaut gan tagad man žēl, ka netikām iepazinušās tuvāk, bet tur es vainoju tikai sevi vienu pašu), es ceru, ka viņai nebūs nekas pretī tuvāk sadraudzēties ar mani tagad un ka turpmāk es varēšu šurp nākt, kad vien man iepatiksies, nejuzdamas vairs kā svešiniece. Es patiesi ceru, misis Ričardse, — mis Toksa sirsnīgi teica, — ka jūs ar savu labo sirdi, kāda jums vienmēr bijusi, sapratīsit manus vārdus tā, kā tie domāti.

Pollija jutās glaimota un to arī neslēpa. Misters Tūdls nezināja, vai viņam jājūtas vai nav jājūtas glaimotam, un flegmātiski klusēja.

—             Redziet, misis Ričardse, — mis Toksa teica,

—      ceru, arī jūs sapratīsit, ser, ka daudzējādā ziņā es varēšu būt jums kaut cik noderīga, ja neuzņemsit mani kā svešinieci; es būšu priecīga par tādu iespēju. Piemēram, es varu jūsu bērniem kaut ko mācīt. Es paņemšu dažas grāmatiņas līdzi, ja atļausit, un kādu rokdarbu, tad pa vakariem šad un tad viņi pamācīsies — ak die's, viņi daudz ko iemācīsies, esmu pārliecināta, un darīs godu savai skolotājai.

Misters Tūdls, kas pret zināšanām sajuta dziļu cieņu, pameta atzinīgi sievai ar galvu un iespļāva delnās, it kā izbaudīdams jau nākamos priekus.

—     Tad, būdama tikpat kā savēja, es nevienam vairs nebūšu par traucējumu, — mis Toksa skaidroja, — viss te ies savu ierasto gaitu, it kā manis te nemaz nebūtu. Misis Ričardse noņemsies ar lāpīšanu, gludināšanu vai bērnu apčubināšanu, ar ko nu kuro reizi, bet jūs, ja uznāks kāre, aizkūpināsit savu kaļķīti, vai ne, ser?

—    Pateicos, kundzīt, — misters Tūdls atteica, — no sava tabaciņa neatteikšos vis.

—    Cik patīkami lo dzirdēt no jums, ser, — mis Toksa teica. — Un tagad tiešām es jums ar skaidru sirdi varu apgalvot, ka tas man darīs prieku, un visu, ko man palaimēsies jūsu bērniem iemācīt, jūs man ar kalnu būsit atmaksājis, ja klusi, mierīgi, bez liekiem vārdiem noslēgsit ar mani šo līgumu.

Līgums tika uz vietas apstiprināts; un mis Toksa, juzdamās te jau kā mājās, bez vilcināšanās sapulcināja bērnus kopā un ņēmās pārbaudīt viņu priekšzināšanas — kas misteru Tūdlu taisni sajūsmināja —, uz papīra strēmelītes atzīmēdama katra vārdu, vecumu un zināšanu līmeni. Šī ceremonija un aizpļāpāšanās noildzināja parasto gulēt iešanas stundu šai ģimenē un aizturēja mis Toksu pie Tūdlu pavarda, līdz viņai vienai doties mājup jau bija par vēlu. Galantais Slīpētājs, kas arī vēl nebija aizgājis, laipni piedāvājās viņu pavadīt, un, tā kā mis Toksai bija sava klusa vēlēšanās, lai viņu redzētu ar jaunekli, kuram misters Dombijs pats pirmais bija licis apvilkt to vīrieša apģērba gabalu, kuru reti kad vārdā sauc, viņa labprāt pieņēma piedāvājumu.

Un tā nu, paspiedusi roku misteram Tūdlam un Pollijai, noskūpstījusi bērnus, mis Toksa, visu iemīļota, atstāja šo māju, paņemdama līdzi tik vieglu sirdi, ka tas kostu kaulā misis Cikai, ja šī jaukā lēdija varējusi to nosvērt,

Robs Slīpētājs aiz pieklājības būtu gājis viņai aiz muguras, bet mis Toksa vēlējās iet blakām, lai patērzētu un — kā vēlāk mātei izteicās — nolūkā pa ceļam «kaut ko izvilkt no viņa».

Un tas, ko viņš ļāva izvilkt no sevis, bija tik gaišs, tik tīrs, tik mirdzošs, ka ar to pilnīgi apbūra mis Toksu. Jo vairāk mis Toksa izvilka no viņa, jo tievāks viņš kļuva — kā stieple. Nebija redzēts krietnāks, daudzsološāks jauneklis — vēl sirsnīgāks, saprātīgāks, nosvērtāks, apvaldītāks, godprātīgāks, padevīgāks, atklātāks jauns cilvēks par Robu, kāds izrādījās viņš tovakar.

—    Man patiešām prieks, ka esmu ar jums iepazinusies, — mis Toksa sacīja, kad tie bija nonākuši pie

viņas durvīm. — Ceru, ka uzskatīsit mani par savu draugu un apciemosit mani, kad vien jums ienāks prātā. Vai jums krajkasīte ir?

—    Ir, kundze, — Robs atteica. — Es krāju un, kad būs pietiekami daudz, nolikšu bankā.

—    Ļoti teicams nodoms, man prieks par jums, — mis Toksa sacīja. — Lūdzu, iemetiet tur šo puskronu arī.

—    O, paldies, kundze, — Robs teica, — bet es taču nedrīkstu jūs tā aplaupīt.

—    Man patīk jūsu neatkarīgais gars, — sacīja mis Toksa, — bet tā nav nekāda aplaupīšana, ticiet man. Es apvainošos, ja nepieņemsit to kā manas draudzības apliecinājumu. Arlabvakar, Robiņ.

—    Arlabvakar, kundze, — Robs teica, — un paldies jums!

Smīnēdams sevī, viņš ar skubu metās to samainīt un tūliņ notrieca pie kāda pīrāgu pārdevēja. Slīpētāju skolā taču goda prātu viņam nekad nebija mācījuši, tur valdīja sistēma, kas galvenokārt balstījās uz liekulības ieaudzināšanu. Un, proti, tik lielā mērā, ka daudzi bijušo Slīpētāju draugi un skolas kungi sacīja, ja tādu vien audzināšanu varot dot vienkāršajiem ļaudīm, tad labāk būtu iztikt pavisam bez audzināšanas. Citi, kas bija saprātīgāki, izteicās, ka audzināšanas vajadzētu gan, tikai krietnākas. Bet šie Slīpētāju apvienības varasvīri allaž atrada tādiem ko atbildēt: tie sameklēja pāris zēnu, kas par spīti skolas sistēmai bija izauguši visai krietni jaunekļi, un nekautrēdamies apgalvoja, ka tikai šī sistēma tos padarījusi krietnus. Ar to pašu kritiķi bija apklusināti un Slīpētāju audzināšanas iestādes slavas spožums atjaunots.

XXXIX NODAĻA JŪRASBRAUCĒJA KAPTEIŅA EDVARDA KATLA TURPMĀKIE PIEDZĪVOJUMI

Stingrā solī un neapturamā gaitā laiks bija aizsteidzies tik ātri, ka gads, kuru vecais instrumentu meistars bija noteicis par termiņu, kas viņa draugam jānogaida, iekām drīkstēs atvērt aizzīmogoto tīstokli un reizē ar to vēstuli, ko viņš tam atstājis, jau teju, teju bija apritējis, un kādu vakaru kapteinis, juzdamies visai neomulīgi, sāka aplūkot noslēpumaino tīstokli.

Tāpat kā kapteinim nekad nebūtu ienācis prātā uzšķērst pašam sevi, lai pētītu savu anatomiju, tā viņš savā goda prātā nespēj^ iedomāties, ka varētu atvērt tīstokli kaut vai stundu ātrāk, pirms aptecējis nosacītais laiks. Viņš, tikai kūpinādams savu pirmo vakara pīpi, lāgiem paņēma tīstokli, nolika to uz galda, apsēdās un sēdēja tad, svinīgi klusēdams un caur dūmu vērpetēm aplūkodams to no ārpuses savas stundas divi trīs. Dažkārt, kad krietni ilgi bija apcerīgi tīstoklī noraudzījies, kapteinis sāka stumties ar visu krēslu pamazītēm tālāk nost no galda, it kā cenzdamies izkļūt no burvju loka; bet, ja tāds tiešām bija viņa nodoms, tas nekad neizdevās: tīstoklis viņu mulsināja arī tad vēl, kad viņš jau bija atvirzījies līdz pašai viesistabas sienai; ja arī viņš pavērsa skatienu uz griestiem vai uz kamīnu, sainīša veidols tūdaļ spilgti un neatvairāmi atainojās kamīna oglēs vai ērti novietojās balsinātajos griestos.

Pret Sirds Gaišumiņu kapteiņa tēvišķīgais maigums un cieņa nebija mazinājušies ne par matu. Bet pēc pēdējās sarunas ar misteru Kārkeru kapteinis Katls sāka šaubīties, vai viņa pirmā iejaukšanās šīs jaunās lēdijas un viņa mīļā puikas Volra interesēs maz bijusi tik veiksmīga, kā viņš to vēlējies un kam toreiz cieši ticējis. Kapteini mocīja smaga nojausma, ka izdarījis vairāk ļauna nekā laba; vārdu sakot, savās sirdsapziņas ēdās un kautrajā pazemībā viņš nodomāja, ka vislabāk izlīdzinās savu vainu, atņemot sev iespēju nodarīt kādam ko ļaunu, proti, pārmetīs sevi kā bīstamu personu pār bortu.

Tāpēc, paslēpies vientulībā starp instrumentiem, kapteinis nekad nerādījās mistera Dombija mājas tuvumā un nekad nekādā veidā neatgadināja par sevi Florensei vai mis Niperei. Viņš partrauca saiešanos pat ar misteru Pērču un, kad šis džentlmenis viņu kārtējo reizi apciemoja, sausi paziņoja: šis pateicoties par apciemojumu, bet esot nolēmis izbeigt jebkuru šāda veida pazīšanos, jo nezinot, kādu pulvera mucu atkal varot uzspert gaisā, pats pie tam nekā ļauna nedomādams. Tādā paša izolētā vientulībā kapteinis dzīvoja, dienām un nedēļām nepārmīdams vārdu ne ar vienu citu cilvēku kā vienīgi ar Robu Slīpētāju, kuru uzskatīja par pašaizliedzīgas pieķērības un uzticības paraugu. Tā kapteinis vakaros, tīstoklī blenzdams, vientulīgi sēdēja, sūkdams pīpi un domādams par Florensi un nabaga Volteru, līdz sāka savā ne visai bagātajā fantāzijā iztēloties, ka tie abi miruši un skaistu, nevainīgu bērnu izskatā, kādus viņš tos atcerējās sākumā redzējis, iegājuši mūžīgās jaunības valstībā.

Nododamies šādiem sapņiem, kapteinis tomēr nepameta novārtā savu izglītošanos un Roba Slīpētāja garīgo attīstību. Sim jaunajam cilvēkam bija uzlikts par pienākumu ik vakarus veselu stundu lasīt kapteinim priekšā no kādas grāmatas; un, tā kā kapteinis akli ticēja, ka ikviens rakstīts vārds ir tīrā patiesība, viņš ar laiku uzkrāja savā prātā visai vērā liekamus faktus. Svētdienas vakaros pirms gulēt iešanas kapteinis allaž pats mēdza palasīt zināmu vietu svētajos rakstos, proti, sprediķi, kas reiz teikts kādā kalnā; un, kaut arī viņš, grāmatā nepalūkojies, varēja noskaitīt tekstu savā īpatnējā veidā vārdu pa vārdam, tomēr šķita, ka viņš veltī dievišķajam garam tik godbijīgu izpratni, it kā būtu iemācījies visu sprediķi no galvas grieķu valodā un spētu par katru tā pantu uzrakstīt neskaitāmus dedzīgus teoloģiskus traktātus.

Robs Slīpētājs, kura bijība pret svētajiem rakstiem bija attīstīta pēc Slīpētāju audzināšanas iestādes apbrīnojamās metodes — nemitīgi zilinot viņa garīgos stilbus ar jūdu cilšu sarežģītajiem īpašvārdiem, turklāt vēl par sodu liekot vienmuļi atkārtot grūtos bībeles pantus vai nostādot viņu, sešus gadus vecu puišeli ādas bikšelēs, ik svētdienas trīs reizes ļoti karstas baznīcas luktā, pašā augšā blakus lielām ērģelēm, kas dūca kā čaklas darba bites viņam pie pašas miegainās galvas, — Robs Slīpētājs izlikās gaužām sajūsmināts par dzirdēto, tikko kapteinis pārtrauca lasīšanu, kaut gan pa lasīšanas laiku žāvājās un snauduļoja. Bet to viņš izdarīja tik paslepu, ka lāga kapteinim nemodās ne mazākās aizdomas.

Kapteinis Katls, kā daždien biznesmens, sāka nodarboties arī ar veikala grāmatvedību. Viņš ierakstīja grāmatās laika novērojumus, ierakstīja, cik vezumnieku un citādu braucēju šajā pilsētas daļā novērojis no rīta un visu lielāko dienas daļu, dodamies rietumu virzienā, bet vakarā — austrumu virzienā. Divi vai trīs nedēļas laikā ieklīduši garāmgājēji, kas «uzbilduši viņu», — tā kapteinis iegrāmatoja, — briļļu jautājumā un, neko nenopirkuši, solījušies atkal7 iegriezties, modināja kapteinī ticību, ka veikals sāk plaukt, un viņš šajā sakarā ierakstīja veikala grāmatā: tad pūta visai spirgts ziemeļrietumu vējš (tas ierakstīts pirmāk), bet naktī mainījās.

Viena no kapteiņa lielākajām nedienām bija misters Tūtss, kas bieži viņu apciemoja un, kaut arī par to ne ar vārdu neieminējās, likās domājam, ka mazā viesistaba aiz veikala esot īsti piemērota vieta, kur izirgāties, kādam nolūkam viņš arī izmantoja tās ērtības, reizēm tepat vai veselu pusstundu, turklāt nepavisam nekļūdams tuvākos draugos ar kapteini. Kapteinis, kuru nesenā pieredze bija padarījusi piesardzīgu, nespēja tikt īsti gudrs, vai misters Tūtss patiesi bija tāds maigs radījums, par kādu izlikās, vai arī pamatīgi rūdīts un slīpēts

liekulis. Diezgan aizdomīgi šķita tas, ka viņš jo bieži pieminēja mis Dombiju; bet kapteinis klusībā simpatizēja misteram Tūtsam, jo viņam glaimoja šī džentlmeņa neapšaubāmā paļāvība uz viņu, kāpēc pagaidām viņš atturējās asi nostāties pret to, taču vēroja to neaprakstāmā modrībā, tikko tas pieskārās tematam, kas kapteiņa sirdij bija vistuvākais.

—    Kapteini Džils, — misters Tūtss kādu dienu izgrūda gluži negaidot, kā jau parasti mēdza darīt, — kā jums šķiet, vai jūs varētu uztvert labvēlīgi manu priekšlikumu un iepriecināt mani ar savu draudzību?

—    Nu, tad pateikšu ar, kā tās lietas sastāv, manu zēn, — atbildēja kapteinis, kas beidzot bija izlēmis, kā rīkoties. — Esmu savā prātā pārlicis gan šā, gan tā.

—     Kapteini Džils, jūs esat ļoti laipns, — misters Tūtss atteica. — Esmu jums ļoti pateicīgs. Goda vārds, tā būtu īsta labdarība, ja jūs vēlētos mani iepriecināt ar savu draudzību. Patiesi, tā būtu .. .

—    Bet redz, brālīt, — kapteinis lēni iebilda, — es taču jūs nemaz nepazīstu.

—    Jūg arī nevarat mani pazīt, kapteini Džils, — misters Tūtss, neatlaidīgi pie sava viedokļa turēdamies, atbildēja, — ja negribat mani iepriecināt ar savu draudzību.

Šīs iebildes oriģinalitāte un spēks kapteini satrieca, un viņš uzlūkoja misteru Tūtsu ar tādām acīm, it kā nule ieraudzījis, ka jauneklī slēpjas daudz kas vairāk, nekā viņš bija domājis.

—     Labi sacīts, manu zēn, — kapteinis noteica, domīgi pamādams ar galvu, — labi un patiesi. Un tagad paklausieties: jūs šad tad esat man izmetis pa vārdam, no kā esmu nopratis, ka jūs apbrīnojat kādu zināmu burvīgu būtni. Trāpīts?

—    Kapteini Džils, — misters Tūlss attrauca, strauji vēzēdams roku, kurā turēja cepuri. — Apbrīnošana nav īstais vārds. Zvēru pie sava goda, jums nav nekāda priekšstata par manām jūtām. Ja es spētu ļaut nokrāsot sevi melnu un būt mis Dombijas vergs, es to uzskatītu par laimi. Ja es spētu atdot visu savu mantu, lai kļūtu par mis Dombijas suni, — es — man no tiesas šķiet, ka es ne mirkli nemitētos luncināt asti. Es būtu bezgala laimīgs, kapteini Džils.

Misters Tūtss runāja ar asarām acīs un dziļā aizkustinājumā spieda cepuri pie krūtīm.

—    Manu zēn, — kapteinis līdzjūtīgi sacīja, — ja jūs domājat nopietni …

—     Kapteini Džils! — misters Tūtss iesaucās. — Esmu tādā noskaņojumā un domāju to tik drausmīgi nopietni, ka varētu to apzvērēt, liekot roku uz karstas dzelzs vai kvēlojošās oglēs, iemērkt to kausētā svinā vai karstā zīmoglakā, vai vienalga kur, un būtu vēl laimīgs, ciezdams sāpes, jo tas atvieglotu manas jūtas. — To teikdams, misters Tūtss trauksmaini palūkojās istabā visapkārt, vai neieraudzīs kādu mocību riku, lai piepildītu savu briesmīgo nodomu.

Kapteinis atstūma spīdīgo cepuri pakausi, nobraucīja ar smago plaukstu seju, no kā viņa deguns kļuva vēl plankumaināks, un, saslējies mistera Tūtsa priekšā, aizmetināja kāsīti tam aiz svārku atloka un teica šādus vārdus, bet misters Tūtss saspringtā uzmanībā un mazliet izbrīnījies nenolaida no viņa acu:

—     Raugiet, ja jūs patiešām domājat nopietni, manu zēn, — kapteinis, sacīja, — tad esat izpelnījies žēlsirdību, bet žēlsirdība ir spožākais dārgakmens kronī, kas rotā brita galvu; pāršķirstiet konstitūciju, kas ierakstīta krājumā Rule Britannia, un, kad uziesit, tad tā arī būs tā harta, par ko tik bi§ži dziedājuši eņģeļi paradīzē. Droši uz priekšu! Jūsu piedāvājums man gan trāpīja mazliet pa pieri. Un kāpēc? Tāpēc, ka es zēģelēju viens pats pa šiem ūdeņiem, man nav neviena pavadoņa un varbūt es nemaz nevēlos, lai mani pavadītu. Uzmanību! Pirmoreiz jūs mani uzbildāt sakarā ar kādu zināmu lēdiju, kura bija jūs nofraklējusi. Ja nu mēs abi sadraudzētos, tad šīs jaunās būtnes vārds nedrīkst tikt pieminēts, nedz arī aplinkiem uz to norādīts. Es nezinu, cik daudz posta jau nodarīts tālabad, ka tas senāk pārāk bieži ticis pieminēts, un tāpēc es noenkurojos un turu muti cie'. Skaidrs, brālīt?

—     Jā … atvainojiet, kapteini Džils, — misters Tūtss atbildēja, — ka es gan nevarēju īsti labi sekot visam, ko jūs teicāt. Bet, goda vārds, es… tas būs pārlieku grūti, kapteini Džils, ja nedrīkstēšu pieminēt mis Dombiju. Man tiešām šeit ir briesmīgs smagums! — misters Tūtss patētiski piespieda abas rokas pie krekla krūtežas. — Es to jūtu nakt' un dienu, it kā man būtu kāds uzsēdies virsū.

—    Tādi nu tomēr ir mani noteikumi, — kapteinis sacīja. — Ja jums, brālīt, tie šķiet par smagu, un tas var gan gadīties, tad metiet tos pār bortu, stūrējiet projām un šķirieties līksmā prātā.

—     Kapteini Džils! — misters Tūtss sacīja. — Es gan lāgā nevaru iedomāties, kā tas būs iespējams, bet pēc visa tā, ko jūs man pastāstījāt, kad es šeit atnācu pirmoreiz, es jūtu … jā, es jūtu, ka man labāk būs jūsu sabiedrībā domāt par mis Dombiju nekā citu sabiedrībā par viņu runāt. Tāpēc, kapteini Džils, ja jūs mani gribat iepriecināt ar savu draudzību, es labprāt pieņemšu jūsu noteikumus. Es gribu būt godīgs, kapteini Džils, — misters Tūtss sacīja, uz mirkli pavilkdams atpakaļ jau pastiepto roku, — un tāpēc mans pienākums ir pateikt, ka nespēju nedomāt par mis Dombiju. Es nevaru dot solījumu, ka nedomāšu par viņu.

—     Manu zēn, — sacīja kapteinis, kura spriedumu par misteru Tūtsu krietni uzlaboja šī atklātā atzīšanās,

—    cilvēka domas ir līdzīgas vējiem, un neviens nespēj droši par tām atbildēt, vismaz uz ilgu laiku ne. Bet, kas zīmējas uz vārdiem, vai noruna paliek spēkā?

—    Kas zīmējas uz vārdiem, kapteini Džils, — misters Tūtss atbildēja, — man šķiet, ka varu solīties.

Misters Tūtss apstiprināja nolīgumu, spiezdams kapteinim roku, un kapteinis ar laipnu, mazliet augstprātīgu žestu oficiāli apstiprināja viņu draudzības nodibināšanu. Misteram Tūtsam acīmredzot sirds pēc šī iekarojuma kļuva neizsakāmi viegla un priecīga, viņš ķiķināja un grudzināja visu atlikušo ciemošanās laiku. Ari kapteinis nejutās slikti savā labvēļa lomā un bija gaužām apmierināts ar savu gudrību un tālredzību.

Bet, lai gan kapteinis tik bagātīgi bija apveltīts ar nule pieminēto īpašību, viņš tomēr tajā pašā vakarā piedzīvoja pārsteigumu, turklāt no tik nevainīga un nesamaitāta jaunekļa, kāds bija Robs Slīpētājs. Šis nevainīgais puisis, kas dzēra tēju ar kapteini pie viena galda un kautri bija noliecis galvu pār tasīti un šķīvi, labu brīdi pavērojis savu saimnieku, kurš ar brillēm uz acīm lasīja avīzi — gan ar lielām grūtībām, taču ļoti cienīgā izskatā —, pārtrauca klusumu, sacīdams:

—    O! Atvainojiet, kapteini, bet vai jūs gadījumā nevēlētos iegādāties baložus, ser?

—    Nē, manu zēn, — kapteinis atbildēja.

—    Es gribētu pārdot savējos, — Robs sacīja.

—    Kā tā? — iesaucās kapteinis, mazliet saceldams kuplās uzacis.

—    Nu jā, es tā kā gribētu iet projām, ja jums nav iebildumu, — Robs sacīja.

—    Projām? Kur ta nu tā uzreiz? — kapteinis vaicāja, nolūkodamies viņā pāri brillēm.

—     Kā? Vai tad jūs nezinājāt, ka taisos iet no jums projām, kapteini? — Robs, viltīgi vīpsnādams, noprasīja.

Kapteinis nolika avīzi, noņēma brilles un cieši paskatījās uz dezertieri.

—     Tā gan, kapteini, es taisos jums uzteikt. Domāju, ka jūs to varbūt jau zinājāt, — Robs noteica, rokas berzēdams, un piecēlās. — Ja jūs būtu tik labs un pameklētu vietnieku, kapteini, man tas būtu ļoti izdevīgi. Jūs varētu sameklēt kādu varbūt jau līdz atrītam, kapteini, kā jums šķiet — nevarētu?

—     Un tu gribi kļūt neuzticīgs karogam, manu zēn? — kapteinis beidzot teica, kad bija ilgi pētījis Roba seju.

—     O, cik grūti ir tādam'puikam! — iesaucās smalkjūtīgais Robs, reizē aizvainots un sašutis. — Viņš pat nedrīkst likumīgi uzteikt darbu, tūliņ viņu uzlūko greizi un godē par dezertieri. Jums nav tiesību nabaga puiku saukāt tādos vārdos, kapteini. Kaut arī es esmu kalps un jūs saimnieks, jūs tomēr nedrīkstat mani šā tā saukāt. Ko esmu ļauna nodarījis? Tad runājiet jel, kapteini, lai es zinu, kāds mans noziegums?

Apvainotais Slīpētājs sāka raudāt, berzēdams acis ar svārku aproci.

—            Nu, kapteini, — činkstēja aizvainotais jauneklis.

—    Sauciet manu noziegumu vārdā! Kādu ļaunumu esmu jums nodarījis? Vai esmu no jūsu īpašuma ko nozadzis? Vai esmu mājai pielaidis sarkano gaili? Ja esmu

to darījis, kāpēc tad neliekat mani ņemt ciet un lietu izmeklēt? Bet runāt ļaunu par puiku, kas jums tik labi kalpojis, tāpēc vien, ka viņš jūsu dēļ negrib pats savai laimei stāties ceļā, tā ir neganta netaisnība un slikta samaksa par uzlicīgu kalpošanu! Tādā veidā jau mēdz jaunus puikas samaitāt un novest uz neceļiem. Man tiešām brīnums par jums, kapteini.

Runādams Slīpētājs visu laiku pinkšķēja un piesardzīgi virzījās atmuguriski uz durvju pusi.

—    Tu tātad esi atradis citu enkurvietu, manu zēn? — kapteinis, viņu cieši uzlūkodams, vaicāja.

—    Tā ir, kapteini, ja jums to patīk tādā vārdā nosaukt, — sacīja Robs, virzīdamies arvien tuvāk durvīm,

—    labāku enkurvietu nekā man ir šeit, un tādu, kur man, par laimi, nav vajadzīga jūsu rekomendācija, kapteini, ja jau esat mani tā apmētājis ar dubļiem par to vien, ka esmu nabags un negribu jusu dēļ stāties savai laimei ceļā. Jā, es esmu atradis citu enkurvietu; un, ja vien man nedarītu raizes, ka jūs paliekat viens, es tūliņ būtu aizgājis prom, iekām vēl jūs mani izsunījāt par to vien, ka esmu nabags un nevaru atļauties jūsu dēļ stātie? savai laimei ceļā. Kāpēc jūs pārmetat man manu nabadzību un to, ka jūsu labad nestājos pats savai laimei ceļā? Kā jūs varat sevi tā pazemot, kapteini? Kā jūs tā drīkstējāt?

—    Paklausies, manu zēn, — kapteinis miermīlīgi sacīja, — tā tu ar mani nerunā.

—     Tad nerunājiet arī jūs ar mani tā, — attrauca dziļi aizskartais, nevainīgais jauneklis, vēl skaļāk iepinkšķēdamies, un atmuguriski ieslīdēja veikalā. — Drīzāk ļautu, lai jūs man atņemat dzīvību nekā labo slavu.

—     Varbūt, — kapteinis rāmā garā turpināja, — tu esi kaut ko dzirdējis par tādu lietu kā tauvas gals?

—    Vai ko dzirdējis, kapteini? — dzēlīgais Slīpētājs iesaucās. — Nē, savu mūžu neesmu dzirdējis par tādu daiktu.

—     Nu, — kapteinis noteica, — esmu pārliecināts, ka tu drīz vien dabūsi ar to tuvu iepazīlies, ja nemācēsi piesargāties. Es tavus signālus sapratu, manu zēn. Tu vari iet.

— O! Vai es drīkstu aiziet tūliņ, kapteini? — Robs iesaucās, triumfēdams par lieliskajiem panākumiem.

—    Bet lieciet vērā! Es nekad neesmu lūdzis atļauju aiziet tūliņ, kapteini. Jūs nedrīkstat runāt par mani ļaunu, ja pats pēc savas gribas sūtāt mani projām. Un nedrīkstat ieturēt manu algu, kapteini!

Šo pēdējo punktu kapteinis nokārtoja, sameklēdams skārda kastīti un noskaitīdams Slīpētājam uz galda visu naudu, cik tam pienācās. Robs, savās jūtās līdz sirds dziļumiem aizvainots, šņaukādamies un šņukstēdams salasīja kopā naudas gabalus, pie katra pa reizei nošņaukādamies un iešņukstēdamies, un iesēja tos mutautā vairākos mezglos; pēc tam viņš uzkāpa bēniņos, piebāza pilnu cepuri un kabatas ar baložiem, tad ielīda guļvietā zem letes un, šņukstēdams un šņaukādamies tik sāpīgi, it kā atmiņas viņam plēstu sirdi pušu, sasēja savu paunu; visbeidzot, žēlabaini novilcis: «Arlabunakti, kapteini, es jūs nepieminu ar ļaunu!» — pār slieksni pārkāpis, vēl nicīgi paraustīja mazo Mičmani aiz deguna un tad, uzvaroši irgodams, aizgāja projām pa ielu.

Kapteinis, viens palicis, atkal iegrima avīzē, it kā nebūtu noticis nekas neparasts un negaidīts, un lasīja ārkārtīgi uzmanīgi: Taču kapteinis Katls nesaprata ne vārda, kaut izlasīja ļoti daudz, jo Robs Slīpētājs lēkāja pa slejām augšup un lejup no avīzes pirmās lapas līdz pēdējai.

Nav zināms, vai krietnais kapteinis kādreiz bija izjutis pilnīgu pamestību līdz šim brīdim; bet nu vecais Sols Džilss, Volters un Sirds Gaišumiņš viņam patiesi bija zuduši un misters Kārkers arī vēl nežēligi bija viņu iznerrojis un apņirgājis. Visi tie iemiesojās divkosīgajā Robā, kuram viņš tik ilgi bija pieķēries jauko atmiņu dēļ; viņš bija ticējis divkosīgajam Robam un pat juties laimīgs, tam ticēdams; viņš bija to, uzskatīdams par pēdējo no vecās kuģa komandas, pieņēmis biedros un plecu pie pleca ar to uzņēmies mazā Koka Mičmaņa komandēšanu. Viņš allaž bija centies izpildīt savu pienākumu pret zēnu un izturējies pret to gandrīz ar tādu sirsnību, it kā viņi abi būtu izglābušies kuģa bojā ejā un izmesti kādā neapdzīvotā krastā. Un tagad, kad divkosīgais Robs bija ienesis neuzticību, nodevību un nelietību mazajā viesistabā, kas taču bija svēta vieta, kapteinim šķita, ka viņu nemaz pārlieku nepārsteigtu, ja mazā viesistaba pēkšņi nogrimtu.

Tāpēc kapteinis Katls lasīja avīzi ārkārtīgi uzmanīgi, tomēr nenieka nesaprazdams, un tāpēc kapteinis Katls pats sev nebilda ne pušplēsta vārdiņa par Robu un neatzinās, ka piemin to domās, un neparko nebūtu bijis ar mieru atzīt, ka tieši Roba dēļ viņš kļuvis tik vientuļš kā Robinsons Kruzo.

Tādā pašā rāmā, lietišķā izskatā kapteinis pa nokrēsli aizstaigāja uz Līdenholas tirgu un sarunāja ar kādu privātu naktssargu, kam tur bija postenis, ka tas turpmāk ik rītu un vakaru nocels un atkal aizliks priekšā aizvirtņus Koka Mičmaņa logiem. Tad viņš iegriezās ēdnīcā un lūdza, lai samazinot uz pusi pusdienu porciju, kas viņam ik dienas tika nesta pie mičmaņa, bet krodziņā viņš iegāja atteikt nodevēja alus tiesu. «Mans jaunais cilvēks,» kapteinis paskaidroja jaunkundzei bārā, «mans jaunais cilvēks atradis labāku vietu, mis.» Visbeidzot kapteinis nolēma ierīkoties uz guļu zem letes Ctn, tā kā viņš nu bija palicis īpašuma vienīgais sargs, pavadīt naktis labāk tur nekā augšstāvā.

Kopš tā laika kapteinis cēlās no šīs gultas ik rītus pulksten sešos un lika galvā spīdīgo cepuri ar tādu pašu sejas izteiksmi, kā vientuļais Robinsons Kruzo mēdza pabeigt savu rīta tualeti, uzmaukdams galvā kazādas cepuri; un, kaut gan viņa bailes no mežonīgās Makstindžeru cilts uzbrukuma bija mazliet pierimušas, viņš tāpat kā minētais vientuļais jūrnieks, kad ilgāku laiku nebija manījis kanibālus, tomēr saglabāja ierasto piesardzību un nekad nepielaida tuvumā nevienu dāmu cepuri, ko nebija vispirms no sava nocietinājuma slepus pamatīgi nopētījis. Sajā laikā (kad arī misters Tūtss viņu neapciemoja, jo bija atrakstījis, ka esot izbraucis), viņam paša balss sāka ausīs skanēt svešādi; un no preču pulēšanas un sakārtošanas, no sēdēšanas aiz letes, lasīšanas un raudzīšanās ārā pa logu viņš tā pierada gremdēties apcerē, ka sarkanā svītra, ko viņa pierē bija iespiedusi cietā, spīdīgā cepure, brīžam sāka sāpēt no pārlieku dziļām pārdomām.

Tā kā gads nu bija apritējisr kapteinim Katlam šķita, ka vajadzētu vērt vaļā tīstokli; bet, tā kā viņš bija visu laiku plānojis to darīt Roba Slīpētāja klātbūtnē, kurš bija viņam to atnesis, un, tā kā viņš domāja, ka pēc krietniem kuģa vīru likumiem būtu piedienīgāk to atvērt, vēl kādam klāt esot, viņš nu bēdājās, ka nevar atrast liecinieku. Mocīdamies ar šādām grūtībām, viņš kādu dienu neaprakstāmā priekā ieraudzīja kuģu ziņās vēsti, ka kapteiņa Džona Bansbija «Piesardzīgā Klāra» atgriezusies no brauciena gar piekrasti; tūdaļ viņš šim filozofam nosūtīja pa pastu vēstuli, kurā stingri piekodināja nevienam neizpaust kapteiņa atrašanās vietu un lūdza, cik vien drīz iespējams, atbraukt kādu vakaru ciemos.

Bansbijs piederēja pie tiem gudrajiem, kas rīkojas pēc savas pārliecības, un vajadzēja paiet dažām dienām, lai nobriestu pārliecība, ka vēstuli ar šādu saturu tiešām saņēmis. Bet nu, sadūries ar acīm redzamu faktu un to iegaumējis, viņš nekavējoties aizsūtīja savu zēnu ar paziņojumu: «Viņš ieradīsies šovakar.» Zēns, kuram bija piesacīts pateikt šos vārdus un pazust, izpildīja savu uzdevumu kā tāds nodarvojies kobolds, kas atnesis noslēpumainu brīdinājumu.

Kapteinis, gaužām priecīgs par saņemto vēsti, sagatavoja pīpes, rumu un ūdeni un sāka mazajā viesistabā gaidīt viesi. Ap astoņiem dobja it kā jūras vērša baurošana pie veikala durvīm, turklāt spieķa klaudzieni pa koka apšuvumu pavēstīja7 kapteiņa Katla vērīgajām ausīm, ka ieradies Bansbijs, kuru viņš tūdaļ ielaida; pinkains un mežonīgs kā arvien, ar sastingušu mahagoni krāsas seju, tas šķita nejaužam nenieka, kas noliek tuvumā, bet uzmanīgi vērojam notikumus kādā pavisam cita pasaules malā.

—           Bansbij, — kapteinis iesaucās, satvēris viņa roku,

—  kā iet, kā sviežas, veco zēn?

—    Vecais draugs, — atsaucās Bansbija balss kā no dziļumiem, bet likās, ka komandantam pašam ar šo balsi nav nekāda sakara, — braši, braši.

—     Bansbij, — kapteinis sacīja pienācīgā godbijībā pret ģeniālo draugu. — Te nu jūs esat! Vīrs, kura spriedums mirdz spožāk par briljantiem, kurš atsūtīja pie manis puiku darvotajās bikšelēs, kas man ari likās mirdzam spožāk par briljanLiem, to varat uziet «Stenfella Ziņās», un, kad atrodat, atzīmējiet. Te nu jūs esat, virs, kurš jau reiz šajā pašā vietā izteica savas domas, kas piepildījās burts burtā, — kam kapteinis visā nopietnībā arī ticēja.

—    Tā, tā, — Bansbijs nomurdēja.

—    Burts burtā, — kapteinis apstiprināja.

—    Kālabad? — Bansbijs ierūcās, pirmo reizi uzlūkodams draugu. — Kādā virzienā? Un, ja tā, kālab ne? Tieši tālabad.

Izteicis šos orākula vārdus — kapteinim no tiem gluži vai galva apreiba, tie viņu it kā mestin iemeta veselā cerību un nojausmu jūrā —, viedais vīrs pieļāvās, ka viņam palīdz novilkt jūrnieka svārkus, un devās līdzi draugam dibenistabiņā, kur viņa roka tūdaļ tvēra pēc ruma pudeles, lai sataisītu glāzi pamatīga groka, un tad nevilcinoties pastiepās pēc pīpes, kuru viņš piebāza, aizkūpināja un sāka vilkt dūmu.

Kapteinis Katls, kas līdz pēdējam nieciņam visu centās darīt tā, kā darīja viņa viesis, kaut gan atdarināt lielā komandanta noslēgtību nebija viņa spēkos, sēdēja otrā stūrī pie kamīna un bijīgi vēroja, it kā gaidītu uzmundrinājumu vai kādu ziņkārīgu vārdu no Bansbija mutes, lai varētu sākt runāt par to, kas spieda viņa sirdi. Bet, tā kā filozofs ar mahagoni krāsas vaigu nedeva nekādu zīmi, ka viņam būtu spēja sajust bez siltuma un tabakas dūma vēl arī ko citu, — tikai vienu reizi viņš izņēma pīpi no mutes, lai atbrīvotu vietu glāzei, un izmeta, ka šo saucot Džons Bansbijs, kas arī nebija nekāds iegansts uzsākt sarunu, — kapteinis, modinādams viesa uzmanību ar īsu, cildinošu ievadu, izstāstīja visu par tēvoča Sola aizceļošanu līdz ar pārvērtībām, kādas tā radījusi viņa paša dzīvē un liktenī, un, stāstu nobeigdams, uzlika galdā tīstokli.

Pēc laba brīža misters Bansbijs pamāja ar galvu.

—    Atvērt? — kapteinis vaicāja.

Bansbijs atkal pamāja.

Kapteinis atlauza zīmogu un pavēra skatienam divas salocītas papīra lapas; tad viņš nolasīja to, kas bija rakstīts uz vienas un uz otras lapas: «Solomona Džilsa pēdējā griba un testaments». «Vēstule Nedam Katlam».

Bansbijs, aci Grenlandes krastam pievērsis, šķita klausāmies, kas nu sekos. Tāpēc kapteinis, nokremšļojies, lai balss skanētu skaidri, sāka lasīt priekšā vēstuli.

—     «Manu mīļo Ned Kati. Kad es devos projām no mājām uz Rietumindiju …»

Šeit kapteinis apklusa un cieši pavērās Bansbijā, kas neatņēmies blenza uz Grenlandes piekrasti.

—     «… lai viens pats dotos meklēt kādas vēstis par savu mīļo zēnu, es zināju, ka Tu būtu pretojies manam plānam, ja būtu Tev par to ieminējies, vai arī būtu gribējis braukt man līdzi; tāpēc es to glabāju noslēpumā. Ja Tu kādreiz lasīsi šo vēstuli, Ned, es, jādomā, jau būšu miris. Tev nebūs grūti piedot vecam draugam viņa neprātu un iejusties viņa nemierā un neziņā, kas viņu dzina tādā trakā ceļojumā. Nerunāšu vairāk par to. Gaužām niecīgas ir cerības, ka mans nabaga zēns reiz lasīs šīs rindas vai ka jelkad ļaus tavām acīm palīksmot par viņa skaidro, atklāto seju.» Nē, nē, nekad vairs, — kapteinis Katls skumjā apcerē piebilda, — nekad vairs. Uz mūžu viļņu aijās slīcis . ..

Misters Bansbijs, kam bija muzikāla auss, tūliņ iebaurojās:

—     Kur šalc Biskaijas līcis, oho! — Bet kapteinis, uzskatīdams to par aizgājēja cienīgu godināšanu, tik ļoti sajūsminājās, ka pateicībā spieda Bansbijam roku un juta vajadzību noslaucīt acis.

—     Jā, jā, — kapteinis nopūzdamies noteica, kad Bansbija žēlabas bija apklusušas un vairs netrīcināja augšloga rūtis. — Ilgi sūra bēda viņam sirdī ēdās, uzšķirsim grāmatu un uziesim to vietu.

—    Ārstu pūliņi, — Bansbijs piebilda, — bija veltīgi.

—     Kā tad, kā tad, — kapteinis attrauca, — ko gan tie var līdzēt trīs simti asu dziļumā! — Tad, atgriezdamies pie vēstules, viņš turpināja lasīt: — «Bet, ja nu viņš būtu klāt, kad Tu atvērsi šo vēstuli…» — kapteinis neviļus pameta skatienu visapkārt un papurināja galvu, — «vai arī viņš par to uzzinātu vēlāk,» — kapteinis atkal papurināja galvu, — «lai viņš tad saņem manu svētību! Nav arī svarīgi, ja klātpieliktajam papīram nebūtu likumīga spēka, jo nevienam citam gar to nav nekādas daļas kā vienīgi Tev un viņam, un es vēlos tikai to, lai viņš saņem manu mazumiņu, ja ir dzīvs, bet, ja nu noticis citādi (un es bīstos, ka drīzāk tā arī būs), tad lai viss paliek Tev, Ned. Es zinu, ka Tu ievērosi manu vēlēšanos. Lai die's Tevi svētī par to un par draudzību, ko Tu sniedzi SOLOMONAM D2ILSAM.»

—    Bansbij! — kapteinis svinīgi sacīja. — Ko jūs par to domājat? Te nu jūs sēžat, vīrs, kas jau no bērnības paradis lauzīt galvu un kam allaž jauna gudrība sūkusies iekšā pa katru šuvīti. Sakiet, ko jūs par to domājat?

—    Ja nu, — Bansbijs negaidīti ātri atbildēja, — ir tā, ka viņš ir pagalam, tad domāju, ka viņš nekad gan vairs nepārnāks. Bet, ja nu viņš ir dzīvs, tad domāju, ka pārnāks. Vai es teicu — pārnāks? Nē. Bet kāpēc gan ne? Tāpēc, ka viss atkarīgs no pareiza peilējuma.

—     Bansbij! — iesaucas kapteinis, vērtēdams sava lieliskā drauga domas tieši proporcionāli ārkārtīgajām grūtībām, kādas viņam radīja cenšanās tās saprast.

—    Bansbij, — kapteinis turpināja, apbrīnas pārmākts,

—     jūs ļik viegli tiekat galā ar tik milzīgas gudrības kravu, kas tādu kuģinieku kā es nogremdētu vienā mirklī. Bet, atgriežoties pie šā testamenta, es nedomāju neko iesākt attiecībā uz īpašumu, — lai die's pasargi — bet gribu to saglabāt likumīgajam īpašniekam, un es vēl joprojām ceru, ka likumīgais īpašnieks Sols Džilss ir dzīvs un atgriezīsies, lai gan ir dīvaini, ka viņš nav devis nekādu ziņu. Nu, kā jūs domājat, Bansbij, vai šos dokumentus nevajadzētu atkal noglabāt, vispirms uz aploksnes atzīmējot, ka tie lasīti tādā un tādā dienā, klāt esot Džonam Bansbijam un Edvardam Katlam?

Tā kā Bansbijs nevarēja atrast nekādus iebildumus pret šo priekšlikumu ne Grenlandē, nedz arī kur citur, tad pie tā arī palika, un dižais vīrs, uz mirkli pievērsdams skatienu tagadnei, uzvilka savu vārdu uz. aploksnes, neveltīdams ne mazākās vērības — kas tik labi raksturoja viņa pieticīgo dabu — lielajiem sākuma burtiem. Kad arī kapteinis Katls bija ar kreiso roku uzkricelējis savu parakstu un ieslēdzis tīstokli dzelzs lādītē, viņš uzaicināja viesi, lai sajaucot vēl glāzi groka un izsūcot vēl kādu pīpi; arī viņš rīkojās tāpat un pēc tam nogrima apcerē par nabaga vecā instrumentu meistara likteni.

Un tad notika kaut kas pārsteidzošs, kaut kas tik satriecošs un drausmīgs, ka kapteinis Katls būtu nokritis pie zemes un bijis kopš šīs nelaimīgās stundas beigts cilvēks, ja viņam nebijis Bansbija atbalsta.

Kā gan kapteinis, lai cik priecādamies par tāda viesa ierašanos, bija durvis tikai pievēris, bet nebija tās aizslēdzis — un viņš tiešām bija vainīgs šādā nevērībā —, ir viens no tiem jautājumiem, kam uz mūžīgiem laikiem lemts palikt bez noteiktas atbildes kā mēmai apsūdzībai pret likteni. Bet pa šīm neaizslēgtajām durvīm šajā rimtajā, klusajā mirklī viesistabā iedrāzās negantā Makstindžere, savās mātes rokās stiepdama Aleksandru Makstindžeru, un viņai pēdu pēdā sekoja nemiers un atriebe (nemaz nerunājot par Džūlianu Makstindžeri un šā jaukā bērna brālīti Čārlzu Makstindžeru, kurš savas agrīnās bērnības rotaļu laukumos bija plaši pazīstams ar iesauku Tāpiņš). Viņa iešāvās tik ātri un bez trokšņa, gluži kā brāzmaina vēja šalts no tuvējiem Austrumindijas dokiem, tā ka kapteinis Katls laiciņu sēdēja un skatījās viņā, pirms vēl bezrūpīgajā sejā, ar kādu tas bija nodevies apcerei, parādījās briesmu un baiļu izteiksme.

Bet, tiklīdz kapteinis Katls visā pilnībā apjauda stāvokļa bīstamību, pašaizsargāšanās instinkts viņu skubināja glābties bēgot. Viņš metās pa kaklu pa galvu uz mazajām durtiņām, kuras no dibenistabas veda uz stāvām, šaurām pagraba kāpnēm un grasījās drāzties lejā kā cilvēks, kam nerūp ne zilumi, ne skrambājumi, kam vienīga cerība atrast patvēru zemes dzīlēs. Ar šo varonīgo mēģinājumu viņam varbūt tiešām būtu izdevies izsprukt, ja Džūliana un Tāpiņš mīlas pilnā pieķērībā nesatvēruši viņu aiz kājām — katrs no šiem jaukajiem bērniem aiz savas — un, skaļi brēkdami, nesaukuši viņu par savu draugu. Pa to laiku misis Makstindžere, kas nekad nesāka nevienu svarīgu darbu, vispirms nepagriezusi Aleksandru Makstindžeru uz vēdera, lai, tiešā ugunslīnijā novietots, tas varētu saņemt veselu bateriju pļauku, pēc tam nosēdinādama to atdzesēties tādā pozā, kādā lasītājs ar to sastapās pirmo reizi, it kā ar šo svinīgo ritu gribēdama šajā gadījumā nest upuri fūrijām; un pēc tam, kad viņa nabaga grēkāzi bija nostatījusi uz kājām, metās kapteinim klāt ar tādu noteiktību, ka Bansbijam, kas gribēja iejaukties, šķita draudam ar zobiem un nagiem..

Abu vecāko Makstindžerēnu brēkšana un mazā Aleksandra gaudošana — kurš, varētu teikt, bija pārlaidis raibin raibu bērnību, jo pusi šī burvīgākā savas esamības laika bija nostaigājis vienos zilumos, — vērta šo likteņa piemeklējumu vēl drausmāku. Bet, kad atkal valdīja, klusums un kapteinis, sviedros mirkdams, stāvēja un bikli lūkojās uz misis Makstindžeri, šausmas bija sasniegušas kulmināciju.

—    O, kapten Kati, kapten Kati! — misis Makstindžere iesaucās un izslēja zodu, reizē izsliedama arī to, ko — ja vien viņa nepiederējusi pie vājā dzimuma — varētu nosaukt par dūri. — O, kapten Kati, kapten Kati, vai jums vēl dūša skatīties man acīs un zeme jūs neaprij?

Kapteinis, kas mazāk par visu līdzinājās drosminiekam, vārgi nomurmināja:

—    Saturies!

—    O, kāda vāja un lētticīga muļķe esmu bijusi, iemitinādama jūs zem sava jumta! — misis Makstindžere kliedza. — Ja iedomājos visu to labu, ko esmu šim cilvēkam darījusi, un kā savus bērnus mācījusi viņu mīlēt un godāt, gluži kā savu miesīgu tēvu; neviena saimnieka un neviena īrnieka nav mūsu ielā, kas nezinātu, cik naudas esmu izsviedusi, ņemdamās ar šo cilvēku, ar viņa niķiem un stiķiem, — šo pēdējo vārdu misis Makstindžere izmantoja vienīgi aliterācijai un tīšam pārspīlējumam, nekā konkrēta ar to neizteikdama, — un tie visi vienā balsī sauc: kauns tādam, kas tā var krāpt čaklu sievieti, kura tekalē no agra rīta līdz vēlam vakaram, rūpēdamās par savu bērnu labklājību un uzturēdama savā mājā tādu spodrību, lai tāds cilvēks varētu ieturēt pusdienas, jā, ij tēju padzert, ja viņam iegribētos, jebkurā vietā uz grīdas vai uz trepju pakāpieniem, ar visiem saviem niķiem un stiķiem; tā es esmu gādājusi un rūpējusies par viņu!

Misis Makstindžere apklusa, lai ievilktu elpu, un viņas seja laistījās uzvaras priekā par to, ka bija izdevies vēlreiz īstā vietā pieminēt kapteiņa Katla stiķus.

—     Bet viņš tev ņem un a-a-aizmūk! — misis Makstindžere kliedza, izstiepdama priekšpēdējo balsienu tik gari, ka nelaimīgajam kapteinim gribot negribot vajadzēja sevi uzskatīt par pēdīgo nelieti. — Un pazūd uz apaļu gadu! No sievietes! Kur tādam ir sirdsapziņa! Tam nav dū-ū-ūšas, — atkal garais balsiens, — rādīties tai acīs, viņš aizzogas slēpu kā kramplauzis. Ja šitais mans tekainis, — misis Makstindžere iesaucās, pēkšņi aizsvildamās, — iedomātos tā aizzagties protad es gan parādītu mātes tiesības un nozilinātu viņa ādu strīpainu!

Mazais Aleksandrs, uztverdams to kā noteiktu solījumu, kas visdrīzākajā laikā tiks izpildīts, aiz bailēm un izmisuma metās garšļaukus un, pēdas gaisā saslējis, gulēja zemē, tik apdullinoši bļaudams, ka misis Makstindžerei nācās to paķert rokās un laiku pa laikam, tiklīdz viņš atkal sāka brēkt, nomierināt, sadodot tā pa muti, ka lai vai visi zobi izbirst.

—     Ir nu gan godavīrs šis kaptens Katls, — misis Makstindžere sacīja, asi uzsvērdama kapteiņa vārdu, — tu pieņem viņu … nevari n^ acu aizvērt, krīti ģībonī viņa dēļ . . . domādama jau, ka viņš no tiesas pagalam, un skrien kā traka pa visu sasodīLo pilsētu un taujā pēc viņa! Varenīgs vīrs! Ha, ha, ha, ha! Bija nu gan vērts ap viņu tā noņemties, tā par viņu bēdāties un diez ko vēl ne! Bet tas jau nav nekas, die's žēlīgs! Ha, ha, ha, ha! Kapten Kati, kapten Kati, — misis Makstindžere stingri noprasīja bargā balsī un stājā, — es tagad gribu zināt, kad jūs reiz nāksit mājās!

Iztrūcinātais kapteinis blenza savā cepurē, it kā viņš redzētu tikai vienu vienīgu iespēju — uzlikt to galvā un padoties.

—     Kapten Kati, — misis Makstindžere atkārtoja tikpat noteikti, — es gribu zināt, kad jūs nāksit mājās, ser.

Kapteinis jau šķita gatavs gājējs, tikai mulsi nomurmināja kaut ko, kas izklausījās apmēram tā, lai nu neceļot tādu brēku par to.

—          Nu, nu, nu, — Bansbijs nomierinot ieminējās,

—   rāmu garu, skuķīt, rāmu garu!

—     Kas jūs tāds būsit, ja drīkstu jautāt? — misis Makstindžere atsaucās itin klīrīgi. — Vai jūs kādreiz būtu dzīvojis Brigpleisā devītajā numurā, ser? Man atmiņa varbūt ir vāja, bet liekas — pie manis gan ne. Pirms manis devītajā numurā esot dzīvojusi kāda misis Džolsone, varbūt jūs noturējāt mani par viņu. Vienīgi tā var izskaidrot jūsu vaļību, ser.

—    Kuš nu, kuš, sirdspuķīt, iekš viena miera, iekš viena miera! — Bansbijs sacīja.

Kapteinim Katlam grūti nācās noticēt pat šī visvarenā vīra izdarībai, kaut gan redzēja to vaļā acīm: Bansbijs drosmīgi devās uz priekšu, ar raupjo, zilo roku apskāva misis MaksLindžeri un tādējādi ar savu burvju mākslu un ar tiem nedaudzajiem vārdiem — jo vairāk viņš nekā nebilda — nomierināja viņu tiktāl, ka viņa, uzmetusi tam skatienu, izplūda asarās, piebilzdama, ka pašreiz mazs bērns varētu šo pieveikt, tik sašļukusi šī esot.

Mēms un apstulbis aiz brīnumiem, kapteinis redzēja, kā Bansbijs soli pa solītim izvadīja šo nepielūdzamo sievišķi veikalā, ienāca atpakaļ pēc ruma, ūdens un sveces, aiznesa to visu viņai un padarīja sievišķi rāmu, šķiet, nebilzdams ne vārda. Drīz pēc tam Bansbijs parādījās savā škipera jakā un pateica: «Kati, es aizeju konvojēt viņu uz mājām,» un kapteinis Katls, juzdamies vēl vairāk apkaunots, nekā ja pats būtu ieslēgts dzelžos nogādāšanai uz Brigpleisu, noskatījās, kā ģimene zosu gājienā mierīgi aizsoļoja ar misis Makslindžeri priekšgalā. Viņš tik tikko pirms to aiziešanas paguva nonest savu skārda kārbu un pazagšus iespiest saujā pāris naudas ripiņu Džūlianai Makstindžerei, savai agrākajai mīlulei, un Tāpiņam, kurš zināmā mērā varēja pretendēt uz viņa labvēlību, jo ar savu miesas būvi jau tagad izskatījās pēc īsta jūrnieka. Bansbijs, vēl pačukstējis kapteinim, ka nodarīšot visu īsi un ātri un, pirms kāpšot viz borta, vēlreiz uzsaukšot sveikas viņam, aizvēra durvis un kā pēdējais noslēdza gājienu.

Palicis viens, kapteinis kā apmāts iegāja atpakaļ mazajā viesistabā un sākumā nevarēja apjēgt, vai sapņojis vaļā acīm un spoki to vajājuši vai tiešām redzējis ģimeni ar miesu un asinīm. Bezgalīga paļāvība uz «Piesardzīgās Klāras» komandantu un tā apbrīnojamo saprātu beidzot izkliedēja murgainās domas un nomierināja nospiesto garu.

Taču, laikam aiztekot un Bansbijam vēl nerādoties, kapteinim sāka uzmākties cita veida šaubas. Ja nu Bansbijs izgudrēm ir aizvilināts uz Brigpleisu un tiek tur turēts ieslodzījumā kā sava drauga ķīlnieks; vai tādā gadījumā kapteinim kā goda vīram nepienāktos atbrīvot to, upurējot pašam savu brīvību? Varbūt misis Makstindžere ir metusies uzbrukumā un pieveikusi viņu un viņam kauns rādīties pēc tādas sakāves? Ja nu misis Makstindžere, ņemot vērā viņas svaidīgo temperamentu, ir griezusies atpakaļ ar nodomu abordēt Mičmani no jauna un Bansbijs, nosolījies aizvest viņu pa taisnāko ceļu, tagad cenšas, ko māk, lai ģimene nomaldītos pilsētas nomaļajās, tuksnesīgajās ielās? Un galu galā, ko pienāktos viņam, kapteinim Katlam, darīt, ja gadījumā viņš nekā vairs nedzirdētu ne par Makstindžeriem, ne Bansbiju, kas šādos, tik dīvainā, neparastā kārtā sagadījušos apstākļos tiešām varētu ari notikt?

Tā viņš domās ar sevĻ sarunājās, līdz pagura, bet no Bansbija vēl ne vēsts. Viņš sakārtoja sev guļamvietu zem letes, lai varētu tik likties iekšā, — Bansbija vēl ne jutin. Beidzot, kad kapteinis vairs necerēja to sagaidīt — šinī vakarā vismaz ne —, kļuva dzirdama ratu rīboņa, kas apklusa pie veikala durvīm, un tūlīt ari atskanēja Bansbija «hallo!».

Kapteinis nodrebēja, nodomādams, ka Bansbijam nav izdevies no misis Makstindžeres likt vaļā un viņš to braukšus atvedis atpakaļ.

Tomēr nē. Bansbijam cilu pavadoņu nebija kā vien liela kaste, kuru stiepa pats savām rokām un iestiepis tūdaļ atsēdās uz tās. Kapteinis sazīmēja to par savu kasti, ko bija pametis misis Makstindžeres mājā; un ar sveci rokā un ieskatījies Bansbijā ciešāk, viņš nodomāja, ka tas ir zēģelēs jeb, skaidrā valodā runājot, piedzēries. Taču gluži droši to apgalvot vis nevarēja, jo komandantam arī skaidrā prātā seja bija bez jebkādas izteiksmes.

—    Kati, — komandants teica, pieceldamies un atvāzdams kastes vāku, — vai tās te ir jūsu mantas?

Kapteinis ieskatījās kastē un atzina tās saturu par savu īpašumu.

—    Nu, vecais draugs, nodarīts smalki un gudri, ko? — Bansbijs palielījās.

Pateicīgais un galīgi apmulsušais kapteinis sagrāba viņu pie rokas un par atbildi grasījās to krietni sakratīt un tādā veidā izteikt savas satrauktās jūtas, bet Bansbijs atbrīvojās, izraudams plaukstu, un, likās, par vari gribēja pamirkšķināt savu grozīgo aci, taču šo pūļu rezultātā un ņemot vērā viņa pašreizējo stāvokli, tikko nezaudēja līdzsvaru. Pēc tam viņš strauji atvēra durvis un pilnā ātrumā zēģelēja uz «Piesardzīgo Klāru» — acīmredzot tāds bija viņa nemainīgais paradums, kad domājās veicis ko izcilu.

Tā kā Bansbijs ne labprāt gribēja, ka to bieži apciemo, kapteinis Katls nolēma neiet un nevienu arī nesūtīt pie viņa nākamajā dienā, tik ilgām ne, kamēr šis vīrs pats šajā sakarā neparādīs labvēlīgu nostāju, bet, ja tas nenotiktu, ļaut vismaz aiztecēt kādam laika sprīdim. Tāpēc kapteinis otrā rītā atsāka savu vientuļnieka dzīvi un daudzas rīta, dienas un vakara stundas gremdējās dziļas pārdomās par Solu Džilsu, par Bansbija viedokli attiecībā uz veco vīru un par izredzēm uz viņa atgriešanos mājās. Šādas pārdomas lielākoties stiprināja kapteiņa Katla cerības, un viņš loloja tās un priecināja sevi, gaidīdams instrumentu meistaru pie durvīm, — ko uzdrošinājās tagad, kur bija tik dīvainā kārtā atguvis brīvību, — nolikdams viņa krēslu parastajā vietā un sakārtodams mazo viesistabu kā viņos laikos gadījumam, ja viņš atgrieztos negaidot. Savā rūpībā viņš noņēma no naglas arī kādu miniatūrportretu, kurā Volters bija attēlots skolnieka gados, jo, to ieraugot, vecais vīrs varētu pārlieku uztraukties. Dažreiz kapteini pārņēma

tāda priekšnojauta, ka draugs uzradīsies tādā un tādā dienā; un reiz pat vienā šādā svētdienā pasūtīja divas pusdienu porcijas — tik stipri viņš ticēja savai nojausmai. Taču vecais Solomons kā neradās, tā neradās, un joprojām vēl kaimiņi redzēja, kā vecs jūrasbraucējs ar spīdīgu cepuri galvā stāvēja vakaros veikala durvīs un vēroja ielu.

XL NODAĻA ĢIMENES ATTIECĪBAS

Nebūtu bijis dabiski, ja cilvēks ar mistera Dombija iedabu, sastapies ar tādu raksturu, kādu viņš bija pret sevi sacēlis, mīkstinātu savas dabas valdonīgo asumu vai arī ja aukstās, cietās lepnuma bruņas, kurās iekalts viņš dzīvoja, kļūtu lokanākas pastāvīgās sadursmēs ar augstprātīgo nicināšanu un spītu. Tas ir šāda rakstura lāsts — un šeit arī galvenokārt slēpjas smagā atmaksa sev pašam, ko tas sevī nes, — ka cieņa un piekāpība veicina tā ļaunās īpašības un noder par augsni tā attīstībai un to pašu panāk, turklāt ne mazākā mērā, arī pretestība un nepakļaušanās tā stingrajām prasībām. Tajā iemītošais ļaunums aug un vairojas vienlīdz labi abos kontrastos. Tas gūst atbalstu un dzīvību tiklab no salduma, kā no sūruma; godināts vai neatzīts tas tomēr paverdzina sirdi, kurā uzcēlis savu troni, un dievināts vai noraidīts ir tikpat bargs pavēlnieks kā velns drūmajās pasakās.

Pret pirmo sievu misters Dombijs ar savu auksto un augstprātīgo iedomību bija izturējies kā augstāka būtne, par kādu viņš sevi gandrīz uzskatīja. Viņai tas bija «misters Dombijs», kad viņa to pirmo reizi ieraudzīja, un palika «misters Dombijs» līdz viņas nāvei. Viņš bija uzsvēris savu diženumu visā abu laulības dzīves laikā, un viņa lēnprātīgi to bija atzinusi. Viņš bija paturējis

augsto sēdekli savā tronī un viņa — savu padevīgo vietiņu uz tā zemākā pakāpiena; un cik labi viņš bija juties ar šo vienīgo domu savas vientulības važās! Viņš bija iedomājies, ka otrās sievas lepnajam raksturam, savienojoties ar viņa paša raksturu, būtu jāsaplūst ar to un jāceļ viņa diženums. Viņš bija iztēlojies sevi augstāku nekā jebkad, ar Edītes augstprātību pakļautu savējai. Viņam nekad nebija nākusi prātā iespēja, ka sieva varētu vērsties pret viņu. Bet tagad, kad viņš atrada, ka tā stājas ceļā uz katra soļa un pagrieziena viņa ikdienas dzīvē, vēršot pret viņu savu auksto, izaicinošo un nievājošo seju, viņa lepnums nesaplaka un nenolieca galvu no šī trieciena, bet dzina jaunus asnus, kļuva vēl koncentrētāks un spriegāks, vēl drūmāks, īgnāks, apnicīgāks un nepadevīgāks nekā jebkad agrāk.

Kas ietērpies šādās bruņās, tam jānes vēl arī cita smaga sodība. Šīs bruņas ir izturīgas pret samierināšanos, mīlu un uzticību, pret jebkādu līdzjūtības izpausmi no ārienes, pret paļāvību, iejūtīgumu, pret visām maigām jūtām, taču dziļi dūrieni patmīlībā tās ievaino, tāpat kā tērauda asmens kailas krūtis; un nav citās brūcēs tādu mokošu augoņu, kādi struto ievainotā patmīlībā, kaut arī brūces cirtusi pati lepnuma dzelžainā roka cīņā pret vājāku, atbruņotu un satriektu lepnumu.

Viņam bija šādas brūces. Viņš tās asi izjuta savu veco istabu vientulībā; uz turieni viņš tagad atkal bieži mēdza aizstaigāt, lai pavadītu ilgas stundas vienatnē. Likās, tāds bija viņa lik'fenis — būt vienmēr lepnam un varenam, pat tad, ja pazemots un bezspēcīgs, kad vajadzēja būt sevišķi stipram. Kam gan bija lemts sagatavot viņam šādu sodību?

Kam? Kam izdevies iekarot viņa sievas mīlu, tāpat kā kādreiz bija ieguvusi viņa dēla mīlu? Kas bija tā, kura parādīja viņam šo jauno uzvaru, kad viņš sēdēja tumšajā istabas stūrī? Kas bija tā, kuras vismazākais vārds panāca to, ko viņa vislielākā piepūle nespēja? Kas bija tā, kura bez viņa mīlas, rūpēm un uzmanības uzplaukusi un izaugusi skaista, kamēr tie, kam netrūka šāda atbalsta, ir miruši? Kurš tas varēja būt, ja ne tas pats bērns, kuram viņš bieži bija uzmetis nemierpilnu aci tā bērnībā, kad meitene auga bez mātes, baiļoda

mies, ka varētu sākt to ienīst, un šajā ziņā viņa nojauta bija piepildījusies, jo savā sirdī viņš tiešām to nīda.

Jā, viņš gribēja to nīst un uzkurināja sevī šīs jūtas, lai gan arī vēl tagad pār meiteni šad un tad nolaidās atspulgs no tās gaismas, kas to bija apstarojusi neaizmirstamajā vakarā, kad viņš atgriezās mājās ar jauno sievu. Tagad viņš zināja, ka meitene ir skaista; viņš neapstrīdēja, ka tā ir piemīlīga un pievilcīga, un īstu pārsteigumu tā viņam bija sagādājusi, parādīdamās savas sievišķības spožajā rītausmā. Bet pat to viņš uzskatīja par meitenes vainu. Savās īgnajās un neveselīgajās pārdomās nelaimīgais vīrs, miglaini apjauzdams, ka atsvešinās no visiem, un lolodams neskaidras ilgas pēc tā, ko visu mūžu bija atstūmis, radīja ačgārnu priekšstatu par savu taisnību un maldiem un ar to attaisnoja sevi viņas priekšā. Jo vairāk meitene šķila kļūstam viņa cienīga, jo vairāk viņš niknojās par to, ka pagātnē tā nebija izrādījusi cieņu un padevību. Vai jel kādreiz Lā parādījusi viņam cieņu un padevību? Kā dzīvi meitai pienāktos rotāt — viņa vai Edītes? Vai savu pievilcību meitene vispirms atklāja viņam — vai Edītei? Patiešām, kopš Flprenses dzimšanas viņi nekad nebija dzīvojuši kā tēvs un meita! Viņi vienmēr bija jutušies kā svešinieki. Visur tā bija maisījusies viņam pa kājām. Tagad tā iestājusies sazvērestībā pret viņu. Meitenes lielais skaistums lika atmaigt tiem, kas nelocījās mistera Dombija priekšā, un ar šo nepieredzēto triumfu lā aizvainoja viņu.

Var jau būt, ka visā šinī lietā neskaidri ierunājās viņa krūtīs pamodušās jūtas, kaut arī tās rosināja patmīļa viņa neapskaužamajā stāvoklī, kad viņš iedomājās, ka meitene viņa dzīvi būtu varējusi vērst citādu. Bet viņš apklusināja šo tālā pērkona dunoņu ar savas lepnuma jūras bangām. Viņš neko citu necieta kā vienīgi savu lepnumu. Un savā lepnumā, pretrunu jūklī, bēdās un mokās, ko pats sev bija uzlicis, viņš meitu ienīda.

Drūmajam, stūrgalvīgajam, īgnajam dēmonam, kas viņu bija apsēdis, viņa sieva visā pilnībā nostādīja pretī savējo — citāda veida lepnumu. Viņi nekad nebūtu varējuši izveidot laimīgu kopdzīvi, taču nekas nespētu to padarīt vēl nelaimīgāku kā šādu pretstatu apzināta un neatlaidīga cīņa. Viņa lepnums devās uzbrukumā, lai paturētu savu virsvaldību un piespiestu sievu to atzīt. Viņa būtu bijusi ar mieru izciest nāves mokas, bet līdz pēdējam mirklim nenovērstu no vīra augstprātīgo skatienu ar klusu, nelokāmu nicināšanu. Lūk, ko viņš bija panācis no Edītes puses! Viņš nemaz nezināja, kādas vētras un cīņas tā pārcietusi, līdz tikusi pagodināta ar viņa roku. Viņš nemaz nezināja, cik daudz tā jutusies upurējam, ļaudama viņam saukt sevi par sievu.

Misters Dombijs bija apņēmies tai parādīt, ka viņam pieder galvenā noteikšana. Nevar būt citas gribas kā vienīgi viņa griba. Lepnai viņa sievai bija jābūt, bet šim lepnumam vajadzēja vīru cildināt, nevis vērsties pret viņu. Viens tā sēžot nocietinātu sirdi, viņš bieži dzirdēja Edīti izejam un atgriežamies, jo tā piedalījās Londonas sabiedriskajā dzīvē, izturēdamās pret vīra patiku vai nepatiku, simpātijām vai antipātijām ar tādu nevērību, it kā viņš bijis tās zirgu puisis. Tās saltā, augstprātīgā vienaldzība — viņa paša neapstrīdamā īpašība, ko tā piesavinājusies, — dzēla sāpīgāk, nekā būtu varējusi dzelt jebkāda citāda izturēšanās; un viņš nolēma pakļaut sievu savai apbrīnojamai un cēlajai gribai.

Viņš ilgi bija noņēmies ar šīm domām un tad kādu vakaru, izdzirdis Edīti vēlu pārnākam, iegāja tās istabā. Viņa bija viena, ģērbusies krāšņā tērpā, tikko kā iznākusi no savas mātes istabas. Viņam ieejot, Edītes seja bija skumja un domīga; tet tā viņu pamanīja jau pie durvīm, jo, iemetis mirkli spogulī, kas bija tai priekšā, viņš tūlīt ieraudzīja it kā gleznas ierāmējumā tās sarauktās uzacis un sadrūmušās sejas skaistumu, ko tik labi pazina.

—   Misis Dombija, — viņš teica ienākdams, — atļaujiet man ar jums dažus vārdus parunāt.

—    Rīt, — viņa atbildēja.

—   Tagad ir vispiemērotākais laiks, kundze, — viņš atteica. — Jūs pārprotat savu stāvokli. Laiku esmu paradis izvēlēties pats un nepieļaušu, ka to man nosacītu citi. Man liekas, jūs īsti neizprotat, kas es esmu, misis Dombija.

—    Domāju, — viņa atbildēja, — ka es jūs Joti labi izprotu.

To sacīdama, viņa paskatījās uz misteru Dombiju un, sakrustodama uz staltajām krūtīm baltās rokas, kas dzirkstīja zeltā un dārgakmeņos, novērsa acis.

Ja Edīte nebijusi tik skaista un cēla savā vēsajā mierā, tā nespētu izraisīt misterā Dombijā neveiksmes sajūtu, kas izlauzās cauri viņa stiprajām lepnuma bruņām. Bet tai bija šī vara, un viņš to asi izjuta. Viņš pārlaida skatienu istabai un redzēja, ka sievas dārgās rotas lietas un krāšņie tērpi bija izsvaidīti kur kurais un nomesti, kā pagadās, — ne jau tikai kaprīzes vai paviršības dēļ (vismaz tā viņam likās), bet aiz iedabātas, nicīgas nevērības pret dārgām lietām, — un tad viņš izjuta savu kļūmīgo stāvokli jo skaudrāk. Ziedu vainadziņi, spalvu pušķi, dārglietas, mežģines, zīds un atlass; kur vien viņš pavērās, visur redzēja dārgumus — noniecinātus, visgarām izsvaidītus un nomestus kā nederīgus. Pat dimanti — kāzu dāvana —, kas nemierīgi cilājās uz viņas krūtīm, šķita tiecamies saraut važiņu, kas tos saturēja ap kaklu, un noripot uz grīdas, kur viņa vārgtu tos samīdīt kājām.

Viņš apzinājās savu kļūmīgo stāvokli un to ari neslēpa. Svinīgs un svešs šai krāsu un izsmalcinātās greznības pārpilnībā, svešs un reizē saistīts ar šīs pārpilnības pavēlnieci, kuras nepieejamo skaistumu šeit atkārtoja un atstaroja it kā neskaitāmi spoguļa gabaliņi, viņš jutās apmulsis un neveikls. Viņu kaitināja viss, kas sekmēja tās nievājošo nosvērtību. Uztraukts un nemierā pats ar sevi, viņš apsēdās un tikpat nelādzīgā garastāvoklī turpināja:

—    Misis Dombija, mums ļoti nepieciešams panākt savā starpā kādu saprašanos. Jūsu izturēšanās, kundze, man nepatīk.

Viņa vēlreiz uzmeta tam mirkli un atkal novērsa acis, bet, ja arī runājusi veselu stundu bez apstājas, tomēr nebūtu pasacījusi vairāk.

—     Es atkārtoju, misis Dombija, jūsu izturēšanās man nepatīk. Es jau reiz izlietoju gadījumu un lūdzu, lai jūs to mainītu. Tagad es to noteikti prasu!

—          Jūs, ser, izvēlējāties piemērotu gadījumu, kad pirmoreiz izteicāt savas prasības, un arī tagad izvēlaties piemērotus izteicienus un toni, kad nākat otrreiz. Jūs prasāt! No manis!

—     Kundze, — misters Dombijs uzsvērti augstprātīgi un aizskaroši teica, — esmu jūs padarījis par savu sievu. Jums ir mans vārds. Jūs esat saistīta ar manu stāvokli sabiedrībā un reputāciju. Neteikšu, ka sabiedrība vispār varbūt ir noskaņota domāt, ka jūs esat pagodināta ar šādu savienību, bet gribu sacīt, ka esmu paradis uzstādīt prasības saviem tuviniekiem un tiem, kas no manis atkarīgi.

—    Kurai grupai jums labpatiktu pieskaitīt mani? — viņa prasīja.

—     Iespējams, man būtu jādomā, ka manai sievai vajadzētu piederēt vai ir jāpieder — un citādi tas nevar būt — pie abām grupām, misis Dombija.

Viņa pavērsa pret vīru vērīgu skatienu un saknieba drebošas lupas. Viņš redzēja, kā satraukumā cilājās sievas krūtis, un redzēja, kā nosarkst un nobāl tās seja. Visu to viņš varēja redzēt un redzēja, bet nevarēja zināt to vienu vārdu, kas ierunājās viņas sirds dzijumos un lika saglabat mieru; šis vārds bija — Florense.

Aklais idiot, kas tuvojies bezdibenim! Viņš domāja, ka tā izjūt bijību viņa priekšā!

—     Jus dzīvojat pārāk plaši, kundze, — misters Dombijs teica. — Jūs esat izšķērdīga. Jūs iztērējat lielu naudu — pareizāk sakot, tā butu liela nauda daudzu džentlmeņu kabatās, — uzturat sakarus ar tādu sabiedrību, kas man nav noderīga un visumā ir man pat nepatīkama. Esmu spiests prasīt, lai šaja ziņā notiktu pilnīga pārmaiņa. Es zinu, ka pat ar vienu desmito daļu no tiem līdzekļiem, ko laimes māte ielikusi jūsu rokās, dāmas nereti iekrīt galējībās. Tādu galējību ir bijis vairak nekā pieliekami. Es vēlos, lai misis Greindžeres pieredze, kas ir gluži citāda, būtu par pamācību misis Dombijai.

Vēl vienmēr ciešais skatiens, drebošās lūpas, nemierīgās elpas cilātās krūtis, seja reizēm karmīnsārla, reizēm bāla; vēl vienmēr klusie čuksti: «Florense, Florense,» — kas runā viņas sirds pukstienos.

Kad misters Dombijs ievēroja Edītē šo pārmaiņu, viņa nekaunīgā uzpūtība vēl pieauga. Šo uzpūtību uzkurināja gan sievas agrākās nievas, gan neveiklības sajūta, ko nupat bija pārdzīvojis, gan Edītes pašreizējā padošanās (kā viņš to izprata); tādēļ tā kļuva viņa krūtīs tik varena, ka parkāpa visas robežas. Tiešām, kas gan ilgstoši spēj pretoties viņa dižajai gribai un vēlmei! Viņš bija nolēmis sievu pakļaut — un te nu ir!

—     Turpmāk jūs, kundze, būsit tik laipna ņemt vērā, ka es prasu piekāpību un paklausību, — misters Dombijs turpināja valdonīgā tonī. — Jums, kundze, man visā pilnībā jāparāda cieņa sabiedrības priekšā. Es pie tā esmu pieradis. Man ir tiesības to prasīt, un es to prasu. Īsi sakot, es to vēlos. Es to uzskatu kā pelnītu atlīdzību par izcilo stāvokli sadzīvē, kādu jums laimējies ieņemt, un, esmu pārliecināts, neviens nebūs pārsteigts, ka prasu no jums cieņu un ka jūs to parādāt. Man. — Man! — viņš piebilda ar uzsvaru.

Viņa nesaka ne vārda. Viņā nemana nekādu pārmaiņu. Viņas acis nenovēršas no vīra.

—    Esmu dzirdējis no jūsu mātes, misis Dombija, — misters Dombijs teica ar kundzisku svarīgumu, — ko jūs, bez šaubām, jau zināt, proti, ka viņas veselībai tiek ieteikta Braitona. Misters Kārkers bija tik laipns …

Edīte pēkšņi pārvērtās. Seja un kakls notvīka, it kā to būtu skārušas kvēla saulrieta ugunis. Ievērodams šo pārmaiņu un izskaidrodams to pēc sava prāta, misters Dombijs turpināja:

—     Misters Kārkers bija tik laipns, ka aizbrauca uz turieni un noīrēja tur uz laiku māju. Pēc jūsu atgriešanās Londonā es īpašuma labākai pārvaldīšanai speršu tādus soļus, kādus uzskatīšu par nepieciešamiem. Viens šāds solis būs tas, ka es pieņemšu (ja tas izdosies) par saimniecības vadītāju kādu cienījamu personu, kas dzīvo Braitonā un patlaban nonākusi spaidīgos apstākļos, kādu misis Pipčinu, kas jau agrāk baudījusi manas ģimenes uzticību. Šīs mlijas saimniecība, ko nomināli vada misis Dombija, prasa pieredzējušu cilvēku.

Šie vārdi vēl nebija izteikti, kad Edīte pārmainīja pozu un tagad sēdēja, vēl vienmēr cieši uz viņu skatīdamās un atkal un atkal griezdama rokas sprādzi ap dilbu, nevis ar vieglu, sievišķīgu pieskārienu, bet spiežol un velkot to pār gludo ādu, līdz uz baltās rokas parādījās sarkana svītra.

—    Es ievēroju, misis Dombija, — misters Dombijs sacīja, — un ar to būšu pateicis visu, ko patlaban uzskatu par nepieciešamu jums teikt, — pirms mirkļa es ievēroju, kundze, ka jūs izturējāties ļoti dīvaini, līdzko pieminēju misteru Kārkeru. Tajā reizē, kad es, šai pilnvarotajai uzticības personai klātesot, jums aizrādīju, ka man ir iebildumi pret paražu, ar kādu jūs saņemat manus viesus, jums labpatikās iebilst pret viņa klātieni. Jums, kundze, būs jāatturas no šādiem iebildumiem un, iespējams, jāpieradinās pie viņa klātienes daudzos līdzīgos gadījumos; protams, ja jūs neizlietosit līdzekli, kas ir jūsu pašu rokās, — nedot man nekādu iemeslu žēloties. Misters Kārkers, — turpināja misters Dombijs, kurš, ņemot vērā sievas nupat izrādītās jūtas, cerēja šādā ceļā lauzt viņas lepnumu un varbūt izjuta arī vēlēšanos parādīt minētajam džentlmenim savu varu jaunā, iespaidīgākā gaismā, — misters Kārkers, baudīdams manu uzticību, misis Dombija, zināmā mērā var tikpat labi baudīt arī jūsējo. Es ceru, misis Dombija, — viņš turpināja pēc dažiem mirkļiem, kuros augstprātības uzplūdā bija papildinājis iepriekšējo domu, — ka man neradīsies nepieciešamība kādreiz uzdot misteram Kārkeram izsacīt jums kādus iebildumus vai piezīmes, bet, tā kā manam stāvoklim un reputācijai varētu kaitēt bieži nenozīmīgi strīdi ar lēdiju, kurai esmu parādījis visaugstako pagodinājuni-O, kāds stāv manos spēkos, tad es bez šaubīšanās izlietošu viņa pakalpojumus, ja būs vajadzība.

«Un tagad,» viņš nodomāja, izbaudīdams savu morālo diženumu un pieceldamies nelokāmāks un noslēgtāks nekā jebkad, «viņa mani pazīst un zina, ko esmu nolēmis.»

Roka, kas tik cieši bija žņaugusi sprādzi, tagad smagi gulēja uz krūtīm, bet Edīte ar nemainīgu sejas izteiksmi vēl vienmēr skatījās uz misteru Dombiju un klusu sacīja:

—    Pagaidiet! Dieva dēļ! Man ar jums jārunā.

Kādēļ gan viņa agrāk nebilda ne vārda, un kas tā bija

par iekšēju cīņu, kura viņai vairākas minūtes neļāva runāt, kamēr ar piepūli saglabātais miers, kas atspoguļojās viņas sejā, vērta to stingu kā statujai un tā vērās misterā Dombijā, nepaužot ne padevību, ne stingrību, ne patiku, ne naidu, ne lepnumu, ne pazemību; bija tikai ciešs, pētošs skatiens?

—    Vai es kādreiz jūs pamudināju censties iegūt manu roku? Vai es jebkad izlietoju kādu viltību, lai jūs savaldzinātu? Vai toreiz, kad jūs pēc manis neatlaidīgi tiecāties, es biju pievilcīgāka nekā pēc mūsu laulībām? Vai es kādreiz esmu bijusi pret jums citāda nekā tagad?

—    Ir pilnīgi nevajadzīgi, kundze, — misters Dombijs teica, — uzsākt šādu apspriešanu.

—    Vai jūs domājāt, ka es jūs mīlēju? Vai zinājāt, ka man tas nebija ne prātā? Vai jums, cilvēk, vispār kādreiz rūpējusi mana sirds, vai jūs vienkārši nolēmāt iegūt šo nevērtīgo lietiņu? Vai ir notikusi kaut niecīgākā maldināšana, mūsu darījumu noslēdzot? No jūsu puses vai no manas puses?

—    Šie jautājumi, kundze, — misters Dombijs atteica,

—   nepavisam neattiecas uz lietu.

Edīte ņostājās starp misteru Dombiju un durvīm, lai aizkavētu viņu aiziet, un, saslējusies visā savā cēlumā, nenolaida no viņa ciešo skatienu.

—    Jūs atbildat uz katru manu jautājumu. Redzu, ka jūs atbildat man, pirms es tos izsaku. Ko gan citu jūs varat darīt — jūs, kam zināma nožēlojamā patiesība tikpat labi kā man? Tagad pasakiet man: ja es būtu jūs patiešām mīlējusi, vai tad es butu varējusi darīt ko vairāk kā atdot jums visu savu gribu un visu savu būtni, kā jūs to nupat pieprasījāt? Ja mana sirds būtu tīra un neskarta un jūs būtu tās elks, vai jūs varētu no manis prasīt ko vairāk; vai jūs varētu ko vairāk saņemt?

—    Iespējams, ka ne, kundze, — viņš vēsi atteica.

—    Jūs zināt, ka esmu pavisam citāda. Jūs tagad redzat mani raugāmies uz jums un varat izlasīt manā sejā, ko es pret jums jūtu. — Lepnās lūpas pat nenodrebēja, tumšās acis ne mirkli neuzliesmoja, vienīgi tas pats ciešais, pētošais skatiens pavadīja šos vārdus.

—    Jūs manu dzīvi vispārīgos vilcienos zināt. Jūs runājāt par manu māti. Vai jūs domājat, ka varat mani pazemot, liekt vai lauzt un padarīt padevīgu un paklausīgu?

Misters Dombijs pasmaidīja gluži tāpat, kā būtu smaidījis, ja viņam vaicātu, vai viņš nevar sagādāt desmiltūkstoš mārciņu.

—     Ja šeit briest kaut kas neparasts, — viņa sacīja, viegli pārlaizdama roku pār uzacīm, kas visu laiku bija palikušas nekustīgas un neizteiksmīgas, — tāpat kā es zinu, ka te mīt neparastas jūtas, — viņa pacēla roku, ko bija piespiedusi pie krūtīm, un atkal smagi nolaida to atpakaļ, — tad saprotiet, ka ir kaut kas neparasts arī tajā lūgumā, ko es jums tagad izsaku. Jā, — viņa aši piebilda, it kā atbildot kaut kam, kas bija lasāms viņa sejā, — jo es tagad lūdzu jūs.

Misters Dombijs viegli nolaida zodu uz krūtīm, tā ka iekraukšķējās un iečaukstējās stīvā apkakle, un nosēdās uz dīvana, kas bija tuvumā, lai uzklausītu sievas lūgumu.

—     Ja jūs varat ticēt, ka es tagad atrodos tādā garastāvoklī, — likās, ka Edītes acīs pamirdz asaras, un viņš apmierināts nodomāja, ka viņš ir tās izraisījis, lai gan neviena nenoritēja uz sievas vaiga un tā lūkojās tikpat cieši kā iepriekš, — kurā man pašai liekas gandrīz neticami, ka es ko tādu saku cilvēkam, kas kļuvis par manu vīru, bet jo sevišķi jums, — ja jūs varat tam ticēt, tad jūs varbūt piešķirsit maniem vārdiem lielāku nozīmi . . . Drūmajā noslēgumā, uz kuru tiecamies un kur varam nonākt, mēs iejauksim ne tikai sevi (kam nebūtu lielas nozīmes), bet arī citus.

Citus! Viņš zināja, uz ko šis vārds mērķēts, un bargi sarauca pieri.

—     Es runāju ar jums šo citu dēļ. Arī jūsu un pati sevis dēļ. Kopš mūsu laulībām jūs izturējāties pret mani augstprātīgi, un es jums atmaksāju ar to pašu. Kā man, tā ikvienam no apkārtējiem jūs katru dienu un stundu esat licis saprast, ka ar šīm laulībām esat mani pagodinājis un paaugstinājis. Es tā nedomāju un savukārt esmu to parādījusi. Liekas, jūs nesaprotat vai ari (cik tas jūsu varā) negribat saprast, ka katram no mums ejams savs ceļš; un tomēr jūs gaidāt no manis, lai parādu jums cieņu, bet tas nekad nenotiks.

Lai gan viņas sejas izteiksme nebija mainījusies, šis «nekad» tika enerģiski uzsvērts ar spēju elpas vilcienu.

—    Man nav pret jums nekādu maigu jūtu, to jūs zināt. Jums arī būtu vienaldzīgi, ja man tādas bijušas vai varētu būt. Tikpat labi zinu, ka arī jums pret mani tādu jūtu nav. Bet mēs esam sasaistīti kopā, un šinī mezglā, kas mūs sien, kā jau teicu, ir iesaistīti arī citi. Mums abiem agri vai vēlu jāmirst, mēs abi jau esam saistīti ar mirušiem, katrs zaudējis mazu bērnu. Būsim saudzīgi!

Misters Dombijs ievilka dziļu elpu, it kā gribēdams sacīt: «O! Vai tas bija viss?»

—    Nav bagātības, — Edīte turpināja, viņu novērodama un kļūdama bālāka, kamēr tās nopietnās acis iemirdzējās vēl spožāk, — par ko varētu nopirkt šos manus vārdus un nozīmi, kas tajos ietverta. Ja tie reiz aizmesti prom kā tukšas frāzes, nekāda bagātība, nekāda vara tos neatgriezīs. Esmu tos izteikusi; esmu tos apsvērusi un pildīšu to, ko uzņemos. Ja jūs apsolāties būt saudzīgs, arī es savukārt apsolos būt saudzīga. Mēs abi esam visnelaimīgākais pāris, kuram dažādu iemeslu dēļ ar saknēm izrautas visas jūtas, kas attaisno vai svētī laulību, tomēr ar laiku starp mums varētu rasties zināma draudzība vai saskaņa. Es mēģināšu tam ticēt, ja arī jūs pēc tā centīsities, un gaidīšu, ka atnaks labākas un laimīgākas dienas par tām, ko esmu aizvadījusi dzīves ziedoni un brieduma gados.

Visu laiku viņa bija runājusi klusā, vienmērīgi plūstošā balsī, ne pastiprinādama, ne pieklusinādama to; beigusi runāt, viņa nolaida roku, ar kuru bija apvaldījusi sabangotās jūtas krūtīs, bet nenolaida acis, neatlaidīgi vērdamās vīrā.

—     Kundze, — misters Dombijs teica pilnā savas cieņas apziņā, — es nevaru pieņemt nevienu no šiem neparastajiem priekšlikumiem.

Viņa vēl arvien nepārstāja cieši raudzīties uz vīru.

—           Es nevaru, — misters Dombijs teica pieceldamies,

—      jums piekrist, misis Dombija, un apspriest jautājumus, par kuriem esmu jums darījis zināmas savas domas un vēlēšanos. Es, kundze, esmu uzstādījis savu ultimātu, un man tikai jaludz jūs ņemt to visnopietnākā kārtā vērā.

Ak vai! Viņš redzēja Edītes sejā atkal iegulstam veco izteiksmi, tikai vēl daudz spriegāku! Viņš redzēja sievas acis novēršamies, it kā tās būtu uzskatījušas kaut ko zemisku un pretīgu! Viņš redzēja augstprātīgajā sejā uzplaiksnāmies it kā zibeni! Viņš redzēja tās skatienā iedzalkstījam nievas, sašutumu, niknumu un riebumu, bet bālo, kluso nopietnību izgaistam kā dūmaku! Viņš nevarēja neskatīties, kaut gan tās izskats sacēla viņā izbailes.

—     Ejiet, ser! — viņa teica, ar valdonīgu roku norādīdama uz durvīm. — Mūsu pirmais un pēdējais mēģinājums parunāt kā cilvēkiem ir beidzies. Nekas mūs nevar padarīt svešākus vienu otram, kā esam šajā brīdī.

—     Es iešu savu pareizo ceļu, kundze, — misters Dombijs teica, — un varat būt pārliecināta, ka mani nenovirzīs nekādi spriedelējumi.

Viņa uzgrieza tam muguru un neatbildējusi nosēdās pie spoguļa.

—    Es, kundze, lieku cerības uz to, ka jūs parādīsit augstāku pienākuma apziņu, tam atbilstošas jūtas un labāku stāvokļa izpratni, — misters Dombijs sacīja.

Viņa neatbildēja ne vārda. Ieskatījies spogulī, viņš redzēja, ka Edīte viņam neveltī ne mazāko vērību, it kā viņš būtu kāds neredzams zirneklis uz sienas vai vabole uz grīdas, vai drīzāk — it kā viņš bijis viens vai otrs, pamanīts un nospiests, un pēc tam aizmirsts, kā aizmirst nejaukus, beigtus mūdžus.

Izejot pa durvīm, viņš vēl pameta atpakaļ skatienu uz labi apgaismoto un grezno telpu, uz visās malās izvietotajiem skaistajiem un mirdzošajiem priekšmetiem, uz dārgās drānās tērpto Edītes augumu spoguļa priekšā, uz Edītes seju, kādu to rādīja spogulis, un tad devās uz savu istabu, kur kopš sendienām mēdza nodoties pārdomām, aiznesdams sev līdzi dzīvu priekšstatu par redzēto un klīstošas, neskaidras domas (dažkārt taču cilvēkam ienāk prātā šādas domas), kā tas viss izskatīsies, kad viņš to redzēs nākamreiz.

Turpmākajās dienās misters Dombijs bija ļoti nerumgs, ļoti augstprātīgs un ļoti pārliecināts par to, ka sasniegs mērķi; tāds viņš arī palika.

Viņš nedomāja pavadīt ģimeni uz Braitonu, bet aizbraukšanas dienas rītā, kas pienāca pēc vienas vai divi dienām, brokastu laikā laipni informēja Kleopatru, ka drīzumā tur ieradīšoties. Nevarēja vairs kavēties ar Kleopatras nogādāšanu tādā vieta, kas ieteikta veselības uzlabošanai, jo tiešām šķita, ka viņa var sabirzt pīšļos.

Lai gan otra slimības lēkme nebija uznākusi, vecās sievietes veselība pēc pirmās pārciešanas, kā likās, nebija gājusi uz labo pusi. Viņa bija vēl vairāk noliesējusi un sačervelējusies, arvien jūtamāk izpaudās viņas gara vājums, un atmiņā radās arvien dīvaināki traucējumi. Starp citiem šīs slimības simptomiem attīstījās paradums sajaukt abu znotu — dzīvā un mirušā vārdus, un parasti viņa sauca misteru Dombiju vai nu par «Greindžbiju», vai «Domberu», vai reizēm abējādi.

Taču viņa vēl arvien centās būt jauna, ļoti jauna. Tādā jaunavīgā izskatā viņa aizbraukšanas dienā ieradās pie brokastgalda — ar jaunu cepurīti, speciāli izgatavotu sim gadījumam, un ceļojuma tērpā, kas bija izrotāts izšuvumiem un lentēm kā ļoti veca zīdaiņa drēbītes. Nebija viegli viņai uzlikt šo gaisīgo cepurīti un, kad tas bija izdarīts, uzmanīt, lai tā nenokristu no trīcošās galvas. Tagad šī cepure radīja savādu iespaidu ne vien ar to, ka vienmēr bija noslīdējusi uz vienas auss, bet arī tādēļ, ka pastāvīgi vajadzēja uzpakšināt pa tās virsu, un šo pienākumu pa brokasta laiku izpildīja apteksne Flauerse, stāvēdama viņas aizmugurē.

—           Tagad, mīļo Greindžbij, — misis Skjūtona teica,

—    jums vajag nopietn apsol, — dažus vārdus viņa neizrunāja pilnīgi, dažiem izmeta zilbes, — ļot mūs apciemot.

—    Es, kundze, nupat teicu, — misters Dombijs atbildēja skaļi un skaidri, — ka ieradīšos pēc vienas vai divi dienām.

—    Lai die's jūs svētī, Domber!

Sos vārdus dzirdot, majors, kas bija ieradies atvadīties no lēdijām un kā tāda nemirstīga būtne vēsā miera ar savām apoplekliķa acim aplūkoja misis Skjūtonu, teica:

—    Žēlīgais die's, kundze, — un veco Džo jūs neaicināt!

—     Blēdi tāds, kurš tas ir? — Kleopatra nosvipstināja. Bet Flauerse, uzsizdama pa cepuri, šķiet, iekustināja viņas atmiņu, un viņa piemetināja: — Ak jūs runājat pats par sevi, jūs nerātnais radījums!

—     Velnišķīgi dīvaini, ser, — majors pačukstēja misteram Dombijam. — Bēdīgas lietas. Viņa vienmēr mēgusi paviegli ģērbties. — Pats majors bija aizpogājies līdz zodam. — Runājot par Dž. B., kas gan cits domāts, ja ne Džo, bet Begstoks — Džozefs — jūsu vergs Džo, kundze, ir šeit! Tepat! Te ir tas vīrs! Lūk, šeit ir Begstoka plēšas, kundze! — majors kliedza, skanīgi bungodams sev pa krūtīm.

—     Manu mījo Edīt… Greindžbij … tas ir ārktīg dīvain, — Kleopatra gražīgi teica, — ka majors …

—    Begstoks! Dž.! B.! — majors iesaucās, redzēdams, ka viņa nopūlas atcerēties tā vārdu.

—     Lai, tas nav svarīgi, — Kleopatra teica. — Edīt, manu mīļumiņ, tu zini, es nekad neesmu varējusi atcerēties vārdus … Par ko es runāju? Ak jā! Tas ir ārktīg dīvain, ka tik daudzi vēlas Braitonā mani apciemot. Es nebraucu uz ilgu laiku. Es atgriezīšos. Viņi noteikti var pagaidīt, kamēr es atgriežos.

To sacīdama, Kleopatra palūkojās uz visiem, kas sēdēja ap galdu, un izskatīja^ ļoti satraukta.

—     Es nevēlos ciemiņus. .. Patiešām nevēlos ciemiņus, — viņa teica. — Maza atpūta un tamlīdzīgi … tas ir viss, kas man vadzigs. Lai man netuvojs nekādi nejauki tēviņi, kamēr es neesmu kratījusi no sevis šo stingu.

Un, atkal atsākdama savu dīvaino koķetēšanu, viņa grasījās viegli iesist majoram ar vēdekli, taču apgāza mistera Dombija tasi, kas atradās pavisam pretējā pusē.

Tad viņa pasauca Vitersu un uzdeva tam parūpēties, lai pa viņas prombūtnes laiku tiktu izdarīti nelieli pārkārtojumi viņas istabā un lai pie šī uzdevuma ķertos nekavējoties, jo viņa varbūt atgriezīšoties ļoti drīz; viņai esot sarunātas daudzas vizītes un jadodas apciemot dažādi cilvēki. Viterss uzklausīja šos norādījumus &lt;ir pienācīgu čiepu un apsolījās, ka tie tikšot izpildīti; bet, atkāpies vienu vai divus soļus viņas aizmugurē, likās, nevarēja noturēties, savādi nepaskatījies uz majoru, kas savukārt nevarēja noturēties, savādi nepaskatījies uz misteru Dombiju, kurš nevarēja noturēties, savādi nepaskatījies uz misis Kleopatru, kura nevarēja noturēt cepuri, lai tā neuzkristu uz vienas acs, un lai nazis un dakšiņa, ko viņa lietoja, skaļi neskandinātu pa šķīvi, it kā viņa klikšķinātu kastanjetes.

Vienīgi Edīte ne brīdi nepacēla acis, lai palūkotos uz kadu pie galda sēdošo, un, likās, viņu nesamulsināja nekas, ko māte sacīja vai darīja. Viņa klausījas mātes nesakarīgajā runā vai vismaz pavērsa seju uz mātes pusi, kad tā viņu uzrunāja; ja bija nepieciešams, viņa pusbalsī atbildēja dažus vārdus; dažbrīd aprāva mātes nesakarīgos runas plūdus; dažbrīd ar īsu vārdiņu atgrieza tās domas atpakaļ pareizajās sliedēs, kad tās bija sākušas maldīties. Lai arī cik svārstīgs bija mātes prāts attieksmē pret visu, vienā ziņā tas bija stabils — viņa nemitīgi vēroja meitu. Viņa skatījās uz skaisto seju, tik nekuetīgu un nopietnu, kā no marmora izcirstu, skatījās gan ar bijīgu apbrīnu, gan ar muļķīgu ķiķināšanu cenšoties izraisīt tajā smaidu, gan kaprīzi nobirdinot asaras un greizsirdīgi pakratot galvu, it kā iedomājusies, ka meita pret viņu izturas nevērīgi; viņa pastāvīgi izjuta meitas pievilcību, un šī izjūta nebija svārstīga ka viņas iedomas, bet vienmēr palika nemainīga. Reizēm viņa novērsa acis no Edītes un palūkojās uz Florensi, tad atkal bailīgi pavērās uz Edīti; dažbrīd mēģināja skatīties kaut kur projām, it kā vairoties no meitas sejas, bet, likās, tā pievilka viņas skatienu, lai gan Edīte ne brīdi nepalūkojās matēs sejā un vispār netraucēja viņu ne ar vienu acu uzmetienu.

Pēc brokastīm misis Skjūtona izlikās ar meitenīgu grāciju balstāmies pret majora roku, taču patiesībā viņu no otras puses enerģiski balstīja apteksne Flauerse un no aizmugures piepalīdzēja pāžs Viterss, un la misis Skjūtonu aizvadīja uz karieti, kurai vajadzēja aizvest viņu, Florensi un Edīti uz Braitonu.

—          Vai Džozefs patiešām galīgi padzīts? — majors

prasīja, pabāzis pa karietes durvīm savu purpursarkano seju. — Sasodīta būšana, kundze! Vai Kleopatra kļuvusi tik cietsirdīga, ka aizliedz savam uzticīgajam Antonijam Begstokam viņai acīs rādīties.

—      Nost! — Kleopatra teica. — Es jūs nevaru ciest. Ja būsit ļoti labs, varēsit mani apciemot, kad atgriezīšos.

—     Sakiet, kundze, Džozefam, ka viņš var dzīvot cerībās, — majors sacīja. —Citādi viņš nomirs izmisumā.

Kleopatra nodrebēja un atslīga atpakaļ. — Manu mīļo Edīt, — viņa teica, — pasaki viņam …

—    Ko tad?

—    Tādi briesmīgi vārdi! — Kleopatra teica. — Viņš runā tik briesmīgus vārdus!

Edīte deva viņam mājienu aiziet, pasacīja važonim, lai brauc, un atstāja nepanesamo majoru mistera Dorabija ziņā. Majors svilpodams piegāja tam klāt.

—     Lūk, ko es jums teikšu, ser, — majors sacīja, salicis rokas aiz muguras un plati iepletis kājas, — mūsu labā draudzene pārvietojas uz Maksātnespējīgo ielu.

—     Ko jūs ar to domājat, major? — misters Dombijs nesapratnē jautāja.

—     Es gribu sacīt, Dombij, — majors atbildēja, — ka jūs drīz būsit bārenis znots.

Misteram Dombijam, kā likās, šis jocīgais viņa personas apzīmējums tik ļoti nepatika, ka majors to nobeidza ar zirdzisku klepu, tādējādi likdams saprast, ka ir gluži nopietns.

—     Velns lai parauj, ser, — majors teica, — nav jēgas sagrozīt faktu. Džo ir atklāts cilvēks, ser. Tāda ir viņa daba. Ja jau pieņemat veco Džošu, tad pieņemiet tādu, kāds viņš ir, un jūs pārliecināsities, Dombij, ka Dž. B. ir velnišķi sarūsējis vecs skrāpis, — majors teica.

—  Jūsu sievasmāte, ser, pārvietojas.

—     Baidos, — misters Dombijs ar filozofisku noskaņu atbildēja, — ka misis Skjūtona ir pārdzīvojusi stipru satricinājumu.

—     Satricinājumu, Dombij? — majors izsaucās. — Sabirzusi drupatās!

— Taču klimata pārmaiņa, — misters Dombijs turpināja, — un kopšana var viņai daudz palīdzēt.

— Neticiet tam, — majors atteica. — Velns lai parauj, ser, viņa nekad pienācīgi silti neapģērbās. Ja cilvēks silti neapģērbjas, — majors turpināja, aizpogādams vēl vienu dzeltenbrūnās vestes pogu, — viņam nav pret ko balstīties. Bet daži cilvēki grib mirt. Viņi grib nomirt. Velns lai parauj — viņi to grib! Viņi ir ietiepīgi. Un, lūk, ko es jums teikšu, Dombij: tas varbūt nav skaisti, varbūt nav smalki, tas varbūt ir rupji un vienkārši, — bet es teikšu, ser, ka cilvēku dzimumam pasaulē nāktu par labu kāds mazumiņš no īstajām, vecajām, angliskajām begstokiskajām asinīm.

Izsacījis šo svarīgo paziņojumu, majors, kura seja patiešām bija zila, ja neskaita citas īpašības, kādas viņam bija vai varēja būt, lai tiktu ieskaitīts «īsto, veco angļu» grupā, kas vispār nekad nav tikusi precīzi noskaidrota, ar savam jūras vēža acīm un apoplektisko seju pārcēlās uz klubu un nokvernēja tur visu dienu.

Kleopalra, vienubrīd satraukta, otrubrīd apmierināta, brīžiem nomodā, brīžiem iemigusi, bet vienmēr ļoti jaunavīga, vēl tajā pašā vakarā ieradās Braitonā, kā parasti sakrita čupā un tika noguldīta gultā; un drūma fantāzija būtu Parējusi iedomāties šeit daudz iespaidīgāku skeletu nekā apteksni modri uzmanām rožu krāsas aizkarus, kas bija šurp atvesti, lai dāvātu Kleopatrai kaut ko no sava sārtuma.

Medicīnas spīdekļu augstais konsīlijs nolēma, ka viņai katru dienu karietē jāizbrauc vizināties svaigā gaisā un ka ir svarīgi, lai viņa katru dienu izkāptu un pastaigātos kājām, ja vien iespējams. Edīte, kā parasti vienaldzīgi uzmanīga un nemainīgi skaista, bija ar mieru viņu pavadīt — vienmēr bija ar mieru viņu pavadīt, un viņas izbrauca divatā, jo tagad, kad ar māti bija tik ļauni, Edīte Florenses klātbūtnē jutās neērti un, skūpstot meiteni, piesacīja, ka vēlētos būt ar māti viena.

Kādu dienu misis Skjūtona bija tādā pašā satrauktā, neapmierinātības pilnā, greizsirdīgā omā kā pēc atkopšanās no pirmās lēkmes. Laiciņu klusi sēdējusi karietē un vērojusi Edīti, mate saņēma viņas roku un to dedzīgi noskūpstīja. Roka netika ne piedāvāta, ne liegta, bet vienkārši ļauts, lai to paceļ; vaļā palaista, tā atkal atslīga klēpī kā nejutīga. Tad misis Skjūtona sāka šņukstēt un vaimanāt, un gaudās, cik viņa bijusi brīnišķīga māte un kā tagad esot aizmirsta! Tādā garā viņa turpināja arī tad, kad bija izkāpusi no karietes; kad kopīgiem spēkiem viņu balstīja Viterss un spieķis, bet Edīte gāja blakus un pa gabaliņu sekoja kariele.

Bija auksta, mākoņaina, vējaina diena, un viņi atradās kāpās, kur līdz pašam apvārsnim nebija nekā cita kā kaila zeme. Māte, kuras monotonajās žēlabās izskanēja īdzīga apmierinātība, laiku pa laikam klusā balsī tās atkārtoja; blakus lēni virzījās meitas lepnais augums. Un tad priekšā aiz tumša pakalna kores iznira un nāca pretī divas citas sievietes, kas iztālēm izskatījās viņām abām tik uzkrītoši līdzīgas, ka Edīte apstājās.

Tikko viņa apstājās, apstājās arī abas nācējas, un viena no viņām, tā, kura, pēc Edītes domām, atgādināja viņas mātes kariķētu ēnu, kaut ko nopietni vaicāja otrai, norādot ar roku uz viņam. Vaicātāja, šķiet, gribēja griezties atpakaļ, bet otrā, kurā Edīte saskatīja tik lielu līdzību ar sevi, ka viņu pārņēma neparasta, gandrīz vai baiļu sajuta, gaja tikai uz priekšu, un tad viņas nāca šurp abas.

Šo novērojumu lielāko daļu Edīte izdarīja, soļojot tām pretī, jo bija apstājusies tikai uz īsu mirkli. Tuvāk pienākot, viņa ievēroja, ka nācējas bija nabadzīgi ģērbušās, kā klaidones, kas klīst apkārt pa visu zemi. Jaunākā sieviete nesa adījumus vai kaut ko tamlīdzīgu pārdošanai, bet vecā tukšām rokām klunkurēja līdzi.

Lai cik ļoti viņas atšķīrās ar savu apģērbu, sabiedrisko stāvokli un skaistumu, tomēr Edīte jutās spiesta salīdzināt jauno sievieti ar sevi. Varbūt, ka viņa saskatīja svešinieces sejā pēdas no tā, kas slēpās viņas pašas dvēselē, kaut arī tas vēl nebija izpaudies uzāru; bet, kad sieviete tuvojās un, atbildot Edītes ciešajam skatienam, pievērsa viņai mirdzošās acis, neapšaubami atgādinot kaut ko no Edītes izskata un auguma un, kā likās, atbalsojot viņas domas, Edīte nodrebinājās, it kā diena satumstu un vējš kļūtu aukstāks.

Viņas bija pienākušas klāt. Vecā sieva, uzbāzīgi izstiepjot roku, apstājās, lai lūgtu no misis SkjūLonas dāvanu. Apstājās arī jauna un ielūkojās Edītei acīs.

—    Kas jums ir pārdošanai? — Edīte vaicaja.

—    Tikai šis, — sieviete atbildēja, parādīdama savu preci, pati to neuzskatot. — Sevi pašu es jau sen esmu pārdevusi.

—     Kundzīt, neticiet viņai, — ieķērcās vecā, vērsdamās pie misis Skjūtonas, — neticiet tam, ko viņa saka. Viņa tā paraduse runāt. Viņa ir mana smukā un nepaklausīgā meita. Par visu, kundzīt, ko es viņas labā esu darljuse, viņa man atlīdzina vienīgi ar pārmetumiem. Paraugieties uz viņu, kundzīt, kā viņa skatās uz savu veco nabaga māli!

Kad misis Skjūtona ar drebošu roku izvilka maku un steidzīgi taustījās pēc sīknaudas, kamēr otra vecā sieviete to alkatīgi vēroja, — viņu galvas aiz steigas un vecuma nevarības gandrīz sagrūdās, — Edīte bilda:

—    Es jūs jau agrāk esmu redzējusi, — viņa uzrunāja veco sievu.

—           Jā, kundzīt, — pakniksēdama albildēja veča.

—     Tur Vorikšīrā. No rīta birzī, kad jūs man neko negribējāt dot. Bet džentelmenis, tas man iedeva. O, lai die's viņu svētī, lai die's viņu svēti! — vecā murmināja, paceldama kaulaino roku un ņirdzīgi paskatīdamās uz meitu..

—    Nesaki ne vārda, Edīt! — misis Skjūtona teica, sagaidot no meitas iebildumus. — Tu par to neko nezini. Es negribu, ka mani atrunā. Es ticu, ka šī ir lieliska sieviete un laba māte.

—    Jā; jā, kundzīt, — vecene pļāpāja, turot izstieptu savu kārīgo roku. — Paldiesiņ, kundzīt. Dieviņš lai jūs svētī, kundzīt! Vēl sešus pensus, dārgā kundzīt! Jūs ar esat laba māte.

—     Un arī pret mani, es jums teikšu, manu veco, labo sieviņ, šad un tad neizturas, kā pienāktos, — misis Skjūtona šņukstēdama teica. — Te būs, ņemiet! Paspiedīsim viena otrai roku. Jūs esat ļoti laba, veca sieviņa, pilna ar.. . nu, kā to nu sauc. Jūs esat pilna ar mīlestību un tā tālāk, vai ne?

—    Jā, kundzīt, jā!

—    Jā, par to esmu pārliecināta, un tāds ir šis patiesais džentlmenis Greindžbijs. Man tiešām vēlreiz gribētos paspiest jūsu roku. Tagad jūs varat iet! Un es ceru, — viņa pievērsās tās meitai, — ka jūs parādīsit

vairāk pateicības un dabisku… nu, kā to nu sauc … un visu pārējo … es nekad nevaru atcerēt vārdu … jo nekad nav bijusi pasaulē labāka māte kā šī vecā, labā sieviņa pret jums. Iesim, Edīt!

Kad Kleopatras vraks šņukstēdams grīļojās tālāk un, acis slaukot, ar klīrīgu rūpību izvairījās skart aizkrāšļotās vietas, vecā sieva, murmulēdama un naudu pārskaitīdama, aizkliboja pa citu ceļu. Edīte un jaunā sieviete vairs nepārmija ne vārda, ne arī kādu žestu, taču nebija ne mirkli novērsušas skatienu viena no otras. Tā viņas stāvēja aci pret aci, viena un otra, kamēr Edīte, it kā no sapņa pamodusies, lēnām sāka iet uz priekšu.,

Viņas ēna, tai pakaļ noskatoties, murmināja:

—    Jūs esat skaista sieviete, bet skaistums mūs neglābs. Jūs esat lepna sieviete, bet lepnums mūs neglābs. Mums vajadzētu iepazīties vienai ar otru, kad atkal saliksimies!

XLI NODAĻA JAUNAS BALSIS VIĻŅOS

Viss norisinās tā, kā jau izsenis parasts. Viļņu balss aizsmakusi, atkārtodama savu noslēpumaino stāstu; smilšu grēdas sadzītas visgarām gar krastu, jūras putni paceļas spārnos un lidinās gaisā; vēji un mākoņi aiztrauc, neatstājot aiz sevis ne pēdu; baltās rokas mēnesnīcā māj un rāda uz tālu, neredzamu zemi.

Ar maigu, melanholisku prieku Florense atkal sastop vecās vietas, kuras kādreiz izstaigājusi reizē skumja un laimīga, un domā par viņu klusajā nostūri, kur abi daudz, daudz reižu runājušies, kamēr viļņi čaloja ap puisēna ratiņiem. Tagad, kad meitene še sēž, pārdomās nogrimusi, viņa dzird jūras dobjajā, vienmulīgajā šalkoņā brālīša ne visai garā stāsta atkārtojumu, it kā viņa paša vārdus; liekas, ka visa viņas dzīve un cerības, un to dienu bēdas — pamestajā mājā, kas pārvērtusies par lepnu namu, — ir daļa no šīs brīnišķīgās dziesmas.

Kautrīgais misters Tūtss, kas pastaigājas netālu, bēdīgi lūkodamies uz būtni, kuru viņš dievina un kurai ir sekojis, bet kuru viņa smalkjūtība liedz šajā brīdī traucēt, arī dzird rekviēmu mazajam Dombijam no ūdeņiem, kas ceļas un krīt un ar savu mūžīgo, iemidzinošo dziesmu cildina Florensi. Jā, un viņš, nabaga misters Tūtss, neskaidri nojauž, ka viļņi kaut ko stāsta par to laiku, kad viņš bijis daudz saprātīgāks un nekādā ziņā

ne tukšgalvis, un viņam acis saskrien asaras, kad viņš iedomājas, ka .tagad kļuvis neaptēsts un muļķīgs, par kādu var tikai pasmieties; un saplok viņa prieks, ko radījusi viļņu nomierinošā čala, atgādinot, ka viņš uz laiku atbrīvojies no atbildības par Gaili, šā vistu saimes galvas, jo tas patlaban atrodas uz laukiem, kur trenējas (uz Tūtsa rēķina) lielajai cīņai ar Jautro Zēnu.

Bet misteram Tūtsam rodas drosme, jo viļņi tam iečukst labu domu, un viņš lēniem soļiem, vairāk reižu šaubās apstajoties, tuvojas Florensei. Piegājis klāt, misters Tūtss stostīdamies un sarkdams izrāda pārsteigumu un saka (no pašas Londonas soli solī cieši sekojis karietei, ar ko viņa brauca, un būtu ļāvies, lai viņu kaut nosmacē riteņu saceltie putekļi), ka nekad dzīvē neesot bijis tik pārsteigts.

—    Jūs esat atvedusi līdzi ari Diogenu, mis Dombij, — misters Tutss saka, viscaur drebēdams no pieskāriena mazajai rokai, ko viņam pasniedza tik jauki un sirsnīgi.

Diogens, bez šaubām, ir šeit, un misteram Tūtsam, bez šaubām, ir iemesls to ievērot, jo suns tūlīt traucas pie mistera Tūtsa kājām, straujumā apmezdams pat kūleni, gluži it kā bijis pats Montardžīsas suns*. Bet daiļā saimniece viņu apvalda.

—    Mierā, Di, mierā! Vai tu neatceries, kas mūs pirmais iepazīstināja, Di? Kaunies!

Ak! Diogenam ir labi — viņš var pieglaust savu dievināšanas pilno purnu pie viņas rokas un aizskriet, un atskriet, un riedams apskriet viņai apkārt, un kā plēsts mesties pretī ikvienam garāmgajējam, lai parādītu viņai savu padevību! Misteram Tūtsam arī gribētos mesties pa kaklu pa galvu kādam pretī. Garam iet kāds karavīrs, un misters Tūtss neko citu tik ļoti nevēlētos kā drāzties ar sparu tam virsū.

—    Diogens ir pilnīgi savā elementā, vai ne, mis Dombij? — misters Tūtss saka.

Florense ar pateicīgu smaidu tam piekrīt.

—            Piedodiet, mis Dombij, — misters Tūtss saka,

—    varbūt, ja vēlaties, aizstaigāsim līdz Blimberam. Es … es eju uz turieni.

Florense, ne vārda nebilstot, ieliek savu roku mistera Tūtsa elkonī, un viņi sak iet, bet Diogens rikšo viņiem pa priekšu. Misteram Tūtsam trīc kājas un, lai gan viņš ir lieliskā uzvalkā, viņam liekas, ka tas labi nestāv, viņš pamana krokas firmas Berdžess un Ko meistardarbā un nožēlo, ka nav apāvis savu labāko kurpju pāri.

Doktora Blimbera māja no ārpuses, kā vienmēr, pauž pedantismu un tuvību zinātnei; augšstavā ir logs, uz kuru viņa mēdza skatīties, meklējot balo seju, un kur bālā seja, ieraugot Florensi, atplauka, bet mazā, izdilusī rociņa sūtīja gaisa skupstus, kad viņa gāja garām. Durvis atver tas pats jaunais cilvēks ar vājo redzi, kura muļķīgā smaidīšana, ieraugot misteru Tūtsu, pauž par viņa rakstura vājumu. Viņus ieved doktora kabinetā, kur aklais Homērs un Minerva viņus pieņem audiencē tāpat kā viņos laikos, kamēr no vestibila dzirdami lielā pulksteņa vienmērīgie tikšķi; un globusi nekustīgi stāv savās parastajās vietās, it kā arī pasaule būtu nekustīga un nekas tajā neizzustu saskaņā ar universālo likumu, ka viss tomēr sabrūk pīšļos, kamēr pasaule turpina griezties.

Un tepat ir arī doktors Blimbers ar savām mācīta vīra kājām; un tepat arī misis Blimbere debeszilajā cepurītē; un tep^t arī Kornēlija ar savām smilšu krāsas sprodziņām un spožajām brillēm, vēl arvien rakņādamās kā kapracis pa mirušo valodu kapenēm. Šeit ir galds, uz kura, vientuļš un dīvains, sēdēja «jauniņais skolnieks», un šeit no tālienes sadzirdamas to pašu zēnu balsis, kuri dzīvo to pašu veco dzīvi tajā pašā vecajā telpā, pēc tiem pašiem vecajiem principiem.

—   Tūts, — doktors Blimbers saka, — esmu ļoti priecīgs, ka atnācāt.

Tūtss atbildes vietā ieklukstas.

—   Un ka atnācāt šadā jaukā sabiedrībā, Tūts, — doktors Blimbers piebilst.

Misters Tūtss, ļoti nosarcis, paskaidro, ka viņš nejauši saticis mis Dombiju, un, tā kā mis Dombija, tāpat kā viņš pats, vēlējusies apskatīt veco vietu, abi atnākuši kopā.

—    Jums, mis Dombij, bez šaubām, patiks, — doktors Blimbers saka, — sastapties ar mūsu jaunajiem draugiem. Tie visi, Tūts, ir jūsu agrākie studiju biedri. Es domāju, mana dārgā, — doktors Blimbers saka Kornēlijai, — ka mūsu mazaja Portika nav jaunu audzēkņu, kopš misters Tūtss mūs atstājis.

—    Tikai Bailerstons, — Kornēlija atbild.

—    A, tiešām, — doktors saka. — Baiterstonu misters Tūtss nepazīst. .

Ari Florense viņu gandrīz nepazīst, jo klasē Baiterstons — ne vairs māsters Baiterstons no misis Pipčinas iestādes — ir izgreznojies ar apkaklīti un kaklautu un nēsā pulksteni. Tomēr Baiterstons, kas dzimis zem kādas nelaimīgas Bengālijas zvaigznes, ir loti notraipījies ar tinti, un viņa vārdnīca, pie kuras viņš pastāvīgi griezies pēc palīdzības, ir tik ļoti saplucināta, ka vairs negrib vērties ciet un žāvājas, it kā patiešām nevarētu ciest, ka to tik bieži apgrūtina. Žāvājas arī tās īpašnieks Baiterstons, doktora Blimbera intensīvās mācību metodes nomocīts; taču Baiterstona žāvās manāma ļaunprātība un draudi, un kāds ir dzirdējis viņu izsakāmies, lai tikai «vecais Blimbers» pagadoties viņam nagos Indijā. Tur to drīz vien daži viņa (Baiterstona) kūliji aiznestu zemes iekšienē un atdotu tugiem *, to viņš varot droši solīt.

Brigss vēl vienmēr liek malts zinātnes dzirnavās un Tozers arī, un Džonsons ari, tāpat visi pārējie. Vecākie audzēkņi galvenokārt noņemas ar to, ka ar milzīgu piepūli cenšas aizmirst visu, ko zinājuši, jaunāki būdami. Visi viņi ir tikpat pieklājīgi un bāli kā agrākos laikos; un viņu pulkā misters Fīd^rs, humanitāro zinātņu bakalaurs, ar savām kaulainajām rokām un saraino galvu, nopūlas tāpat kā agrāk; pašlaik viņš ir uzgriezis savu Flerodotu, bet visi pārējie veltnīši atrodas uz plaukta viņam aizmugurē.

Pat uz šiem nopietnajiem, jaunajiem džentlmeņiem lielu ietekmi atstaj brīvību ieguvušā Tūtsa apciemojums: viņu uzlūko ar bijību, kā cilvēku, kurš pārgājis Rubikonu * un devis solījumu nekad vairs neatgriezties, un paslepus tiek čukstēts par viņa uzvalka piegriezumu un vērtslietu apdari; žultainais Baiterstons, kura mistera Tūtsa laikā šeit nebija, izrāda mazākajiem zēniem, ka pēdējo nicina, un saka, šis zinot labāk un ka šim patiktu redzēt, vai Tūtss lepotos Bengālijā, kur šā (Baiterstona) mātei esot smaragds — tas tagad piederot šim —, kas izņemts no kāda radžas kājsoliņa. Tādas tās lietas!

Lielu sajūsmu izraisa ari Florenses parādīšanās, un viņā ikviens jaunais džentlmenis tūlīt iemīlas, atskaitot, kā jau sacīts, žultaino džentlmeni Baiterstonu, kas pēc tā netiecas aiz tīras spīts. Pret misteru Tūtsu uzliesmo skaudra greizsirdība, un Brigss ir tādās domās, ka Tūtss galu galā nemaz neesot vēl pieauguša cilvēka kārtā. Bet šādu nievājošu apvainojumu ātri izkliedē pats misters Tūtss, skaļi sacīdams misteram Fīderam, humanitāro zinātņu bakalauram: — Kā klājas Fīder? — un uzlūdz viņu šodien kopīgi paēst pusdienas pie Bedforda; sekas ir tādas, ka Tūtss tagad, ja vien vēlas, var uzdoties par veco Parru *, un viņu neviens neapstrīdēs.

Visi paspiež rokas, seko savstarpēja klanīšanās, un ikviens no jaunajiem džentlmeņiem lolo cerības, kaut varētu atkarot misteram Tūtsam mis Dombijas labvēlību; un tad, kad misters Tūtss, ieraugot savu veco galdu, licis ieskanēties klukstošam smiekliņam, Florense un viņš misis Blimberes un Kornēlijas pavadībā aiziet; dzirdani6, ka aiz viņiem doktors Blimbers, iznākdams pēdējais un aiztaisīdams durvis, nosaka: — Džentlmeņi, turpināsim savas studijas! — Jo tikai to un gandrīz neko citu doktors nedzird jūras šalkās un diezin vai visā savā mūžā ir ko vairāk dzirdējis.

Florense nemanot iziet laukā un kopā ar misis Blimberi un Kornēliju uzkāpj augšā uz veco guļamistabu; misters Tūtss, juzdams, ka ne viņš, ne arī kāds cits šeit nav vajadzīgs, paliek pie studiju istabas durvīm, sarunādamies ar doktoru vai, patiesību sakot, klausīdamies, ko doktors viņam saka, un brīnās, kā gan viņš kādreiz varējis šo kabinetu uzskatīt par lielu svētnīcu, bet pašu doktoru ar viņa apaļiski izlocītajām kājām gluži ka harmonijam — par vīru, kas iedveš godbijību. Florense drīz nonāk lejā un atvadās; misters Tūtss atvadās; arī Diogens, kas visu laiku nežēlīgi aprējis jauno cilvēku ar vājo redzi, šaujas pa durvīm ārā un, priecīgi riedams, joņo pa krauju lejā; pa to laiku Melija un vēl kāda no doktora kalponēm skatās pa augšstāva logu, smiedamās «par to tur Tutsu» un runādamas par mis Dombiju:

—     Bet tiešām, vai viņa nav līdzīga savam brālim, tikai daudz skaistāka?

Misters Tūtss, kas, Florensei nonākot lejā, bija redzējis uz viņas vaiga asaras, ir ļoti satraukts un apmulsis un tagad sāk bažīties, vai tikai pareizi darījis, uzaicinot viņu apciemot doktoru. Bet, kad abi soļo gar jūru un Florense saka, ka ļoti priecājoties, šeit atkal ierazdamās, un gluži līksma runājas par visu to, viņš drīz nomierinās. Bet, jūras balsīm un Florenses maigajai balsij skanot, viņi jau ir nonākuši pie mistera Dombija mājas, un misteram Tūtsam vajag atvadīties, taču viņš ir tik ļoti pakļauts meitenes burvībai, ka viņam vairs nav ne kripatas brīvas gribas; kad šķiroties Florense sniedz roku, viņš nespēj to palaist vaļā.

—     Mis Dombij, lūdzu, piedodiet, — misters Tūtss saka sērīgā čukstā, — bet ja jūs man atļautu … man …

Florenses smaids un nevainīgās acis viņu gluži samulsina.

—     Ja jūs man atļautu … ja jūs to neuzskatītu par pārdrošību, mis Dombij, ja man vajadzētu . .. bez kādiem pamudinājumiem, ja es varētu, redziet, cerēt… — misters Tūtss saka.

Florense skatās viņā jautājošām acīm.

—     Mis Dombij, — misters Tūtss, sajuzdams, ka atkāpšanās vairs nav, saka, — es patiešām jūs tik ļoti dievinu, ka nezinu, ko lai ar sevi iesāku. Esmu visnožēlojamākais cilvēks. Ja ņiēs pašlaik neatrastos te laukuma stūrī, es nokristu ceļos un delgtu un lūgtos jūs .. . vispār bez jebkāda pamudinājuma .. . tikai dot cerību, ka es varu., varu uzskatīt par iespējamu, ka jās…

—     Ak, lūdzu, nē! — Florense iesaucas, pēkšņi ļoti satraukta un izmisusi. — Ak, ludzu, nē, mister Tūts! Lūdzu, neturpiniet! Nesakiet vairāk neko! Parādiet man to laipnību un labvēlību — nerunājiet!

Misters Tūtss ir briesmīgi apkaunots un stāv ar vaļēju muti.

—    Jūs esat bijis pret mani tik labs, — Florense saka.

—    Esmu jums tik pateicīga, man ir nopietns iemesls uzskatīt jūs par labu draugu, es patiešām esmu jums pieķērusies, — pie šiem vārdiem atklāta sejiņa veltī viņam visjaukāko, vissirsnīgāko smaidu, — ka esmu pārliecināta, — jūs gribējāt sacīt tikai «sveiki»!

—           Bez šaubām, mis Dombij, — misters Tūtss saka.

—    Es . .. es … tas ir tieši tas, ko es domāju. Tam nav nekādās nozīmes.

—    Sveiki! — Florense izsaucas.

—    Sveiki, mis Dombij! — Tūtss stostās. — Ceru, ka jūs par to neko ļaunu nedomāsit. Tam . .. nav. . . tam nav nekādās nozīmes, pateicos jums. Tam nav itin nekādas nozīmes.

Nabaga misters Tūtss izmisis dodas uz savu viesnīcu, ieslēdzas guļamistabā, iemetas gultā un paliek tā ļoti ilgi, it kā tam, kas noticis, tomēr būtu vislielākā nozīme. Bet misters Fīders, humanitāro zinātņu bakalaurs, ierodas pusdienās, un tā ir mistera Tūtsa laime, jo citādi nemaz nevar zināt, kad viņš būtu piecēlies. Misteram Tūtsam gribot negribot jāceļas augša un jāsaņem viesis, lai to viesmīlīgi pacienātu.

Un šis augstsirdīgais sociālais tikums — viesmīlība (nepieminot vīnu un labu cienastu) atver mistera Tūtsa sirdi un iesilda viņu sarunām. Viņš nestāsta misteram Fīderam, humanitāro zinātņu bakalauram, kas nolicis laukuma stūrī; taču, kad misters Fīders apvaicājas, «kad tad tas notiks?», misters Tūtss atbild, «ka ir daži temati, par kuriem .. .», un ar šo atbildi tūliņ padara misteru Fīderu rāmu. Misters Tūtss piemetina, ka viņš nezinot, ar kādām tiesībām Blimbers vērsis uzmanību uz to, ka viņš ieradies mis Dombijas sabiedrībā; ja viņš, Tutss, uzskatītu to par nekaunības izpausmi, viņš Blimberu izaicinātu uz divkauju, vienalga vai tas ir doktors vai nav, bet viņš domājot, tas izskaidrojams tikai ar doktora tumsonību. Misters Fīders saka, ka viņam par to šaubu neesot.

Taču misters Fīders, kā jau tuvs draugs, tomēr netiek atvairīts no minētā temata. Misters Tūtss tikai prasa, lai par to runātu noslēpumaini un ar jūtām. Pēc dažām glāzēm vīna, kuras viņš uzaicina iztukšot uz mis Dombijas veselību, Tūtss piemetina: — Jūs nevarat iedomāties, Fīder, ar kādām jūtām es uzsaucu šo tostu! — un misters Fīders atbild: — O jā, varu gan, dārgais Tuts, un tas jums, veco zēn, dara godu. —

Misters Fīders, draudzības jūtu saviļņots, paspiež draugam roku un saka, — ja Tūtsam kādreiz ievajagoties brāļa, šis jau zinot, kur to meklēt. Misters Fīders vēl piebilst, ka viņš, ja atļauts dot padomu, ieteiktu misteram Tūtsam iemācīties spēlēt ģitāru vai vismaz flautu, jo sievietēm, kad tām veltī uzmanību, patīkot mūzika, par ko viņš pats esot pārliecinājies.

Tas pamudina misteru Fīderu, humanitāro zinātņu bakalauru, izteikt atzīšanos, ka viņš ir metis acis uz Kornēliju Blimberi. Viņš paziņo misteram Tūtsam, ka šim neesot iebildumu pret brillēm, un, ja doktors izturētos augstsirdīgi un atsacītos no amata, nu, tad ir kārtībā — tad viņi būtu nodrošināti. Viņš izsakās, ka, pēc viņa domām, cilvēkam, kas ar savu profesiju iekrājis brangu summiņu naudas, esot pienākums savu nodarbošanos pamest un ka Kornēlija būtu tāds palīgs, ar kuru katrs vīrietis varētu lepoties. Savukārt misters Tūtss sāk dedzīgi slavināt mis Dombiju un liek saprast, ka dažreiz viņam ienākot prātā domas ielaist sev lodi pierē. Misters Fīders nelokāmi iestājas par to, ka tā būtu pārsteidzība, un, lai samierinātu draugu ar dzīvi, rāda viņam Kornēlijas ģīmetni ar visām brillēm un tā tālāk.

Tā šīs rāmās dvēseles pavada vakaru, un, kad vakars atdod vietu naktij, misters Tūtss pavada misteru Fīderu uz mājām un atvadās no viņa pie doktora Blimbera durvīm. Taču misters Fīders tikai uzkāpj pa trepēm un, kad misters Tūtss ir aizgājis, atkal nokāpj lejā, lai vientulībā pastaigātos pa kraķu un domātu par savām nākotnes izredzēm. Tā klejodams, misters Fīders skaidri sadzird viļņu šalkas vēstījam, ka doktors Blimbers atstāšot savu posteni, un, nolūkojoties uz mājas fasādi un domādams, ka doktors vispirms to nokrāsos un izdarīs pilnīgu remontu, viņš izjūt maigu, romantisku prieku.

Misters Tūtss savukārt klaiņo ap šķirstiņu, kurā ieslēgts viņa dārgakmens; viņš ir nožēlojamā garastāvoklī un, modinādams policijas aizdomas, cieši vēro kādu logu, kurā pamanījis gaismu un kurš — par to viņam nav šaubu — ir Florenses logs. Bet misters Tūtss ir kļūdījies, jo tā ir misis Skjūtonas istaba; un, kamēr Florense, gulēdama citā istabā, redz jaukus sapņus, atkal pārdzīvodama pagātnes notikumus un izjūtas, sieviete, kas bargajā īstenībā uz tās pašas skatuves nomainījusi kluso zēnu, lai no jauna meiteni vestu saskarē — bet pavisam citādi! — ar iznīcību un nāvi, gul tur gauzdamās, nevarīga un bez miega. Atbaidoša un noliesējusi viņa, nerazdama mieru, guļ savā gulta; un viņai blakus, ar savu bezkaislīgo skaistumu iedvesdama šausmas — jo cietējas dziestošajās acīs tiešām lasāmas šausmas —, sēž Edīte. Ko gan vi(ņi viņām stāsta nakts klusumā?

—    Edīt, kas tā par akmens roku, pacelta, lai man sistu? Vai tu to neredzi?

—    Tur nekā nav, māt, tās ir tikai tavas iedomas.

—    Tikai manas iedomas! Viss ir tikai manas iedomas. Skaties! Vai tu vēl neredzi?

—    Patiešām, māt, tur nekā nav. Vai tad es tik mierīgi sēdētu, ja tur kaut kas tāds būtu?

—    Mierīgi? — viņa uzmet meitai tramīgu skatienu.

—    Tagad tā nozudusi… Un kāpēc tu esi tik mierīga? Tās nav manas iedomas, Edīt. Kad es tevi redzu sēžam te blakus, man kļūt auksti.

—    Man ļoti žēl, māt!

—    2ēl! Tev, šķiet, vienmēr kāda ir žēl. Tikai ne manis! .

To sakot, viņa sāk raudāt un, nemierīgi svaidīdama galvu pa spilvenu, gremžas par nevērību, ko viņai parādot, un piemin, kāda viņa esot bijusi laba māte un kāda laba māte bijusi vecā sieviņa, ko viņas satikušas uz ceļa, un par vēsumu, ar kādu meitas šādām mātēm atmaksājot. Pēkšņi viņa aptur nesakarīgo vārdu plūsmu, paskatās uz meitu, iekliedzas, ka prāti sākot jukt, un paslēpj seju spilvenos.

Edīte līdzcietīgi noliecas pār māti un to uzrunā. Vecā, slimā sieviete apcērt rokas viņai ap kaklu un saka, raudzīdamās šausmu pilnām acīm:

—     Edīt, mēs drīz dosimies mājās, dosimies alpaka]! Vai tu domā, ka es atkal tikšu uz mājām?

—    Jā, māt, jā!

—     Un ko viņš sacīja … kā nu viņu tur sauca, es nekad nevaru atcerēties vārdus … majors … tas briesmīgais vārds, kad mēs braucām prom … tas taču nav tiesa? Edīt! — viņa iespiedzas, acīm ieurbdamās meitā.

—    Tas taču nav tas, kas ar mani notiek!

Nakti pēc nakts logā spīd gaisma un māte guļ gultā, un Edīte sēž lai blakus, un nemierīgie viļņi sauc viņas abas visu cauru nakti. Nakti pēc nakls viļņi līdz aizsmakumam atkārto savu noslēpumaino stāstu, smilšu grēdas sadzītas gar krastu; jūras putni paceļas spārnos un lidinās gaisā; vēji un mākoņi aiztrauc, neatstājot aiz sevis ne pedu; baltās rokas mēnesnīcā māj un rāda uz tālu, neredzamu zemi.

Slimās, vecās sievietes skatiens visu laiku pievērsts istabas kaktam, kur akmens roka — kāda kapa pieminekļa daļa, tā viņa izsakās, — ir pacelta, lai viņai iesistu. Beidzot tā krīt; un tad kāda veca sieva, neizdodama ne skaņu, guļ gultā; viņa ir savilkusies un sarāvusies, un puse viņas ķermeņa ir mirusi.

Un tādu šo sievieti, izkrāsotu un uzčubinātu, saulei par izsmieklu katru dienu lēnām ved caur pūli; braucot viņa ar acīm meklē veco, labo sieviņu, kas bijusi tik laba māte, un saviebj seju, kad skatīšanās pūlī izrādījusies veltīga. Tāda ir sieviete, ko bieži karietē noved lejā, pludmalē un tur atstāj pakavēlies; bet nav tāda vēja, kas tai varētu atnest spirgtumu, un okeāna šalkām nav tai neviena mierinoša vārda. Viņa guļ un klausās stundām ilgi, bet jūras valoda viņai ir nesaprotama un drūma, un viņas seja pauž izbailes, un, kad skatiens aizklīst tālumā, tas redz tikai tuksnesīgu telpu starp debesīm un zemi.

Florensi viņa redz reti un, kad to ierauga, rādās dusmīga un viebjas. Edīte ii' vienmēr pie viņas un neļauj Florensei tuvoties; Florense nakti savā gultā nodreb, domājot par nāvi šādā veidolā, bieži pamostas un klausās, jo viņai liekas, ka tā jau ir klāt. Slimnieci aprūpē vienīgi Edīte. Jo mazāk acu vecenīti redz, jo labāk; meita viena ir nomodā pie viņas gultas.

Jauna ēna iezīmējusies sakritušajā sejā, vēl asāki kļuvuši sejas panti, biezs kā zārka pārklājs kļuvis miglainais plīvurs acu priekšā, tas aizsedz izgaistošo pasauli. Viņas rokas, kas taustās pa segas virsu, vārgi sakļaujas plaukstu pie plaukstas un tiecas uz meitas pusi; un balss, kas vairs nav līdzīga viņas balsij, ne arī kādai citai balsij, kura runā mirstīgu cilvēku valodā, saka:

—    Jo es taču tevi zīdīju!

Edīte bez asarām nometas ceļos, lai būtu tuvāk mātes galvai, kas atslīgst uz spilvena, un saka:

—    Māt, vai tu mani dzirdi?

Skatīdamās plati ieplestām acīm, māte mēģina atbildes vietā pamāt ar galvu.

—    Vai atceries nakti pirms manām kāzām?

Galva nepakustas, bet sejas izteiksme rāda, ka viņa atceras.

—    Toreiz es sacīju, ka piedodu tev par līdzdalību šajā lietā, un lūdzu dievu, lai viņš piedod man pašas vainu. Es sacīju tev, ka viss, kas starp mums bijis pagātnē, ir izbeigts. Tagad es to vēlreiz atkārtoju. Noskūpsti mani, māt!

Edīte pieskaras bālajām lūpām, un brītiņu istabā valda klusums. Brīdi vēlāk māte ar saviem meitenīgajiem smiekliem — Kleopatras skelets — izslienas gultā pussēdus .. .

Aizvelciet rožainos aizkarus! Bez vēja un mākoņiem tur vēl kaut kas lido. Cieši aizvelciet rožainos aizkarus!

Ziņu par notikušo nosūta uz pilsētu misteram Dombijam, kas ierodas pie brālēna Fīniksa (pēdējais vēl nav izšķīries par došanos uz Bādenbādeni), kurš arī tikko saņēmis to pašu vēsti. Tāds labsirdīgs radījums kā brālēns Fīnikss ir īstais virs gan kāzu, gan bēru gadījumā, un viņa stāvoklis ģimenē ir tāds, ka ar viņu derīgi aprunāties.

—    Dombij, — brālēns Fīnikss saka, — goda vārds, esmu ļoti satriekts, ka mēs sastopamies tik skumjā brīdī. Nabaga tante! Viņa bija trakoti dzīvespriecīga sieviete.

Misters Dombijs atbild: — Ļoti dzīvespriecīga.

—           Un, kad uzkrāsojās, — brālēns Fīnikss turpina,

—     izskatījās vēl samērā jauna. Tiešām, jūsu kāzu dienā es domāju, ka viņa nodzīvos vēl kādus divdesmit gadus. Patiesību sakot, tā es sacīju kādam cilvēkam pie Brūksa, mazajam Billijam Džoperam — jūs viņu, bez šaubām, pazīstat… to viru ar monokli?

Misters Dombijs noliedzoši pakrata galvu. — Kas attiecas uz apbedīšanu, — viņš saka, — vai ir kādi ierosinājumi?

—     Tiešām, goda vārds, — brālēns Fīnikss izsaucas, paglaudīdams zodu, jo lejpus aproces roka viņam tieši tik daudz neapsegta, lai to varētu izdarīt, — es tiešām nezinu! Tur lejā pie manis, parkā, ir kāds mauzolejs, bet baidos, ka tam vajadzīgs remonts, un faktiski tas ir velnišķīgi sliktā stāvoklī. Ja man nebūtu mazliet spaidīgi ar naudu, es to būtu varējis savest kārtībā, bet liekas, ka tur, iekšpus dzelzs aizžogojuma, tiek rīkoti pikniki. -\parMisteram Dombijam ir skaidrs, ka tas neder.

—     Ciematā ir neparasti jauka baznīca, — brālēns Fīnikss domīgi saka, — tīrs anglonormāņu stila paraugs, ar apbrīnojami skaistiem zīmējumiem, ko veikusi lēdija Džeina Finčberija — viņa valkā ciešu korseti —, bet balsinādami viņi ir baznīcu sabojājuši, un līdz turienei ir pagarš ceļa gabals.

—    Varbūt turpat Braitonā? — misters Dombijs ierosina.

—    Goda vārds, Dombij, man liekas, ka mēs neko labāku neizdomāsim, — brālēns Fīnikss saka. — Tas, kā zināt, būtu turpat tuvumā, un šai vietiņai piemīt ļoti priecīga noskaņa.

—    Un kad, — misters Dombijs apjautājas, — tam būtu vispiemērotākais laiks?

—     Es varu iekārtoties, — brālēns Fīnikss saka, — jebkurā dienā, kad jums visērtāk. Man būs liels prieks (skumīgs prieks, protams) pavadīt savu nabaga tanti līdz robežai, kur .. . faktiski ļīdz kapam, — brālēns Fīnikss saka, runas beigu daļā sapīdamies.

—    Vai jūs pirmdien varētu izbraukt no pilsētas? — misters Dombijs jautā.

—     Pirmdiena man būtu ļoti piemērota, — brālēns Fīnikss atbild. Tādēļ misters Dombijs norunā ar brālēnu Fīniksu. ka noteiktajā dienā viņš paņems to sev līdzi uz Braitonu, un tad atvadās. Brālēns Fīnikss pavada viņu līdz trepēm un šķiroties saka: — Man patiešām, Dombij, ārkārtīgi žēl, ka jums tik daudz rūpju sakarā ar to. — Uz to misters Dombijs atbild: — Nepavisam ne.

Norunātajā dienā brālēns Fīnikss un misters Dombijs satiekas un aizbrauc uz Braitonu un, sava personā reprezentēdami visus pārējos, kas sēro par aizgājušo lēdiju, pavada viņas mirstīgās atliekas uz mūža dusas vietu. Brālēns Fīnikss, sēdēdams bēru karietē, ceļā sastop daudzus paziņas, bet, būdams pieklājīgs, neizrāda tiem nekādu citu ievērību kā vienīgi to, ka, viņiem garām ejot, skaļi nosauc viņu vārdus Dombija zināšanai, piemēram: «Toms Džonsons. Cilvēks ar korķa kāju, no Vaita. Ko, arī tu esi šeit, Tommij? Folijs uz tīrasiņu ķēves. Smoldera meitenes …» — un tā tālāk. Pa ceremonijas laiku brālēns Fīnikss ir nospiests, secinādams, ka šādas reizes cilvēku uzvedina uz domām, ka viņš faktiski kļūst arvien nevarīgāks; un, ceremonijai beidzoties, viņa acis patiešām kļuvušas mitras no asarām. Bet viņš drīz vien atgūst savu parasto omu, tāpat kā visi citi misis Skjūtonas radinieki un draugi; majors savā klubā nemitīgi atgādina, ka nelaiķe nekad neesot pietiekami silti ģērbusies, bet jaunā lēdija ar kailo muguru — viņai ļoti daudz rūpju sagādā acu plaksti —, paklusu iespiegdamās, saka, ka tante laikam bijusi pārmērīgi veca, ka viņas nāvei par iemeslu bijušas visbriesmīgākās kaites un to nevajagot pieminēt.

Tā nu Edītes māte guļ, savu labo draugu aizmirsta. Viņi nedzird viļņu balsis, kas līdz aizsmakumam atkārto savu noslēpumaino stāstu, un neredz smilšu grēdas, kas sadzītas krastā, un baltās rokas, kas mēnesnīcā rāda uz tālu, neredzamu zemi, Bet viss norisinās, kā izsenis parasts šīs neizdibināmās jūras krastos; un Edīte stāv tur viena, klausīdamās viļņos, kas met pie viņas kājām mitras jūras zāles, lai noklātu viņas dzīves ceļu.

XLII NODAĻA SLEPENAS SARUNAS UN NELAIMES GADĪJUMS

Vairs nevalkādams kapteiņa Katla drūmo uzvalku un jūrnieka cepuri, bet ietērpies īstā brūnā livrejā, kas, būdama ļoti vienkārša un pieticīga, īstenībā bija tik pašapzinīga un pašapmierināta, kādu izgatavot vajadzētu vēlēties katram drēbniekam, Robs Slīpētājs, tādā kārtā pārveidojis savu ārējo izskatu un iekšķīgi pilnīgi nevērīgs pret kapteini un Mičmani, kuriem viņš brīvā brīdī veltīja tikai nedaudzas minūtes, lai triumfētu par šīm nešķiramajām slavenībām un ar sajūsminošu mūziku, kas skan no tās misiņa taures, ko sauc par viņa sirdsapziņu, atcerētos slavenos paņēmienus, ar kādiem bija atbrīvojies no abu sabiedrības, jo tagad kalpoja savam patronam misteram Kārkeram. Dzīvodams mistera Kārkera namā un viņu apkalpodams, Robs ar bailēm un trīcēšanu nenolaida apaļās acis no baltajiem zobiem un juta, ka viņam tās jāver platāk nekā jebkad.

Trīcēt vēl vairāk šo zobu priekšā viņš nebūtu varējis pat tad, ja kalpojis pie kāda varena burvja, kam stiprākā burvestība ir tā zobi. Zēns tik ļoti izjuta sava patrona spēku un autoritāti, ka tā paņēma visu viņa uzmanību un prasīja no viņa gluži aklu padevību un paklausību. Viņš gandrīz neuzdrošinājās domāt par patronu pat tad, kad tā nebija klāt, jo sajutās tā, ka viņu

var tūliņ atkal sagrābt aiz rīkles, kā bija noticis tajā rītā, kad zēns pirmo reizi stājās Kārkera priekšā, un atkal viņš redzēs, ka katrs zobs viņu izdibina un apvaino par ikvienu domu, kas viņam ienākusi prātā. Ka misters Kārkers, atrazdamies ar zēnu aci pret aci, nolasa viņa domas vai ari varētu tās pavisam viegli nolasīt, ja vien vēlētos, par to Robam nebija vairāk šaubu kā par to, ka misters Kārkers, zēnu uzskatīdams, viņu redz. Šī ietekme bija tik stipra un turēja zēnu tādā pakļautībā, ka viņš vispār tikko uzdrošinājās domāt, bet viņa prātu pildīja pastāvīga pārliecība par patrona neatvairāmo varu un par tā spēku darīt ar viņu visu, ko vien grib, un Robs par visām lietām mēģināja misteram Kārkeram izdabāt un it kā transā iepriekš paredzēt tā rīkojumus.

Iespējams, ka Robs sev neprasīja, — viņa garastāvokli būtu liela neapdomība uzdot sev jautājumu —, vai ne tāpēc viņš tik pilnīgi padodas mistera Kārkera iespaidam, ka viņam ir neskaidras aizdomas: patrons ir meistars zināmās nodevības mākslās, kādās zēns pats bijis tikai nožēlojams māceklis Slīpētāju skolā. Taču Robs n(ļ tikai baidījās no patrona, bet to arī apbrīnoja. Misteram Kārkeram varbūt bija labāk zināms, kādi avoti ir viņa varai, un viņš to lietoja prasmīgi — tā nemazinājās.

Tajā pašā vakarā, kad Robs beidza kalpot kapteinim, viņš, atbrīvojies no saviem baložiem, pie tam steigā izkārtodams šo darījumu ne visai veiksmīgi, bija devies tieši uz mistera Kārkera māju un ar kvēlojošu seju, it kā sagaidot uzslavu, stādījies priekšā jaunajam saimniekam.

—    Nu, palaidni! — misters Kārkers teica, uzmezdams skatienu viņa sainim. — Vai tu pameti savu vietu un atnāci pie manis?

—   O, lūdzu, ser, — Robs izstomīja, — jūs sacījāt, ziniet, kad es šite biju pagājušo reizi. ..

—    Es sacīju? — misters Kārkers pārjautāja. — Ko es sacīju?

—    Piedodiet, ser, jūs vispār neko nesacījāt, ser, — Robs atbildēja, ļoti samulsis un saklausīdams draudus tonī, kādā tika izteikts jautajums.

Zēna patrons paskatījās uz viņu, parādīdams smaganas, un, pakratījis rādītājpirkstu, piemetināja:

—    Es paredzu tev nelabu galu, mans draudziņ vazaņķi. Tu aiziesi postā.

—    O, ser, tā, lūdzu, nerunājiet! — Robs iesaucās, un kājas viņam sāka trīcēt. — Patiešām, ser, es vēlos vienīgi pie jums strādāt, ser, jums kalpot, ser, un godīgi izpildīt visu, ko vien man pavēlēs.

—    Tev ari godīgi jāizpilda viss, ko tev pavēlēs, — patrons atbildēja, — ja tev darīšana ar mani.

—     Jā, ser, to es zinu, — Robs pazemīgi atteica. — Es par to esmu pārliecināts, ser. Esiet tikai tik labs un izmēģiniet mani, ser! Un, ja jūs atrodat, ser, ka es kaut ko daru pret jūsu vēlēšanos, tad sitiet mani nost.

—    Tu kucēn! — misters Kārkers teica, atlaizdamies pret krēsla atzveltni un ar bezrūpīgu smaidu uzlūkodams Robu. — Tas ir tīrais nieks salīdzinājumā ar to, ko es ar tevi izdarīšu, ja tu mēģināsi mani krāpt.

—           Jā, ser! — nožēlojamais Slīpētājs atbildēja.

—    Esmu pārliecināts, ka jūs mani briesmīgi pārmācītu, ser. Es to nekad nemēģinātu darīt, ser, pat tad ne, ja man piedāvātu zelta ginejas.

Pilnīgi pārliecinājies, ka uzslavu nesagaidīs, sašļukušais Slīpētājs stāvēja, skatīdamies uz savu patronu un velti pūlēdamies neskatīties, tikpat apjucis, kā šādos gadījumos mēdz būt sētas krancis.

—    Tātad tu esi pametis savu agrāko darba vietu un atnācis lūgt mani, lai es, tevi pieņemu, ko? — misters Kārkers prasīja.

—     Jā, ser, ja jūs to vēlētos, — atbildēja Robs, kas, atnākdams pie mistera Kārkera, bija rīkojies pēc viņa norādījumiem, bet neuzdrošinājās par to pat aplinkus ieminēties sev par attaisnojumu.

—    Labi, — misters Kārkers teica. — Vai tu mani pazīsti, zēn?

—    Lūdzu, ser, jā, ser, — Robs atbildēja, grozīdams savu cepuri; misters Kārkers viņu vēl vienmēr cieši uzlūkoja, un viņš bez panākumiem pūlējās izvairīties no patrona acīm.

Misters Kārkers pamāja ar galvu. — Nu, tādā gadījumā piesargies!

Vairākkārt strauji palokoties, Robs nepārprotami izpauda, ka saprot šo brīdinājumu, un klanīdamies atkāpās līdz durvīm, ar atvieglotu sirdi cerēdams tikt pa tām ārā, bet patrons viņu apstādināja.

—    Paga! — viņš uzkliedza, rupji atsaukdams zēnu atpakaļ. — Tu esi paradis … Aiztaisi durvis!

Robs paklausīja ar tādu centību, it kā no pavēles ātras izpildīšanas būtu atkarīga viņa dzīvība.

—    Tu esi paradis staipīt ausis. Vai zini, ko tas nozīmē?

—    Noklausīties, ser? — Robs iedrošinājās sacīt, brītiņu mulsumā padomājis.

Patrons pamāja ar galvu. — Un novērot un tā tālāk.

—    Tādas lietas es šeit nedarītu, ser, — Robs atbildēja, — dieva goda vārds, ser, nedarītu, lai ta es uz vietas mirstu, ja es to darītu, ser, lai ar man nez ko solītu. Es to nedarītu, kauc man visu pasauli piedāvātu, protams, ja nu vienīgi jūs man pavēlētu, ser.

—    Iesaku tev labāk to nedarīt. Tu esi paradis arī pļāpāt un tenkot, — patrons turpināja ļoti aukstasinīgi.

—   No tā šeit sargies, citādi tev, nelietim, būs beigas. — Misters JKārkers atkal pasmaidīja un atkal padraudēja viņam ar rādītājpirkstu.

Aiz liela apjukuma Slīpētājs elpoja ātri un nevienmērīgi. Viņš mēģināja apliecināt savu nolūku godīgumu, taču spēja vienīgi apstulbis un pazemīgs blenzt uz smaidošo džentlmeni, par ko smaidošais džentlmenis, kā likās, bija gluži apmierināts, jo, Robu dažas sekundes pavērojis, tas nosūtīja viņu uz apakšstāvu un lika saprast, ka viņš ir pieņemts darbā.

Tā, lūk, notika Roba Slīpētāja stāšanās darbā pie mistera Kārkera, un viņa godbijīgu baiļu pilnā padevība šim džentlmenim bija pastiprinājusies un palielinājusies, ja vien tas bija iespējams, ar katru mirkli, ko zēns pavadīja sava patrona dienestā.

Robs bija kalpojis jau vairākus mēnešus, kad kādā agrā rītā viņš atvēra dārza vārtiņus misteram Dombijam, kas pēc viņa saimnieka uzaicinājuma bija ieradies uz brokastīm. Tajā pašā mirklī nāca arī saimnieks pats, steigdamies saņemt izcilo viesi, un apsveica to ar visiem saviem zobiem.

—     Nekad nebiju cerējis, — Kārkers teica, kad bija viņam palīdzējis nokāpt no zirga, — jūs šeit ieraudzīt. Šī ir sevišķa diena manā kalendārā. Neviens notikums nav diez kas sevišķs tādam vīram kā jums, kuram viss iespējams, bet, kas attiecas uz tādu cilvēku kā es, tad lieta ir pavisam citāda.

—    Jūs šeit esat iekārtojis gaumīgu mītni, Kārker, — misters Dombijs teica, visžēlīgi apstādamies uz mauriņa, lai apskatītos visapkārt.

—           Jums labpatika tā izteikties, — Kārkers atbildēja.

—   Pateicos.

—    Tiešām, — misters Dombijs teica ar augstprātīgu labvēlību. — To katrs varētu sacīt. Cik nu tas iespējams, šī ir |oti ērta un labi iekārtota mītne — gluži eleganta.

—     Cik nu tas iespējams, tiešām, — Kārkers atbildēja, izrādot noniecinājumu. — Šāda piebilde ir nepieciešama. Labi! Esam pietiekoši par to runājuši; bet, tā kā jums labpatika to paslavēt, esmu jums ne mazāk pateicīgs. Vai nevēlaties iet iekšā?

Ieejot namā, misters Dombijs atzīmēja (un viņam bija iemesls to darīt) istabu lielisko iekārtu un daudzos labiekārtojumus, kas bija domāti ērtībām un iespaida radīšanai. Misters Kārkers ar savu tēloto pazemību uzņēma šo piezīmi, godbijīgi smaidot, un sacīja, ka viņš saprotot tās delikāto nozīmi un protot to novērtēt, bet patiesībā mājiņa esot diezgan laba cilvēkam viņa stāvoklī, varbūt ar visu savu trūcīgo iekārtojumu pat labāka, nekā viņam pienāktos.

—    Jums, kas stāvat tik augstu, tā varbūt patiešām šķiet labāka, nekā patiesībā ir, — viņš teica, izplezdams savu melīgo muti, cik plaši vien iespējams. — Gluži tāpat monarhi iedomājas, ka ubagu dzīve ir pievilcīga.

Tā runādams, viņš uzlūkoja misteru Dombiju ar viltīgu skatienu un viltīgi pasmaidīja, un skatījās vēl viltīgāk un smaidīja vēl viltīgāk, kad misters Dombijs, izsliedamies kamīna priekša pozā, kādu tik bieži mēdza kopēt viņa palīgs, apskatīja gleznas pie sienām. Kad viņa vēsās acis slīdēja pār gleznām, Karkera asais skatiens sekoja mistera Dombija acīm un pavadīja tās, stingri ievērodams, pret ko tās pavēršas un ko aplūko.

Kad mistera Dombija acis īpaši pakavējās pie kādas gleznas, Kārkers, likās, gandrīz vairs neelpoja, sāniski šķielēdams ar glūnīgu kaķa skatienu, tomēr viņa lielā šefa acis novērsās no šīs gleznas tāpat kā no pārējām, un tā, likās, nebija atstājusi lielāku iespaidu par citām.

Kārkers palūkojās uz to — gleznā bija attēlota sieviete, kas atgādināja Edīti, — it kā tā būtu dzīva būtne, un viņa sejā iegula neskanīgi, Jauni smiekli, kas likās pa daļai adresēti attēlam, kaut gan patiesībā viņš izsmēja lielo vīru, kurš, neko nenojauzdams, stāvēja viņam blakus. Drīz tika pasniegtas brokastis un viņš nosēdināja misteru Dombiju krēslā ar muguru pret gleznu, bet pats, kā parasti, nosēdās tai pretī.

Misters Dombijs bija vēl nopietnāks nekā parasti un ļoti kluss. Papagailis, šūpodamies apzeltītajā riņķī savā greznajā būrī, velti pūlējās atgādināt par sevi, jo Kārkers bija pārāk uzmanīgs pret viesi, lai ievērotu papagaili, bet viesis, nogrimis pārdomās, stingi, lai neteiktu — pat drūmi, skatījās pāri savam sastīvinātajam kaklautam, nepacejot acis no galdsegas. Kas attiecas uz Robu, kurš apkalpoja pie galda, visas viņa spējas un spēki bija tik ļoti aizņemti, novērojot savu saimnieku, ka diezin vai viņam varēja ienākt prātā, ka viesis ir tas pats diženais džentlmenis, kuram viņš bērnībā ticis parādīts kā apliecinājums par ģimenes veselību un kuram viņš pateicību parādā par ādas bikšelēm.

—           Atļaujiet apjautāties, — Kārkers pēkšņi ierunājās,

—   kā klājas misis Dombijai?

To jautādams, viņš padevīgi paliecās uz priekšu, ar roku atbalstot zodu; tai pašā laikā viņš pacēla acis pret gleznu, it kā tai sacīdams: «Nu, paskaties, kā es viņu iekustināšu!»

Misters Dombijs nosarkdams atbildēja:

—    Misis Dombijai klājas ļoti labi. Jūs man atgādinājāt, Kārker, ka man ar jums par kaut ko jāaprunajas.

—    Robiņ, tu vari iet, — saimnieks sacīja, un no viņa mīlīgās balss Robins satrūkās un nozuda, līdz pēdējam mirklim nenovēršot acis no sava patrona. — Jūs, bez šaubām, šo zēnu neatceraties? — misters Kārkers piebilda, kad tīklā saķertais Slīpētājs bija aizgājis.

—    Nē, — misters Dombijs atbildēja vislielākajā vienaldzībā.

—     Maz ticams, ka tāds vīrs kā jūs viņu atcerētos. Tas gandrīz neiespējami, — Kārkers nomurmināja. — Bet viņš ir no tās ģimenes, no kuras jūs ņēmāt aukli. Varbūt atminaties, kā augstsirdīgi uzņēmāties rūpes par viņa audzināšanu?

—    Vai tas ir tas pats zēns? — misters Dombijs vaicāja, saraucot pieri. — Man liekas, viņš nedara godu savai audzināšanai.

—     Jā, baidos, ka viņš ir nelietīgs puika, — Kārkers atbildēja, plecus paraustot. — Visas pazīmes to liecina. Bet, patiesību sakot, es viņu pieņēmu darbā tādēļ, ka, nevarēdams atrast citur nodarbošanos, puika bija iedomājies (man liekas, tas viņam mājās samācīts), ka viņam pret jums esot kādas pretenzijas, un neatlaidīgi mēģināja rast izdevību, lai jūs apgrūtinātu ar savu lūgumu. Un, kaut gan mani nosacītie un atzītie sakari ar jūsu firmu ir vienīgi tirdznieciska rakstura, taču man ir tāda dabiska interese par visu, kam sakars ar jums, ka …

Viņš atkal apklusa, it kā pētīdams, vai ir jau diezgan iekustinājis misteru Dombiju. Un atkal, atbalstījis zodu uz rokas, viņš paglūnēja uz gleznu.

—    Kārker, — misters Dombijs teica, — es protu novērtēt to, ka jūs neierobežojat savu …

—    Dienestu, — pasteidzās ieminēties smaidīgais namatēvs.

—     Nē, es gribētu teiķt — savas rūpes, — misters Dombijs piezīmēja, ļoti labi apzinādamies, ka ar to izsaka misteram Kārkeram patīkamu un glaimojošu komplimentu, — tikai ar mūsu veikalnieciskajām attiecībām. Kā labs piemērs atzīmējama uzmanība, ar kādu jūs izturaties pret manām jūtām, cerībām un vilšanos; par to liecina šis nenozīmīgais gadījums, ko nupat pieminējāt. Es jums pateicos, Kārker.

Misters Kārkers lēnām nolieca galvu un ļoti uzmanīgi paberzēja rokas, it kā baidītos ar kādu kustību pārtraukt mistera Dombija uzticības pilnās runas plūsmu.

—    Jūsu norādījums nāk piemērotā brīdī, — misters Dombijs teica, brītiņu vilcinājies, — jo tas sagatavo ceļu tam, par ko es ar jums nupat sāku runāt, un atgādina man, ka tas nerada nekādas jaunas attiecības starp mums, lai gan var prasīt vairāk uzticības no manas puses nekā to, ar kādu es līdz šim …

—     Esat mani pagodinājis, — Kārkers iesprauda, atkal noliekdams galvu. — Es nerunāšu par to, cik ļoti esmu pagodināts, jo tāds vīrs kā jūs labi zina, kādu lielu godu viņš, ja vien vēlas, var parādīt.

—    Misis Dombija un es, — misters Dombijs teica, ar cildenu pašaizliedzību palaizdams garām šo komplimentu, — neesam gluži vienis prātis dažos jautājumos. Mēs, šķiet, vēl nesaprotam viens otru. Misis Dombijai kaut kas ir jāiemācās.

—     Misis Dombija atšķiras no citiem ar daudzām neparastām īpašībām un, bez šaubām, ir pieradusi pie pastāvīgiem glaimiem, — sacīja lišķīgais, viltīgais mistera Dombija novērotājs, kas uzmanīja katru viņa skatienu un balss noskaņu. — Bet tur, kur ir mīlestība, pienākuma apziņa un cieņa, ikviens mazākais parpratums, ko izraisījis šāds iemesls, tiek drīz vien novērsts.

Misteram Dombijam neviļus ienāca prātā seja, kas viņu bija uzlūkojusi sievas guļamistabā, kad valdonīgā roka norādīja uz durvīm, un, atcerēdamies, kā tajā bija izpaudušās mīlestība, pienākuma apziņa un cieņa, viņš juta asinis sakāpjam vaigos, un to redzēja arī viņam pievērstās skadrās acis.

—     Misis Dombija un es, — misters Dombijs turpināja, — vēl pirms misis Skjūtonas nāves pārrunājām manas neapmierinātības cēloņus; par tiem jūs būsit guvuši vispārēju priekšstatu, būdams liecinieks tam, kas norisinājās starp misis Dombiju un mani tajā vakarā, kad jūs bijāt mūsu … manā namā.

—     Kad es tik ļoti nožēloju, ka biju tur klāt, — smaidošais Kārkers teica. — Par jūsu sevišķo uzmanību izjuzdams lepnumu, kāds cilvēkam manā stāvoklī neizbēgami jāizjūt (lai gan neesmu to izpelnījies, jo jūs varat darīt visu, kas jums labpatīk, nezaudējot sabiedrības cieņu), un, tā kā man bijis gods tikt stādītam priekšā misis Dombijai jau agrāk, pirms jūs viņu pagodinājāt, ļaujot valkāt jūsu vārdu, — tajā vakarā es gandrīz nožēloju, varat man ticēt, ka man tikusi piešķirta šāda sevišķa laime.

Ka jelkāds cilvēks jebkuros iespējamos apstākļos varētu nožēlot, ka tam tikusi veltīta viņa labvēlība un aizbildniecība, misteram Dombijam bija tāds morāls fenomens, ko viņš nespēja aptvert. Tādēļ viņš atbildēja ar vēl jo lielāku cienīgumu: — Tiešām! Bet kādēļ, Kārker?

—    Baidos, — atbildēja slepenā uzticības persona,

—   ka misis Dombija, kas nekad nav bijusi pret mani noskaņota sevišķi labvēlīgi, — cilvēks manā stāvoklī to arī nevarētu sagaidīt no lēdijas, kura pēc dabas ir lepna un kuras lepnums tai tik labi piestāv, — nevar tik viegli piedot manu nevainīgo līdzdalību minētajā sarunā. Nepiemirstiet, ka jūsu neapmierinātība nav nekāds sīkums, un piedzīvot tās izpausmi, kādai trešajai personai klātesot…

—    Kārker, — augstprātīgi teica misters Dombijs,

—    es domāju, ka pirmkārt taču jārēķinās ar mani?

—     Ak! Vai tad par to var būt kadas šaubas! — otrs atbildēja ar nepacietību, kā cilvēks, kas apliecina labi zināmu un neapgāžamu faktu.

—     Manuprāt, misis Dombija ir stādāma otrajā vielā, kad runa ir par mums abiem, — misters Dombijs sacīja. — Ir tā vai nav?

—     Ir tā vai nav? — Kārkers atkārtoja. — Vai tad jūs labāk kā jebkurš cits nezināt, ka jums nav vajadzības to jautāt?

—    Tādā gadījumā es ceru, Kārker, — misters Dombijs turpināja, — ka jūšti nožēlu par misis Dombijas nelabvēlību gandrīz pilnīgi atsver gandarījums, ka esat saglabājis manu uzticību un labās domas par jums.

—     Redzu, ka man bijusi tā nelaime, — Kārkers atbildēja, — iegūt šo nelabvēlību. Vai misis Dombija ir jums ko izteikusies par to?

—     Misis Dombija izteica dažādas domas, — misters Dombijs sacīja ar majestātisku vēsumu un vienaldzību,

—     kurām es nepiekrītu un kuras nedomāju ne apspriest, ne atminēties. Kā jau jums sacīju, pirms kāda laika es darīju misis Dombijai zināmas dažas prasības, kuras attiecas uz piekāpību un pakļautību ģimenes dzīvē un no kurām es nevaru atkāpties. Man neizdevās pārliecināt misis Dombiju, lai viņa nekavējoties mainītu savu uzvešanos, paturēdama prātā pati savu mieru un labklājību, kā ari manu cieņu; un es paziņoju misis Dombijai, ka gadījumā, ja atkal atradīšu par nepieciešamu ko iebilst vai atgādināt, es izteikšu savas domas ar jūsu — sava konfidenciālā pilnvarotā starpniecību.

Skatienā, ko misteram Dombijam uzmeta Kārkers, kā zibens uzliesmojums paplaiksnījās ari otrs — velnišķīgs skatiens, kas skāra gleznu virs viņa galvas.

—    Tagad, Kārker, — misters Dombijs sacīja, — teikšu jums bez kavēšanās, ka es savu mērķi sasniegšu. Ar mani nevar jokoties. Misis Dombijai ir jāsaprot, ka mana griba ir likums un ka es nepieļaušu nevienu izņēmumu savas dzīves likumos. Esiet tik laipns un uzņemieties šo uzdevumu, kas, ja reiz tas nāk no manas puses, ceru, nevar būt jums nepieņemams, lai arī kadu nožēlu jūs aiz pieklājības izteiktu; par to es jums izsaku pateicību misis Dombijas vārdā un esmu pārliecināts, ka būsit tik laipns un izpildīsit šo uzdevumu tikpat rūpīgi kā jebkuru citu.

—    Jūs zināt, — misters Kārkers teica, — ka jums man tikai jāpavēl.

—    E^zinu, — misters Dombijs majestātiski apstiprināja savu pievienošanos šim uzskatam, — ka man jums tikai jāpavēl. Uzskatu, ka nepieciešams spert tālākus soļus šinī virzienā. Misis Dombija, bez šaubām, ir lēdija ar augstu vērtējamām īpašībām, lai…

—    Darītu godu pat jūsu izvēlei, — piemetināja Kārkers, lišķīgā smaidā parādot zobus.

—    Jā, ja vēlaties lietot šādu izteicienu, — misters Dombijs iespaidīgi sacīja, — un pašlaik es neredzu, ka misis Dombija parādītu tai godu, kāds tai pienāktos. Misis Dombijai ir tieksme izrādīt pretestību, bet tā ir jāizravē, tā ir jāpārvar. Misis Dombija, šķiet, nesaprot, — misters Dombijs sparīgi teica, — ka pat iedoma nostāties pret Mani ir nedabiska un absurda.

—    Mēs Sitijā jūs pazīstam labāk, — Kārkers atbildēja ar platu smaidu no auss līdz ausij.

—    Jūs pazīstat mani labāk, — misters Dombijs atteica. — Ceru, ka tā tas ir. Taču, tiešām, par godu misis Dombijai man jāteic, ka jau pieminētajā gadījumā, kad ar zināmu stingrību izsacīju viņai savu neapmierinātību un paziņoju savu lēmumu, viņa, lai ari cik pretrunīgi tas liktos viņas turpmākajai uzvedībai (kas palikusi nemainīta), manus norādījumus šķita pārdzīvojam ļoti dziļi. — Misters Dombijs izsacīja šos vārdus pārspīlēti svinīgi. — Tātad es gribu, lai jūs, Kārker, būtu tik laipns un manā vārdā paziņotu misis Dombijai, ka man viņai jāatgādina mūsu agrākā saruna un ka esmu mazliet pārsteigts, ka tā vēl nav izraisījusi vēlamās sekas. Ka esmu spiests pastāvēt uz to, lai viņa saskaņotu savu uzvedību ar minētajā sarunā izklāstītajiem norādījumiem. Ka neesmu apmierināts ar viņas uzvešanos. Ka esmu ļoti neapmierināts ar to. Un ka man, kaut arī tas ļoti nepatīkami, būs nepieciešams ar jūsu starpniecību izsacīt viņai vēl netīkamākus un noteiktākus norādījumus, ja viņa neizrādīs saprātu un attiecīgu iejūtību un nepakļausies manai gribai, kā to darīja pirmā misis Dombija un — pilnā pārliecībā varu piemetināt —, kā to darītu ikviena cita lēdija viņas vietā.

—    Pirmā misis Dombija dzīvoja ļoti laimīgi, — Kārkers teica.

—     Pirmajai misis Dombijai bija veselīgs saprāts, — misters Dombijs sacīja ar džentlmenisku iecietību pret mirušo, — un viņa bija ļoti smalkjūtīga.

—     Kā jūs domājat, vai mis Dombija nav līdzīga savai mātei? — misters Kārkers ieminējās.

Mistera Dombija seja pēkšņi pārvērtās un satumsa. Viņa pilnvarotā uzticība^ vīra vērīgā acs to tūliņ pamanīja.

—    Esmu pieskāries sāpīgam jautājumam, — viņš teica klusinātā, nožēlas pilnā balsī, kas nemaz nesaskanēja ar viņa dzēlīgo acu izteiksmi. — Lūdzu, piedodiet! Līdzjūtība lika man aizmirst, kādas asociācijas var še virknēties. Lūdzu, piedodiet!

Bet, lai viņš sacītu ko sacīdams, dzēlīgās acis tikpat neatlaidīgi pētīja mistera Dombija lejup vērsto seju; un tad tās uzmeta savādu, triumfējošu skatienu gleznai, it kā aicinātu to noskatīties, kā viņš apstrādā misteru Dombiju un kas no tā iznāks.

—     Kārker, — misters Dombijs teica, klīstošu skatienu pārslīdinādams galdam; viņa lūpas bija kļuvušas bālākas, un viņš runāja mazliet izmainītā balsī, ātrāk nekā parasti, — te nav par ko atvainoties. Jūs maldāties. Nevēlamas asociācijas ir saistītas ar to, kas notiek patlaban, nevis ar kādām atmiņām, kā jūs iedomājaties. Man nepatīk misis Dombijas izturēšanās pret manu meitu.

—   Piedodiet, — misters Kārkers teica, — es visai labi nesaprotu.

—           Nu tad saprotiet, — misters Dombijs atbildēja,

—   ka jūs varat to darīt, ka jums tas jādara — izsakiet, lūdzu, misis Dombijai manus iebildumus šajā jautājumā. Jūs būsit tik laipns un pateiksit viņai, ka viņas pieķeršanās manai meitai man nepatīk. Iespējams, ka šo pieķeršanos ievēro. Iespējams, ka tā pamudina cilvēkus salīdzināt misis Dombijas attieksmi pret manu meitu ar misis Dombijas attieksmi pret mani. Jūs būsit tik laipns un nepārprotami paziņosit misis Dombijai, ka es iebilstu pret to un ka es sagaidu viņas tūlītēju paklausību maniem iebildumiem. Var būt, ka misis Dombija uzņems to nopietni, var būt, ka viņa būs untumaina vai arī nostāsies pret mani, taču es pret to iebilstu jebkurā gadījumā. Ja misis Dombija manus iebildumus uzņems nopietni, viņai būs vieglāk savu izturēšanos mainīt, jo ar savu ārišķību viņa manai meitai nekādu pakalpojumu neizdara. Ja manai sievai ir vairāk maiguma un pienākuma apziņas, nekā to prasa pienācīga pakļaušanās man, viņa varbūt to var izrādīt, kur vien vēlas, bet vispirmā kārtā viņai jāpakļaujas man! Kārker, — misters Dombijs teica, apvaldīdams neparasto uztraukumu, ar kādu bija runājis, un atgriezdamies pie toņa, kādā bija paradis izpaust savu diženumu, — jūs būsit tik laipns paturēt šo punktu acīs un veltīsit tam pienācīgu uzmanību, jo tas jums jāuzskata par ļoti svarīgu daļu jūsu instrukcijās.

Misters Kārkers palocīja galvu, piecēlās no galda un, domīgi stāvēdams kamīna priekšā un turēdams roku pie gludi noskūtā zoda, lūkojās lejup uz misteru Dombiju ar tik velnišķīgu viltību sejā kā akmenī izcirstam pērtiķim, pa pusei cilvēkam, pa pusei dzīvniekam, vai arī kādam glunīgam ģīmim uz veca ūdens sūkņa. Misters Dombijs, pamazām atgūdams mieru vai arī atvēsinādams savas sakarsētās jūtas ar apziņu, ka ieņem augstu stāvokli, sēdēja, pakāpeniski atkal it kā sastingstot, un skatījās uz papagaili, kas šūpojās šurpu turpu savā lielajā laulības gredzenā.

—    Lūdzu piedošanu, — Kārkers teica pēc klusuma brīža, pēkšņi piestumdams krēslu misteram Dombijam iepretī, — bet es vēlētos zināt, vai misis Dombijai ir zināms, ka esat izraudzījis mani, lai pavēstītu viņai jūsu neapmierinātību?

—    Jā, — misters Dombijs atteica. — Es to sacīju.

—    Jā? — steidzīgi uztvēra Kārkers, — Bet kādēļ?

—    Kādēļ? — misters Dombijs atkārtoja, drusku vilcinādamies. — Tādēļ, ka es to viņai pasacīju.

—     A! — Kārkers atbildēja. — Bet kādēļ jūs to viņai stāstījāt? Redzat, — viņš turpināja smaidot un mīksti, kā kaķis apslēptos nagus, uzlika savu samtaino roku uz mistera Dombija rokas, — jo labāk es sapratīšu, ko esat nodomājis, jo noderīgāks, iespējams, es varu būt un man būs laime tikt izmantotam vislietderīgāk. Es domāju, ka saprotu. Neesmu izpelnījies godu, ka misis Dombija būtu par mani labās domās. Cilvēkam manā stāvokli arī nav iemesla to sagaidīt, bet es pieņemu kā faktu, ka es tās neesmu iemantojis,

—    Iespējams, ka ne, — misters Dombijs sacīja.

—     Tātad, — Kārkers turpināja, — misis Dombijai būs sevišķi nepatīkami, ka jūs savus paziņojumus šai lēdijai darīsit zināmus ar manu starpniecību?

—     Man liekas, — misters Dombijs teica ar augstprātīgu atturību un tomēr ifiazliet apmulsis, — ka misis Dombijas uzskatiem šajā ziņā nav nekāda sakara ar to, ko mēs ar jums par to domājam, Kārker. Bet var gadīties, ka tas tā ir.

—     Un . .. piedodiet man … vai es jūs pareizi esmu sapratis, — Kārkers teica, — kad es domāju: jūs uzskatāt šo rīcību par piemērotu līdzekli, kā lauzt misis Dombijas lepnumu, — ar šo vārdu es apzīmēju īpašību, kas, pienācīgi iegrožota, rotā un ceļ godā lēdiju, kura ir izcila ar savu skaistumu un spējām, — un, neteikšu — sodīt, bet piespiest to būt padevīgai, ko jūs tik dabiski un taisnīgi prasāt?

—     Es neesmu pieradis, Kārker, kā jūs zināt, — misters Dombijs teica, — dot tik sīkus paskaidrojumus par savu izturēšanos, kādu atzīstu par lietderīgu, bet es arī neatspēkošu jūsu izteikumus. Ja jums pret visu šo kādi iebildumi, tad tā ir cita lieta, un pietiek vienīgi ar paziņojumu, ka jums tādi ir. Bet, atzīstos, es nebiju domājis, ka jebkāds uzdevums, ko es jums uzticu, varētu jūs pazemot…

—    Ak! Mani pazemot! — Kārkers izsaucās. — Kad es kalpoju jums!

—    … vai arī, — misters Dombijs turpināja, — nostādīt jūs neērtā stāvoklī.

—     Mani neērtā stāvoklī! — Kārkers izsaucās. — Būšu lepns… sajūsmināts… ka varēšu attaisnot jūsu uzticību. Atzīstos, es vēlētos, kaut lēdijai, pie kuras kājām es nolieku savu pazemīgo pienākumu un padevību — jo vai tad viņa nav jūsu sieva! — nerastos jauni iemesli izjust pret mani nepatiku; bet jūsu vēlēšanās, protams, stāv pāri jebkādiem citiem apsvērumiem pasaulē. Turklāt, kad misis Dombija būs izlabojusi šīs nelielās kļūdas savos uzskatos, kurām, es uzdrošinos sacīt, ir tikai gadījuma raksturs, viņa savā jaunajā stāvoklī, es ceru, pamanīs tajā nelielajā lomā, kas man uzticēta, tikai graudiņa — mans necilais stāvoklis nejauj cerēt uz kaut ko vairāk —, tikai graudiņu no cieņas pret jums un no gatavības upurēt jums visus aizspriedumus, un viņai būs laime un izdevība ar šādiem graudiņiem ik dienas piebērt lielu noliktavu.

Misteram Dombijam šajā mirklī šķita, ka viņš atkal redz sievas izstiepto roku, kas rāda uz durvīm, un cauri savas uzticības personas mīlīgajai valodai viņš atkal dzird atbalsojamies vārdus: «Nekas mūs nevar padarīt svešākus vienu otram, kā esam šajā brīdī.» Bet viņš nokratīja šo iedomu, palika nelokāms savā apņēmībā un teica: — Noteikti, bez šaubām.

—     Vairāk rīkojumu nav? — Kārkers vaicāja, atvilkdams savu krēslu agrākajā vietā, jo viņi vēl tikpat kā nebija pieskārušies brokastīm, un brīdi palika kājās, gaidīdams atbildi.

—     Nav, — Dombijs teica, — tikai vēl šis. Jūs būsit tik laipns un ņemsit vērā, Kārker, ka neviens misis Dombijai domātais paziņojums, kas jums uzticēts, neprasa atbildi. Jūs būsit tik laipns un man nekādu atbildi

nenesīsit. Misis Dombijai ir darīts zināms, ka es negribu ielaisties kompromisos vai uzsākt pārrunas par jautājumiem, kas var izraisīt nesaprašanos starp mums, un ka tas, ko es saku, ir galīgi izlemts.

Misters Kārkers apstiprināja, ka ir sapratis viņam dotās pilnvaras, un viņi sāka brokastot ar apetīti, kāda nu bija iespējama. Slīpētājs, īstajā brīdī atgriezies, ne mirkli nenovērsa acis no sava saimnieka un visu laiku pavadīja godbijības pilnās šausmās. Kad brokastis bija paēstas, tika dots rīkojums atkal izvest mistera Dombija zirgu; arī misters Kārkers uzkāpa savējā, un viņi kopā jāja uz Sitiju.

Misters Kārkers bija lieliskā garastāvoklī un daudz runāja. Misters Dombijs klausījās viņa vārdos ar neatkarīga cilvēka izskatu, kuram ir tiesības sagaidīt, ka viņu izklaidē ar sarunām; paretam, žēlīgi nolaidies no saviem augstumiem, viņš izmeta dažus vārdus, lai saruna neapsīktu. Tā nu viņi jāja, izskatīdamies diezgan tipiski. Taču misters Dombijs savā cienīgumā jāja ar loti zemu nolaistiem kāpšļiem un ļoti vaļīgi atlaistu pavadu un ļoti reti paskatījās lejup pavērot, kur zirgs iet. Tālab ari gadījās, ka mistera Dombija zirgs pilnos rikšos paklupa pret dažiem uz ceļa guļošiem akmeņiem, izsvieda misteru Dombiju no segliem, pārvēlās viņam pāri un, pūlēdamies piecelties, kārpoties iespēra viņam ar apkalto kāju.

Misters Kārkers, vīrs ār asu skatienu un drošu roku, turklāt lielisks jātnieks, acumirklī nolēca zemē un, satvēris pakritušā dzīvnieka pavadu, dabūja to uz kājām. Citādi šā rīta konfidenciālā saruna misteram Dombijam būtu bijusi pēdējā. Vēl būdams šā negaidītā un pēkšņā atgadījuma satraukts, misters Kārkers, visus zobus atiezis, noliecās pār savu zemē guļošo šefu, murminādams: — Tagad es tiešām esmu devis misis Dombijai labu iemeslu apvainoties, ja viņa to zinātu.

Mistera Kārkera vadībā daži ceļa strādnieki aiznesa samaņu zaudējušo misteru Dombiju, kuram asiņoja galva un seja, uz tuvāko viesnīcu, kas nebija tālu, un tur viņu drīz vien savā ziņā pārņēma ķirurgi, ierazdamies cits pēc cita no visām pusēm, likās, kāda noslēpumaina instinkta vadīti, kā maitas putni, kas, stāsta, sa

lasoties tuksnesi ap mirstošu kamieli. Ne bez pūlēm atgriezuši cietušo pie samaņas, šie džentlmeņi ņēmās pētīt, kādi ir viņa ievainojumi. Viens no ķirurgiem, kurš dzīvoja pavisam tuvu, noteikti pastāvēja pie komplicēta kājas lūzuma, un tādās pašās domās bija arī viesnīcas īpašnieks; taču divi citi ķirurgi, kas dzīvoja tālāk un tikai nejauši bija gadījušies šajā apkaimē, šīs domas apstrīdēja ar tādu nesavtību, ka galu galē tika nolemts: pacients, kaut arī smagi ievainots un sadauzīts, kaulus tomēr nav lauzis, varbūt vienīgi kādu neīsto ribu vai tamlīdzīgi, un tādēļ viņu pret vakaru, uzmanīgi rīkojoties, varēs nogādāt mājās. Kad mistera Dombija ievainojumi bija apkopti un pārsieti, kas prasīja daudz laika, un viņš pēdīgi bija atstāts mierā, misters Kārkers atkal kāpa zirgā un aizjāja, lai paziņotu par notikušo mājiniekiem.

Viņa seja, pat vislabvēlīgākajos brīžos viltīga un cietsirdīga, lai gan pēc formas un samērīgajiem vaibstiem diezgan glīta, tagad, kad viņš devās izpildīt šo uzdevumu, izskatījās sevišķi ļauna; viltīgu un cietsirdīgu ^omu pārņemts, sapņodams par tālākām iespējamībām vairāk nekā par sarunu vešanu un intrigām, viņš dzina zirgu tā, it kā vajātu dzīvus cilvēkus. Izjājis uz ceļiem, kur bija dzīvāka satiksme, viņš pēdīgi pievilka pavadu un, samazinājis ātrumu, ļāva savam baltkājainajam zirgam izraudzīties ceļu kā parasti; pats viņš nomaskējās, cik labi spēja, ar ierasto pieglaimīgo, neuzkrītošo, verdziski pazemīgo izturēšanos un žilbinošo smaidu.

Viņš piejāja tieši pie mistera Dombija mājas, durvju priekšā nokāpa no zirga un lūdza sastapšanos ar misis Dombiju svarīgā lietā. Kalpotājs, kas bija viņu ievedis paša mistera Dombija istabā, drīz atgriezās, lai pasacītu, ka šajā stundā misis Dombija apmeklētājus nepieņem, un lūdza piedošanu, ka nav to tūlīt pasacījis.

Misters Kārkers, būdams pilnīgi sagatavojies vēsai uzņemšanai, uzrakstīja uz vizītkartes, ka gribot negribot esot spiests atļauties lūgt satikšanos un viņš nebūtu uzdrošinājies savu lūgumu atkārtot (to viņš pasvītroja), ja nebijis pilnīgi pārliecināts, ka iemesls ir pietiekami svarīgs, lai viņu attaisnotu. Pēc brītiņa iznāca misis

Dombijas apteksne un uzveda viņu augšstāva buduārā, kur atradās Edīte un Florense.

Nekad agrāk viņš nebija domājis, ka Edīte ir tik skaista. Lai kā viņš bija apbrīnojis tās sejas un auguma pievilcību, lai cik skaidri tie glabājās viņa jutekliskajā atmiņā, viņš nekad nebija iedomājies, ka Edīte ir tik skaista.

Jau durvīs viņu skāra tās augstprātīgais skatiens, bet viņš raudzījās uz Florensi — kaut gan vienīgi tik ilgi, kamēr ienākdams paklanījās, — ar sejas izteiksmi, kurā atspoguļojās diezgan neapvaldīta viņam piešķirtās jaunās varas apziņa; un viņš jutās kā uzvarētājs, redzot, ka meitenes skatiens kļūst nedrošs un tā nolaiž plakstus, bet Edīte pa pusei pieceļas, lai viņu pieņemtu.

Viņam esot ļoti žēl, viņš jūtoties dziji apbēdināts, viņš nespējot izsacīt, cik nelabprāt te ieradies, lai sagatavotu misis Dombiju ziņai par vieglu nelaimes gadījumu. Viņš Joti lūdzot misis Dombiju neuztraukties. Svēts goda vārds, neesot nekāda iemesla satraukumam. Bet misters Dombijs …

Florense pēkšņi iekliedzās. Viņš skatījās nevis uz to, bet uz Edīti. Edīte Florensi mierināja un drošināja. Viņa ne reizi neiekliedzās izbailēs. Nē, nē.

Misteram Dombijam jājot gadījusies kļūme. Viņa zirgs paklupis, un viņš izmests no segliem.

Florense nevaldīdamās izsaucās, ka viņš esot smagi ievainots, ka viņš esot pagalam!

Nē. Goda vārds, misters Dombijs, lai gan sākumā apdullināts, drīz esot atžirdzis, un, lai gan tik tiešām ievainots, tomēr ne bīstami. Ja tā nebijusi patiesība, viņš, sagrauztais traucētājs, nekad nebūtu uzdrošinājies pats ierasties pie misis Dombijas. Bet tā esot tīra patiesība, viņš varot svinīgi apgalvot.

To visu viņš sacīja, it kā atbildot Edītei, nevis Florensei, un viņa acis un smaids bija pievērsti Edītei.

Tad viņš pastāstīja, kur misters Dombijs atrodas, un lūdza, lai viņa rīcībā nodotu karieti, ar ko atvest misteru Dombiju mājās.

—    Mamma, — Florense asarās stomījās, — kaut es drīkstējusi braukt!

Misters Kārkers, kas, šos vārdus dzirdot, lūkojās uz

Edīti, deva tai ar acīm slepenu mājienu un likko manāmi papurināja galvu. Viņš redzēja, kā Edīte cīnās ar sevi, pirms deva viņam atbildi ar savām skaistajām acīm, bet viņš izspieda no tās šo atbildi, — viņš lika tai saprast, ka atbildei jābūt, jo citādi viņš runās un ievainos Florenses sirdi, — un tā atbildēja viņam. Kad tā novērsa acis, viņš paskatījās uz to gluži tāpat, kā no rīta bija skatījies uz gleznu.

—    Man uzdots paziņot, — viņš teica, — lai jaunajai saimniecības vadītājai — viņas vārds, man liekas, ir misis Pipčina …

Nekas nepaslīdēja garām viņa acīm. Viņš acumirklī saprata, ka misis Pipčina ir vēl viens mistera Dombija necieņas izpaudums pret sievu.

—     … tiktu piesacīta mistera Dombija vēlēšanās, lai viņam sagatavotu gultu viņa paša telpās apakšstāvā, jo šīm istabām viņš dod priekšroku. Man gandrīz nekavējoties jādodas atpakaļ pie mistera Dombija. Man jums, kundze, nav jāsaka, ka ar visu iespējamo uzmanību tiek gādāts par viņa ērtībām un ka viņš bauda visas iespējamās rūpes. Atļaujiet man vēlreiz apliecināt, ka nav iemesla kaut mazlietiņ uztraukties. Pat jūs, ticiet man, varat būt pilnīgi mierīga.

Viņš vairākkārt palocījās, jo dedzīgi izrādīdams savu cieņu un vēlēšanos izpelnīties labvēlību, un, atgriezies mistera Dombija istaba un nokārtojis, lai viņam pakaļ uz Sitiju nosūta karieti, atkal uzkāpa zirgā un lēnām aizjāja. Viņš bija ļoti domīgs ceļā uz turieni, ļoti domīgs, kamēr tur uzkavējās, un ļoti domīgs, kad sēdēja karietē un brauca atpakaļ uz vietu, kur bija atstāts misters Dombijs. Tikai sēžot pie šī džentlmeņa gultas, viņš atkal bija pilnīgi atguvis sevi un apzinājās savus zobus.

Misteru Dombiju, ko sāpes bija izmocījušas, ap mijkrēšļa stundu iesēdināja karietē un no vienas puses atbalstīja ar mēteļiem un spilveniem, kamēr otrā pusē novietojās viņa pilnvarotā uzticības persona. Tā kā misteru Dombiju nedrīkstēja tricināt, brauca gandrīz tikai soļos, un tālab bija jau pavisam tumšs, kad viņu pārveda mājās. Misis Pipčina, saskābusi un īdzīga un joprojām turēdama prātā Peru raktuves, par ko visai

saimei bijis pietiekami iespējas pārliecināties, sagaidīja viņu pie durvīm un ar dažiem nelieliem etiķskābu vārdu šļācieniem padarīja mundrākus kalpotājus, kas nogādāja misteru Dombiju viņa istabā. Misters Kārkers pakavējās turpat, kamēr misteru Dombiju noguldīja gultā, un tad, tā kā pēdējais atteicās pieņemt citas sieviešu kārtas apmeklētājas, atskaitot nepārspējamo cilvēkēdāju, kas vadīja viņa saimniecību, vēlreiz uzgāja pie misis Dombijas ar ziņojumu par laulātā drauga stāvokli.

Viņš atkal atrada Edīti kopā ar Florensi un atkal visu savu mierinošo runu veltīja Edītei, it kā tā būtu visdziļākā un mīlas pilnākā satraukuma upuris. Savu goddevīgo līdzjūtību viņš izpauda tik dedzīgi, ka atvadoties uzdrošinājās — šajā mirklī uzmetis vēl vienu ašu skatienu Florensei — saņemt Edītes roku un, noliecoties pār to, pieskarties tai ar lūpām.

Edīte neatrāva roku, nedz arī sita ar to pa viņa glīto seju, kaut gan vaigi tai kvēloja, acis spoži liesmoja un viss augums saslējās. Bet, palikusi viena savā istabā, viņa uzsita ar roku pa kamīna marmora dzegu tik spēcīgi, ka tā no viena sitiena bija pušu un sāka asiņot, un turēja roku atstatu no sevis, kamīna uguns tuvumā, it kā vēlētos to iegrūst tajā un sadedzināt.

Līdz vēlai naktij viņa sēdēja viena pie dziestošās uguns, tumšā un draudīgā skaistumā, vērojot drūmo ēnu šūpošanos uz sienas, it kā viņas domas būtu taustamas un mestu šīs ēnas. Lai kādas varmācības un apvainojuma formas un baigu nojausmu tēli par to, kas var notikt, drūzmējās viņas priekšā, izplūduši un milzīgi, viena ienīsta figūra vadīja tos pret viņu. Un šī figūra bija viņas vīrs.

XLIII NODAĻA NOMODA NAKTS

Florense, sen pamodusies no saviem sapņiem, ar skumjām vēroja atsvešināšanos starp tēvu un Edīti, redzēja, ka tā kļūst arvien dziļāka, un zināja, ka starp viņiem ik ar dienu aug lielāks rūgtums. Šī apziņa, kam katra diena pievienoja jaunus faktus, klāja arvien biezāku ēnu pār viņas mīlestību un cerībām, pamodinot vecās bēdas, kas laiciņu bija iesnaudušās, un padarot tās vēl grūtāk panesamas nekā agrāk.

Tas bija smagi — cik smagi, to zināt bija tikai Florensei! — kad patiesa un dedzīga rakstura dabiskā sirsnība pārvērtās par mokām un visiejūtīgākās palīdzības un vismaigāko rūpju vietā stājās nevērīgs vai bargs atraidījums. Bija smagi izjust dziļi sirdī to, ko viņa bija izjutusi, un nekad nepiedzīvot laimi, kuru dod kaut viens atbildes jūtu stariņš. Taču jo smagāk viņai bija, kad uzmācās nepieciešamība šaubīties vai nu par tēvu, vai Edīti, kas pret viņu bija tik sirsnīga un mīļa, un kad par savu mīlestību pret viņiem abiem vajadzēja domāt te ar bailēm, te ar neuzticību, te ar nesapratni.

Tomēr Florense tagad pasāka nodoties šīm domām, un tas bija uzdevums, kuru meitenei uzlika viņas tīrā dvēsele, no kura viņa nevarēja izvairīties. Viņa redzēja, ka tēvs pret Edīti ir auksts un ietiepīgs; gluži tāpat kā pret viņu: ciets, nelokāms, nepiekāpīgs. Vai nevarēja būt, viņa ar asarām acīs sev vaicāja, ka šāda izturēšanās padarījusi nelaimīgu viņas dārgo īsto māmuļu

un tā sākusi vārgt un nomirusi? Tad viņa domāja par to, cik lepna un nepieejama Edīte ir pret visiem, tikai ne pret viņu, ar kādu nicināšanu tā izturas pret tēvu, ar kādu vēsumu turas savrup no viņa un ko tā bija sacījusi tajā vakarā, kad ienāca mājās; un pēkšņi Florensel likās gandrīz noziegums, ka viņa mīl sievieti, kas nostājusies pret viņas tēvu, un ka tēvam, kas zin, savā vientuļajā istabā jādomā par viņu kā par drausmīgu bērnu, kurš pievienojis šo jauno ļaundarību savām vecajām kļūdām, par kurām tik daudz asaru liets: ka kopš savas dzimšanas viņa nekad nav ieguvusi tēva mīlestību. Taču pirmais laipnais Edītes vārds, pirmais laipnais skatiens atkal aizgainīja šīs domas, un tās jau likās kā ļaunas nepateicības izpausme, jo kurš gan cits, ja ne Edīte, bija iepriecinājis Florenses bēdīgo sirdi, tik vientuļu un sāpinātu, un bija tai labākais mierinātājs! Tādā kārtā, ar savu maigo raksturu tiekdamās pēc viņiem abiem, pārdzīvodama abu nelaimi un izjuzdama klusas šaubas par savu pienākumu pret abiem, Florense ar savu mīlu, kas bija kļuvusi dziļākā un vairāk aptveroša, atrazdamās blakus Edītei, cieta vairāk nekā tad, kad slepeni bija glabājusi savu neizpausto noslēpumu šajā drūmajā namā un viņas skaistā māte tajā vēl nebija parādījusies.

No vienas ļoti lielas nelaimes, kas būtu daudz smagāka par šo, Florense bija pasargāta. Meitenei nebija ne mazāko aizdomu, ka Edīte, izrādot maigumu viņai, padziļina plaisu starp sevi un viņas tēvu vai dod tam jaunu iemeslu būt neapmierinātam. Ja Florensei būtu ienācis prātā, ka šim maigumam var būt tādas sekas, kādas gan bēdas viņa, nabaga mīlošā meitene, būtu izjutusi, kādu upuri būtu mēģinājusi nest, un vienīgi debesis zina, cik ātri un nenovēršami viņas klusā laka būtu meiteni novedusi pie tā augstākā tēva, kas neatraida savu bērnu mīlestību un neatgrūž viņu smagi pārbaudītās un salauztās sirdis! Bet viss bija citādi, un tas bija labi.

Tagad par šo tematu Florense un Edite nekad nepārmija ne vārda. Edīte bija pasacījusi, ka šai ziņā starp viņām jāvalda nošķirtībai un kapa klusumam, un Florense juta, ka viņai taisnība.

Tāds bija stāvoklis, kad tēvu, sāpju nomocītu un nevarīgu, atveda mājās un viņš saīdzis noslēdzās savās istabās, kur viņu aprūpēja kalpotāji; Edīte tur netika iegājusi, un pie viņa nebija neviena drauga vai biedra, izņemot vienīgi misteru Kārkeru, kas pirms pusnakts aizgāja.

—     Viņš gan ir jauka sabiedrība, mis Floja, — Sjūzena Nipere teica. — O, tas tik ir vērtīgs atradums! Ja viņam kādreiz vajdzētos rekomendācijas, neieteiktu gan griezties pie manis, tas ir viss, ko varu viņam sacīt.

—    Mīļo Sjūzen, — Florense sacīja, — lai paliek!

—    O, mis Floja, ir labi pateikt «lai paliek», — Nipere, ļoti sakaitināta, atbildēja, — bet, lūgtu piedošanu, pie mums notiek tādas lietiņas, ka cilvēkam asinis pārvēršas par dzeloņiem un adatām, kas dur uz visām pusēm. Nepārprotiet mani, mis Floja, man nav nekas pret jūsu pamāti, kas ar mani vienādiņ apgājusies, kā lēdijai pieklājas, lai gan jāteic, viņa ir diezgan augstprātīga, kaut arī man nav tiesību pret to kaut ko iebilst, bet, kad mēs nonākam līdz misis Pipčinām un kad tām liek mūs komandierēt un apsargāt jūsu papas durvis kā krokodiliem (jāteic vēl paldies, ka tie nedēj olas!), tad tas nu mums kļūst par traku!

—     Papus ir labās domās par misis Pipčinu, Sjūzen, — Florense atbildēja, — un viņam, kā zini, ir tiesības izvēlēties saimniecības vadītāju. Lūdzu, lai paliek!

—    Labi, mis Floja, — Nipere atbildēja, — kad jūs sakāt «lai paliek», es ar vairāk neko nesaku, bet misis Pipčina uz mani iedarbojas kā negatavas ērkšķogas, mis, glūži tāpat.

Šajā vakarā, kad misteru Dombiju atveda mājās, Sjūzena bija ļoti uzbudināta un runājot lietoja maz pieturas zīmju, tāpēc ka, Florenses uzdevumā nogājusi lejā apjautāties par tēva stāvokli, bija spiesta uzticēto ziņojumu nodot savai nāvīgākajai ienaidniecei misis Pipčinai, kura, nemaz neieiedama ar to pie mistera Dombija, bija uzdrošinājusies pati pēc sava prāta dot atbildi, ko mis Nipere nosauca par aizvainojošu. Šo atbildi Sjūzena Nipere iztulkoja kā Peru raktuvju paraugupura nekaunību un necieņas izrādīšanu viņas jaunajai lēdijai; to nevarēja piedot, un no tā tad ari bija cēlies viņas sevišķais satraukums. Taču visu laiku, kopš kāzu dienas, viņas aizdomas un neuzticība bija lielā mērā pastiprinājušās, jo, gluži kā daudzi ļaudis ar tādu raksturu kā viņai, kas dedzīgi un stipri pieķeras cilvēkam, kurš, līdzīgi Florensei, ieņem augstāku sabiedrisku stāvokli, Sjūzena bija ļoti greizsirdīga, un viņas greizsirdība dabiski vērsās pret Edīti, kas mazināja viņas agrāko ietekmi un nostājās starp viņu un Florensi.

Patiešām lepna un laimīga Sjūzena Nipere bija par to, ka tās jaunā pavēlniece, ar kuru agrāk nerēķinājās, izvirzās pienācīgā vietā un ka sava tēva skaistajā sievā viņa ieguvusi draudzeni un aizbildni, taču Sjūzena nevarēja piekāpties skaistajai sievai un atdot tai kaut daļiņu savas varas, neizjūtot īgnumu un neskaidru nelabvēlību, kam pasteidzās rast attaisnojumu tajā apstāklī, ka ievērojusi šīs lēdijas lepno un kaislīgo raksturu. Kopš laulībām spiesta atkāpties mazliet malā, mis Nipere toties vēroja mājas notikumus vispār, būdama stingrā pārliecībā, ka no misis Dombijas nekas labs nav gaidāms; tomēr katrā piemērotā gadījumā Sjūzena nekavējās apgalvot, ka viņa par lēdiju nevarot bilst neviena slikta vārda.

—     Sjūzen, — teica Florense, kas domīgi sēdēja pie sava galda, — ir ļoti vēls; šovakar man nekas vairs nebūs vajadzīgs.

—    Ak, mis Floja! — Nipere atbildēja. — Patiešām, es bieži vēlos, kaut atgrieztos tie laiki, kad es ar jums sēdēju kopā daudz vēlākās stundās nekā šī un nogurusi aizmigu, kamēr jūsu acis bija platas kā briļļu stikli, taču tagad, mis Floja, jums ir pamāte, kas pie jums atnāk un pasēd, un es patiešām esmu par to pateicīga. Es pret to nebilstu ne vārdiņa.

—    Sjūzen, es nekad neaizmirsīšu, kas bija mans vecais draugs tad, kad neviena cita nebija, — Florense maigi atbildēja, — nekad. — Un, pacēlusi acis, viņa aplika savai pazemīgajai draudzenei roku ap kaklu, pavilka viņas seju lejup pie savējās un, to noskūpstot, novēlēja viņai labu nakti; tas tā aizkustināja mis Niperi, ka viņa sāka šņukstēt.

—    Tagad, mīļā mis Floja, — Sjūzena teica, — atļaujiet man vēlreiz noiet lejā un palūkoties, kā klājas jūsu

papam; zinu, ka jūs par viņu esat ļoti noraizējusies, atļaujiet man vēlreiz noiet lejā un pašai pieklauvēt pie viņa durvīm.

—     Nē, — Florense teica, — ej gulēt. No rīta uzzināsim ko vairāk. Es no rīta pati apjautāšos. Mamma droši vien ir bijusi lejā, — Florense nosarka, jo viņai šādas cerības nebija, — vai varbūt patlaban tur atrodas. Ar labu nakti!

Sjūzena bija pārāk maigi noskaņota, lai izteiktu savas personīgās domas par varbūtību, ka misis Dombija varētu kopt savu vīru; viņa aizgāja, ne vārda nebildusi. Palikusi viena, Florense drīz vien paslēpa seju rokās, kā to bieži bija darījusi agrak, un ļāva vaļu asarām, kas sāka plūst pār vaigiem. Visas ģimenes bēdas un nesaskaņas; vītušās cerības, ar kādām viņa tagad dzīvoja, — ja vien tās varēja saukt par cerībām, — kādreiz iegūt tēva mīlu; šaubas un bailes, ko viņa izjuta, atrodoties starp tēvu un Edīti; viņas nevainīgās sirds ilgas pēc abiem; smagā vilšanās un žēlums par šādu iznākumu, kas stājies viņas gaišo cerību un sapņu vietā; tas viss nospieda viņas sirdi un lika asarām plūst jo straujāk. Māte un brālis ir miruši, tēvs ir vienaldzīgs pret viņu, Edīte nostājusies pret tēvu un noraida to, taču Florensi mīl, un viņa mīl Edīti, un Florensei šķita, ka viņas mīlestība nekad nenesīs laimi, lai arī kam tā būtu veltīta. Šo nejauko iedomu viņa drīz vien atvairīja, bet domas, kas to izraisīja, bija pārāk patiesas un neatlaidīgas, lai no tām varētu atkratīties; un tās darīja nakti smagu.

Šādās pārdomās viņas priekšā iznira — kā tas bija noticis visu dienu — tēva tēls; ievainots un sāpju mocīts, viens pats savā istabā, atstāts bez vistuvāko cilvēku rūpēm, lai vientuļš pavadītu gausas, ciešanu pilnas stundas. Baismā doma, kas lika viņai satrūkties un sažņaugt rokas, — kaut arī ne pirmo reizi tā ienāca viņai prātā —, ka tēvs varētu nomirt un nekad vairs neredzēt savu meitu vai izrunāt viņas vārdu, sadrebināja visu meitenes augumu. Aiz uztraukuma trīsot, viņa domāja, ka vēl reizi klusiņām jānoiet lejā un jāpiezogas pie tā durvīm.

Viņa apstājās pie savām durvīm un paklausījās. Nams bija kluss, un visas ugunis nodzēstas. Cik gan ilgs, ilgs laiks bija pagājis, šķiet, kopš viņa gājusi nakti pie tēva durvīm! Cik gan ilgs, ilgs laiks bija pagājis, viņa mēģināja atcerēties, kopš viņa pusnaktī bija iegājusi tēva istabā un tēvs viņu pavadīja atpakaļ līdz kāpnēm!

Ar to pašu bērna sirdi ka senāk, pat ar bērna mīlīgajām, kautrajām acīm un vaļā atlaistajiem matiem, Florense, savas agrās jaunības ziedonī tikpat sveša tēvam kā bērnības dienās, uzmanīgi ieklausīdamās, nozagās pa trepēm lejā un tuvojās tēva istabai. Mājā neviens nekur nekustējās. Durvis bija pusviru, lai istabā ieplūstu gaiss, un iekšā bija tāds klusums, ka viņa varēja dzirdēt uguns sprakšķēšanu kamīnā un skaitīt uz kamīna noliktā pulksteņa tikšķienus.

Viņa ieskatījās. Saimniecības vadītāja, segā ietinusies, gulēja ciešā miegā atpūtas krēslā pie kamīna. Durvis starp priekšējo un dibenistabu nebija pilnīgi aizvērtas, un tām priekšā bija aizvilkts bīdāmais aizsegs; taču otrā istabā bija gaisma, un tā apspīdēja daļu no tēva gultas. Telpās bija tāds klusums, ka Florense ieklausīdamās no tēva elpošanas saprata, ka viņš aizmidzis. Tas deva viņai drosmi apiet aizsegu un ieskatīties tēva istabā.

Ieraugot aizmigušā seju, viņa tik ļoti satrūkās, it kā nebutu cerējusi to ieraudzīt. Florense stāvēja kā pienaglota, un, ja tēvs šai brīdī būtu pamodies, viņa nebūtu pakustējusies.

Viņa pierē bija brūce, un viņam bija saslapināti mati, kas mitri un sajaukti gulēja uz spilvena. Viena roka, kas nokarājās pār gultas malu, bija pārsieta, un viņš pats bija ļoti bāls. Bet ne jau tas atņēma Florensei kustības spējas, kad viņa, uzmetusi tēvam pirmo ašo skatienu, bija pārliecinājusies, ka tas mierīgi guļ. Pavisam kaut kas cits un kaut kas daudz nozīmīgāks darīja viņa izskatu Florenses acis tik svinīgu.

Visā savā mūžā Florense ne reizi nebija redzējusi tēva seju, kad tajā neatspoguļotos sajūta — vai vismaz viņai tā likās —, ka viņas klātbūtne sagadā traucējumu. Visā sava mūžā viņa ne reizi nebija redzējusi tēva seju, kad viņas cerības nesaplaktu un kautrās acis nebūtu jānolaiž, sastopot tā bargo, vienaldzīgo un noraidošo skatienu. Kad Florense tagad uzskatīja tēva seju, viņa pirmo reizi redzēja, ka to neapēno mākonis, kas bija aptumšojis viņas bērnību. Tagad tā vietā bija nolaidusies klusa, mierīga nakts. Redzot šo seju, varēja domāt, ka tēvs iemidzis, viņu svētīdams.

Mosties, nelaipno tēv! Mosties jel, drūmo cilvēk! Laiks ātri aizsteidzas; tā stunda nāk ar nikniem soļiem. Mosties!

Tēva seja nepārmainījās, un, kad viņa to vēroja ar godbijīgām šausmām, tās stingais miers lika viņai atcerēties mirušo sejas. Tadi izskatījās viņi, tāds būs arī viņš; tāda arī Florense, viņa raudošais bērns, — kas pasacīs, kad? — tāda būs visa naida, mīlas un vienaldzības pilnā pasaule ap viņiem! Kad šis brīdis pienāks, viņam tas nebūs visgrūtākais, jo Florense izdarīs to, ko nodomājusi; un viņai šis brīdis tad varbūt būs vieglāks.

Florense piezagās pie gultas, aizturējusi elpu, noliecās, viegli noskūpstīja tēva vaigu un īsu brīdi paturēja savējo blakus viņa vaigam, un, neuzdrošinādamās tēvam pieskarties, aplika roku ap viņa galvu, kas atdusējās uz spilvena.

Mosties, nīcībai lemto cilvēk, kamēr viņa ir tuvumā! Laiks ātri aizsteidzas, tā stunda nāk ar nikniem soļiem; tas soļu troksnis jau atskan mājā! Mosties!

Domās Florense lūdza dievu, lai svētī viņas tēvu un lai mīkstina, ja tas varētu notikt, tā sirdi pret viņu; un, ja ne, lai piedod tam, ja tas ir maldījies, un piedod viņai par šo lūgšanu, kas pašai likās gandrīz bezdievīga. Tā domās lūgdama un atskatīdamās ar asaru aizmiglotām acīm, viņa bikli zagās prom, atstāja tēva istabu, izgāja cauri otrai istabai un izslīdēja pa durvīm.

Tagad viņš var gulēt. Viņš var gulēt, kamēr vien nāk miegs. Bet pamodies lai meklē trauslo stāvu un lai atrod to savā tuvumā, kad stunda sitīs!

Florenses sirds bija bēdu un rūgtuma pilna, kad viņa zagšus gāja augšup pa kāpnēm. Klusais nams bija kļuvis vēl drūmāks, kopš viņa nogāja lejā. Dusa, ko viņa bija skatījusi pusnakts stundā, radīja viņā nojausmu par nāves un dzīvības svinīgo nopietnību. Viņas pašas rīcības slepenība un klusums darīja nakti noslēpumainu, klusu un nomācošu. Viņai negribējās iet atpakaļ uz savu istabu, viņa gandrīz vai nespēja to, un, iegriezusies viesistabā, kur pa aizvirtņu spraugu iespīdēja mākoņos ieausts mēness, viņa palūkojās ārā uz tukšajām ielām.

Drūmi gaudoja vējš. Laternas izskatījās bālas un drebēja, it kā tām būtu auksti. Tālumā debesīs vīdēja vājš blāvums — ne vairs gluži tumsa, drīzāk kā gaisma; un ļaunu vēstošā nakts bija dreboša un nemierīga kā mirējs, kam tuvojas moku pilns gals. Florense atcerējās, ka, nomodā sēdēdama pie slimnieka gultas, bija ievērojusi šo nemīlīgo stundu un izjutusi tās ietekmi ar neskaidru iekšēju nepatiku; bet tagad tā bija ļoti, ļoti drūma.

Šajā vakarā Edīte nebija ienākusi viņas istabā, un tas bija viens iemesls, kādēļ Florense tik vēlu palika nomodā. Sava nemiera skubināta, kā arī ļoti vēlēdamās ar kādu parunāt un nokratīt grūtsirdības un klusuma slogu, Florense devās uz Edītes guļamistabu.

Durvis no iekšpuses nebija aizslēgtas un viegli padevās viņas nedrošajai rokai. Florense bija pārsteigta, atrodot istabu spoži apgaismotu; pārsteigums bija vēl lielāks, kad viņa, ieskatījusies istabā, redzēja mammu pa pusei izģērbušos sēžam pie izdzisuša kamīna, kurā plēnēja izdegušas ogles. Tās acis cieši vērās tukšumā, un skatienā un sejā, un augumā, un tvērienā, ar kādu rokas turēja krēsla atzveltni, it kā Edīte grasītos piecelties, Florense ieraudzīja tādu mokošu satraukumu, ka tas viņai iedvesa šausmas.

—    Māmiņ! — viņa iesaūcās. — Kas noticis?

Edīte satrūkās un paskatījās uz viņu ar tādu svešādu šausmu izteiksmi sejā, ka Florensei kļuva vēl baigāk.

—     Māmiņ! — Florense atkārtoja, piesteigdamās viņai klāt. — Māmiņ mīlā! Kas tad noticis!

—     Es nejutos labi, — Edīte teica, vēl vienmēr pievērsusi viņai to pašu savādo skatienu. — Man, mīļā, rādījās nejauki sapņi.

—    Bet jūs taču vēl neesat bijusi gultā, māmiņ?

—    Nē, — viņa atbildēja. — Sapņi pusnomodā.

Viņas sejas vaibsti pamazām kļuva mīlīgāki. Atļāvusi Florensei pienākt sev klāt, viņa to apskāva un maigi teica: — Bet ko mans putniņš šeit dara? Ko mans putniņš šeit dara?

—    Man bija ļoti nemierīga sirds, māmiņ, ka jūs šovakar netiku redzējusi un nezināju, kā tēvam klājas, un es …

Florense apklusa un nesacīja vairs ne vārda.

—    Vai ir vēls? — Edīte prasīja, maigi atglaužot Florenses cirtas, kas jaucās ar viņas melnajiem matiem un aizsedza viņas seju.

—    Ļoti vēls. Drīz ausīs rīts.

—    Drīz ausīs rīts! — Edīte pārsteigta atkārtoja.

—    Mīļo māmiņ, ko jūs esat izdarījusi savai rokai? — Florense ievaicājās.

Edīte pēkšņi to paslēpa un mirkli uzlūkoja Florensi ar to pašu savādo baiļu izteiksmi acīs (šķiet, tajās pazibēja neprātīga vēlēšanās paslēpties), taču tūliņ sacīja: — Nekas, nekas. Sasilu. — Un lad viņa piebilda:

—     Manu Florens! — Un tad viņas elpa kļuva smaga, un viņa izplūda nevaldāmās asarās.

—    Māmiņ! — Florense izsaucās. — Ak, māmiņ, ko lai es daru, kas man jādara, lai mēs kļūtu laimīgi? Vai kaut ko var darīt?

—    Nevar, — Edīte atbildēja.

—    Vai jūs par to esat pārliecināta? Vai tiešām tas nav iespējams? Ja es tagad pārkāpju mūsu norunu un pasaku, ko domāju, — Florense sacīja, — vai jūs man nepārmetīsiet?

—    Tas ir veltīgi, — viņa atbildēja. — Veltīgi. Es teicu, dārgumiņ, ka man rādījās nejauki sapņi. Nekas nevar tos vērst citādus vai aizkavēt to atgriešanos.

—    Es nesaprotu, — Florense teica, cieši skatīdamās uz satraukuma pārņemto seju, kas, likās, satumsa no viņas skatiena.

—     Es sapņoju, — Edīte sacīja klusā balsī, — par lepnumu, kas ir bezspēcīgs labajā un spēcīgs ļaunajā; par lepnumu, kas ticis uzkurināts un bikstīts daudzus kaunpilnus gadus un kas meklējis patvērumu vienīgi pats sevī; par lepnumu, kas atnesa ar to apveltītam cilvēkam dziļa pazemojuma apziņu un nekad viņam nepalīdzēja drosmīgi nostālies pret pazemošanu vai izvairīties no tās, vai pasacīt: «Tā tas nenotiks!»; par lepnumu, kas, pareizi vadīts, varbūt varēja sasniegt ko labāku, bet, nepareizi ievirzīts un sagandēts, tāpat kā visas pārējās īpašības, kuras piemīt šim cilvēkam, tikai nonicināja pats sevi, nocietināja un veda uz postu.

Viņa vairs neskatījās uz Florensi, ne arī vērsās pie tās ar saviem vārdiem, bet turpināja runāt, it kā būtu viena.

—    Es sapņoju, — viņa teica, — par tādu vienaldzību un cietsirdību, kas rodas no šīs sevis nicināšanas, no šī Jaunā, neauglīgā, nožēlojamā lepnuma, ka cilvēks vienaldzīgiem sojiem devās pat pie altāra, pakļaudamies vecai, labi pazīstamai, mudinošai rokai — ak māt, māt! — kaut arī viņš to atgrūda un vēlējās labāk reizi par visām reizēm kjūt pats sev nīstams nekā katru dienu paciest arvien jaunus dzēlienus. Zemiskais, nožēlojamais radījums!

Un tagad, būdama Joti satraukta un sadrūmusi, viņa izskatījās gluži tāda pati kā tajā brīdī, kad Florense ienāca.

—    Un es sapņoju, — viņa turpināja, — ka šim cilvēkam, kad viņš izdarīja pirmo novēloto mēģinājumu sasniegt mērķi, uzkāpa ar netīrām kājām un viņu samīdīja, bet viņš pagriezās un uzskatīja to, kas viņu mīdīja. Es sapņoju, ka viņš, ievainots, vajāts, ar suņiem rīdīts, aizstāvas ar pēdējiem spēkiem un negrib padoties; ne tādēļ, ka viņš nevarētu, ja vēlētos; bet kaut kas viņu skubina ienīst vajātāju, sacelties pret to un to izaicināt!

Edītes sažņaugtā delna ciešāk saspieda trīcošo roku, ko viņa turēja savējā, un, kad viņa palūkojās lejup uz satraukto seju, kas ar mēmu vaicājumu lūkojās pretī, viņas vaibsti atmaiga. — Ak Florens! — viņa izdvesa.

—    Man liekas, ka šonakt es biju tuvu ārprātam! — un, noliekusi lepno galvu meitenei uz pleca, atkal ieraudājās.

—    Neatstāj mani! Paliec manā tuvumā! Tu esi mana vienīgā cerība.

Šos vārdus viņa atkārtoja daudz reižu.

Drīz viņa kļuva mierīgāka un bija ļoti nobēdājusies par to, ka Florense raud un ka tā tik vēlā stundā vēl ir nomodā. Nu jau austot gaismai, Edīte viņu apskāva un noguldīja savā gultā, bet pati apsēdās pie meitenes, paliekot nomodā, un lūdza, lai tā mēģina aizmigt.

—    Tu esi nogurusi, dārgumiņ, un nelaimīga, un tev jāatpūšas!

—    Es, mīļo māmiņ, šonakt patiešām esmu nelaimīga, — Florense teica, — bet arī jūs esat nogurusi un nelaimīga.

—    Kad tu, mīlulīt, iemigusi gulēsi manā tuvumā, man kļūs vieglāk.

Viņas saskūpstījās, un izvārgusī Florense pamazām iegrima vieglā snaudā, bet, kad meitenes acis aizvērās un neredzēja vairs blakus sēdošo Edīti, viņai uzmācās tik skumjas domas par apakšstāvā skatīto tēva seju, ka, mierinājumu meklējot, viņas roka Liecās tuvāk Edītei; tomēr pat šajā kustībā bija manāmas bažas, ka ar šādu rīcību viņa varbūt atstumj tēvu. Tā, miegam ļaudamās, viņa mēģināja abus samierināt un tiem parādīt, ka mīl tos abus, tomēr nespēja to izdarīt, un nomoda bēdas neatstāja viņu arī sapņos.

Sēdēdama pie gultas, Edīte skatījās uz tumšajām, mitrajām skropstām, kas bija nolaidušās uz pietvīkušajiem vaigiem, skatījās ar maigumu un žēlumu, jo viņa zināja patiesību. Pašai viņai miegs nebija ne prātā. Kad uzausa diena, viņa vēl arvien modra un saudzīga sēdēja savā vietā, turēja Florenses padevīgo roku savējā un, šad tad pametot acis uz rāmo seju, čukstēja: — Paliec manā tuvumā, Florens! Tu esi mana vienīgā cerība!

XLTV NODAĻA ŠĶIRŠANĀS

Agri no rīta, lai arī ne gluži reizē ar sauli, piecēlās no Gultas mis Sjūzena Nipere. īs jaunās meičas loti urbīgajās, melnajās acīs bija manāma grūtsirdība, kas nedaudz mazināja šo acu mirdzumu un lika nojaust — kas gan nebija to parastā īpašība —, ka tās dažubrīd ari aizveras. Turklāt tās izskatījās aiztūkušas, it kā naktī būtu raudājušas. Taču Niperes garastāvoklis nepavisam nebija nomākts; viņa bija sevišķi rosīga un apņēmības pilna, un likās, ka visa viņas enerģija sakopota kādam lielam varoņdarbam. Par to liecināja viņas apģērbs, kas bija ciešāk savilkts un glītāks nekā parasti, un arī tas, ka, staigājot pa māju, viņa laiku pa laikam pakratīja galvu, tādā kārtā ]oti iespaidīgi izpauzdama savu apņēmību.

Vārdu sakot, viņa bija pieņēmusi lēmumu, turklāt loti pārdrošu, paveikt ne vairāk, ne mazāk kā piekļūt pie paša mistera Dombija un vienatnē parunāties ar šo džentlmeni. «Esmu bieži sacījusi, ka es to gribētu izdarīt,» viņa tajā rītā, vairākkārt pakratot galvu, draudīgi paziņoja pati sev, «bet tagad es to izdarīšu!»

Ar savu īpatnējo straujumu skubinot sevi izpildīt šo neprātīgo nodomu, Sjūzena Nipere visu priekšpusdienu kā rēgs klaiņoja pa vestibilu un kāpņu telpām, taču neradās izdevīgs brīdis uzbrukumam. Sīs neveiksmes

nekādā ziņā nesašķobīja Sjūzenas apņēmību, bet vērta to, patiesību sakot, vēl stiprāku un deva viņai jaunu sparu, tādēļ viņa nesamazināja modrību un pret vakaru pēdīgi atklāja, ka viņas zvērinātā ienaidniece misis Pipčina ar to ieganstu, ka visu nakti it kā pavadījusi nomodā, bija nolikusies nosnausties savā istabā un ka misters Dombijs guļ uz dīvāna bez uzraudzības.

Sapurinājusi ne tikai galvu, bet šoreiz arī visu augumu, Nipere uz pirkstgaliem piegāja pie mistera Dombija durvīm un pieklauvēja. — Iekšā! — misters Dombijs atsaucās. Sjūzena, sevi iedrošinot, vēl pēdējo reizi pakratīja galvu un iegāja istabā.

Misters Dombijs, kas skatījās uz uguni kamīnā, pārsteigts palūkojās uz ienācēju un drusku pacēlās uz elkoņa. Nipere pakniksēja.

— Ko jūs vēlaties? — misters Dombijs jautāja.

—    Piedodiet, ser, es vēlētos ar jums parunāt, — Sjūzena teica.

Misters Dombijs pakustināja lūpas, it kā atkārtodams šos vārdus, bet jaunās sievietes pārdrošība šķita viņu tik ļoti pārsteidza, ka viņš nespēja izdot ne skaņu.

—     Es «atrodos jūsu dienestā, ser, — Sjūzena Nipere ar viņai parasto straujumu iesāka, — jau divpadsmit gadus un apkalpoju mis Fioju manu jauno lēdiju kura vēl neprata skaidri runāt kad es šeit pirmoreiz ierados un es jau biju veca kalpone šai mājā kad misis Ričardse bija jauna, es varbūt neesmu Metuzals, bet es neesmu arī zīdāms bērns.

Misters Dombijs, balstīdamies uz elkoņa un raudzīdamies uz Sjūzenu, noklausījās šo ievadījumam sagatavoto faktu uzskaitījumu, ne vārda neiebildis.

—    Nekad, ser, nav bijusi mīļāka un cildenāka jauna lēdija kā mana jaunā lēdija, — Sjūzena teica, — un es gan viņu labāk pazīstu nekā dažs labs jo esmu viņu redzējusi bēdās un esmu viņu redzējusi priekos (tādu brīžu gan nav bijis daudz) un esmu viņu redzējusi kopā ar brālīti un esmu viņu redzējusi vientuļu bet dažs labs viņu nekad nav redzējis un es saku šim dažam labam atsevišķi un visiem kopā — jā, es saku! — izrunājot šos vārdus, melnace sapurināja galvu un viegli piecirta kāju, — ka mis Floja ir viscildenākais un mīļākais eņģelis kāds jebkad dzīvojis un kaut arī mani sarautu gabalos ser es jo neatlaidīgāk teiktu to pašu lai ar varbūt neesmu nekāds svētais moceklis.

Misters Dombijs aiz sašutuma un izbrīna kjuva vēl bālāks nekā pēc kritiena un uzlūkoja runātāju ar tādu skatienu, it kā vainodams savas acis un arī ausis par to, ka tās viņu maldina.

—     Neviens cilvēks, ser, nevarētu būt pret mis Floju citāds kā vien patiesīgs un uzticīgs, — Sjūzena turpināja, — un es nevēlos nekādu uzslavu par saviem divpadsmit nokalpotiem gadiem jo es viņu mīlu — jā, to es saku dažam labam atsevišķi un visiem kopā, es to saku! — un melnace atkal papurināja galvu un viegli piecirta kāju, tikko apvaldīdama šņukstus, — un patiesīgā un uzticīgā kalpošana, es ceru, dod man tiesību runāt un man vajag runāt un to es tagad darīšu vienalga vai tas labi vai slikti.

—     Ko jūs ar to gribat teikt, sievišķi? — misters Dombijs teica, nikni uzlūkodams Niperi. — Kā jūs uzdrošināties!

—     Ko es gribu, ser, tas ir runāt ar pienācīgu cieņu un bez apvainojumiem bet no visas sirds un kā es to uzdrošinos to es nezinu bet es uzdrošinos! — Sjūzena teica. — Ak jūs, ser, manu jauno lēdiju nepazīstat patiešām nepazīstat jo jūs par viņu zinātu daudz vairāk ja būtu gribējuši pazīt.

Misters Dombijs nevaldāmā niknumā sniedzās ar roku pēc zvana auklas, bet tajā kamīna pusē zvana auklas nebija, un bez palīdzības viņš nespēja piecelties un aiziet otrā pusē. Niperes vērīgā acs tūlīt pamanīja viņa bezpalīdzīgo stāvokli, un tagad, kā viņa vēlāk izteicās, šī sajutusi, ka misters Dombijs esot šai nagos.

—     Mis Floja, — Sjūzena Nipere turpināja, — ir pati uzticīgākā pacietīgākā apzinīgākā un skaistākā no visām meitām un nav tāda džentlmeņa, nav, ser, kaut arī viņš būtu tik liels un bagāts kā visi Anglijas vislielākie un visbagātākie džentlmeņi kopā kas nevarētu ar viņu lepoties kas to nevēlētos un kam to nevajadzētu. Ja viņš zinātu tās īsto vērtību viņš drīzāk būtu ar mieru zaudēt savu godību un savu mantu pa gabaliņam vien un skrandās ģērbies ietu no mājas uz māju dāvanas lūgdams, to es saku dažam labam atsevišķi un visiem kopā, viņš ietu! — Sjūzena Nipere izsaucās, izplūzdama asarās, — nekā apbēdinātu viņas maigo sirdi kuru esmu redzējusi ciešanās šajā namā!

—    Sievišķi, — misters Dombijs iekliedzās, — ārā no šejienes!

—    Lūgtu piedošanu, ser, es neiešu pat tad ja man būtu jāzaudē vieta, — atbildēja nesatricināmā Nipere,

—    kurā esmu kalpojusi tik daudz gadu un tik daudz pieredzējusi, — kaut gan es ceru ka jums nekad nebūs drosmes aizdzīt mani no mis Flojas šādu iemeslu dēl. ..

—    es neiešu kamēr nebūšu pateikusi visu līdz galam, es ser nevaru būt indiešu atraitne * un tāda neesmu un nevēlos kļūt bet ja es reiz būtu cieši nolēmusi sevi dzīvu sadedzināt es to ari izdarītu! Un es esmu cieši nolēmusi turpināt.

Ne mazāk skaidri kā vārdi par to liecināja Sjūzenas Niperes sejas izteiksme.

—     Jūsu dienestā, ser, nav cilvēka, — melnace turpināja, — kas jūsu priekšā būtu vairāk drebējis nekā es tādēļ jūs varat iedomāties ka tā ir vistīrākā patiesība ja esmu tik pārdroša un saku ka simtām un simtām reižu esmu gribējusi ar jums runāt taču līdz vakardienai neparko nevarēju saņemties bet vakar vakarā es izšķīros.

Misters Dombijs, dusmu lēkmei uznākot, vēlreiz tvēra pēc zvana auklas, kuras tur nebija, un, to neatradis, ieķērās sev matos.

—     Esmu redzējusi, — Sjūzena Nipere teica, — kā mis Floja pūlējās un centās kad viņa vēl bija tikai bērns tik mīļš un pacietīgs ka pat vislabākās sievietes būtu varējušas pie viņas iet mācībā esmu redzējusi kā viņa daudzreiz sēdēja nomodā līdz vēlai nakts stundai lai varētu palīdzēt savam slimajam brālītim mācīties esmu redzējusi kā viņa tam vienmēr palīdzēja un to kopa citās reizēs — dažs labs lieliski zina, kad tas bija, — esmu redzējusi kā viņa bez atbalsta un palīdzības uzauga par lēdiju — paldies dievam! — ar kuru var lepoties katra sabiedrība kurā tā piedalās un kas ir rota katrai un esmu vienmēr redzējusi kā pret viņu izturas ar cietsirdīgu nevērību un kā viņa tādēļ tik ļoti

cieš — to es varu pasacīt dažam labam atsevišķi un visiem kopā, un to es saku! — un viņa nekad nesacīja ne vārdiņa bet ja cilvēks godā tos kas ir labāki par viņu un pakļaujas tiem tas vēl nenozīmē ka jāpielūdz no akmens taisīti elki, un es gribu runāt un man ir jārunā!

—    Vai tad tur neviena nav! — misters Dombijs skaļi sauca. — Kur kalpotāji? Kur kalpones? Vai tad neviena nav!

—     Vakar vakarā es atstāju savu mīļo jauno lēdiju vēlā stundā un viņa vēl nebija gultā, — un es zināju kāpēc, ser, jo jūs bijāt slims, ser, un viņa nezināja cik slims un ar to pietika lai viņa būtu nelaimīga un es redzēju, ka viņa tāda bija! Es varbūt neesmu pāvs bet acis ir man arī * un es sēdēju kādu brīdi savā istabā un domāju ka viņa varbūt ir vientuļa un vēlas lai pie viņas ieeju, un tad es redzēju kā viņa zagās lejā pa kāpnēm un pienāca pie šitām te durvīm it kā tas būtu kāds pārkāpums paskatīties uz pašas papiņu un tad viņa zagšus devās atpakaļ un iegāja tukšajās viesistabās un raudāja tik žēli ka es tikko varēju izturēt to klausoties. Es vienkārši nespēju to noklausīties, — Sjūzena Nipere teica, slaucīdama savas melnās acis un bezbailīgi raudzīdamās uz mistera Dombija niknumā pārvērsto seju. — Tā nav pirmā reize kad es to dzirdēju; esmu to dzirdējusi nezin cik reižu un jūs ser nepazīstat pats savu meitu, jūs ser pats nezināt ko jūs darāt, — to es saku dažam labam atsevišķi un visiem kopā, — Sjūzena Nipere nobeigumā izkliedza, — ka tā ir viena grēka un kauna lieta!

—     Paskat vien! — atskanēja misis Pipčinas balss, un daiļās Peru raktuvju atraitnes melnie bombazīna lindraki ielīgoja pa durvīm. — Ko tas īsti nozīmē?

Sjūzena raidīja misis Pipčinai skatienu, ko bija izdomājusi tieši viņai, kad tās pirmo reizi iepazinās, un atstāja atbildi mistera Dombija ziņā.

—    Ko tas nozīmē! — misters Dombijs atkārtoja gandrīz vai ar putām uz lūpām. — Ko tas nozīmē, kundze? Jums ir iemesls tā vaicāt, jo jūs esat šīs saimniecības pārzine un jūsu pienākums ir gādāt, lai būtu kārtība. Vai jūs zināt, kas tas par sievišķi?

—    Es par viņu, ser, zinu |oti maz ko labu, — misis Pipčina ieķērcās. — Kā jūs iedrošinājāties šeit ienākt, palaidne? Taisieties, ka tiekat!

Bet nelokāmā Nipere vienīgi pagodināja misis Pipčinu ar vēl vienu skatienu un palika uz vietas.

—    Vai to jūs, kundze, saucat par saimniecības pārvaldīšanu, — misters Dombijs teica, — ja tādai personai tiek dota vaļa nākt un runāt ar mani! Džentlmenis — pats savā mājā, pats savā istabā — spiests noklausīties kalpoņu bezkaunības!

—     Ser, — misis Pipčina atbildēja, un viņas cietsirdīgajās, pelēkajās acīs paplaiksnījās atriebība, — es to ļoti nožēloju; tas ir vislielākais kārtības traucējums; tas iet pāri visām saprāta robežām, bet man, ser, ar nožēlu jāsaka, ka šī jaunā sieviete ir pilnīgi nevaldāma. Mis Dombija viņu ir samaitājusi, un viņa nevienam nepakļaujas. Jūs zināt gan, ka tā ir, — misis Pipčina asi izmeta un pakratīja galvu pret Sjūzenu Niperi. — Kaunieties, palaidne! Taisieties, ka tiekat!

—    Ja jūs, misis Pipčin, atrodat, ka pie manis darbā ir cilvēki, ar kuriem nevar tikt galā, — misters Dombijs teioa, pagriezdamies pret kamīnu, — es domāju, jūs zināt, ko ar tādiem darīt. Jūs zināt, kādēļ jūs šeit esat? Aizvāciet viņu!

—           Ser, es zinu, ko darīt, — misis Pipčina atcirta,

—    un, protams, es to darīšu. Sjūzen Niper, — viņa uzkliedza sevišķi skarbi, — pēc viena mēneša kopš šī brīža jūs tiekat atlaista.

—    Ak tā gan! — Sjūzena augstprātīgi atcirta.

—    Jā, — misis Pipčina atbildēja, — un nesmejieties man acīs, palaidne, vai arī es paprasīšu, kāda iemesla dēļ jūs smejaties! Taisieties, ka pazūdu šai pašā brīdī!

—    Es iešu šai pašā brīdī, par to varat būt droša, — valodīgā Nipere atbildēja. — Esmu šajā namā apkalpojusi savu jauno lēdiju divpadsmit gadus bet nepalikšu šeit nevienu stundu ja man uzteikusi persona kas klausa uz vārdu Pipčina, varat man ticēt, misis P.!

—    Labi, ka tiekam vaļā no tādām draņķēm! — niknā vecā lēdija izgrūda. — Taisieties, ka pazūdat, vai es likšu jūs izsviest laukā!

—          Mani apmierina tas, — Sjūzena teica, atskatīdamās uz misteru Dombiju, — ka es šodien pateicu daļu patiesības, ko jau sen būtu vajadzējis pateikt un ko nevar vien diezgan bieži un diezgan skaidri atkārtot, un nekādas Pipčinas — ceru, viņu skaits nevar būt liels (to dzirdot, misis Pipčina ļoti spalgi iebrēcās: «Taisieties, ka tiekat!» — bet mis Nipere atkārtoja savu sevišķo skatienu) — nevar padarīt par nepateiktu to, ko esmu sacījusi, lai arī viņas cauru gadu no vietas sākot ar pulksten desmitiem rītā līdz divpadsmitiem naktī birdinātu uzteikumus kamēr beigās nomirtu aiz pārpūlēšanās un tad nu gan būtu īsti svētki!

Šos vārdus izteikusi, mis Nipere savai ienaidniecei pa priekšu izgāja no istabas un pašapzinīgiem soļiem devās pa kāpnēm augšup uz savu istabu, par spīti dusmīgajai Pipčinai, kas vai slāpa nost aiz niknuma; tur viņa nosēdās starp savām mantām un sāka raudāt.

Šajā vājuma brīdī viņu driz vien iztraucēja misis Pipčinas balss, kura atskanēja otrpus durvīm un kurai bija ļoti dziedinošs un dzīvinošs iespaids.

—    Vai tā bezkaunīgā slampa, — nežēlīgā Pipčina teica, — domā ņemt vērā, ka viņai ir uzteikts, vai ne?

Mis Nipere no iekšpuses atbildēja, ka šādi apzīmētā persona šajā mājas daļā nedzīvojot, bet tās vārds esot Pipčina un tā sastopama saimniecības vadītājas istabā.

—    Jūs nekauņa! — misis Pipčina atcirta, raustīdama durvju rokturi. — Taisieties, ka pazūdat uz pēdām! Tūlīt savāciet savas mantas! Kā jūs uzdrošināties šitā runāt ar dāmu, kas redzējusi labākas dienas?

Uz to mis Nipere no sava cietokšņa atbildēja, ka šī nožēlojot tās labākās dienas, kas redzējušas misis Pipčinu, un ka, pēc šās domām, šai lēdijai daudz piemērotākas būtu vissliktākās dienas gadā, tikai tās viņai vēl būtu pārāk labas.

—     Bet jums nav vajadzības sevi apgrūtināt, taisot troksni pie manām durvīm, — Sjūzena Nipere teica,

—    ne arī aptraipīt atslēgas caurumu ar savu aci, jo es jau kravājos un eju un par to varat dabūt rakstisku zvērestu.

Par šadu ziņu augsti godājamā atraitne izsacīja vislielāko apmierinājumu un, piebildusi vēl dažas vispārējas domas par jaunām palaistuvēm kā par īpašu sugu un it sevišķi par viņu trūkumiem pēc tam, kad tas samaitājusi mis Dombija, aizgāja, lai salūkotu Niperes algu. Sjūzena steidzās kārtot savas somas, lai varētu aiziet nekavējoties un ar cieņu; domādama par Florensi, viņa visu laiku rūgti raudāja.

Tā, par ko viņa skuma, drīz vien pie viņas ieradās, jo pa visu māju aši bija izplatījusies vēsts, ka Sjūzena Nipere saskrējusies ar misis Pipčinu un ka abas griezušās pie mistera Dombija, un ka mistera Dombija istabā norisinājusies nepiedzīvota scēna, un ka Sjūzena atstāj savu vietu. Florense atrada, ka šo neskaidro baumu pēdējā daļa pilnīgi atbilst īstenībai, jo, kad viņa ienāca istabā, Sjūzena bija aizslēgusi pēdējo somu un sēdēja uz tās ar cepurīti galvā.

—    Sjūzen! — Florense izsaucās. — Tu mani atstāj! Tu!

—    Ak, mis Floja, — Sjūzena šņukstēdama teica,

—    dieva dēļ nesakiet man ne vārda citādi es vēl sākšu pazemoties visādām Pī-ī-pčinām un es mis Floja negribu ka tās mani redz raudam, neparko pasaulē.

—     Sjūzen! — Florense teica. — Manu mīļo meitēn, manu veco draudziņ! Ko es iesākšu bez tevis! Vai tiešām tu spēj no manis aiziet?

—    Nē-n-ē-ē, mana dārgā, mīļā mis Floja, tik tiešām nespēju, — Sjūzena elsoja. — Bet tur neko nevar līdzēt, es, mis, savu pienākumu esmu izpildījusi, jā, no tiesas esmu. Tā nav mana vaina. Esmu pilnīgi samierinājusies ar li-ikteni. Es nevarēju šeit palikt savu likumīgo mēnesi, jo citādi, mana dārgā, es vairs nebūtu spējīga no jums aiziet, bet beigu beigās man tik un tā vajadzētos iet, nerunājiet ar mani, mis Floja, jo lai gan esmu diezgan stipra es tomēr, mana sirdsmīļā, neesmu marmora durvju stabs.

—    Kas tad noticis? Kāpēc tā? — Florense vaicāja.

—      Vai tu man nepastāstīsi? — Bet Sjūzena kratīja galvu.

—     Nē-n-nē, mana dārgā, — Sjūzena atbildēja. — Neprasiet man, jo labāk, ka es nerunāju, un, lai jūs darītu ko darīdama, nemēģiniet aizlikt par mani labu vārdu, lai es paliktu, jo tas nevar notikt un jūs kaitēsit tikai pati sev; un tā lai dievs jūs, manu dārgumiņ, svētī, un piedodiet man, ja esmu nodarījusi ko Jaunu vai ari kādreiz esmu bijusi nesavaldīga pa visiem šiem daudzajiem gadiem!

Ar lielu sirsnību izsacījusi šo lūgumu, Sjūzena cieši apskāva savu saimnieci.

—     Mana dārgā, — Sjūzena teica, — ir daudzas, kas var jums kalpot un būs priecīgas jums kalpot un kas jums kalpos ar tadu sirsnību un mīlēs jUs kaut pusē tik karsli kā es, tas ir mans mierinājums. Palieciet sve-eika, mīļā mis Floja!

—    Uz kurieni tu dosies, Sjūzen? — viņas raudošā saimniece vaicāja.

—     Man uz laukiem ir brālis, mis, fermeris Eseksā, — sacīja bēdu sagrauztā Nipere, — un viņš tur daudzas go-o-vis un cūkas, un es uz turieni aizbraukšu ar pasta karīti un a-apmetīšos pie viņa, un nerūpējieties par mani, jo man, mīļumiņ, ir nolikta nauda krājkasē un nevajag tūliņ stāties citā darbā, ko es arī nekādā ziņā nevarētu izdarīt, manu sirdsmīļo saimniecīt! — Sjūzena nobeidza ar rūgtām asarām, kuras, par laimi, apturēja misis Pipčinas balss, kas atskanēja apakšstāvā; un, to dzirdot, Nipere noslaucīja sasarkušās un uzpampušās acis un izdarīja -nožēlojamu mēģinājumu priecīgi uzsaukt misteram Taulinsonam, lai pagādā važoni un nones lejā viņas mantas.

Florense bija bāla, uztraukusies un sagrauzta, taču pat tagad atturējās no bezcerīgā mēģinājuma iejaukties, jo baidījās, ka nerodas jaunas nesaskaņas starp tēvu un viņa sievu (kuras stingā, sašutuma pilnā seja pirms kāda brīža bija noderējusi Florensei par brīdinājumu), un viņu nomāca bažas, ka, pati neapzinoties, kaut kādā veidā ir bijusi par iemeslu savas vecās apteksnes un draudzenes atlaišanai. Raudādama viņa gāja lejā pa kāpnēm uz Edītes istabu, uz kurieni devās arī Sjūzena, lai atvadoties pakniksētu.

—    Nu, te ir važonis, un te ir somas, taisieties, ka tiekat! — teica misis Pipčina, kas tai pašā mirklī parādījās. — Es lūdzu piedošanu, kundzīt, bet misters Dombijs deva visstingrākos rīkojumus.

Edīte, ko pašlaik uzposa apteksne, — jo viņa gribēja

doties pusdienot ārpus mājas, — saglabāja savu augstprātīgo izteiksmi un nepievērsa notikušajam ne mazāko uzmanību.

—    Te būs jūsu nauda, — teica misis Pipčina, kas, paliekot uzticīga savai sistēmai un atceroties raktuves, bija paradusi iznīdēt kalpotājus — tāpat kā bija iznīdējusi savus jaunos Braitonas pansionāta iemītniekus, uz mūžīgiem laikiem padarīdama īdzīgu jauno Baiterstonu, — un, jo drīzāk šis nams redzēs jūsu muguru, jo labāk!

Sjūzenai nebija vairs spēka pat apveltīt misis Pipčinu ar to skatienu, kas tai pēc tiesas un taisnības pienācās; viņa pakniksēja misis Dombijai (kas, ne vārda nebilstot, palocīja galvu un neskatījās ne uz vienu, atskaitot Florensi) un atvadoties pēdējo reizi apkampa savu jauno saimnieci, kas savukart apskāva Sjūzenu. Šajā kritiskajā brīdī nabaga Sjūzenas sejā, kas atspoguļoja gan saviļņojumu, gan ciešu apņēmību savaldīt šņukstus, lai tie nekļūtu dzirdami un nesagādātu misis Pipčinai uzvaras prieku, izmainījās vesela rinda visneparastāko fizionomisko fenomenu, kādi vien jebkad redzēti.

—     Atvainojiet, mis, — Taulinsons teica, stāvēdams ar somām aiz durvīm un uzrunādams Florensi, — bet viesistabā ir misters Tūtss un sūta sveicienus, un vēlas zināt, kā klājas Diogenam un saimniekam.

Atri kā doma Florense izslīdēja no istabas un steidzās lejup, kur misters Tūtss, tērpies pašā lieliskākajā uzvalkā, smagi elpoja šaubās un uztraukumā, domājot par viņas ierašanos.

—    Ak, kā klājas, mis Dombij? — misters Tūtss vaicāja. — Dievs pasarg!

Pēdējo izsaucienu izraisīja mistera Tūtsa dziļās bažas, kad viņš ieraudzīja Florenses sejā ciešanas; viņš tūliņ aprāva savu klukstošo smiekliņu un izskatījās izmisis.

—    Dārgo mister Tūts, — Florense teica, — jus esat man tik neviltots draugs, ka, liekas, es varu no jums lūgt kādu pakalpojumu.

Mis Dombij, — misters Tūtss atbildēja, — ja jūs tikai nosauksit kadu pakalpojumu, jūs… jūs man atdosit apetīti, ko, — misters Tūtss teica ar jūtām, — ko es sen jau esmu pazaudējis.

—     Sjūzena, kas ir man veca draudzene, visvecākā no visiem maniem draugiem, — Florense teica, — negaidot iet no šejienes projām un ir pilnīgi viena, nabaga meitene. Viņa dodas uz mājām, tepat netālu uz laukiem. Vai es varētu jūs palūgt viņai palīdzēt, kamēr viņa iesēžas pasta karietē?

—     Mis Dombij, — misters Tūtss atbildēja, — jūs patiešām parādāt man godu un laipnību. Šis jūsu uzticības pierādījums pēc tam, kad es uzvedos tik lopiski toreiz Braitonā . . .

—     Jā, — steidzīgi iejaucās Florense, — nē … nedomājiet par to! Tad jūs būsit tik laipns un … un iesit? Un sagaidīsit viņu iznākam ārā? Tūkstoškārt pateicos! Man tūlīt sirds kļūst vieglāka! Viņa nejutīsies tik vientuļa. Jūs nemaz nevarat iedomāties, cik pateicīga es jums esmu un par kādu labu draugu jūs uzskatu!

Florense savā dedzībā pateicās viņam atkal un atkal, un misters Tūtss savā dedzībā traucās projām — tikai atmuguriski, lai līdz pēdējam mirklim paturētu Florensi acīs.

Florensei nepietika drosmes iziet ārā, kad viņa redzēja nabaga Sjūzenu zālē, kur misis Pipčina dzina to projām un Diogens lēkāja tai apkārt, vai līdz ģībonim nobiedēdams misis Pipčinu, jo arvien mēģināja iekampt zobus viņas bombazīna svārkos un mokās iekaucās, tiklīdz padzirda tās balsi, jo labā duenja viesa Diogena krūtīs visdziļāko un neatvairāmāko antipātiju. Bet Florense redzēja, ka Sjūzenā paspiež rokas visiem apkalpotājiem un vēlreiz pagriežas atpakaļ, lai paskatītos uz veco māju; un viņa redzēja, ka Diogens metas pakaļ važoņa ratiem un grib tiem sekot, apliecinādams galīgu nespēju saprast, ka viņam vairs nav nekādu tiesību uz ratos sēdētāju, — tad durvis aizvēras, un kņada norima, un Florensei lija gaužas asaras par zaudēto veco draudzeni, kuru neviens nevarēja aizstāt. Neviens. Neviens.

Misters Tūtss kā īsti uzticīga un godīga dvēsele acumirklī apturēja ratus un pateica Sjūzenai Niperei, kāds viņam uzdevums, un, to dzirdot, viņa raudāja vēl rūgtāk.

—          Es jūtu jums līdzi ar visu miesu un dvēseli, — misters Tūtss teica, nosēzdamies viņai blakus. — Goda vārds, man liekas, ka saprotu, ko jūs izjūlat, no sliktāk kā jūs pati. Es nevaru iedomāties neko briesmīgāku par to, ka būtu jāšķiras no mis Dombijas.

Tagad Sjūzena pilnīgi ļāvās savām bēdām, un viņu nevarēja uzlūkot, neizjūtot aizkustinājumu.

—    Paklausieties, — misters Tūtss teica, — nedariet tā! Tas ir, es gribu teikt, dariet gan to!

—    Kas tad jādara, mister Tūts? — Sjūzena izsaucās.

—     Nu, atbrauciet man līdzi, un ieturēsim pusdienas, pirms jūs dodaties ceļā! — misters Tūtss teica. — Mana virēja ir ļoti cienījama sieviete, nu gluži kā visvērīgākā māte, un viņa ar prieku parūpēsies par jums. Viņas dēls, — misters Tūtss papildināja savu ieteikumu, — mācījās Zilās blūzes skolā * un uzsprāga gaisā kādā pulvera fabrikā.

Kad Sjūzena pieņēma šo laipno piedāvājumu, misters Tūtss aizveda viņu uz savu dzīvokli, kur viņus sagaidīja jau minētā ļoti cienījamā sieviete, kas bija gluži tāda, kādu Tūtss to raksturoja, un Gailis, kurš, ieraudzīdams ratos lēdiju, pirmajā brīdī nodomāja, ka saskaņā ar viņa kādreizējo ieteikumu misters Dombijs ir pieveikts ar nokautu un mis Dombija nolaupīta. Par šo džentlmeni mis Niperei bija ko pabrīnīties, jo viņš bija cietis zaudējumu cīņā ar Jautro Zēnu un viņa seja bija tik sadauzīta, ka ar tādu tikko varēja rādīties sabiedrībā, neradot jautrību. Pats Gailis šo saņemto pārmācību izskaidroja ar to, ka viņam jau sacensību sākuma posmā nelaimējies, viņš nokļuvis bezizejas stāvoklī, un tad Jautrais viņu nežēlīgi apstrādājis un pamatīgi notriecis gar zemi. Taču pēc publicētajiem ziņojumiem par šo lielo cīņu izrādījās, ka Jautrajam Zēnam jau no paša sākuma bijis pārsvars un ka Gailis ticis slānīts un dauzīts, un dabūjis pamatīgus piparus, tā ka tikko vairs turējies uz kājām un sācis bimbāt, un piedzīvojis veselu rindu līdzīgu nepatikšanu, līdz beidzot ticis galīgi pieveikts.

Pēc labas maltītes, kam piedevās nāca krietna viesmīlības deva, Sjūzena ar citiem ratiem devās uz pasta kantori. Misters Tūtss kā pirmāk sēdēja iekšpusē, bet uz bukas — Gailis, kas, lai arī kādu godu darīja

mazajai sabiedrībai ar savu morālo svaru un varoņa slavu, ar savu ārējo izskatu to daudz vis nepušķoja, jo uz viņa sejas rēgojās neskaitāmi plāksteri. Bet Gailis slepenībā bija devis sev svinīgu solījumu, ka nekad neatstās misteru Tūtsu (kas slepenībā ilgojās tikt no viņa vaļā), ja kā kompensāciju nesaņems tiesības kāda kroga atvēršanai līdz ar atbilstošu iekārtu, un, tiekdamies pēc šādas nodarbošanās, lai, cik drīz vien iespējams, nodzertos līdz nāvei, viņš juta, ka ir pienācis īstais brīdis padarīt savu klātbūtni nepatīkamu.

Nakts kariete, ar kuru Sjūzenai vajadzēja braukt, kuru katru mirkli taisījās doties ceļā. Misters Tūtss, palīdzējis Sjūzenai iekāpt, nevarēdams izšķirties, kavējās pie karietes loga, līdz kamēr kučieris gatavojās sēsties uz bukas; tad viņš, pakāpies uz kāpšļa un pabāzis pa logu seju, kas lampas gaismā izskatījās satraukta un samulsusi, aprauti sacīja:

—    Paklausieties, Sjūzen! Mis Dombija, ziniet…

—    Jā, ser?

—    Vai jūs domājat, ka viņa varētu… jūs zināt… ko?

—    Piedodiet, mister Tūts, — Sjūzena teica, — bet es jūs nesadzirdu.

—    Vai jūs domājat, ka viņa varētu, ziniet… ne jau tieši tagad, bet ar laiku … kaut kad vēlāk, ziniet… mani… ie-iemīlēt? — Tāl — izspēra nabaga misters Tūtss.

—    Apžēliņ, nē! — Sjūzena atteica, pakratīdama galvu. — Es varu teikt — nekad. Ne-kad!

—     Pateicos, — misters Tūtss sacīja. — Tam nav nekādas nozīmes. Ar labu nakti! Tam nav nekādas nozīmes, pateicos!

XLV NODAĻA UZTICĪBAS PERSONA

Tajā dienā Edīle devās izbraukumā viena un drīz atgriezās mājās. Bija tikai nedaudz pāri desmitiem, kad viņas kariete iebrauca ielā, kur viņa dzīvoja.

Edītes seja pauda to pašu nesatricināmo mieru, kas tajā atspoguļojās, kad viņa ģērbās, un vainadziņš, kas bija viņai galvā, apņēma to pašu vēso un mierīgo pieri. Taču labāk butu bijis, ja vainadziņa lapas un puķes saplucinājusi viņas straujā roka vai arī to saņurcījusi nemiera mulsumā mētātā galva, izmisīgi meklējot vietu atdusai, nekā rotāt šādu mieru. Tik stūrgalvīga, tik nepieejama, tik nepielūdzama bija šī sieviete, ka, likās, nekas nespētu darīt maigāku viņas raksturu, bet viss, kas dzīvē noticis, to vienīgi nocietinājis.

Piebraukusi pie durvīm, viņa patlaban gatavojās izkāpt, kad kāds cilvēks, klusi iznācis no vestibila un stāvēdams ar kailu galvu, piedāvāja viņai roku. Tā kā kalpotājs bija pabīdīts sānis, viņai nebija citas izvēles kā saņemt piedāvāto roku; un tad viņa uzzināja, kas to pasniedzis.

—     Kā klājas jūsu slimniekam, ser? — viņa prasīja ar nicīgu vīpsnu.

—    Labāk, —Kārkers atbildēja. — Viņš atspirgst. Es viņu varēju pa nakti atstāt vienu.

Edīle nolieca galvu un jau devās pa kāpnēm augšā, kad viņš tai sekoja un, stāvēdams pie apakšējā pakāpiena, sacīja:

—     Kundze! Vai drīkstētu jūs lūgt mani mazu brīdi uzklausīt?

Viņa apstājās un paskatījās atpakaļ. — Šis nav piemērots laiks, ser, un es esmu nogurusi. Vai jūsu darīšanas ir tik steidzamas?

—    Ļoti steidzamas, — Kārkers atbildēja. — Tā kā man laimējies jūs satikt, atļaujiet jūs vēlreiz nopietni lūgt mani pieņemt.

Viņa mirkli palūkojās lejup uz tā baltajiem zobiem; un Kārkers savukārt palūkojās uz Edīti, kas savā košajā tērpā stāvēja augstāk par viņu, un atkal nodomāja, cik gan tā skaista.

—    Kur ir mis Dombija? — viņa skaļi vaicāja kalpotājam.

—    Buduārā, kundze.

—    Pavadiet mūs uz turieni!

Vēlreiz palūkodamās uz pakalpīgo džentlmeni apakšā pie kāpnēm un viegli pamādama ar galvu, ka tam atļauts sekot, viņa turpināja kāpt augšup.

—     Atvainojiet, kundze! Misis Dombij! — pieglaimīgais un manīgais Kārkers, atrazdamies viņai jau blakus, izsaucās. — Vai drīkstētu lūgt jūs izkārtot tā, lai mis Dombijas nebūtu klāt!

Tikpat mierīga un savaldīga kā iepriekš, viņa uzmeta tam ašu skatienu. *

—    Es negribētu, — Kārkers klusi sacīja, — ka mis Dombija dzirdētu to, kas man jums jāsaka. Vismaz es vēlētos, lai jūs, kundze, pali izlemtu, vai viņai tas jāzina vai ne. To es esmu jums parādā. Tas ir mans svēls pienākums pret jums. Butu drausmīgi, ja es pēc mūsu pēdējās sarunas rīkotos citādi.

Viņa lēnām novērsa acis no Kārkera sejas un, pagriezusies pret kalpotāju, sacīja: — Kādā citā istabā! — Viņš tos ieveda viesistabā, ātri iededza gaismu un atstāja tos vienus. Viņam klātesot, netika izsacīts ne vārds. Edīte cēli nosēdās uz dīvāna pie kamīna, bet misters Kārkers, turēdams cepuri rokā un nepaceldams acis no grīdsegas, stāvēja nelielā atstatumā viņas priekšā.

—    Pirms jūs uzklausu, ser, — Edīte teica, kad durvis bija aizvērtas, — gribu, lai jūs uzklausītu mani.

—     Ja ar mani vēlas runāt misis Dombija, — viņš atbildēja, — tad tas — kaut arī tiktu izteikti nepelnīti pārmetumi — ir pagodinājums, ko es vērtēju tik augsti, ka pat tad, ja jau tā nebūtu viņas kalps visās lietās, labprāt būtu gatavs pakļauties šādai vēlmei.

—    Ja cilvēks, pie kura jūs nupat bijāt, ser, jums uzdevis, — misters Kārkers pacēla acis, it kā vēlēdamies izrādīt pārsteigumu, bet viņa ar savu skatienu piespieda to klusēt, — man kaut ko pasacīt, tad nepūlieties to izklāstīt, jo es neklausīšos. Man, patiesību sakot, nebūtu nemaz jāvaicā, vai neesat ieradies ar šādu nolūku. Es jau sagaidīju, ka jūs reiz nāksiet.

—    Man par nelaimi, — viņš atbildēja, — es pilnīgi pret savu gribu atrodos šeit tieši šajā nolūkā. Atļaujiet sacīt, ka esmu šeit ieradies divu iemeslu dēj. Pirmo es jau minēju.

—    Tas pirmais, ser, — viņa atbildēja, — atkrīt. Vai arī, ja jūs pie tā atgriežaties …

—    Vai misis Dombija spēj noticēt, — Kārkers teica, pienākdams tuvāk, — ka es varētu atgriezties pie tā pretēji viņas aizliegumam? Vai ir iespējams, ka misis Dombija, neņemot vērā manu grūto stāvokli, nolēmusi mani uzlūkot kā nešķiramu no mana pavēlnieka, ar to nodarot man lielu un apzinātu netaisnību?

—     Ser, — Edīte atbildēja, pavērsdama pret viņu visā pilnība savu sadrūmušo skatienu un runādama ar pieaugošu satraukumu, tā ka viņas lepnas nāsis izpletās un krūtis strauji cilājās, likdamas viļņoties maigajām pūkām uz apmetņa, kas bija nevērīgi uzmests ap pleciem, kuri varēja pilnīgi sacensties ar šo sniegbalto kaimiņu.

—    Kādēļ jūs atkal nākat pie manis, kā esat to jau darījuši, un runājat par mīlestību un pienākumu pret manu vīru un izliekaties domājam, ka esmu laimīgi precējusies un viņu cienu? Kā jūs uzdrošināties mani tā apvainot, kad jums ir zināms, — zināms tikpat labi ka man, ser, to esmu redzējusi katrā jūsu skatienā un dzirdējusi katrā jūsu vārdā, — ka starp mani un manu vīru nav mīlestības, bet ir tikai pretīgums un savstarpēja nicināšana, un ka es nicinu viņu ne mazāk kā pati sevi par to, ka esmu viņa sieva! Kāda nelaisnība! Ja es spriestu taisnu tiesu par tām mokām, ko esat man sagādājis, un par apvainojumiem, ko esat licis man izjust, man vajadzētu jūs nogalināt!

Nu viņa bija jautājusi, kādēļ viņš tā rīkojies. Ja viņu nebūtu apstulbinājis pašas lepnums un dusmas, un apziņa, ka tiek pazemota, — un tāda viņa tiešām bija, ko liecināja Kārkeram pievērstais niknais skatiens, — viņa būtu izlasījusi atbildi tā sejā. Lai piedabūtu viņu pie šīs atzīšanās.

Viņa šo atbildi neizlasīja, un viņai ari nerūpēja, kas lasāms tā sejā. Viņas acu priekšā stāvēja vienīgi cīņas un apvainojumi, ko bija pārcietusi un kas vēl būs jāpārcieš, un tie viņai sagādāja mokas. Domādama par savām cīņām un apvainojumiem, nevis par viņu, Edīte plucināja spārnu kādam retam un skaistam putnam, kas, kalpodams tai par vēdekli, karājās zelta saitē pie rokas locītavas, un kaisīja spalvas uz grīdas.

Edītes skatiens nelika Kārkeram novērsties; ar tāda cilvēka izskatu, kuram padomā pienācīga atbilde, ko tūliņ izsacīs, tas stāvēja un nogaidīja, kamēr izzuda viņas dusmu ārējās pazīmes, ko viņa nebija spējusi apvaldīt. Un tad viņš runāja, skatīdamies tieši viņas zibošajās acīs.

—    Kundze, — viņš teica, — es zinu un zināju jau agrāk, ka nebaudu jūsu labvēlību, un zināju arī, kāpēc. Jā. Es zināju, kāpēc. Jūs njjpat runājāt ar mani tik atklāti; esmu tik ļoti iepriecināts par jūsu uzticēšanos …

—    Uzticēšanos! — viņa nicinoši atkārtoja.

Viņš izlikās nedzirdējis.

—     … ka man nav iegansta kaut ko noklusēt. Es jau no sākuma redzēju, ka jūs nemīlat misteru Dombiju, — kā gan varētu viens otru mīlēt divi tik dažādi cilvēki! Un kopš tā laika esmu ari saskatījis, ka jūsu krūtīs radušās daudz spēcīgākas jūtas nekā vienaldzība, — vai varēja būt citādi apstākļos, kādos jūs atrodaties! Bet vai gan man piederējās jums atzīties, ka es to zinu?

—    Vai jums, ser, piederējās, — viņa atbildēja, — liekuļot, ka ticat mūsu saskaņai, un nekaunīgā kārtā dienu pēc dienas mest man to sejā?

—    Jā, kundze, piederējās, — viņš dedzīgi apstiprināja. — Ja es to nebūtu darījis, ja būtu rīkojies kaut mazliet citādi, es ar jums tagad tā nerunātu; un es paredzēju — kas varētu labāk paredzēt nekā es, jo kas gan labāk pazīsi misteru Dombiju? — ka, ja vien jūsu raksturs neizrādīsies tikpat pakļāvīgs un padevīgs kā viņa pirmajai pazemīgajai lēdijai, kādai varbūtībai es neticēju …

Augstprātīgs smaids lika viņam nojaust, ka pēdējos vārdus viņš varētu atkārtot.

—     Kādai varbūtībai, kā jau teicu, es neticēju … ka, ļoti iespējams, pienāks laiks, kad šāda saprašanās, pie kuras tagad esam nonākuši, varētu būt noderīga.

—    Kuram noderīga, ser? — viņa nicīgi noprasīja.

—    Jums. Negribu piebilst, ka arī man, jo atzīstu par labāku atturēties pat no tādas ierobežotas mistera Dombija cildināšanas, kadu es varētu godīgi atļauties, nevēlēdamies pasacīt kaut ko nepatīkamu cilvēkam, kura antipālija un nicināšana, — viņš piemetināja sevišķi izteiksmīgi, — ir tik ļoti stipra.

—    J ūb esat godīgs, ser, — Edīte teica, — atzīstot savu «ierobežoto cildināšanu» un runājot pat par viņu šādā noniecinošā tonī, jo jūs taču esat viņa galvenais padomdevējs un glaimotājs!

—    Padomdevējs — jā, — Kārkers teica. — Glaimotājs — nē. Man jāatzīstas, ka šo to esmu arī paturējis rezervē. Bet tas, kas ir izdevīgi un ērti, pamudina daudzus no mums izrādīt jūtas, kādas mēs nepārdzīvojam. Katru dienu mēs redzam uz izdevīguma un ērtības dibinātu sadarbību, uz izdevīguma un ērtības dibinātu draudzību, uz izdevīguma un ērtības dibinātus veikalnieciskus darījumus, uz izdevīguma un ērtības dibinātas laulības.

Edīte koda lūpā, sarkanā kā asinis, taču nenolaida no viņa to pašu drūmo, stingo skatienu.

—     Kundze, — Kārkers teica, ar visdziļāko un vispiesardzīgāko cieņu nosēzdamies uz krēsla viņas tuvumā, — kādēļ gan tagad, būdams pilnīgi jūsu rīcībā, es lai vēl kavētos runāt atklāti! Dabiski, ka lēdijai, kas apveltīta ar tādām izcilām īpašībām kā jūs, likās iespējams zināmā mērā izmainīt sava vīra raksturu un izveidot to labāku.

—    /Mart, ser, tas nav dabiski, — viņa iebilda. — Man nekad nav bijis tādu nodomu vai tādu cerību.

Lepnajā, bezbailīgajā sejā viņš izlasīja, ka Edīte nedomā uzlikt piedāvāto masku, bet ir gatava pārdrošā kārtā atsegt savas domas un izjūtas, neraizēdamās par to, kādā gaismā nostājas tāda cilvēka priekšā kā Kārkers.

—    Vismaz tas bija dabiski, — viņš turpināja, — ka jūs uzskatījāt par pilnīgi iespējamu dzīvot ar misteru Dombiju kā viņa sieva, nepakļaujoties viņam un nenonākot ar viņu šādā asā sadursmē. Bet jūs, kundze, nepazināt misteru Dombiju (par ko jūs vēlāk esat pārliecinājusies), kad lolojāt šadas domas. Jūs nezinājāt, cik viņš stingrs savās prasībās un cik lepns vai cik lielā mērā, ja varu tā izsacīties, viņš ir sava paša diženuma vergs, kas staigā, iejūgts sava paša triumfa ratos kā nastu nesējs dzīvnieks, nedomādams ne par ko citu pasaulē kā vienīgi par to, ka aiz viņa ir rati un tie jāvelk pāri visam un cauri visam.

Viņa zobi mirdzēja, kad viņš ar ļaunas augstprātības piegaršu turpināja:

—    Misters Dombijs patiešām nav spējīgs izturēties ar īstu cieņu ne pret jums, kundze, ne pret mani. Salīdzinājums varbūt ir augstākā mērā pārdrošs; es to izvēlējos ar nodomu, beķ tas ir pilnīgi pareizs. Misters Dombijs savas varas pārpilnības apziņā palūdza mani — to es vakarrīt dzirdēju no viņa paša mutes — būt jums abiem par starpnieku, jo viņš zina, ka esmu jums nepatīkams, un ir nodomājis izmantot mani jūsu ietiepības sodīšanai; turklāt viņš, bez šaubām, domā, ka pieņemt tādu sūtni kā es, viņa algotu kalpotāju, ir pazemojoši — ne jau lēdijai, ar kuru man ir laime patlaban sarunāties; Dombija prātā tāda nemaz neeksistē, — bet viņa sievai, kas ir daļa no viņa paša. Jūs varat iedomāties, kāda tā ir nevērība pret mani, kāds stulbums, — viņam pat prātā neienāk, ka man varētu būt pašam savas jūtas vai domas, kad viņš man klaji pasaka, ka man uzlikts tāds uzdevums. Jūs zināt, cik ļoti vienaldzīgs viņš ir pret jūsu jūtām, ja viņš draud sūtīt

pie jums tādu vēstnesi. Un jūs, bez šaubām, neesat aizmirsusi, ka vipš to jau izdarījis.

Viņa to vēl vienmēr vērīgi uzlūkoja. Bet arī viņš to vēroja un redzēja, ka ieminēšanās par to, ka viņam kaut kas zināms, kas nolicis starp Edīti un tās vīru, iedūrās un iesmeldzās tās lepnuma pilnajās krūtis kā saindēta bulta.

—    Es, kundze, to visu atgādinu ne jau tāpēc, lai palielinātu plaisu starp jums un misteru Dombiju — dievs pasarg! Kādu labumu tas man dotu? — bet lai rādītu piemēru, cik bezcerīgi ir mēģināt pamodināt misterā Dombijā apziņu, ka ari kāds cits būtu jāņem vērā, kad runa ir par viņu. Atļaujos sacīt, ka mēs, kas esam viņa tuvumā, kaut arī ieņemam dažādus stāvokļus, esam savukārt rīkojušies tā, ka šāds viņa domāšanas veids ticis pastiprināts; taču, ja mēs to nedarījuši, to būtu izdarījuši citi — jo citādi tie vispār neatrastos pie viņa; un tā tas vienmēr bijis no paša sākuma, no viņa mūža pirmās dienas. īsi sakot, misteram Dombijam ir bijušas darīšanas tikai ar padevīgiem un no viņa atkarīgiem cilvēkiem, kas locījuši ceļus un klanījušies viņa priekšā. Viņš nekad nav zinājis, kā tas ir, ja pret viņu saceļas aizkaitināts lepnums un aizvainota sirds.

«Bet tagad viņš to uzzinās!» — likās, ka viņa sacītu; lai gan viņas lūpas nepavērās un acis palika nekustīgas. Viņš redzēja, ka atkal ietrīsējās maigās dūnas, un redzēja, ka tā uz mirkli piespieda skaistā putna spārnu pie krūtīm; un, gluži kā saritinājusies čūska, viņš atlocīja vēl vienu gredzenu.

—    Lai gan misters Dombijs ir ļoti godājams džentlmenis, — viņš sacīja, — taču viņš ir gatavs saviem uzskatiem par labu sagrozīt pat faktus, ja tie viņam runā pretī; viņš — vai tad es varu minēt labāku piemēru par šo! — viņš ar visu sirdi tic (jūs man piedosit muļķību, ko es tūliņ pasacīšu, — tā nav manis izgudrota), ka bardzība, ar kādu viņš darījis zināmas savas domas savai tagadējai sievai kādā zināmā sevišķā gadījumā, ko viņa varbūt atcerēsies (tas bijis vēl pirms misis Skjūtonas bēdīgā gala), atstājusi satricinošu iespaidu un viņa mirkli tam pilnīgi pakļāvusies.

Edīte iesmējās. Cik asi un nedaiļskanīgi — tas nav jāapraksta. Pietiek ar to, ka viņš nopriecājās, šos smieklus dzirdot.

—     Kundze, — viņš turpināja, — ar to nu esmu pateicis visu. Jusu pašas uzskati ir tik noteikti un, esmu pārliecināts, tik negrozāmi, — viņš atkārtoja šos vārdus lēni un ar lielu uzsvaru, — ka es gandrīz baidos atkal jūs sadusmot, teikdams, ka, par spīti šiem trūkumiem un tam, ka es tos ļoti labi zinu, esmu pieradis pie mistera Dombija un viņu cienu. Bet ticiet man, to es nesaku tādēļ, lai vienīgi palielītos ar savām jūtām, kuras tik ļoti atšķiras no jūsējām un pret kurām jums nekādu simpātiju nevar būt, (ak, cik noteikti un skaidri, un izteiksmīgi viņš to pateica!), bet tādēļ, lai jūs pārliecinātu, ar kādu centību es, būdams pilnīgi jūsu pusē, esmu gatavs jums pakalpot un ar kadu sašutumu es uzņemos lomu, ko man liek tēlot!

Edīte sēdēja un raudzījās tā, it kā baidītos novērst acis no viņa sejas.

Bet tagad lai atritinās pēdējais gredzens!

—     Ir jau vēls, — Kārkers teica pēc brīža, — un jūs, kā pati sacījat, esat nogurusi. Bet es nedrīkstu aizmirst, ka ir vēl otra lieta, par ko man ar jums jārunā. Man jums jāieteic, man jūs jālūdz, ļoti nopietni jālūdz — svarīgu iemeslu dēļ, kādi man zināmi, — būt piesardzīgai savās attieksmēs pret mis Dombiju.

—    Piesardzīgai! Ko jūs ar to domājat?

—    Pacensties neizrādīj. pārāk dedzīgu pieķeršanos šai jaunajai lēdijai.

—    Pārāk dedzīgu pieķeršanos, ser! — Edīte izsaucās, savilkdama gludo pieri un pieceldamās. — Kas gan spriež par manu pieķeršanos vai to mērī? Jūs?

—    Tas neesmu es, kas to dara! — Viņš bija apmulsis vai liekulīgi tāds izlikās.

—    Kurš tad?

—    Vai jūs nevarat uzminēt, kurš?

—    Es nevēlos minēt! — viņa atbildēja.

—     Kundze, — viņš teica, mirkli vilcinājies (viņi, tāpat kā agrāk, nenovērsa viens no otra acis), — es atrodos grūtā stāvoklī. Jūs atteicāties pieņemt jebkādu ziņojumu un aizliedzāt man atgriezties pie šī jautājuma, bet, cik es saprotu, šie abi jautājumi ir tik cieši saistīti, ka man — ja jūs nepieņemsit šo neskaidro brīdinājumu no kāda, kam tagad ir gods baudīt jūsu uzticēšanos, kaut arī ceļš uz to vedis caur jūsu nelabvēlību, — ir jāpārkāpj pavēle, ko jūs man devāt.

—    Jūs, ser, zināt, ka jums ir brīva vaļa, — Edīte teica.

—   Dariet to!

Cik bāla, cik trīcoša, cik dziļi satraukta! Tātad viņš nebija pārrēķinājies!

—    Viņa norādījums bija tāds, — Kārkers klusi sacīja,

—    jums pasacīt, ka jūsu izturēšanās pret mis Dombiju viņam nepatīkot; tā pamudinot viņu uz salīdzinājumiem, kas nav viņam labvēlīgi; viņš vēlētos, lai jūsu uzvešanās pilnīgi izmainītos; un viņš esot pārliecināts, ka tas notikšot, ja jūs to uzņemšot pietiekami nopietni, jo pastāvīga izrādīšana, ka esat mis Dombijai pieķērusies, tai par labu nenākšot.

—    Tie ir draudi, — viņa teica.

—    Tie ir draudi, — viņš piekrita, pēc savas paražas bez skaņas izrunādams vārdus, un skaļi piemetināja.

—   bet tie nav vērsti pret jums.

Lepna, saslējusies un cēla, kāda tā stāvēja viņa priekšā* plaši atvērtām, liesmainām acīm urbdamās viņā un smaidīdama ar rūgtumu un nievu, Edīte pēkšņi sāka slīgt lejup, it kā zeme būtu iebrukusi tai zem kājām, un tūdaļ būtu nokritusi uz grīdas, ja viņš to nesatvēris rokās. Tā viņu atgrūda tai pašā mirklī, kad viņš tai pieskārās, un, atkāpusies atpakaļ, atkal stāvēja viņa priekšā nesatricināma, ar izstieptu roku.

—    Lūdzu, atstājiet mani! Nerunājiet šovakar vairs ne vārda!

—     Es jūtu, ka šis jautājums ir ļoti steidzams, — misters Kārkers teica, — jo nav pat iespējams pasacīt, kādas neparedzamas sekas var būt un cik drīz tās var iestāties, ja jūs neuzzināt, ko jūsu vīrs domā. Patlaban, cik noprotu, mis Dombija ir sarūgtināta par viņas vecās kalpotājas atlaišanu, kas, iespējams, ir mazāk svarīgas sekas. Jūs mani nevainojat par to, ka es lūdzu, lai mis Dombijas nebūtu klāt? Vai varu uz to cerēt?

—    Es jūs nevainoju. Lūdzu, atstājiet mani, ser!

—    Es zināju, ka jūs, izjuzdama pret jauno lēdiju sirsnīgu un dziļu cieņu, būsit ļoti nelaimīga, ja jums

vienmēr būs jānomokās ar domām, ka esat kaitējusi viņas stāvoklim un izpostījusi viņas nākotnes cerības, —Kārkers sacīja steigšus, bet dedzīgi.

—    Šovakar vairāk ne vārda! Atstājiet mani, lūdzu!

—    Es šeit ieradīšos pastāvīgi, jo apmeklēšu viņu, nākšu arī veikala lietās. Jūs atļausit, ka es atkal ar jums tiekos, lai pārrunātu, kas būtu darāms, un uzzinātu jūsu vēlēšanos.

Viņa ar mājienu norādīja uz durvju pusi.

—    Es pat nevaru izlemt, vai sacīt viņam, ka esmu ar jums jau runājis, vai atļaut, viņam domāt, ka esmu šo sarunu atlicis izdevības trūkuma vai kāda cita iemesla dēļ. Būtu nepieciešams, lai jūs visā drīzumā dotu man iespēju ar jums aprunāties.

—    Katrā laikā, tikai ne tagad, — viņa atbildēja.

—    Jūs sapratīsit, ka tad, kad es vēlēšos ar jums sastapties, mis Dombija nedrīkst būt klāt un ka es meklēju izdevību ar jums parunāt kā cilvēks, kam laime baudīt jūsu uzticēšanos un kam pienākas sniegt jums katru iespējamo palīdzību, kāda ir viņa spēkos, un varbūt daudzos gadījumos novērst ļaunu no mis Dombijas?

Vēl vienmēr skatīdamās uz viņu ar tām pašām skaidri redzamam bailēm, ka tikai viņš kaut uz mirkli neatbrīvotos no viņas neatlaidīgā skatiena iespaida, vienalga kāds tas bija, viņa atbildēja: — Jā, — un vēlreiz lūdza viņu aiziet.

Viņš paklanījās, it kā paklausot tās gribai, bet, kad jau gandrīz bija sasniedzi^ durvis, pagriezās atpakaļ un teica:

—    Man ir ticis piedots, esmu paskaidrojis, kādā ziņā esmu vainīgs. Vai tagad es drīkstu . . . pirms aizeju . . . mis Dombijas dēļ un sevis dēļ — saņemt jūsu roku?

Viņa sniedza tam savu cimdoto roku, ko bija sasitusi iepriekšējā naktī. Viņš to saņēma savējā, noskūpstīja un aizgāja. Aizvēris aiz sevis durvis, viņš pavēcināja roku, ar ko bija turējis viņējo, un piespieda to pie krūtīm.

XLVI NODAĻA IDENTIFICĒŠANA UN PĀRDOMAS

STarp dažādām nenozīmīgākām pārmaiņām mistera Kārkera dzīvē un paražas, kas šajā laikā sāka izpausties, visvairāk acīs dūrās neparastā centība, ar kādu viņš nodevās veikala lietām, un uzmanība, ār kādu viņš izpētīja katru sīkumu, kas nāca priekšā firmas darījumos. Šādos gadījumos viņš vienmēr bija parādījis rosību un iedziļināšanos, taču tagad viņa lūša modrība pavairojās divdesmitkārtīgi. Ar savu aso skatienu viņš iedziļinājās ne vien tekošajos darījumos, ko katra diena viņam pasniedza jaunā veidā, bet, vairāk aizņemts nekā jebkad, atrada brīvu laiku — īstenībā, atlicināja to — pārskatīt firmas agrākos darījumus un savu līdzdalību tajos daudzu gadu gaitā. Bieži vien, kad visi klerki bija aizgājuši un kantora telpas tumšas un tukšas, un visas līdzīgas tirdzniecības iestādes slēgtas, misters Kārkers, kura priekšā bija atklāta visa seifa telpas anatomija, studēja grāmatu un dokumentu noslēpumus ar tāda cilvēka pacietību, kurš secē pētījamā objekta vissīkākos nervus un dzīslas. Izsūtāmais Pērčs, kas šādos gadījumos parasti palika kantorī un kavēja sev laiku, sveces gaismā lasot cenrādi vai arī snaužot pie kamīna priekšistabā, riskēdams ik mirkli iegāzties uz galvas ogļu kastē, nevarēja neveltīt savu apbrīnu šādai centībai, kaut arī tā viņam atņēma ļoti

daudz no mājas priekiem paredzētā laika; un viņš atkal un atkal mēdza plaši pārstāstīt misis Pērčai (kas tagad zīdīja dvīnīšus), kāds čaklums un prāta asums piemītot viņu pavēlniekam Sitijā.

Ar to pašu pastiprināto un sasprindzināto uzmanību, ko misters Kārkers veltīja firmas darbam, viņš ķērās arī pie savām personīgajām lietām. Lai gan viņš nebija koncerna līdzdalībnieks — šāds gods līdz šim bija rezervēts vienīgi lielā vārda «Dombijs» mantiniekiem—, viņš saņēma zināmus procentus no darījumiem; un, tā kā viņam bija iespēja izdevīgi ieguldīt naudu visos firmas pasākumos, sīkās mailītes lielo Austrumu tirdzniecības tritonu vidū uzskatīja viņu par bagatu vīru. Acīgi novērotāji palaida valodas, ka Džems Kārkers no Dombija firmas esot sarēķinājis savus kapitālus un, būdams tālredzīgs vīrs, izdevīgā brīdī pārdevis savas akcijas, un biržā pat tika slēgtas derības, ka Džems taisoties precēt bagātu atraitni.

Taču visas šīs rūpes ne mazākā mērā netraucēja misteru Kārkeru novērot savu šefu, kā arī parūpēties par to, lai pats vienmēr izskatītos nevainojami spodrs, glīts, gluds un ar visām citām kaķa īpašībām, kādas viņam piemita. Tas nenozīmēja, ka būtu notikušas kādas pārmaiņas viņa paražās, bet gan to, ka viņš vispār bija kļuvis saspringti vērīgāks. Viss, ko viņā varēja vērot agrāk, bija vērojams arī tagad, tikai lielākā koncentrācijā. Katru vismazāko darbu viņš paveica tā, it kā cilu darbu viņam nemaz nebrilu, — un tas, ja runa ir par cilvēku ar tādam spējām un mērķiem ka Kārkeram, diezgan skaidri norāda, ka viņš dara ko tādu, kas paasina un uzkurina viņa būtiskākos spēkus.

Vienīgā skaidri redzamā pārmaiņa izpaudās tādējādi, ka, jādams šurp vai turp pa ielām, viņš iegrima dziļās pārdomās, kas bija līdzīgas tām, ar kādām viņš aizgāja no mistera Dombija nama tajā rītā, kad ar šo džentlmeni bija notikusi nelaime. Tādās reizēs viņš automātiski izvairījās no šķēršļiem uz ceļa un šķita neko neredzam un nedzirdam, kamēr nonāca pie gala mērķa, ja vien kāds nejaušs atgadījums viņu neiztraucēja.

Kādu dienu, tā aizdomājies jādams ar savu baltkājaino zirgu uz firmas «Dombijs un Dēls» kantori, viņš nepamanīja ne divu sieviešu acu pārus, kas viņu novēroja, ne ari it kā ar burvju spēku viņam piesaistītās Roba Slīpētāja apajās acis, kurš, lai parādītu savu slavējamo precizitāti, sagaidīja viņu vai veselu ielas kvartālu pirms norunātās vietas un veltīgi atkal un atkal pieskārās cepurei, pūlēdamies piesaistīt uzmanību, un rikšoja kājām savam saimniekam blakus, gatavs pieturēt kāpsli, kad tas kāps no zirga.

—    Re, kur viņš jāj! — izsaucās viena no abām sievietēm, sakritusi veča, un izstiepa krunkaino roku, lai parādītu Kārkeru savai biedrenei, jaunai sievietei, kas stāvēja viņai cieši blakus un, tāpat kā viņa, bija paslēpusies kādos vārtos.

Misis Braunas meita palūkojās uz to pusi, kur norādīja misis Brauna, un viņas sejā atspoguļojās dusmas un atriebības kāre.

—    Nekad nebiju domājusi viņu atkal ieraudzīt, — tā teica klusā balsī, — bet varbūt tas labi vien ir. Es viņu redzu. Es redzu!

—    Nav pārmainījies, — vecā sieviete teica, uzmezdama viņam naidpilnu skatienu.

—     Viņš lai pārmainītos! — otra atbildēja. — Kādēļ? Vai viņš ir ko pārcietis? Ar tām pārmaiņām, kas notikušas manī, pietiktu diviem desmitiem. Vai ar to nav diezgan?

—    Skaties, kā jāj! — vecā murmināja, ar apsarkušajām acīm vērodama meitu. — Tik mierīgs un glīts jāj zirgā, bet mēs te brienam pa dubļiem . ..

—     Un no dubļiem esam cēlušās, — meita nepacietīgi atsvieda. — Mēs esam dubļi zem viņa zirga kājām. Kas gan cits mēs varētu būt?

Ar sasprindzinātu uzmanību nolūkodamās viņam pakaļ, tā nepacietīgi atmāja ar roku, kad vecā sieviete mēģināja ko atbildēt, it kā pat balss skaņa varētu to traucēt skatīties. Māte, kas vēroja viņu un nevis jātnieku, klusēja, kamēr meitas acīs apdzisa dusmu ugunis un tā ievilka dziļu elpu, it kā sajuzdamās atvieglota, ka viņš aizjājis.

—    Mīļā! — vecā sieviete tad sacīja. — Alis! Manu skaisto meitiņ! Alisīt! — Viņa maigi paraustīja meitu aiz piedurknes, lai pievērstu sev tās uzmanību. — Vai tu Jausi viņam tā aiziet, kad vari izspiest no viņa naudu? Tā tak, manu meitiņ, ir apgrēcība.

—     Vai es tev neesmu teikusi, ka no viņa naudu pieņemt negribu? — meita atbildēja. — Un tu man tomēr netici? Vai es ņēmu naudu no viņa māsas? Es nepieskartos ne penijam, ja zinātu, ka tas gājis caur viņa baltajām rokām; vienīgi tad es to darītu, ja varētu to saindēt un atsūtīt viņam atpakaļ. Nomierinies, māt, un iesim prom!

—           Bet viņš tak ir tik bagāts? — vecā murmināja.

—   Un mēs tik nabagas!

—     Nabagas gan, jo nespējam viņam atmaksāt ne druskas no tā ļaunuma, ko esam viņam parādā, — meita atcirta. — Lai viņš dod man šādu bagātību, un es to pieņemšu un izlietošu. Iesim prom. Nav jēgas skatīties uz viņa zirgu. Iesim, māt!

Bet vecā sieva, kurā Robs Slīpētājs, nākdams atpakaļ pa ielu un vezdams zirgu bez jātnieka, likās pamodinām sevišķu interesi, kāda īpašība viņa personai nebūt nepiemita, aplūkoja jauno cilvēku ar vislielāko uzmanību; un, kad tas pienāca tuvāk, vecene, it kā atbrīvojusies no jebkādām šaubām, ar mirdzošām acīm paskatījās uz meitu, pielika pirkstu pie lūpām un brīdī, kad Slīpētājs gāja garām, iznāca no vārtiem un aizskāra tā plecu.

—    Kur gan visu laiku bija pazudis mans jautrais Robs? — viņa vaicāja, kad zēns pagriezās.

Jautrais Robs, kura jautrība pēc šāda apsveikuma stipri vien saplaka, izskatījās ļoti samulsis un, asarām sariešoties acīs, teica:

—     Ak, misis Brauna, aiz kam jūs nevar atstāt nabaga puiku mierā, kad tas godīgi pelna savu iztikšanu un uzvedas nevainojami? Aiz kam jūs nākat un ceļat puikam neslavu, uzrunājot to uz ielas, kad tas ved sava saimnieka zirgu uz kārtīgu stalli — zirgu, kuru jūs pārdotu kaķu un suņu barībā, ja vien jums dotu vaļu! Bet es tak domāju, — Slīpētājs teica, pēdējo teikumu izrunādams tā, it kā tas būtu gala vārds visiem pret viņu vērstiem apvainojumiem, — ka jūs jau sen esat pagalam!

—          Pavej, mīlulīt, — veča izsaucās, griežoties pie savas meitas, — kā viņš runā ar mani, kas viņu pazinuse nedēļām un mēnešiem ilgi un nezin cik reižu draudzīgi pasargājuse no klaidoņiem, kas piesavinās baložus, un putnu ķērājiem.

—     Esiet tik laba, misis Brauna, un lieciet putnus mierā, — Robs atbildēja it kā vislielākajās izbailēs.

—     Es domā, ka vienam puikam labāk ielaisties ar lauvām nekā ar tām sīkajām radībām, kas tev pastāvīgi lec acīs, kad to vismazāk sagaidi. Nu, labi, kā jums klājas un ko jūs vēlaties? — Sos pieklājīgos jautājumus Slīpētājs izsacīja it kā pret savu gribu, lielā uzbudinājumā un dusmās.

—      Nu paklau tik, mīlulīt, kā viņš runā ar vecu draugu! — misis Brauna teica, atkal vērsdamās pie meitas. — Bet viens otrs no viņa vecajiem draugiem nebūs tik pacietīgs kā es. Ja es kādam, ko viņš pazīst, ar kuru kopā vazājies un nostrādājis dažu labu lietiņu, pastāstītu, kur viņu atrast. ..

—     Turiet taču muti, misis Brauna! — nelaimīgais Slīpētājs pārtrauca, aši palūkojies apkārt, it ka sagaidīdams, ka tepat blakus ieraudzīs spīdam saimnieka zobus. —*Kas jums par prieku gāzt puiku nepatikšanās? Jūsu gados! Kad vajdzētos padomāt par pavisam citām lietām!

—     Tavu skaistu zirgu! — vecā noteica, paglaudot dzīvnieka kaklu.

—      Lieciet viņu mierā, misis Brauna! — Robs izsaucās, atgrūzdams tās roku. — Tur jau puikam, kas sācis laboties, trakam jāpaliek!

—     Kādēļ, mans bērns? Kot' es viņam ļaunu nodarīju? — veča nesaprata.

—     Ļaunu? — Robs atkārtoja. — Viņam ir saimnieks, kas dabūtu zināt pat to, ja viņu pabikstītu ar salmiņu. — Un Robs uzpūta elpu vietai, kurai mirkli bija pieskārusies vecās sievas roka, un viegli nogludināja to ar pirkstu, it kā patiešām ticētu tam, ko sacīja.

Vecā sieva, murminādama un šķobīdama seju, atskatījās uz meitu, kas sekoja, un, turēdamās cieši aiz Roba, kurš soļoja ar zirga pavadu rokā, turpināja sarunu.

—     Laba vietiņa tev, Rob, vai ne? — viņa teica.

—    Tev, bērniņ, ir laimējies.

—      Ak vai, nerunājiet par laimi, misis Brauna, — nelaimīgais Slīpētājs atbildēja, palūkodamies apkārt un apstādamies. — Ja jūs nebūtu gadījusies ceļā vai arī… ja jūs ietu projām, tad tiešām puika varētu uzskatīt sevi par laimīgu. Vai jūs, misis Brauna, nevar vākties prom un nevilkties man pakaļ? — Robs purpināja ar pēkšņu izaicinājumu. — Ja šī jaunā sieviete ir jūsu draudzene, kot' šī neved jūs prom, bet ļauj jums tik apkaunojoši uzvesties?

—      Ko?! — vecā sieviete ieķērcās, piebāzdama viņam tuvu klāt savu seju, kas bija tik ļauni saviebta, ka pat vaļīgā āda uz kakla krokojās. — Tu noliedz savu veco draudzeni?! Tu esi slēpies manā mājā reižu piecdesmit un kā sists gulēji kaktā, kad tev nebija citas gultas kā bruģa akmeņi, un tagad tu ar mani šitā runā! Vai es neesmu ar tevi kopā pirkuse un pārdevuse un tev no savas puses palīdzējse, tu skolas zeņķi, līdēj un kas vēl ne, un tad, skaties tik, tu man teiksi, lai es vācos prom? Vait' es nevaru jau rīt no rīta sasaukt kopā veselu baru tavu veco drauģeļu, kas tev sekotu kā paša ēna, kamēr tu nebūtu nomušīts, un tu vēl blenz uz mani ar nekauņas acīm. Es iešu. Nāc, Alis!

—      Paga, paga, misis Brauna! — izmisušais Slīpētājs iekliedzās. — Ko jūs darāt? Nedusmojiet tak! Lūdzu, neļaujiet viņai aiziet! Es nevienu neesmu gribējis apvainot. Vai es vispirms neteicu «kā jums klājas?», ko? Bet jūs negribējāt atbildēt. Kā tad jums klājas? Un paklausieties! — Robs žēlabaini piebilda, — kā gan puika var stāvēt uz ielas un runāties, kad viņam saimnieka zirgs jāaizved notīrīt un kad saimnieks ir tāds, kas uzzina visu līdz pēdējam sīkumam!

Vecā sieva izlikās, ka ir mazliet nomierināta, bet vēl vienmēr kratīja galvu, viebās un purpināja.

—      Nāciet labāk līdzi uz stalli, misis Brauna, un iedzersit kādu glāzīti, kas jums ies pie dūšas, ko? — Robs teica. — Tikai neturpiniet tā kā patlaban, jo tas ne jums pašai, ne kādam citam labumu nedod. Esiet tik laipna, nāciet jūs ar līdzi, — Robs aicināja. — Es no tiesas esmu priecīgs, viņu redzot, ja tik man nebūtu tas zirgs!

Tādā kārtā atvainodamies, Robs tīri kā drūma izmi

suma iemiesojums iegriezās kādā sānielā un veda prom savu apgādājamo. Vecā sieviete, rādīdama meitai kādas grimases, cieši viņam sekoja. Meita nāca nopakaļ.

Iegriezies kādā klusā, mazā laukumiņā vai pagalmā, pār kuru slējās liels baznīcas tornis un kur atradās iesaiņotāja noliktava un pudeļu taisītāja noliktava šo attiecīgo uzņēmumu priekšā, Robs Slīpētājs pie stūra nodeva baltkājaino zirgu kārtīga staļļa turētājam un, palūdzis misis Braunu un viņas meitu apsēsties uz akmens sola pie šīs iestādes vārtiem, drīz atgriezās no tuvējā kroga ar alvas mērkannu un glāzi.

—     Uz tava saimnieka — uz mistera Kārkera veselību, bērniņ! — vecā sieva pirms iedzeršanas lēni izsacīja savu novēlējumu. — Die's lai viņu svētī!

—     Bet es tak jums netiku teicis, kā viņu sauc! — Robs izsaucās, ieplezdams acis.

—     Mēs viņu pazīstam no vaiga, — sacīja misis Brauna ar tādu saspringtu uzmanību, ka mirkli pārstāja kustināt lūpas un klanīt galvu. — Mēs viņu redzējām šorītās, kad viņš jāja garām, bet tu gaidīji, kad viņš nokāps no zirga, lai to aizvestu.

—     Ak no tiesas gan? — atsaucās Robs, acīm redzami vēlēdamies, kaut butu gaidījis citā vietā. — Kas viņai kaiš? Vait' viņa neiedzers?

Šis jautājums attiecās uz Alisi, kas, tīstīdamās savā apmetnī, sēdēja gabaliņu nostāk un nepievērsa ne mazāko uzmanību atkal piepildītajai glāzei, ko viņš tai piedāvāja.

Vecā sieviete pakratīja galvu. — Neliecies zinis par viņu, — tā teica. — Viņa tāda ērmota ir, ja gribi zināt, Rob. Bet misters Kārkers …

—     Klusu! — Robs brīdināja, piesardzīgi pablenzdams gan uz iesaiņotāja, gan pudeļu taisītāja noliktavu, it kā no tām varētu lūkoties misters Kārkers. — Ne tik skaļi!

—     Viņa tak te nav! — misis Brauna iesaucās.

—     To es nezinu, — nomurmināja Robs, pamezdams skatienu pat uz baznīcas torni, it kā arī tur, apveltīts ar pārdabisku dzirdes spēju, varētu slēpties viņa pavēlnieks.

—     Vai labs saimnieks? — misis Brauna apvaicājās.

Robs pamāja ar galvu un klusi piemetināja: — Neiedomājami acīgs.

—       Viņš dzīvo ārpus pilsētas, vai ne, draudziņ? — vecā sieviete vaicāja.

—       Jā, kad viņš ir mājās, — Robs atbildēja. — Bet patlaban mēs mājās nedzīvojam.

—     Kur ta!? — veča taujāja.

—       īrētā dzīvoklī netālu no mistera Dombija, — Robs atbildēja.

Jaunā sieviete palūkojās viņā tik pēkšņi un ar tik pētījošu skatienu, ka Robs gluži apmulsa un atkal piedāvāja viņai glāzi, taču ar tādiem pašiem panākumiem kā iepriekš.

—        Misters Dombijs . . . kādreiz mēs mēdzām par viņu parunāties, zināt, — Robs teica misis Braunai. — Jūs parasti gribējāt par viņu runāt.

Vecā sieviete pamāja ar galvu.

—        Nu, atgadījas, ka misters Dombijs nokrita no zirga, — Robs stāstīja ar manāmu nepatiku, — un manam saimniekam jābūt tur biežāk nekā parasti — vai nu pie viņa, vai pie misis Dombijas, vai pie kāda cita, un tā mēs pārcēlāmies uz pilsētu.

—       Vai viņi, mīlīt, ir labi draugi? — vecā sieviete jautāja.

—      Kuri? — Robs noprasīja.

—     Viņš un viņa?

—        Ko, misters un misis Dombiji? — Robs pārvaicāja. — Kā lai es to zinu! 't

—        Ne jau viņi, cālīt, bet tavs saimnieks un misis Dombija! — vecā sieviete pieglaimīgi atbildēja.

—        Nezinu, — Robs teica, atkal palūkodamies visapkārt. — Var būt, ka ir. Cik jūs, misis Brauna, esat ziņkārīga! Jo mazāk vārdu, jo mazāk ķildu!

—        Bet vait' tas kas slikts? — izsaucās vecā, iesmiedamās un sasizdama rokas. — Jautrais Robs, kopš viņam paveicies, kļuvis prātīgs. Tas tak nav nekas slikts!

—        Nē, tas nav nekas slikts, to es zinu, — Robs atbildēja, pavēries ar to pašu neuzticīgo skatienu uz iesaiņotāja noliktavu, pudeļu taisītāja noliktavu un uz baznīcu, — bet pļāpāt, kaut vai par to, cik pogu mana saimnieka uzvalkam, nav ieteicams. Es jums saku, pie viņa tas nav ieteicams. Tad jau labāk puika lai iet un noslīcinās. Tā viņš saka. Es pal. nebūtu jums teicis, kā viņu sauc, ja jūs to jau pati nezinājusi. Runāsim par kaut ko citu.

Kad Robs atkal piesardzīgi laida skatienu pār pagalmu, vecā sieva slepus pamāja meitai. Tas bija tikai mirklis, taču meita, ar ašu skatienu atbildēdama, ka saprot, novērsa acis no zēna sejas un joprojām sēdēja, satinusies savā apmetnī.

—      Rob, mīlīt! — vecā sieva sacīja, paaicinādama viņu uz sola otru galu. — Tu allaž esi bijis mans luteklis un mīlulis. Vai ta ne? Tu tak zini, ka tā bija?

—     Jā, misis Brauna, — Slīpētājs ļoti nelabprāt piekrita.

—      Un tu tomēr mani atstāji! — veča izsaucās, aplikdama viņam rokas ap kaklu. — Tu tomēr varēji aiziet prom un esi izaudzis tik liels, ka ne pazīt, un nekad neatnāc un nepastāsti savai nabaga vecajai draudzenei, kā tev palaimējies, tu plātīzeri. Ak, ak!

—     Ek, tās tak ir tīrās šausmas puikam, kam vienmēr tuvumā ir saimnieks un pastāvīgi uzmana! — nelaimīgais Slīpētājs izsaucās. — Un tad vēl uz viņu tā kauc!

—     Vai tu, Robiņ, neatnāksi mani apciemot? — misis Brauna iebrēcās. — Ak, vait’ tu nekad neatnaksi mani apraudzīt?

—     Jā, kad es jums saku! Jā, aiziešu! — Slīpētājs atbildēja.

—      Nu šitais ir mans vecais Robs! Šitais ir mans mīlulītis! — misis Brauna teica, slaucīdama asaras no krunkainās sejas un maigi apskaudama Slīpētāju. — Tu atnāksi vecajā vietā, Rob?

—     Jā, — Slīpētājs apstiprināja.

—            Vai drīz, dārgo Robiņ? — misis Brauna prašņāja.

—    Un bieži?

—     Jā, jā, jā, — Robs atteica. — Es no tiesas aiziešu. Zvēru pie miesas un dvēseles.

—      Un tad, — misis Brauna teica, paceldama rokas pret debesīm un atmezdama atpakaļ trīcošo galvu, — ja viņa vārdi ir patiesi, es nekad viņam netuvošos, kaut arī zinu, kur viņš dzīvo, un nekad neteikšu par viņu ne pušplēsta vārda! Nekad!

Šie izsaucieni nelaimīgajam Slīpētājam bija ka nomierinājuma piliens, un viņš kratīja misis Braunas roku un ar asarām acīs lūdza likt puiku mierā un nesagraut viņa nākotnes izredzes. Misis Brauna, vēlreiz viņu mīlīgi apkampdama, piekrita, bet, pirms tā sāka iet līdzi meitai, pagriezās atpakaļ un, zaglīgi pamājusi ar pirkstu, aizsmakušā balsī čukstot palūdza drusku naudas.

—      Kādu šiliņu, mīļais, — viņa teica ar neapvaldītu alkatību, — vai sešpensīti! Uz veco pazīšanos. Esmu tik nabaga. Un mana skaistā meita, — viņa pašķielēja pār plecu, — viņa ir mana meita, Rob … pa pusei mērdē mani badā.

Bet, kad Slīpētājs nelabprāt bija ielicis prasīto viņas saujā, meita, klusām atnākusi atpakaļ, saķēra mātes roku un izrāva no tās monētu.

—     Ko! — viņa izsaucās. — Māt! Vienmēr naudu! Ar naudu sāk un ar naudu beidz. Vai tu nemaz neņem vērā, ko es tev vēl nupat sacīju? Še! Saņem!

Vecā sieva novaidējās, kad nauda tika atdota atpakaļ, taču nekādā veidā nepretojās tas atdošanai; blakus meitai viņa steberēja prom pa sānieliņu, kas veda ārā no pagalma. Izbrīnījies un apmulsis Robs noskatījās tām pakaļ un redzēja, ka tās drīz vien apstājās "un sāka dedzīgi sarunāties; un vairāk reižu viņš pamanīja jaunās sievietes roku izdarām draudīgu žestu (acīmredzot draudot kādam, par ko tika runāts), ko misis Brauna nemākulīgi centās atdarināt, tā ka zēns no visas sirds cerēja, ka abas sievietes nerunā par viņu.

Izjuzdams apmierinājumu, ka tās aizgājušas, un lolodams mierinošas cerības, ka misis Brauna taču nevar dzīvot mūžīgi un, iespējams, vairs nedzīvos ilgi, lai sagādātu viņam nepatikšanas, Slīpētājs, kas nožēloja savus ļaunos darbus vienīgi tad, ja tie izraisīja šādas nejaušas, nepatīkamas sekas, atkal atguva gluži mierīgu izteiksmi satrauktajā sejā, iedomādamies, cik smalki ticis vaļā no kapteiņa Katla (šīs atmiņas gandrīz vienmēr spēja pacelt viņa garastāvokli), un devās uz Dombija kantori, lai uzklausītu sava saimnieka rīkojumus.

Tur viņa saimnieks, tik viltīgs un ar tik modru aci, ka Robs trīcēja tā priekšā, gandrīz nešaubīgi sagaidīdams brāzienu par sarunu ar misis Braunu, iedeva

viņam, kā parasti rītos, somu ar dokumentiem misteram Dombijam un zīmīti misis Dombijai un vienīgi pamāja ar galvu, tā piekodinādams būt uzmanīgam un pasteigties; šis noslēpumainais atgādinājums, pēc Slīpētāja domām, saturēja drūmu brīdinājumu un draudus un ietekmēja viņu daudz spēcīgāk par jebkuriem vārdiem.

Palicis viens savā kabinetā, misters Kārkers ķērās pie darba un nostrādāja visu dienu. Viņš pieņēma daudz apmeklētāju, izskatīja veselu kaudzi dokumentu, staigāja iekšā un ārā, šurp un turp uz dažādām veikalniecisku darījumu vietām, nenododamies nekādām pārdomām, kamēr dienas darbi nebija veikti. Bet, kad pēdīgi dokumenti no galda bija novākti, viņš atkal iegrima savās pā rdomās.

Cieši vērdamies grīdā, viņš stāvēja ierastajā vietā un pozā, kad ienāca viņa brālis, atnesdams atpakaļ dažas vēstules, kas dienā bija izņemtas no kartotēkas. Viņš tās klusiņām nolika uzgaida un gribēja tūliņ aiziet, taču misters Kārkers, rīkotājdirektors, kas viņu jau ienākšanas brīdī uzlūkoja tādam acīm, it kā tās visu laiku būtu skatījušās tieši uz viņu un nevis uz kantora grīdu, sacīja: *

—     Nu, Džon Kārker, kas tevi šeit atvedis?

Brālis norādīja uz vēstulēm un atkal pagriezās pret durvīm.

—     Es brīnos, — direktors teica, — ka tu vari tā nākt un iet, nemaz neapjautājies, kā klājas mūsu saimniekam.

—     Mēs šorīt kantorī uzzinājām, ka misteram Dombijam klājas labi, — brālis atbildēja.

—      Tu esi tik mīkstsirdīgs cilvēks, — direktors sacīja smaidot, — bet tāds esi kļuvis šajos gados, — ka es varu zvērēt: ja viņam noliktu kāda nelaime, tu būtu ]oli nobēdājies.

—     Man, Džeims, patiešām būtu žēl, — otrs atteica.

—      Viņam būtu žēl! — direktors izsaucās, norādīdams uz viņu ar pirkstu, it kā butu klāt vēl kāda persona un Kārkers vērstos pie tās. — Viņam patiešām būtu žēl! Sim manam brālim! Firmas jaunākais klerks, noniecinātais pamesls, nobīdīts sāņus un nostādīts ar seju pret sienu kā bojāta glezna, un tā atstāts dievs zina cik daudz gadu; viņš izjūtot dziļu pateicību un cieņu, un pat padevību un gribētu, lai es tam ticu!

—      Man, Džeims, nav vajadzīgs, lai tu ticētu vai ne, — otrs atbildēja. — Esi tikpat taisnīgs pret mani kā pret jebkuru citu cilvēku, kas tev padots. Tu man jautāji, un es atbildēju.

—      Un tev, pazemīgais šuneli, nav nekas pret viņu, — direktors, neparasti aizkaitināts, sacīja, — par ko varētu žēloties? Tu neņem ļaunā viņa augstprātīgo izturēšanos, viņa nekaunību, iedomīgo muļķību un dažādās nelikumīgās prasības. Kas, pie joda, tu esi — vīrs vai pele?

—      Tas būtu dīvaini, ja divi cilvēki, sevišķi ja viens no viņiem ir priekšnieks, bet otrs padotais, nodzīvotu tik daudzus gadus kopā un viņiem nebūtu nekādu iemeslu vienam par otru žēloties; vienam vismaz ir bijis, — Džons Kārkers atteica. — Bet, nerunājot par atgadījumu ar mani šeit…

—            Par atgadījumu ar viņu! — direktors izsaucās.

—     Tur jau ir tā lieta. Tieši tas fakts, kas viņu padara par izņēmuma gadījumu, izsvītro viņu no visiem rēķiniem! Nu, tālāk?

—      Nerunājot par šo atgadījumu, kas, kā tu norādīji, dod man vienam (visiem citiem par laimi) iemeslu būt pateicīgam, šeit firmā noteikti nav neviena, kas sacītu vai izjustu ko citu. Tu taču nedomā, ka te kāds būtu vienaldzīgs, ja firmas galva piedzīvotu nelaimi vai neizdošanos, un nebūtu par to patiešām nobēdājies?

—      Tev jau nu ir labs iemesls būt pret viņu atzinīgam, — direktors nicinoši teica. — Vai tu nezini, ka tevi šeit tur kā lētu piemēru un kā lielisku pierādījumu žēlsirdībai, ar ko firma «Dombijs un Dēls» lepojas un kas vairo šīs slavenās firmas reputāciju?

—      Nē, to es nezinu, — brālis mierīgi atteica. — Jau sen esmu pārliecināts, ka mani šeit tur daudz labāku un nesavtīgāku apsvērumu dēļ.

—     Es vēroju, ka tu sāc celt priekšā kristīgu morāli, — direktors teica, ieņurdēdamies kā tīģeris.

—      Nē, Džeims, — otrs atbildēja, — lai gan mūsu brālības saites sen jau sarautas un aizmestas …

—     Kas tās sarāva, labo ser? — direktors vaicāja.

—     Es ar savu nepiedienīgo uzvešanos. Tevi jau es nevainoju.

Zobus atņirgdams, direktors atkārtoja bez skaņas: «Ak mani tu nevaino!» — un lūdza viņu turpināt.

—     Kā jau teicu, lai gan starp mums nav tādu brālības saišu, neapvaino mani, lūdzams, ar nevajadzīgām dzēlīgām piezīmēm un neiztulko nepareizi to, ko es saku vai gribētu sacīt. Es tikai gribēju pasacīt: nebūtu pareizi iedomāties, ka tikai tu vienīgais, — kurš šeit esi izraudzīts un nostādīts pāri visiem, lai tiktu avansēts, apveltīts ar uzticību un pagodinājumiem (izraudzīts, es zinu, jau no paša sākuma tavu lielo spēju un uzticamības dēļ), un kuram ar misteru Dombiju ir daudz tuvākas attiecības nekā jebkuram citam, pat, ja tā varētu sacīt, kā līdzīgam ar līdzīgu, un kurš bauda viņa labvēlību un devīgumu, — nebūtu pareizi iedomāties, ka tikai tu esi tas, kuram rūp viņa labklājība un reputācija. Es no sirds ticu, ka šeit firmā nav neviena, ar tevi sākot un pašu jaunāko kalpotāju beidzot, kas neizjustu to pašu.

—      Tu melo! — direktors iesaucās, piesarcis aiz pēkšņām dusmām. — Tu esi liekulis, Džon Karker, un tu melo!

—            Džeims! — brālis izsaucās, savukārt pietvīkdams.

—     Ko tu gribi teikt ar šiem apvainojošajiem vārdiem? Kāpēc tu tos man tik zemiski saki, kur es tos nekādi neesmu pelnījis?

—     Es tev pateikšu, — direktors sacīja, — ka tava liekulība un padevība — ka visa šejienes liekulība un padevība — manās acīs nav vairāk vērta kā šilas, — viņš pasita knipi, — un ka es lai redzu cauri, it kā tā būtu gaiss! Šeit nav neviena darbinieka, sākot ar mani un beidzot ar pašu zemāko kalpotāju (pret ko tu izturies ar tādu cieņu — un ne bez iemesla, jo tālu tas nav jāmeklē), kurš klusībā nepriecātos, redzot savu saimnieku pazemotu: kurš viņu slepeni neienīst; kurš viņam nenovēl drīzāk Jaunu nekā labu; un kurš nenostātos pret viņu, ja tik tam būtu tāda vara un drosme. Kas jo tuvāk viņa labvēlībai, tas jo tuvāk arī viņa nekaunībai; kas jo ciešāk pie viņa, tas jo tālāk no viņa nost. Tāda, lūk, šeit ir visu pārliecība!

—           Es nezinu, — atbildēja brālis, kura sašutumu drīz vien bija nomainījis pārsteigums, — kas gan varējis tev sastāstīt tādas blēņas vai kāpēc tu gribi pārbaudīt tieši mani un nevis kādu citu. Bet, ka tu gribi mani pārbaudīt un ievilināt lamatās, par to tagad esmu pārliecināts. Tev ir pavisam citāda izturēšanās un citāda valoda nekā agrāk. Atkārtošu vēlreiz — tu tiec maldināts.

—     Zinu, ka tieku maldināts, — direktors teica, — es tev jau aizrādīju.

—     Ne jau es, — viņa brālis atbildēja, — bet tavs ziņu pienesējs, ja tev tāds ir. Ja nav, tad tu maldini pats sevi ar savām domām un aizdomām!

—      Man nav aizdomu, — direktors teica. — Man ir pārliecība. Jūs mazdūšīgie, nožēlojamie, verdziskie šuneļi! Visi jūs spēlējat to pašu teātri, visi dziedat to pašu dziesmiņu, visi smilkstat tos pašus žēlabainos vārdus, visi glabājat to pašu acīm redzamo noslēpumu!

Viņa brālis, nesacīdams vairs ne vārda, gāja ārā un aizvēra durvis, kad viņš bija apklusis. Misters Kārkers, rīkotājdirektors, piestūma krēslu pie kamīna un sāka ar krāsns kruķi palēnām smalcināt ogles.

—      Gļēvie, pieglaimīgie nelieši, — viņš murmināja, atsegdams abas spīdošo zobu rindas. — Starp viņiem nav neviena paša, kas neizliktos satriekts un sašutis. Bā! Ikviens no viņiem, ja viņam būtu vara un prāts, un drosme to izlietot, pazemotu Dombija lepnumu un satriektu to tikpat nežēlīgi, kā es sadauzu šīs ogles.

Sasmalcinādams ogles un izklīdinādams tās pa kamīna restēm, viņš ar donjīgu smaidu vēroja to, ko pats darīja. — Pat bez karalienes mājiena! — viņš tūdaļ piemetināja. — Un ir lepnums šai apziņā, ka netiec piemirsts, — tā ir liecība mūsu pieredzes spējām! — To izsacījis, viņš iegrima vēl dziļākās pārdomās un sēdēja prātodams pie dziestošā kamīna restēm, tad piecēlās, atgādinadams cilvēku, kas bijis iedziļinājies kādā grāmatā, un, aplaidis acis visapkārt, paņēma cepuri un cimdus, izgāja ārā, kur gaidīja viņa zirgs, iekāpa seglos un aizjāja pa apgaismotajām ielām, jo bija jau vakars.

Viņš jāja gar mistera Dombija namu un, tuvojoties tam, pievilka pavadu, lai zirgs ietu soļos, un paskatījās augšup uz logiem. Vispirms viņa uzmanību saistīja logs, pie kura reiz bija redzējis sēžam Florensi ar savu suni, lai gan šis logs patlaban nebija apgaismots; bet viņš pasmīnēja, pārlaizdams acis mājas augstajai fasādei, un, likās, augstprātīgi atstāja šīs atmiņas aiz sevis.

—     Bija laiks, — viņš teica, — kad jau tas šķita labi, ja varēja vērot pat jūsu sīkās zvaigznītes uzlēkšanu un uzzināt, kurā debess pusē ceļas mākoņi, lai nepieciešamības gadījumā jums sagādātu patvērumu. Bet nu ir uzlēkusi planēta, un jūs esat nozudusi tās gaismā.

Viņš pagrieza baltkājaino zirgu gar ielas stūri un ar acīm meklēja kādu apgaismotu logu starp tiem, kas atradās mājas aizmugurē. Ar šo logu saistījās atmiņas par kādu lepnu stāvu, kādu cimdotu roku, atmiņas par to, kā kaisījās uz grīdas kāda skaista putna spārna spalvas un kā trīsēja un šalkoja kāda apmetņa vieglās, baltās pūkas, it kā tuvotos vētra, ftīs atmiņas viņš paņēma līdzi, kad atkal pagrieza zirgu un straujos rikšos aizjāja pa tumšajiem un vientuļajiem parkiem.

Liktenīgā kārtā tās bija saistītas ar sievieti, lepnu sievieti, kas viņu nīda, bet kuru viņa izmanība un pašas lepnība un aizvainojums lēni un droši bija novadījis tiktāl, ka, tā pacieta viņa sabiedrību un pamazām sāka pieņemt viņu kā cilvēku, kam ir tiesības runāt par tās nicinošo vienaldzību pret pašas vīru un par to, ka tā zaudējusi cieņu pati pret sevi. Atmiņas bija saistītas ar sievieti, kas viņu dziļi nīda, kas viņu pazina un kas viņam neuzticējās tieši tādēļ, ka pazina, un tādēļ, ka viņš savukārt pazina to; taču tā iekvēlināja savas nežēlīgās dusmas, ļaudama viņam sev tuvināties ar katru dienu vairāk un vairāk, par spīti naidam, ko tā pret viņu izjuta. Par spīti tam! Tieši tā dēļ; jo šā naida bezdibenī — tik d/.iļi, ka viņas bargais skatiens tur nespēja iespiesties, kaut arī viņa varēja tajā kā caur miglu ielūkoties, — slēpās tumšs atriebības nodoms, kura visvieglākā ēna, kaut arī tikai reizi ar pretīguma drebuļiem saskatīta un nekad vairs neredzēta, jau būtu bijusi pietiekami liels traips viņas dvēselē.

Vai šāds bija sievietes tēls, kas, viņam jājot, vīdēja viņa priekšā; vai tas atbilda īstenībai, un vai viņš saskatīja to skaidri?

Jā. Viņš savās domās redzēja to tieši tādu, kāda tā

bija. Viņš redzēja tās lepnumu, dusmas, ienaidu, redzēja tikpat skaidri kā tās skaistumu; taču par visu skaidrāks bija tās naids pret viņu. Dažubrīd viņš redzēja to augstprātīgu un nepieejamu pie saviem sāniem, bet dažubrīd zem sava zirga kājām, kritušu un guļam putekļos. Bet vienmēr viņš to redzēja tādu, kāda tā bija, bez maskas, un vēroja to bīstamajā ceļā, kādu tā gāja.

Un, kad viņš, pabeidzis savu izjājienu un pārģērbies, ienāca tās spoži apgaismotajā istabā — kā parasti, ar noliektu galvu, klusu balsi un glāstošu smaidu, — viņš redzēja to tikpat skaidri. Viņš pat nojauta noslēpumu, kāpēc viņas roka ietērpta cimdā, un tieši tādēļ paturēja to jo ilgāk savējā. Bīstamo ceļu, kuru tā gāja, soļoja arī viņš; un, līdzko tā bija paspērusi soli, viņš tūliņ lika savu kūju tās pēdās.

XLVII NODAĻA PĒRKONA SPĒRIENS

Laiks nespēja padarīt nestiprāku sienu, kas bija radusies starp misteru Dombiju un viņa sievu. Laiks — bēdu remdētājs un dusmu slāpētājs, nekādā ziņā nevarēja palīdzēt šim nesaderīgajam pārim; nelaimīgi katrs par sevi, viņi bija padarījuši nelaimīgus arī viens otru; viņus nesaistīja nekāda cita saite kā vienīgi važas, kas vienoja viņu saslēgtās rokas, un šīs važas viņi, raudamies viens no otra nost, tik loti sasprindzināja, ka tās berza un griezās līdz kaulam. Viņu abu lepnums, lai arī katram atšķirīgs pēc savas dabas un izpausts dažādu mērķu labā, bija vienlīdz stiprs, — un, tā kā viņi stāvēja viens pret otru cieti kā krams, — tas šķīla dzirksteles, kas, skatoties pēc apstākļiem, varēja gruzdēt vai liesmot, taču sadedzināja visu viņu kopīgajā dzīvē, atstājot viņu laulības ceļā tikai pelnus.

Būsim taisnīgi pret misteru Dombiju. Padodamies kroplīgajiem maldiem, kas auga ar katru viņa dzīves smilšu pulkstenī iebirstošo smilts graudiņu, viņš dzina Edīti uz priekšu, daudz nedomādams, uz kurieni un kā tā iet, taču viņa jūtas pret sievu, lai kādas lās bija, palika tādas pašas kā iesākumā. Edītes lielā vaina bija tā, ka viņa neizskaidrojamā kārtā atsacījās atzīt vīra neapstrīdamo varu un tai pilnīgi pakjauties, un tādēļ

bija nepieciešams viņu labot un ierobežot; taču citādi viņš Edītei ar viņam raksturīgo vēsumu izrādīja cieņu kā lēdijai, kas, ja vien vēlētos, varēja darīt godu viņa izvēlei un vārdam un celt viņa — tās īpašnieka — slavu.

Edīte no savas puses ar visu dedzīgā un lepnā sašutuma spēku dienu pēc dienas un stundu pēc stundas vērsa drūmo skatienu, — kopš tās nakts, kad viņa bija sēdējusi savā guļamistabā, vērodama ēnas uz sienas, līdz pat vēl tumšākajai naktij, kas strauji tuvojās, — uz to veidolu, kurš viņai uzkrāvis veselu kalnu pazemojumu un apvainojumu, un tas bija viņas vīrs.

Vai mistera Dombija galvenais netikums, kas pār viņu tik nežēlīgi valdīja, bija kāda pretdabiska rakstura īpašība? Dažreiz varētu būt vērts noskaidrot, kas īsti ir cilvēku daba, kā cilvēki mēģina to pārveidot un vai nav dabiski, ka, tīši to izkropļojot, tā kļūst pretdabiska. Ieslogiet kuru katru mūsu varenās mātes — Dabas dēlu vai meitu šaurā būrī, uztiepiel šim cietumniekam vienu domu un uzpūtiet to ar apkārtējo bailīgo un ļaunprātīgo ļautiņu iztapīgo klanīšanos, un kāda tad izveidosies daba šim paklausīgajam gūsteknim, kas nekad nav lidojis ar brīvās domas spārniem, — tie jau drīz vien ir nokārušies lejup un kļuvuši nederīgi, — lai ieraudzītu apkārtējo vidi visā tās īstenībā!

Ak vai! Vai tad ap mums pasaulē nav daudz kā pretdabiska un tomēr savā būtībā gluži dabiska! Paklausieties, kā miertiesnesis'*vai prokurors izsaka brīdinājumu pretdabiskajām sabiedrības padibenēm; pretdabiskas ir viņu rupjās paražas, pretdabisks viņu pieklājības trūkums, pretdabiski tas, ka viņi zaudējuši spēju atšķirt labo no ļaunā un sajaukuši šos divus jēdzienus; viņi ir pretdabiski ar savu tumsonību, netikumiem, neapdomību, spītību, spriedumiem, izskatu un visu pārējo. Bet pasekojiet labajam mācītājam vai ārstam, kuri ar katru elpas vilcienu pakļauj savu dzīvību briesmām, kad ieiet viņu būceņos, kuros atbalsojas vienīgi mūsu kariešu riteņu rīboņa un diendienīgā gājēju soļu klaudzēšana uz bruģa akmeņiem! Pārlaidiet acis šai pretīgajai apkārtnei, — un miljoniem nemirstīgu dvēseļu nav cilas mājvietas uz zemes kā tikai šī, — kuru tikai pieminot vien, cilvēciskās jūtas uzbango sašutumā un gleznā izsmalcinātība, kas mājo blakus ielā, aizbāž ausis un čukst: «Es tam neticu!» Ieelpojiet apgānīto, jebkuras netīrības pilno gaisu, kas ir inde veselībai un dzīvībai; un katrs no jūsu jutekļiem, kas doti cilvēku dzimumam par prieku un laimi, būs apvainots un derdzīguma pārņemts šinī renstelē, pa kuru plūst vienīgi ciešanas un nāve. Veltīgi cerēt, ka kāds vienkāršs stāds vai puķe, vai dziedinoša zālīte, iedēstīta šajā smirdošajā dobē, varētu dabiski izaugt vai atraisīt mazās lapiņas pretī saulei, kā dievs to nolicis. Un tad uzrunājiet kādu spocīgi panīkušu bērnu ar kroplu augumu un ļaunu seju un sāciet pārmest, cik pretdabiski, ka viņš tik samaitāts, un vaimanāt, ka viņš jau tik mazs novērsies no debesīm, — taču padomājiet arī mazliet par to, ka viņš ir ieņemts, piedzimis un uzaudzis ellē!

Tie, kas nodarbojas ar eksaktajam zinātnēm un izlieto tās cilvēka veselības labā, mums stāsta: ja kaitīgās daļiņas samaitātajā gaisā būtu acīm saskatāmas, mēs tās redzētu nolaižamies kā biezu, melnu mākoni pār šiem graustiem un lēnām veļamies tālāk, lai saindētu arī pilsētu Uibakos rajonus. Bet, ja kļūtu redzama arī morālā sērga, kas izplatās kopā ar šīm daļiņām un pēc apsmietās dabas mūžīgajiem likumiem nav šķirama no tām, cik drausmīgs gan būtu šāds skats! Tad mēs ieraudzītu, ka izvirtība, patvaļa, žūpība, zagšana, slepkavošana un vesela virkne nenosauktu grēku pret cilvēces dabiskajām simpātijām un antipātijām nolaižas pār šīm iznīcībai lemtajām vietām un zogas tālāk, lai ietekmētu uz ļaunu nevainīgos un pavedinātu šķīstos. Tad mēs redzētu, kā tas pašas saindētās straumes, kas ieplūst mūsu hospitāļos un slimnīcās, pārplūdina arī cietumus un liek noziedznieku transporta kuģiem, dziļi iegrimušiem, šķērsot jūras un izplatīt noziedzību plašos kontinentos. Tad mēs sastingtu aiz šausmām, uzzinādami, ka, izraisot slimības, kas nodara ļaunu mūsu bērniem un pāriet mantojumā vēl nedzimušām paaudzēm, mēs ar to pašu* kultivējam bērnību, 'kas nepazīst nevainību, jaunību, kam sveša kautrība un biklums, brieduma gadus, kuros nobriest vienīgi ciešanas un grēks, pretīgu vecumu, kas apkauno cilvēka veidolu. Pretdabiskā cilvēcība! Kad mēs ievāksim vīnogas no paērkšķiem un vīģes no dadžiem, kad mūsu izvirtušo pilsētu atkritumu izgāztuvēs sakuplos labība un no trūdiem auglīgajās kapsētās uzziedēs rozes, — tad varēsim meklēt dabisku cilvēcību un pārliecināties, ka tā izaug no šādas sēklas!

Ak, ja kāds labs gars, kam daudz spēcīgāka un labvēlīgāka roka nekā klibajam dēmonam * stāstā, noceltu māju jumtus un parādītu kristīgajiem cilvēkiem, kādas drūmas ēnas izlido no viņu mājām, lai pievienotos iznīcības eņģeļa svītai, kurš staigā viņu vidū! Tikai vienu nakti palūkoties, kā šie bālie rēgi paceļas no vietām, kuras mēs pārāk ilgi esam pametuši novārtā, kā no biezā un drūmā gaisa, kur perinās Ļaunums un Slimības, nolīst briesmīga atmaksa — un līst mūždien un mūždien kļūst stiprāka! Gaišs un svētīts rīts tad uzaustu pēc šādas nakts, jo cilvēki, ko vairs nekavētu pašu radītie piedauzības akmeņi, kas ir tikai puteklīši uz takas, kura ved uz mūžību, — cilvēki paši tad ķertos pie darba, lai uzceltu labāku pasauli, — kā radījumi, kuriem kopīga izcelšanās, kā viena tēva bērni, kuri tiecas uz kopīgu mērķi!

Gaiša un svētīta tā diena būtu arī tādēļ, ka vienā otrā, kurš nekad nav ieskatījies cilvēku dzīvē ap sevi, pamodinātu apziņu par paša saiknēm ar šo dzīvi, un tad atklātos, ka savos aprobežotajos vērtējumos un simpātijās viņi aplam izpratuši dabu un pieļāvuši lielu kļūdu, kas, reiz radusies, dabiski, joprojām padziļinās, tāpat kā pagrimšana līdz viszemākajai pakāpei.

Bet misteram Dombijam un viņa sievai šāda diena nebija uzaususi, un katrs no viņiem bija izvēlējies savu ceļu.

Sešu mēnešu laikā, kas pagāja pēc nelaimes gadījuma, viņu attiecības palika nemainīgas. Marmora klints nebūtu varējusi stāvēt viņa ceļā nesatricināmāk kā Edīte, un pats aukstākais avots dziļas alas tumsībā, kur neiespīd neviens gaismas stariņš, nevarētu būt aukstāks un nepieejamāks kā misters Dombijs.

Cerības, kas ietrīsējās Florenses sirdī, kad atausa nojausma par jaunu ģimeni, tagad bija pilnīgi izgaisušas. Sī ģimene pastāvēja jau gandrīz divus gadus, un pat viņas pacietīgā ticība nespēja pārciest vilšanos, ko diendienā sagādāja šādi pārdzīvojumi. Ja ari viņā bija palicis kāds aizkavējies cerību stariņš, ka Edīte un tēvs kaut kad nākotnē savā kopdzīvē varētu būt laimīgāki, tad cerības, ka tēvs viņu, Florensi, kādreiz varētu iemīlēt, šobrīd vairs nebija. Mazais starplaiks, kad viņa šķita saskatījusi tēvā kādu niecīgu vēlību pret sevi, izplēnēja no atmiņas, bieži atceroties, cik vēss viņš bija kopš šī starplaika un agrāk; šīs iedomas viņa uzņēma vienīgi kā rūgtus maldus.

Florense viņu mīlēja tāpat kā agrāk, taču pamazām sāka mīlēt drīzāk kā cilvēku, kas reiz bijis tai dārgs vai varētu būt tāds bijis, nevis kā to cietsirdīgo reālo būtni, kas atradās tai acu priekšā. Kaut kas no maigajām skumjam, ar kādām viņa turēja mīļā piemiņā mazo Polu vai savu māti, šķita tagad ielīstam viņas domās par tēvu, padarot tās, kā tas arī bija, par dārgām atmiņām. Viņa nevarēja pateikt, kādēļ tēvs, ko viņa mīlēja, kļuvis par miglainu, nenoteiktu tēlu, — vai tādēļ, ka tēvs viņas apziņā bija it kā miris, vai tādēļ, ka abiem bija kopīgas attieksmes pret viņai tik dārgajiem nelaiķiem un ka ar tēvu tik ilgi saistījušās cerības, kas tagad bija vītušas, un mafgums, ko viņš bija sastindzinājis. Bet šis nenoteiktais tēls būtībā nebija ciešāk saistīts ar reālo dzīvi kā mirušā mīļā brālīša tēls, kad viņa dažreiz iztēlojās, ka brālītis ir it kā vēl dzīvs un izaudzis par vīru, kas viņu sargā un balsta.

Sī pārmaiņa, ja to tā varētu nosaukt, bija ar viņu notikusi nemanot, gluži tāpat kā bērnība pāriet jaunībā, un iestājusies reizē ar šo pārvērtību. Florensei bija gandrīz septiņpadsmit gadi, kad viņa vientulīgās pārdomās sāka šo pārvērtību apzināties.

Viņa tagad bieži bija viena, jo līdzšinējās attiecības ar Edīti bija ļoti izmainījušās. Tai laika, kad notika nelaimes gadījums ar tēvu un kad viņš gulēja sava istabā apakšstāvā, Florense pirmoreiz ievēroja, ka Edīte no viņas izvairās. Aizvainota, satriekta un nespēdama saprast, kā tas savienojams ar viņas maigumu satiekoties, Florense kādu vakaru vēlreiz iegāja pie Edītes viņas istabā.

—     Māmiņ, — Florense teica, klusītēm piezagdamās pie Edītes, — vai es jūs esmu sarūgtinājusi?

Edīte atbildēja: — Nē.

—     Es droši vien esmu kaut ko nodarījusi, — Florense turpināja. — Pasakiet man, ko gan? Jūs, mī]o māmiņ, izturaties pret mani citādi nekā agrāk. Es pat pasacīt nevaru, cik dziļi es izjūtu vismazāko pārmaiņu, jo es jūs mīlu no visas sirds.

—     Es tevi tāpat, — Edīte teica. — Ak, Florens, tici man tagad vairāk nekā jebkad agrāk!

—     Kāpēc tad jūs, mani sastapusi, tūdaļ aizejat, kāpēc izvairāties no manis? — Florense vaicāja. — Un kāpēc jūs, mīļo māmiņ, dažreiz uz mani tik savādi skatāties? Jūs taču tā darāt, vai ne? — Edītes tumšās acis apliecināja, ka tā ir patiesība.

—     Kāpēc? — Florense atkārtoja kā lūdzot. — Sakiet man, kāpēc, lai es zinu, kā atgūt jūsu laipnību, un sakiet man, ka turpmāk tā vairs nebūs.

—     Manu Florens, — Edīte atbildēja, saņemdama roku, kas apskāva viņas kaklu, un ieskatīdamās acīs, kas tik mīļi lūkojās viņai pretī, jo Florense bija nometusies ceļos, — kāpēc tas tā, to es tev nevaru sacīt. Ne man par to runāt, ne tev kļausities, bet tā tas ir, un es zinu, ka tā tam jābūt. Vai gan es tā izturētos, ja nebūtu par to pārliecināta?

—     Tatad mums, māmiņ, jākļūst svešiniecēm? — Florense prasīja, skatīdamās uz viņu kā izbailēs.

Edītes lūpas bez skaņas atbildēja: — Jā.

Florense uzlūkoja viņu ar pieaugošām bailēm un neizpratni, līdz asaras apmieloja acis un meitene vairs nevarēja Edīti saskatīt.

—             Florens, manu dvēselīt! — Edīte ātri ierunājās.

—     Uzklausi mani. Es nevaru paciest, ka tu tā bēdājies. Nomierinies! Tu redzi, kā es savaldos. Vai tad tas man viegli?

Izsakot šos pēdējos vārdus, viņas balss un izturēšanās atkal pauda parasto mieru, un viņa vēl piebilda:

—     Ne jau gluži svešiniecēm. Tikai pa daļai, Florens, un tikai ārēji, jo savā sirdī es pret tevi jūtu to pašu, ko agrāk, un tā tas būs vienmēr. Bet to, ko daru, es nedaru sevis dēļ.

—     Vai tad manis dēļ, māmiņ? — Florense vaicāja.

—           Pietiek, ka tu zini to, kā ir, — Edīte, brītiņu klusējusi, atbildēja. — Kāpēc, — tam maza nozīme. Mīļo Florens, tā ir labāk … tas ir nepieciešami… tā tam jābūt… ka mēs satiekamies retāk. Draudzība, kas bijusi starp mums, jāizbeidz.

—     Kad? — Florense iesaucās. — Ai, māmiņ, kad?

—     Tūlīt, — Edīte atteica.

—     Uz visiem laikiem? — Florense vaicāja.

—     To es nesaku, — Edīte atbildēja. — To es nezinu. Es nesaku arī, ka mūsu draudzēšanās, labākajā gadījumā, būtu nevietā vai kāds ļaunums, kaut arī man vajadzēja zināt, ka no tās nekas labs nevar iznākt. Mans ceļš uz šejieni vedis pa takām, pa kādām tev nekad nebūs jāstaigā, un mans ceļš no šejienes ved … dievs zina kurp … es to neredzu …

Viņas balss aprāvās; viņa sēdēja un skatījās uz Florensi, it kā aizbēgt gribēdama, un viņas skatienā pavīdēja tās pašas svešādās izbailes un tramīgais atsalums, ko Florense jau bija reiz ievērojusi. Pār Edītes augumu un seju pārmaiņus slīdēja tas pats drūmais lepnums un dusmas, gluži kā nemiera pilni akordi pār mežonīgas arfas stīgām. Taču tam nesekoja ne maigums, ne pazemībS. Šoreiz viņa nenolieca galvu un neraudāja, un neteica, ka viņas vienīgā cerība ir Florense. Viņa turēja galvu augstu paceltu, it kā būtu skaista Medūza, kas skatās cilvēkam tieši virsū, aci pret aci, lai to nogalinātu. Jā, un to viņa arī būtu darījusi, ja viņai piemistu tāds burvju spēks.

—      Māmiņ, — Florense bikli teica, — ar jums ir notikusi lielāka pārmaiņa, nekā jūs man sakāt, un tas mani satrauc. Atļaujiet man vēl brītiņu pie jums pakavēties.

—      Nē, — Edīte teica, — nē, mīlulīt. Man tagad vislabāk palikt vienai, un es daru visu iespējamo, lai mēs satiktos retāk. Nejautā man neko, bet tici, ka tad, kad es šķietos nepastāvīga vai untumaina pret tevi — tas nenotiek pēc manas gribas vai manis labad. Kaut arī tagad esam viena pret otru svešākas nekā līdz šim, tici man, ka manas jūtas pret tevi nav mainījušās. Piedod man, ka esmu tavu drūmo mājvietu izvērtusi vēl drūmāku … es metu ēnu pār to, zinu labi… un nekad vairs nerunāsim par to.

—     Māmiņ, — Florense iešņukstejas, — mums taču nebūs jāšķiras?

—     Tieši tādēļ jau mēs tā darām, lai nebūtu jāšķiras, — Edīte atbildēja. — Nejautā vairāk nekā! Ej, Florens! Mana mīlestība un mana līdzjūtība būs ar tevi!

Viņa apkampa Florensi un atlaida, un, kad tā gāja ārā no istabas, Edīte nolūkojās uz aizejošo meiteni tādām acīm, it kā līdz ar to aizietu arī viņas labais eņģelis un atstātu viņu augstprātīgo un naidīgo kaislību varā, kas tagad Edīti pārņēma pilnīgi un uzspieda savu zīmogu uz viņas pieres.

No šī brīža Florenses un Edītes attiecības krasi pārmainījās. Dienām ilgi viņas tikās retumis, atskaitot ēdienu reizēs pie galda vai arī mistera Dombija klātbūtnē. Tad Edīte, valdonīga, nelokāma un nerunīga, pat nepaskatījās uz Florensi. Ja tādās reizēs bija klāt misters Kārkers — un pa mistera Dombija atveseļošanās laiku, kā arī vēlāk tas gadījās bieži —, Edīte norobežojās no viņas jo vairāk un izturējās vēl vēsāk neka citkārt. Taču, kad tās sastapās nejauši un neviena cita tuvumā nebija, Edīte kā agrāk Florensi mīļi apskāva, kaut arī viņas lepnajā sejā neparādījās agrākais maigums; un bieži vien, kad Edīte vēlu pārradās mājās, tā tumsā iezagās Florenses istabā, kā to bija paradusi darīt agrāk, un, noliekusies pār viņu, čukstēja: — Ar labu nakti! — Ja tādās reizēs Florense bija iemigusi, viņa dažreiz pamodās, it kā šos* klusos vārdus būtu dzirdējusi sapnī un izjutusi lūpu pieskārienus savai sejai. Taču tas ar laiku atgadījās arvien retāk.

Un atkal tukšums, kas parņēma Florenses sirdi, lika viņai izjust pilnīgu vientulību. Tāpat kā tēva tēls, kuru viņa mīlēja, pamazām bija kļuvis par kaut ko nereālu, tā arī Edīte, piedzīvodama tādu pašu likteni kā visi pārējie, kuriem bija piederējusi Florenses mīla, ar katru dienu it kā atkāpās, izdzisa un izbālēja tālumā. Pamazām vien Viņa attālinājās no Florenses, kļūdama it kā par kādreizējās Edītes rēgu; pamazām vien plaisa starp viņām paplašinājās un šķita kļūstam dziļāka; pamazām vien sirsnību un maigumu, ko Edīte bija paradījusi, sastindzināja nikna, pašapzinīgā drosme, ar kādu viņa stāvēja uz kraujas pie dziļa bezdibeņa, ko Florense neredzēja, un uzdrošinājās skatīties lejup.

Sāpīgo Edītes zaudējumu Florense centās aizstāt ar vienu domu un, kaut arī tā sniedza niecīgu mierinājumu viņas nospiestajai sirdij, mēģināja rast tajā atvieglojumu. Tā kā viņai vairs nebija jādala sava mīlestība un pienākums starp tiem abiem, Florense varēja mīlēt abus, nevienam nenodarot netaisnību. Tā kā viņi abi tās mīlas pilnajā iztēlē bija līdzīgi ēnām, tā viņiem varēja ierādīt savā sirdī vienlīdzīgu vietu un ar savām šaubām nenodarīt pāri ne vienam, ne otram.

Tā viņa arī centās darīt. Laiku pa laikam, turklāt diezgan bieži, viņai uzmācās nemierīgas domas par Edītes pārvērtības cēloņiem, un tad viņa izjuta bailes, taču, no jauna mierīgi atdodamās klusām skumjām un vientulībai, viņa neizrādīja ziņkārību. Vajadzēja tikai atcerēties, ka viņas cerību zvaigzni aizsedzis drūmais mākonis, kas nolaidies pār māju, un tad viņa sāka raudāt un samierinājās.

Tādā kārtā, vadīdama savu dzīvi gan sapņos, kur viņas pāriplūstošā mīlestība izlējās pār nereāliem tēliem, gan r^&amp;lajā pasaulē, kur bija piedzīvojusi gandrīz vienīgi to, ka viņas spēcīgā mīlestības straume plūst atpakaļ, Florense sasniedza septiņpadsmito mūža gadu. Vientulība bija padarījusi viņu kautru un atturīgu, taču nebija sabojājusi viņas maigo raksturu un nopietno dabu. Kā bērns — tik nevainīgi vienkārša, kā sieviete — pieticīgi pašpaļāvīga un ar dziļām jūtām apveltīta; abas šīs īpašības, kā bērna, tā sievietes, piemīlīgi apvienojušās, vienlaicīgi izpaudās viņas skaistajā sejā un auguma trauslajā smalkumā; izskatījās, it kā pavasaris nelabprāt dotu vietu vasarai un ar ziedoņa plauksmi censtos aizēnot vasaras ziedu krāšņumu. Bet viņas balsī, kas lika sirdij ietrīsēties, viņas mierīgajās acīs, kuras reizēm pamirdzēja savāda gaisma, kura likās starojam ap viņas galvu, un viņas vienmēr domīgajā skaistumā bija kāda izteiksme, kas atgādināja mirušo zēnu; par to sačukstējās kalpotāju palātās, kratīja galvas un pēc tam ēda un dzēra ar jo lielāku patiku, vienoti jo stiprākām draudzības saitēm.

Sai novērotāju brālībai bija daudz ko stāstīt par misteru un misis Dombijiem, kā ari par misteru Kārkeru, kas rādījās esam starpnieks starp abiem un kas nāca un gāja, it kā mēģinādams tos samierināt, bet nekad nevarēja to izdarīt. Viņi visi nožēloja, ka stāvoklis izvērties tik nepatīkams, un visi bija vienis prātis, ka tur savu roku pielikusi arī misis Pipčina (pret kuru neviens nejuta kaut niecīgāko simpātiju), taču visumā bija palīkami, ka ir tāds labs temats, par ko pazoboties, un viņi to izmantoja visā pilnībā, sevi ļoti uzjautrinādami.

Viosi, kas parasti apmeklēja namu, un paziņas, kurus mēdza apciemot misters un misis Dombiji, uzskatīja viņus par tīri saderīgu pāri — vismaz ja runa ir par augstprātību, — bet vairāk arī par to neko nedomāja. Jaunā lēdija ar kailo muguru kādu laiku pēc misis Skjūtonas nāves nerādījās, paziņodama ar viņai raksturīgo pievilcīgo iespiegšanos dažiem saviem tuvākajiem draugiem, ka viņas priekšstats par šo ģimeni esot saistīts ar kapakmeņiem un tamlīdzīgām šausmām; bet, kad viņa atnāca, viņa neko briesmīgu neatrada, atskaitot to, ka misters Dombijs pie pulksteņa ķēdes nēsāja zelta brelokus, par ko jaunā lēdija bija ļoti sašutusi kā par kliedzošu māņticības izpausmi. Šī jaunavīgā siržu lauzēja principā bija pret pameitām, taču citādi viņai pret Florensi nebija ko iebilst, vienīgi tik daudz, ka tai trūkstot «stila», ar ko viņa varbūt domāja izgriezumu mugurpusē. Daudzi, kas namu apmeklēja vienīgi svinīgos gadījumos, nemaz lāg&lt;^ nezināja, kura ir Florense, un, mājās ejot, sprieda: — Vai tā tur, stūrī, patiešām bija mis Dombija? Ļoti jauka, bet no skata pārāk trausla un domīga!

Pēdējie seši mēneši šo domīgumu nebija mazinājuši, un tāda nu arī bija Florense, kad ar nemieru, kas jau vērsās izbailēs, viņa ieņēma savu vietu pie pusdienu galda dienā pirms tēva un Edītes laulību otrās gadadienas (pirmajā gadadienā misis Skjūtona bija gulējusi triekas ķerta). Viņas nemieram nebija nekāda cita pamata kā vien šis ievērojamais gadījums, tēva sejas izteiksme, ko viņa pamanīja, uzmetot tam ašu skatienu, un mistera Kārkera klātbūtne, kas viņai vienmēr bija nepatīkama un ko viņa sevišķi asi izjuta tieši šajā dienā.

Edīte bija grezni ģērbusies, jo viņa un misters Dombijs vakarā bija ielūgti kādās lielās viesībās un pusdienas tajā dienā tika ēstas vēlu. Viņa ieradās tikai tad, kad citi jau sēdēja pie galda, un misters Kārkers piecēlās un pavadīja viņu līdz krēslam. Lai arī Edīte bija žilbinoši skaista, viņas stājā un sejas izteiksmē bija kaut kas tāds, kas šķila viņu uz visiem laikiem un bez kādām cerībām atšķiram no Florenses un jebkura cita. Un tomēr bija mirklis, kad Florense pamanīja sev pievērstajās Edītes acīs laipnības stariņu, un tas izraisīja jo dziļāku nožēlu un lika jo dziļāk skumt par to, ka Edīte no viņas aizgājusi tik tālu.

Pusdienojot runāts tika ļoti maz. Florense dzirdēja, ka tēvs laiku pa laikam ierunājās ar misteru Kārkeru par veikala lielām, un saklausīja viņa klusās atbildes, taču tikpat kā nepievērsa uzmanību tam, ko viņi sacīja, vienīgi vēlējās, kaut pusdienas ātrāk beigtos. Kad galdā pasniedza desertu un apkalpotāji atstāja viņus vienus, misters Dombijs, jau vairākas reizes ieklepojies ar tādu pieskaņu, kas nevēstīja nekā laba, sacīja:

—     Misis Dombija, domāju, 'jums jau ir zināms: esmu informējis saimniecības vadītāju, ka rīt pie mums pusdienās ieradīsies viesi.

—     Es pusdienas mājās neēdīšu, — viņa atbildēja.

—      Ne sevišķi liela sabiedrība, — misters Dombijs vienaldzīgi turpināja, izlikdamies viņas atbildi nedzirdējis, — tikai divpadsmit vai četrpadsmit personas. Mana māsa, majors Begstoks un vēl daži, kurus jūs tikai pavirši pazīstat.

—     Es pusdienas mājās neēdīšu, — viņa atkārtoja.

—      Lai arī cik apšaubāmi iemesli man varētu būt, misis Dombija, — misters Dombijs teica ar to pašu majestātisko noskaņu, it kā viņa nemaz nebūtu runājusi,

—      tieši tagad pakavēties pie šī nolikuma ļoti patīkamās atmiņās, taču šādās lietās pastāv etiķete, kas jāievēro sabiedrības acīs. Ja jums, misis Dombija, nav cieņas pret sevi…

—     Man tādas nav, — viņa teica.

—     Kundze, — misters Dombijs iesaucās, uzsizdams roku uz galda, — esiet tik laipna un uzklausiet, ko es saku! Ja jums nav cieņas pašai pret sevi…

— Un es saku, ka man tādas nav, — viņa atbildēja.

Viņš paskatījās uz sievu, taču seja, ko tā viņam pavērsa pretī, nebūtu pārmainījusies, kaut tai acīs būtu skatījusies pati nāve.

—      Kārker, — misters Dombijs teica daudz mierīgāk, pievērsdamies šim džentlmenim, — tā kā es jūs jau agrāk esmu izmantojis par starpnieku, lai sazinātos ar misis Dombiju, un, tā kā es vēlos saglabāt dzīvē pieklājības normas, ciktāl šai lietai sakars ar mani, tad es palūgšu jūs — esiet tik laipns un paziņojiet misis Donibijai: ja viņai nav cieņas pašai pret sevi, man ir kaut cik cieņas pret sevi, un tāpēc es pastāvu, ka mani rīkojumi attiecībā uz rītdienu paliek spēkā.

—      Pasakiet, ser, savam varenajam pavēlniekam, — Edīte teica, — ka es atļaušos ar viņu par šo tematu parunāt kādreiz vēlāk un ka es runāšu ar viņu vienatnē.

—             Misteram Kārkeram, kundze, — viņas vīrs teica,

—      ir zināms iemesls, kas mani piespiež nedot jums šādu priekšrocību, un tādēļ viņš ir atbrīvots no uzdevuma nodot man kaut kādus jūsu paziņojumus. — Runādams viņš redzēja, ka Edītes acis pavēršas sānis, un sekoja tām ar savējām.

—     Ser, še klāt ir jūsu meita, — Edīte teica.

—     Mana meita šeit arī paliks, — misters Dombijs atbildēja.

Florense, kas jau bija piecēlusies, atkal apsēdās, paslēpa seju rokās un trīcēja.

—     Mana meita, kundze … — misters Dombijs iesāka.

Bet Edīte viņu pārtrauca, ierunādamās tāda balsī, kas,

kaut arī ne drusciņas skaļāka kā citkārt, tomēr bija tik skaidra, uzsvērta un noteikta, ka to varētu sadzirdēt pat viesuļvētrā.

—     Es saku, ka gribu runāt ar jums vienatnē, — viņa teica. — Ja jūs neesat prātā jucis, tad ievērojiet, ko es saku!

—      Man, kundze, ir tiesības runāt ar jums, — viņas vīrs atbildēja, — kad un kur es vēlos, un mana vēlēšanās ir runāt šeit un šobrīd!

Viņa piecēlās, it kā gribētu atstāt istabu, taču atkal apsēdās, būdama ārēji pilnīgi mierīga, paskatījās uz vīru un sacīja tāda pašā balsī:

—     Runājiet!

—     Man vispirms jums, kundze, jāpasaka, — misters Dombijs teica, — ka jūsu izturēšanās pauž kaut ko draudīgu, un tas jums nepiederas.

Vina iesmējās. Sapurinātie dimanti viņas matos sakustējās un sāka trīsēt. Teikas pauž, ka dārgakmeņi kļūstot blāvi, kad to valkātājam draudot briesmas. Ja šie arī būtu tādi, — tajos ieslēgtie gaismas stari šajā mirklī būtu nodzisuši un dārgakmeņi būtu kļuvuši nespodri kā svins.

Kārkers klausījās, acis nolaidis.

—      Kas attiecas uz manu meitu, kundze, — sacīja misters Dombijs, turpinādams risināt savas runas pavedienu, — tad tas nekādā ziņā nav nesavienojams ar viņas pienākumiem pret mani, ka viņa uzzina, no kādas uzvešanās ir jāizvairās. Pašlaik jūs viņai esat šādā ziņā spilgts piemērs, un es ceru, ka viņa no tā var gūt noderīgu mācību.

—     Tagad es jūs nepārtrauktu, — viņa sieva atbildēja, nemainot ne acu izteiksmi, ne balsi, ne izturēšanos,

—     es nepieceltos un neaizietu un dotu jums iespēju pateikt visu, ko vēlaties, pat tad, ja istabā izceltos ugunsgrēks.

Misters Dombijs pamāja ar galvu, it kā izsacīdams sarkastisku pateicību par uzmanību, un atsāka. Bet ne vairs ar tādu pašpaļāvību kā iepriekš, jo Edītes trauksmainais nemiers sakarā ar Florensi un Edītes vienaldzība pret viņu pašu un viņa pamācībām sūrstēja un smeldza kā neaizdzijusi brūce.

—      Misis Dombija, — viņš teica, — var būt, ka manai meitai sevis veidošanas nolūkos ir lietderīgi zināt, cik ļoti nožēlojami ir, ja kādam ir stūrgalvīgs raksturs, un cik ļoti nepieciešams to pārveidot, jo sevišķi tad, kad tas izpaužas — es gribu piemetināt: nepateicīgā kārtā izpaužas — pēc tam, kad apmierināta godkāre un savtīgums. Man liekas, ka tie abi — kā godkāre, tā savtīgums — zināmā mērā pamudinājuši jūs ieņemt jūsu tagadējo vietu pie šī galda.

—           Nē! Es nepieceltos un neaizietu un dotu jums iespēju pateikt visu, ko vēlaties, pat tad, ja istabā izceltos ugunsgrēks, — Edīte atkārtoja tieši tāpat kā iepriekš.

—      Tas varbūt ir diezgan dabiski, misis Dombija, — viņš turpināja, — ka jums neērti citu klātbūtnē uzklausīt šīs nepatīkamās patiesības, kaut gan es nesaprotu, kāpēc … — te viņš vairs nejaudāja noslēpt savas īstās jūtas, ne arī noturēties, neuzmetis drūmu skatienu Florensei, — kāpēc gan kāds varētu tās darīt ietekmīgākas un asāk izjūtamas nekā es, uz kuru tās visvairāk attiecas. Tas varbūt ir diezgan dabiski, ja jūs nevēlaties kāda cita klātbūtnē dzirdēt, ka jūsos mājo pretestības gars, kas jums pēc iespējas drīzāk jāapvalda, ko jums, misis Dombija, vajag apvaldīt un ko — man žēl, ka tas jāpasaka! — es, cik atceros, ne reizi vien ar zināmām šaubām un nepatiku esmu redzējis izpaužamies jau pirms mūsu laulībām jūsu attieksmēs pret jūsu nelaiķa māti. Taču zāles ir jūsu pašas rokās. Es, misis Dombija, sākdams runāt, nepavisam nebiju aizmirsis, ka mana meita ir še klāt. Bet jūs es lūdzu neaizmirst, ka rīt šeit būs vairākas personas un ka jums, turot godā pieklājības normas, būs jāsaņem viesi pienācīgā veidā.

—      Tātad nepieliek ar to, — Edīte teica, — ka jums ir skaidrs, kas noticis starp jums un mani; nepietiek ar to, ka jus varat skatīties šurp, — viņa norādīja uz Kārkeru, kas vēl vienmēr klausījās nolaistām acīm, — un atcerēties apvainojumus, ko esat man uzkrāvis; nepietiek ar to, ka jūs varat skatīties šurp, — viņa norādīja uz Florensi, un viņas roka pirmo un pēdējo reizi viegli iedrebējās, — un domāt par to, ko esat izdarījis un kādas izsmalcinātas mocības jūs katru dienu, katru stundu un pastāvīgi esat licis man izjust, tā rīkodamies; nepietiek ar to, ka šī diena no visām pārējām gada dienām man ir neaizmirstama tās cīņas dēļ (pelnītas, bet tādam kā jūs nesaprotamas), kad es vēlējos būt mirusi! Visam tam jūs pievienojat vēl pēdējo vislielāko zemiskumu, padarot viņu par liecinieci tam, cik dziļi esmu kritusi, zinādams, ka viņas miera labad esat licis man upurēt vienīgās maigās jūtas un dzīves intereses, zinādams, ka viņas labad es arī tagad, ja vien varētu — bet es nevaru, jo jūs man esat pārāk pretīgs, — pilnīgi pakļautu

sevi jūsu gribai un kļūtu par padevīgāko starp jūsu vergiem!

Tā nebija īstā pieeja mistera Dombija diženumam. Tas, ko viņa sacīja, pamodināja vecās jūtas, stiprākas un nežēlīgākas nekā jebkad. Atkal viņa noniecinātajam bērnam, ko šī nepaklausīgā sieviete šajā viņa dzīves drūmajā stundā izbīdīja priekšplānā, izrādījusies lielāka vara nekā viņam pašam, un šis bērns, izrādījās, ir bijis viņai viss, kamēr viņš pats — nekas.

Viņš pagriezās pret Florensi, it kā tā nupat būtu runājusi, un pavēlēja tai atstāt istabu. Florense, aizsegusi rokām seju, paklausīja un trīcēdama un raudādama atstāja istabu.

—     Es saprotu, kundze, — misters Dombijs teica ar niknumu un triumfa apziņu, — ka jūsu pretestības gars ievirzījis jūsu jūtas tādā gultnē, bet tām ir nolikts priekšā aizsprosts, misis Dombija, tām ir nolikts priekšā aizsprosts, un tās tiek pagrieztas atpakaļ!

—      Jo ļaunāk jums! — viņa atbildēja, un viņas balss un izturēšanās palika nemainīga. — Jā! — viņa sacīja, kad misters Dombijs, šos vārdus dzirdot, strauji pagriezās, — kas ir slikti man, tas ir divdesmit miljonu reižu sliktāk jums. Ņemiet to vērā, ja jūs neko citu nespējat ievērot!

Dimantu pusloks, kas aptvēra viņas melnos matus, liesmoja un dzirkstīja kā zvaigžņu tilts. Briljanti neprata brīdināt, citādi tie būtu kļuvuši nespodri un tumši kā aptraipīts gods. Kārkers vēl joprojām sēdēja un klausījās, acis nolaidis.

—      Misis Dombija, — misters Dombijs teica, cenzdamies paturēt, cik vien iespējams, augstprātīgu mieru,

—     ar šādu izturēšanos jūs mani nepadarīsit piekāpīgāku, ne ari piespiedīsit novērsties no tā, ko esmu nodomājis.

—     Sāda izturēšanās ir vienīgā iespējamā, kaut arī visai nepilnīgi izpauž to, kas manī notiek, — viņa atbildēja. — Taču, ja es domātu, ka tas jūs padarītu piekāpīgāku, es mēģinātu izturēties cilādi, ja vien tas cilvēka spēkos stāvētu. Es nedarīšu to, ko jūs lūdzat!

—     Es, misis Dombija, neesmu paradis lūgt, — viņš sacīja. — Es pavēlu!

—     Ne rit, ne ari kādā citā gadadienā es jūsu namā neaizpildīšu nekādu vietu. Mani nevienam neizrādīs kā stūrgalvīgu verdzeni, ko esat iegādājies šādai dienai. Ja arī es svinētu savas kāzu dienas atceri, es to svinētu kā kauna dienu. Cieņa pret sevi! Pieklājība pasaules priekšā! Ko tas man nozīmē? Jūs esat darījis visu, lai šie jēdzieni man nebūtu nekas, un tie nav nekas!

—     Kārker, — misters Dombijs, pieri savilcis un mirkli apdomājies, teica, — misis Dombija visā šajā lietā tik lielā mērā aizmirst pati sevi un mani un nostāda mani stāvoklī, kas tik loti neatbilst manai reputācijai, ka man šī lieta ir jāizbeidz.

—     Tad atbrīvojiet mani, — Edīte teica, un viņas balss, skatiens un izturēšanās palika nemainīga, — no saitēm, ar kurām esmu saistīta. Ļaujiet man iet!

—     Kundze? — misters Dombijs izsaucās.

—     Atbrīvojiet mani. Dodiet man brīvību!

—     Kundze? — viņš atkārtoja. — Misis Dombija?

—     Pasakiet viņam, — Edite teica, pavērsdama lepno seju pret Kārkeru, — ka es gribu laulības šķiršanu. Ka tā būtu labāk. Ka es viņam to iesaku. Sakiet viņam, ka, šķirot mūsu laulību, es pieņemšu visus viņa noteikumus, — jo viņa. bagātība man neko nenozīmē, — bet ka laulibas šķiršanai jānotiek, cik drīz vien iespējams.

—     Ak dievs, misis Dombija! — viņas vīrs izsaucās, būdams ārkārtīgi pārsteigts. — Un jūs iedomājaties, ka es vispār tādu priekšlikumu kādreiz ņemtu vērā? Vai tad jūs, kundze, nezināt, kas es esmu? Vai jūs nezināt, ko es pārstāvu? Vai esat kādreiz dzirdējusi par Dombiju un Dēlu? Lai Jaudis varētu runāt, ka misters Dombijs — misters Dombijs! — šķīries no savas sievas! Zemie ļautiņi lai varētu trīt mēles par misteru Dombiju un viņa ģimenes lietām! Vai jūs, misis Dombija, nopietni domājat, ka es varētu pieļaut, lai mans vārds šādā sakarībā nonāktu laužu mutē? Kas jums nāk prātā, kundze! Kaunieties! Tas ir absurds!

Un misters Dombijs tik tiešām smējās.

Taču ne tā, kā smējās viņa. Būtu bijis labāk, ja viņa būtu mirusi, nekā smējusies tā, kā viņa smējās, atbildot vīra smiekliem, cieši uz viņu skatīdamās. Būtu bijis labāk, ja viņš būtu miris nekā šeit sēdējis savas varenības apziņā un spiests tos dzirdēt.

—     Nē, misis Dombija, — viņš atsāka, — nē, kundze! Mūsu šķiršanās nav iespējama, un tādēļ es jums jo nopietnāk iesaku būt nomodā pār savu pienākuma apziņu. Un, Kārker, kā es jums jau gribēju sacīt. ..

Misters Kārkers, visu laiku sēdējis un klausījies, pacēla acis, kurās bija neparasti spožs mirdzums.

—      … Kā es jums jau gribēju sacīt, — misters Dombijs atsāka, — man būs jūs jālūdz, ja nu šīs lietas ir aizgājušas tik tālu, paziņot misis Dombijai: mans dzīves likums ir tāds, ka nevienam nav atļauts runāt man pretī, — nevienam, Kārker, — tāpat nav pieļaujams, ka kāds, lai tas būtu kas būdams, atskaitot mani, izvirzītos pirmajā vietā, kad ir runa par paklausību man. Manas meitas pieminēšana šinī sakarībā un stāvoklis, ka mana meita iesaistīta akcijās pret mani, ir nedabisks. Vai mana meita patiešām sadarbojas ar misis Dombiju, lo es nezinu un tas man ir vienalga, taču, spriežot pēc tā, ko misis Dombija šodien sacīja un ko mana meita šodien dzirdēja, es lūdzu jūs darīt misis Dombijai zināmu, ka tādā gadījumā, ja viņa turpinās pārvērst šo namu par ķildu arēnu, par kādu tas jau ir kļuvis, es, ņemot vērā pašas misis Dombijas atzīšanos, uzskatīšu arī savu meitu par zināmā mērā atbildīgu un viņa izpelnīsies manas dusmas. Misis Dombija prasīja, vai «nepietiekot ar to», ka viņa darījusi šo un lo. Esiet tik laipns un atbildiet viņai: nē, ar to nepieliek!

—      Acumirkli! — Kārkers iesaucās, viņu pārtraukdams. — Atļaujiet! Lai arī cik mans stāvoklis grūts un jo grūtāks tādēļ, ka esmu citādās domās nekā jūs, — viņš uzrunāja misteru Dombiju, — atļaujiet tomēr vaicāt, vai nebūtu labāk, ja jūs vēlreiz apsvērtu jautājumu par šķiršanos? Es zinu, cik ļoti tas nesaderas ar jūsu augsto sabiedrisko stāvokli, un zinu, cik pārliecināts jūs esat, kad liekat misis Dombijai saprast, — pavērsdams pret misis Dombiju mirdzošās acis, viņš izrunāja šos vārdus, citu no cila atdalīdams, ar lādu noteiktību, il kā tie būtu zvana piesitieni, — ka vienīgi nāve var jūs šķirt. Nekas cits! Bet, ja jūs ņemat vērā, ka misis Dombija, dzīvojot šajā namā, padara to, kā pats sacījāt, par ķildu arēnu, ne tikai ar savu līdzdalību šajās ķildās, bet ari ar to, ka diendienā kompromitē jūsu acīs mis Dombiju (jo man ir zināms, cik apņēmīgs jūs esat), vai jūs tomēr neatbrīvotu viņu no pastāvīgā garīgā sasprindzinājuma un no pastāvīgās gandrīz nepanesamās sajūtas, ka nodara kādam pārestību? Vai tas nepamudina domāt, — es nesaku, ka tas tā ir, — ka misis Dombija tiek upurēta, lai tiktu saglabāts jūsu izcilais un nesatricināmais stāvoklis?

Atkal viņa mirdzošās acis bija pievērstas Edītei, kad tā stāvēja un skatījās uz savu viru; tagad tās sejā bija neparasts un ļaunu vēstošs smaids.

—      Kārker, — misters Dombijs atbildēja, augstprātīgi savilcis pieri un runādams tonī, kas nepieļauj iebildumus, — jūs pārprotat savu stāvokli, gribēdams dot man padomu šādā jautājumā, un jūs parprotat mani (par to es esmu pārsteigts), dodams man šādu padomu. Vairāk man nav ko sacīt.

—      Varbūt, — misters Kārkers teica ar neparastū un neizskaidrojamu izsmieklu, — jūs pārpratāt manu stāvokli, kad pagodinājāt mani ar darījumiem, kuros es šeit tiku iesaistīts, — viņš norādīja ar roku uz misis Dombiju.

—     Nepavisam nē, ser, nepavisam nē, — otrs augstprātīgi atbildēja. — Jus tikāt izmantots …

—      Kā zemakstāvoša persona misis Dombijas pazemošanai. Es piemirsu. O, jā, tas bija skaidri saprotams! — Kārkers teica. — Piedodief!

Viņš nolieca galvu mistera Dombija priekšā, izrādīdams cieņu, kas nemaz nesaskanēja ar viņa vārdiem, kaut arī tie tika izsacīti pazemīgi, un tad pagriezās pret misis Dombiju un uzlūkoja to vērīgām acīm.

Labāk būtu bijis, ja viņa kļuvusi par pretīgu baismekli un pakritusi pie zemes mirusi nekā piecēlusies ar šādu smaidu sejā, ar šādu krituša eņģeļa majestātisku nievu un skaistumu. Viņa pacēla roku pie spožās dārgakmeņu diadēmas, kas staroja uz viņas galvas, un norāva to ar tādu spēku, ka biezie, melnie mati, nevērīgā nežēlībā plēsti un jaukti, nekārtīgi izrisa pār pleciem, un nosvieda dārgakmeņus uz grīdas. Viņa norāva no abām rokam dimantiem rotātās sprādzes, nometa tās zemē un samīdīja ar kājām šo mirdzošo kaudzi. Nesacīdama ne vārda, ar to pašu uguni spožajās acīs, ar to pašu ļaunu vēstošo smaidu viņa virzījās uz durvīm, līdz pēdējam brīdim uzlūkodama misLeru Dombiju, un atstāja istabu.

Florense, kas pirmā atstāja istabu, bija dzirdējusi pietiekami daudz, lai saprastu, ka Edīte viņu tomēr mīl, ka tai viņas dēļ bijis jācieš un ka tā par savu uzupurēšanos klusējusi, lai netraucētu viņas mieru. Florense nevēlējās par to ar Edīti runāt — viņa to nevarēja, jo turēja prātā, pret kuru Edīte bija nostājusies, — taču viņa vēlējās Edīti klusi un sirsnīgi apskaut un tādā kārtā apliecināt, ka visu saprot un tai pateicas.

Tajā vakarā viņas tēvs aizgāja viesos viens pats, un Florense, drīz pēc tam atsLājusi savu guļamistabu, staigāja pa māju, meklēdama Edīti, taču bez sekmēm. Edīte bija pati savās istabās, kurās Florense jau sen nebija iegājusi un neuzdrošinājās to darīt arī tagad, lai nevilšus neradītu jaunas nepatikšanas. Taču, cerēdama viņu pirms gulētiešanas satikt, Florense klīda no istabas istabā un, nekur neuzkavēdamās, izstaigāja visu tik lepno un tik drūmo māju.

Viņa gāja pa kādu gaiteni, kas veda uz netālo kāpņu telpu un tika apgaismots vienīgi svinību gadījumos, un te caur lokveida velvējumu ieraudzīja vīrieša stāvu nākam lejā pa kāpnēm no pretējās puses. Instinktīvi bažīdamās, ka tas ir tēvs, Florense apstājās gaiteņa tumsā un caur arku vēroja apgaismoto telpu. Taču tas bija misters Karkers, kas gluži viens nāca pa kāpnēm lejup un pāri margām skatījās vestibilā. Zvaniņš nepavēstīja viņa aiziešanu, un neviens kalpotājs viņu nepavadīja. Viņš klusiņām nokāpa lejā, pats atvēra durvis, izslīdēja ārā un klusi tās aizvēra.

Viņas nepārvaramais pretīgums pret šo cilvēku un varbūt arī pazagšā novērošana, kas, kaut arī šāda gluži nevainīgā gadījumā, šķita neglīta un nomācoša, lika Florensei nodrebēt no galvas līdz kājām. Likās, ka asinis sastingst dzīslās. Tiklīdz bija iespējams — jo sākumā viņa aiz nepārvaramām bailēm nejaudāja pakustēties —, viņa steigšus devās uz savu istabu un aizslēdza durvis, bet pat tad, ieslēgusies istabā ar suni sev blakus, viņa izjuta aukstu šausmu drebuļus, it kā kaut kur tuvumā glūnētu briesmas.

Briesmu sajūta ielauzās Florenses sapņos un visu nakti nedeva tai mieru. No rīta viņa piecēlās neatspirgusi un ar smagām atmiņām par iepriekšējās dienas ģimenes nesaskaņām un atkal meklēja Edīti pa visām istabām, laiku pa laikam atkārtodama šo meklēšanu visu rītu. Taču Edīte palika savās istabās, un Florense tā arī viņu neredzēja. Tomēr, uzzinājusi, ka paredzētās viesību pusdienas atliktas, Florense domāja, ka Edīte, iespējams, vakarā dosies viesos, paklausot ielūgumam, par ko bija runājusi, un nolēma pamēģināt viņu tad satikt uz kāpnēm.

Kad iestājās vakars, viņa, ar nolūku nosēdusies kādā istabā, izdzirda soļus uz kāpnēm un domāja, ka nācēja ir Edīte. Izsteigusies ārā un dodoties uz viņas istabām, Florense tūlīt saslapa Edīti, kas nāca lejā pa kāpnēm viena.

Kādas gan bija Florenses izbailes un izbrīns, kad Edīte, ieraugot viņas asarām pārplūdušo seju un izstieptās rokas, atrāvās atpakaļ un iekliedzās:

—    Nenāc man klāt! — Edīte kliedza. — Ej nost! Ļauj man iet garām!

—     Māmiņ! — Florense iesaucās.

—     Nesauc mani šajā vārda! Nerunā ar mani! Neskaties uz mani! Florens! — un viņa atkāpās, kad Florense tai tuvojās. — Neaizskar mani!

Kā pienaglota stāvēdanifa pārvērstās sejas un plaši ieplesto acu priekšā, Florense kā sapņos redzēja Edīti aizklājam acis ar rokām un, visā augumā drebot un pie sienas spiežoties, paslīdam viņai garām, un kā tramdīts dzīvnieks Edīte ātri aizbēga.

Florense paģībusi nokrita uz kāpnēm, un tur, kā viņai likās, to bija atradusi misis Pipčina. Viņa zināja tikai to, ka atguva samaņu savā gultā un ap viņu stāvēja misis Pipčina un daži kalpotāji.

—     Kur ir māmiņa? — bija Florenses pirmais jautājums.

—      Izbrauca pusdienās, — misis Pipčina atbildēja.

—      Un tēvs?

—           Misters Dombijs ir savā istabā, mis Dombij, — misis Pipčina teica, — un vislabākais, ko jūs tagad varat darīt, ir noģērbties un tūlīt likties gulēt. — Sādu recepti šī saprātīgā sieviete lietoja pret visām kaitēm, it sevišķi pret nomāktu garastāvokli un bezmiegu, un par šiem diviem nodarījumiem daudziem jauniem upurjēriem Braitonas pils dienās bija jāliekas gultā pulksten desmitos no rīta.

Florense neapsolīja, ka paklausīs, bet izsacīja vēlēšanos pabūt pilnīgā mierā un tādā kārtā atbrīvojas, cik ātri vien tas bija iespējams, no misis Pipčinas un viņas palīgu pakalpojumiem. Palikusi viena, viņa domāja par to, kas notika uz kāpnēm, sākumā ar šaubām, vai tā maz bijusi īstenība, tad ar asarām, tad ar neaprakstāmu un drausmīgu nemieru, līdzīgu tam, kādu bija izjutusi iepriekšējā naktī.

Viņa nolēma neiet gulēt, kamēr Edīte nebūs atgriezusies, un, ja arī nevarētu ar to parunāt, tad vismaz būs pārliecinājusies, ka viņa ir sveika mājās. Kādas neskaidras un miglainas bailes pamudināja Florensi pieņemt šādu lēmumu, viņa nezināja un neuzdrošinājās par to domāt. Viņa zināja tikai to, ka viņas sāpošajai galvai un satrauktajai sirdij nebūs miera, kamēr Edīte nebūs atgriezusies.

Vakaru nomainīja nakts, pienāca pusnakts, bet Edītes nebija.

Florense nespēja lasīt vai kaut brītiņu nosnausties. Viņa staigāja pa savu istabu, atvēra durvis un staigāja pa gaiteni, skatījās pa logu nakts tumsā, klausījās, kā elso vējš un krīt lietus lāses, apsēdās un vēroja tēlus, kas plaiksnījās kamīna liesmās, piecēlās un vēroja mēnesi, kas kā vētras dzīts kuģis joņoja pa mākoņu jūru.

Visi mājas iemītnieki bija aizgājuši gulēt, atskaitot divus kalpotājus apakšstāvā, kuri gaidīja savas kundzes atgriešanos.

Pulkstenis viens naktī. Karietes, kuru rīboņa bija dzirdama tālumā, iegriezās citā ielā vai uz īsu brīdi apstājās, vai aizbrauca garām; klusums pamazām kļuva arvien dziļāks, un to arvien retāk un retāk iztraucēja kāds vēja brāziens vai lietus šļāce. Pulkstenis divi. Edītes nav.

Florense, vēl stiprāk satraukta, soļoja šurp un turp pa savu istabu un klīda pa gaiteni, un skatījās pa logu naktī, ko lietus lāses, kas sitās logā, un asaras, kas bija viņas acīs, darīja neskaidru un izplūdušu; viņa palūkojās augšup uz trauksmes pilnajām debesīm, kas tik loti atšķīrās no miera te lejā un tomēr bija tik mierīgas un vientulīgas. Pulkstenis trīs! Šausmas bija katrā pelnu plēnē, kas kamīnā saira. Edītes vēl nebija.

Arvien vairāk un vairāk uztraukdamās, Florense staigāja šurp un turp pa savu istabu un staigāja pa gaileni, un skatījās pa logu uz mēnesi, kas tagad šķita līdzīgs bēglim, kurš steidzas projām un slēpj savu noziedzīgo vaigu. Nosita četri! Pieci! Edītes vēl arvien nebija.

Bet tad namā varēja saklausīt piesardzīgu rosīšanos, un Florense saprata, ka viens no tiem kalpotājiem, kuri negulēja, ir pamodinājis misis Pipčinu un viņa piecēlusies un nogājusi lejā pie mistera Dombija istabas durvīm. Uzmanīgi lavīdamās pa kāpnēm zemāk un vērojot, kas notiek, Florense ieraudzīja, ka tēvs, ģērbies rītasvārkos, iznāk no savas istabas un satrūkstas, kad viņam pateica, ka viņa sieva nav atgriezusies mājās. Viņš nosūtīja kalpotāju uz staļļiem noskaidrot, vai kučieris ir mājās, un, kamēr sūtnis bija prom, ļoti ātri apģērbās.

Kalpotājs lielā steigā atgriezās, vedot sev līdzi kučieri, kas teica, ka jau kopš pulksten desmitiem vakarā bijis mājās un gulējis. Pirms tam viņš aizvedis savu saimnieci uz viņas veco māju Brūkslrītā, kur to sagaidījis misters Kārkers …

Florense stāvēja tieši tajā vietā, kur bija redzējusi Kārkeru nākam lejā pa kāpnēm. Atkal tā nodrebēja neizprotamās bailēs, gluži kā tobrīd, viņu ieraugot, un tai tikko pietika spēka noklausīties līdz galam un saprast to, kas sekoja.

… kas viņam sacījis, kučieris turpināja stāstīt, ka saimniecei nebūšot vajadzīga kariete mājās braukšanai, un tad viņš ticis atlaists.

Florense redzēja, ka tēvs nobāl, un dzirdēja, ka viņš ālri, balsij iedreboties, prasa pēc misis Dombijas apteksnes. Visi nama iedzīvotāji bija kājās, un apteksne acumirklī ieradās; arī viņa bija ļoti bāla un runāja nesakarīgi.

Viņa sacīja, ka apģērbusi savu saimnieci agri — krietnas divas stundas pirms tās aizbraukšanas, un saimniece viņai pateikusi, kā tas bieži notiekot, ka vakarā viņas pakalpojumi nebūšot vajadzīgi. Viņa nupat nākot no savas saimnieces istabām, bet…

—     Bet kas? Kas tad ir?! — Florense dzirdēja tēvu prasām tādā balsi, it kā viņš būtu prātā jucis.

—     Bet buduāra durvis ir aizslēgtas un atslēgas nav.

Tēvs paķēra sveci, kas dega uz grīdas — kāds to tur

bija nolicis un aizmirsis — un metās pa kāpnēm augšā tādās trakās dusmās, ka Florense bailēs tikko paspēja pamukt sāņus. Plaši izplestām rokām, plīvojošiem matiem un kā ārprātā pārvērstu seju viņa skrēja atpakaļ uz savu istabu un dzirdēja, ka tēvs laužas durvīs.

Kad durvis padevās un viņš iedrāzās istabā, ko viņš tur ieraudzīja? To neviens neuzzināja. Bet nomestas uz grīdas kaudzē gulēja visas dārgās rotas lietas, kādas Edīte bija saņēmusi, kopš kļuvusi Dombija sieva, visi tērpi, ko tā bija valkājusi, un viss, kas tai piederējis. Šī bija tā pati istaba, kurā misters Dombijs tika redzējis tur taja spogulī lepno seju, kas viņu noraidīja. ŠI bija tā pati istaba, kurā viņš kā garāmejot tika padomājis — kāds gan viss te izskatīsies tad, kad viņš to ieraudzīs nākamo reizi!

Sametis šīs mantas atpakaļ atvilktnēs un ar neprāta steigu tās aizslēdzis, viņš ieraudzīja uz galda kādus papīrus. Dāvinājuma aktu, ko bija parakstījis viņu kāzu dienā, un vēstuli. Viņš izlasīja, ka tā ir aizgājusi. Viņš izlasīja, ka viņa gods ir aptraipīts. Viņš izlasīja, ka savas kaunpilnās laulības gadadienā sieva aizbēgusi ar cilvēku, ko viņš bija izvēlējies tās pazemošanai; un viņš izdrāzās no istabas un no mājas ar neprātīgo iedomu galvā, ka atradīs sievu vēl tajā vietā, uz kurieni tā aizvesta, un pats ar savu roku sadauzīs viņas uzvaras apziņas pilno seju tā, ka tajā nepaliks ne miņas no skaistuma.

Florense, neapzinādamās, ko dara, aplika šalli un uzlika cepurīti, iztēlodamās, ka skries pa ielām, kamēr atradīs Edīti un ieslēgs savos skāvienos, lai pasargātu un atvestu atpakaļ. Bet, kad meitene izsteidzās uz kāpnēm un ieraudzīja, ka izbiedētie kalpotāji ar svecēm rokās skraida pa kāpnēm augšā un lejā un sačukstas savā starpā, un metas sāņus, kad tēvs devas lejā, viņa aljēdzās un apzinājās savu bezspēcību, un, paslēpusies vienā no lepnajām istabām, kas tikusi izgreznota, lūk, kādai dzīvei, — 'juta, ka sirds vai pušu plīst aiz bēdām.

Pirmā skaidrā izjūta, kas iznira no bēdu straumes, kura pārņēma Florensi, bija līdzjūtība pret tēvu. Florenses uzticīgā sirds pievērsās tēvam viņa nelaimē ar tikpat karstām jūtām un uzticību, kādu tā tēvam viņa labklājības dienās bija veltījusi savās domās, kuras pamazām bija kļuvušas tik nedrošas un miglainas. Kaut arī viņa par nelaimes apmēriem, kāda piemeklējusi tēvu, nezināja neko citu kā vienīgi to, ko pačukstēja pašas neskaidrās bailes, tēvs stāvēja viņas priekšā apkaunots un atstāts, un atkal viņas izslāpusī mīlestība pamudināja meiteni nostāties blakus tēvam.

Viņš nebija ilgi prom; Florense vēl vienmēr raudāja lepnajā istabā un loloja šīs domas, kad dzirdēja tēvu atgriežamies. Viņš pavēlēja kalpotājiem pildīt parastos pienākumus un pats iegāja savās istabās, kur sāka bez apstājas staigāt krustām un šķērsām ar tik smagiem soļiem, ka Florense tos varēja dzirdēt no istabas viena gala līdz otram.

Pēkšņi padodamās savas mīlestības skubinājumam, citkārt kautrīga, taču tagad, kad tēvu piemeklējusi nelaime, drosmīga un uzticīga viņam, aizmirsusi to, ka agrāk tikusi atstumta, Florense tāpat saģērbusies, kā bija, nosteidzās lejā pa kāpnēm. Kad viņa viegliem soliem gāja pa vestibilu, misters Dombijs iznāca no savas istabas. Izstiepusi rokas, v-i&lt;ņa neapzinātā trauksmē steidzās tam pretī un iesaucās: — Mīļo, mīļo, papiņ! — it kā gribētu tam mesties ap kaklu.

Un to viņa arī būtu izdarījusi. Bet tēvs savā ārprātā pacēla nežēlīgo roku un iesita viņai vienreiz — un otrreiz ar tādu spēku, ka meitene sagrīļojās un tikko nenokrita uz marmora grīdas; sizdams savai meitai, viņš tai pasacīja, kas Edīte esot, un lika, lai viņa tai sekojot, jo šīs jau vienmēr bijušas sabiedrotās pret viņu.

Florense nenoslīga pie tēva kājām; viņa neaizklāja seju ar trīcošām rokām, lai tēvu neredzētu; viņa neraudāja; viņa neteica nevienu pārmetošu vārdu. Bet viņa skatījās uz tēvu, un no viņas krūtīm izlauzās sāpju kliedziens. Jo, skatoties uz vinu, tā saprata, ka tēvs nonā

vējis tās sapni par mīlestību, ko bija lolojusi viņam par spīti. Viņa ieraudzīja tēva cietsirdību, vienaldzību un naidu, kas pārvarēja šo sapni un samīdīja to. Viņa saprata, ka viņai nav tēva, un, kjuvusi par bāreni, izskrēja no tēva nama.

Izskrēja no viņa nama. Acumirklis — un viņas roka bija uz durvju roktura, kliedziens vēl bija uz viņas lūpām, priekšā tēva seja, vēl bālāka sveču dzeltenajā atspulgā, kuras, steigā noliktas uz grīdas, kūpēja, kā arī dienas gaismā, kas iespīdēja pa logu virs durvīm. Vēl mirklis — un noslēgtās mājas biezo tumsu (slēģus bija aizmirsuši atvērt, lai gan jau sen bija diena) negaidot nomainīja rīta žilbinošais spožums un brīvais plašums; un Florense ar noliektu galvu, lai apslēptu asaru plūdus, atradās uz ielas.

XLVIII NODAĻA FLORENSES BĒGŠANA

Kā bez prāta aiz bēdām, kauna un bailēm nelaimīgā meitene steidzās prom no tēva mājas, un gaišais, saulainais rīts tai likās kā tumša ziemas nakts. Lauzīdama rokas un rūgti raudādama, nesajuzdama neko cilu kā vienīgi dziļo brūci sirdī, gluži apstulbusi par to, ka zaudējusi visus, ko mīlēja, līdzīga cilvēkam, kas vienīgais palicis dzīvs vientuļā krastā pēc liela kuģa bojā ejas, viņa bēga bez domam, bez cerības, bez mērķa, vienīgi lai kaut kur bēgtu — vienalga kur.

Rīta gaismas apmirdzētās garās ielas priecīgā ainava, zilā debess un gaisīgie 'anākoņi, spirdzinošais dienas svaigums, tik pārplūstošs un sārts pēc uzvaras pār nakti, neradīja nekādu atbalsi viņas ievainotajā sirdī. Kaut kur, vienalga kur jānoslēpjas! Kaut kur, vienalga kur jārod patvērums, lai nekad vairs nebūtu jāredz tā vieta, no kuras viņa bēga!

Bet pa ielu šurp un turp steidzās gājēji, tika atvērti veikali, un pie namu durvīm parādījās kalpotāji; pieauga dienišķā cīniņa dārdoņa un dunoņa. Florense redzēja pārsteigumu un ziņkārību sejās, kas slīdēja viņai garām; redzēja uz ietves garas ēnas, kas nāca atpakaļ; un dzirdēja svešas balsis, kas prasīja, uz kurieni viņa dodas un kas viņai kaiš; un, lai gan sākumā tās viņu jo vairāk izbiedēja un lika paātrināt soļus, tās tomēr iz

darīja labu pakalpojumu, pamudinot viņu cik necik atgūties un atgādinot, ka nepieciešams saglabāt lielāku savaldību.

Uz kurieni doties? Arvien tikai kaut kur — vienalga kur! Arvien tikai uz priekšu — bet uz kurieni? Viņa domāja par to vienīgo reizi, kad bija noklīdusi Londonas ielu mudžeklī — lai gan toreiz viņa nejutās tik pazudusi kā tagad, — un gāja to pašu ceļu. Uz Voltera tēvoča māju.

Aizturēdama elsas, slaucīdama uztūkušās acis un cenzdamās apvaldīt satraukumu, lai nepievērstu sev garāmgājēju uzmanību, Florense, nolēmusi, ka jaiet, cik tālu vien iespējams, pa klusākām ielām, soļoja uz priekšu daudz mierīgāka, kad viņai garām pa saulaino ietvi aizšāvās pazīstama, maza ēna, mirkli apstājās, apgriezās apkārt, pieskrēja klāt, atkal aizskrēja, sāka lēkāt apkārt un apkārt, un Diogens, gluži bez elpas un tomēr priecīgi riedams pa visu ielu, atradās viņai pie kājām.

—     Ak, Di! Ak, mīļais, labais, uzticamais Di! Kā tu te gadījies? Kā gan es, Di, varēju atstāt tevi, kas mani nekad neatstātu!

Florense noliecās un piespieda viņa pinkaino, veco, mīļo, muļķīgo galvu sev pie krūtīm, tad viņi abi piecēlās un kopīgi turpināja ceļu. Di vairāk lidoja pa gaisu nekā gāja pa zemi, pūlēdamies palēcienā nobučot savu saimnieci; novēlās atmuguriski zemē un atkal cēlas augšā, it kā nekas nebūtu noticis, metās virsū lieliem suņiem, bezbēdīgi izaicinot savus ciltsbrāļus; biedēja jauniņās mājkalpotājas, kas slaucīja durvju priekšas, piegrūzdams viņām degunu, un, nododamies dažnedažādām neprātīgām izdarībām, ik pēc brīža apstājās, lai paskatītos atpakaļ uz Florensi, un rēja tik ilgi, līdz sāka atbildēt visi suņi, kas varēja to sadzirdēt, un visi suņi, kam bija iespējams iznākt uz ielas, iznāca viņu aplūkot.

Kopā ar šo pēdējo uzticīgo draugu Florense plaukstošā rīta saules staros, kas kļuva arvien siltāki, steidzās Sitijas virzienā. Drīz vien pilsētas dunoņa kļuva skaļāka, ielās saradās arvien vairāk ļaužu, veikali kļuva dzīvāki, un tad viņa tika ierauta dzīves straumē, kas traucās uz to pašu pusi un vienaldzīgi plūda garām lieliem tirdzniecības namiem un savrupmājām, cietumiem, baznīcām, tirgus laukumiem, bagātībai, nabadzībai, labajam un Jaunajam, gluži kā tā platā upe, kas blakus šai dzīves straumei, pamodināta no saviem sapņiem par niedrēm, vītoliem un zajām sūnām, duļķaina un nemierīga plūda cauri cilvēku pūliņiem un rūpēm uz dziļo jūru.

Beidzot tālumā parādījās mazā Mičmaņa rumbs. Vēl ceļa gabaliņš — un kļuva redzams mazais Mičmanis savā postenī, kā vienmēr nodevies novērojumiem. Vēl ceļa gabaliņš — un atvērtās durvis aicināja viņu ienākt. Tuvodamās sava ceļojuma galam, Florense atkal paātrināja soļus, pārskrēja pāri ielai (viņai cieši sekoja Diogens, ko mazliet bija apmulsinājusi apkārtējā burzma), ieskrēja mājā un noslīga uz sliekšņa pie mazas viesistabas, ko viņa tik labi atcerējās.

Kapteinis ar spožo cepuri galvā stāvēja pie kamīna un vārīja sev brokastīm kakao, bet elegantais nieciņš, viņa pulkstenis, bija uzlikts uz kamīna plaukta, lai būtu ērti uzzināt laiku, kamēr risinās vārīšanās process. Izdzirdīs soļus un drēbju iečaukstēšanos, kapteinis ar baiļu trīsām atcerējās šausmīgo misis Makstindžeri un pagriezās tieši tajā mirklī, kad Florense pastiepa pret viņu roku, sagrīļojās un nokrita uz grīdas.

Kapteinis, tikpat bāls kā Florense, — pat vina sejas puni bija nobāluši, — pacēla Florensi kā mazu bērnu un noguldīja uz tā paša dīvāna, uz kura viņa bija atdusējusies sen atpakaļ, '/

—     Tas taču ir Sirds Gaišumiņš! — kapteinis teica, cieši ieskatīdamies viņas sejā. — Tā ir maza skaistulīte, kas izaugusi liela!

Viņas tagadējais izskats modināja kapteinī Katlā tādu godbijību un tik lielu cieņu, ka viņš pat par tūkstoš mārciņām nebūtu turējis Florensi savās rokās, kamēr viņa nenāca pie samaņas.

—     Manu Sirds Gaišumiņ! — mazliet no viņas atkāpdamies, sacīja kapteinis, un viņa seja pauda vislielāko nemieru un līdzjūtību. — Ja jūs varat dot kādu ziņu Nedam Katlam kaut vai ar pirkstiņu, dariet to!

Bet Florense nepakustējās.

—     Manu Sirds Gaišumiņ! —kapteinis trīcēdams teica.

—     Jūras dziļumos noslīkušā Volra dēļ pagrieziet pret vēju un, ja iespējams, paceliet kādu signālu!

Redzēdams, ka viņa ir nejutīga pat pret šādu sirsnīgu lūgumu, kapteinis Katls paķēra no brokasta galda trauku ar aukstu ūdeni un mazliet apslacīja viņai seju. Tā kā gadījums bija ļoti nopietns, tad kapteinis ar savu milzīgo roku ļoti maigi atbrīvoja viņu no cepurītes, apslapināja viņas lūpas un pieri un atglauda atpakaļ matus, apsedza kājas ar saviem svārkiem, ko šim nolūkam novilka, paglaudīja viņas roku — tik maziņu, ka, tai pieskaroties, kapteinim bija jāpabrīnās,—un, redzēdams, ka meitenes plakstiņi notrīs un lūpas sakustas, ar daudz vieglāku sirdi turpināja pūlēties, lai atgrieztu viņu pie samaņas.

—     Jautrāku prātu! — kapteinis mundrināja. — Jautrāku prātu! Saturieties, manu drostaliņ, saturieties! Are! Jums jau ir labāk. Teikts, ka jāstūrē taisni, un taisni ar iet! Turēt šitādu kursu! Iedzeriet lasīti no šī te! — kapteinis turpināja. — Nu, re nu! Kā tagad jutāties, manu drostaliņ, kā jutāties?

Redzēdams, ka Florense nāk pie samaņas, kapteinis Katls, neskaidri apzinādamies kaut kādu sakarību starp pulksteni un ārsta rūpēm par slimnieku, noņēma savu laika rādītāju no kamīna plaukta un, pakarinājis to uz kāsīša un saņēmis Florenses roku savējā, vērīgi skatījas gan uz roku, gan uz pulksteni, it kā gaidīdams, ka ciparnīca kaut ko apsāks.

—     Kā jūtaties, drostaliņ? — kapteinis vaicāja.

—      Kā nu jūtaties? Tā šķiet, ka tu, veco zēn, esi izdarījis kaut ko viņai par labu, — kapteinis čukstot piemetināja, uzmezdams pulkstenim atzinīgu skatienu. — Ja tevi katru rītu pagriež par pusstundu atpakaļ un pēcpusdienā apmēram par ceturtdaļstundu, tad tu esi pulkstenis, kāds tikai retam ir un par kuru labāka vispār nav. Kā nu jūtaties, manu mazo lēdij?

—     Kapteini Kati! Tas esat jūs! — Florense izsaucās mazliet paceldamās.

—     Jā, jā, manu mazo lēdij, — kapteinis teica, savā prātā ātri izlēmis, ka šī augstākā mērā elegantā uzrunas forma ir vissmalkākā, ko viņš var izdomāt.

—     Vai Voltera tēvocis ir šeit? — Florense vaicāja.

—      Šeit, drostaliņ? — kapteinis pabrīnījās. — Viņš šeit nav manīts jau ilgāku laiku. Par viņu nekas nav dzirdēts kopš tā laika, kad viņš aizstūrēja pa nabaga Volra pēdām. — Bet, — kapteinis sacīja kā citēdams,

—     kaut nav viņš še klāt, tomēr atmiņā dārgs — un lai dzīvo Anglija, dzimtais pavards un daiļavas!

—     Vai jūs šeit dzīvojat? — Florense vaicāja.

—     Jā, manu mazo lēdij, — kapteinis atbildēja.

—     Ak, kapteini Kati! — Florense izsaucās, sakļaudama rokas un runādama kā neprātā. — Glābiet mani! Ļaujiet man šeit palikt! Nesakiet nevienam, kur es esmu. Kad varēšu, es jums pamazām vien pastāstīšu, kas noticis. Man pasaulē nav neviena, pie kā iet. Neraidiet mani projām!

—     Jūs, manu mazo lēdij, raidīt projām! — kapteinis izsaucās. — Jūs, manu Sirds Gaišumiņ! Pagaidiet brītiņu! Aiztaisīsim iluminatoru un divreiz apgriezīsim atslēgu!

Pasacījis šos vārdus, kapteinis, ar vislielāko veiklību likdams lietā vienu roku un kāsīti, izvilka durvju aizvirtņus, uzstādīja tos, nostiprināja un tad aizslēdza durvis.

Kad viņš atgriezās pie Florenses, tā saņēma viņa roku un to noskūpstīja. Bezpalīdzība, lūgums un uzticēšanās, ko pauda šī rīcība; dziļās bēdas, kas atspoguļojās tās sejā; dvēseles sāpes, kādas tai bijušas jāizcieš un ko tā cieš ari tagad; meitenes aizvadītā dzīve (viņš to labi pazina); tās pašreizējais'-fizskals, kas liecināja, cik tā vientuļa, nogurusi un neaizsargāta, — tas viss kopā tik ļoti satrieca labo kapteini, ka viņa sirds vai pārplūda aiz maiguma un līdzjūtības.

—      Manu mazo lēdij! — kapteinis teica, ar piedurkni berzēdams savu virsdeguni, kamēr tā spīdēja kā nopulēts varš, — nesakiet Katlam ne vārda līdz tam laikam, kamēr nebūsit pārliecinājusies, ka peldat rāmos un mierīgos ūdeņos; un tas nenoliks ne šodien, ne rīt. Un, kas attiecas uz to, lai jūs nepamet vai nenodod, kur jūs atrodaties, tad es tā nerīkošos, tik tiešām uz to lai dievs man stāv klāt, — katķisms, atzīmējiet!

To visu, ieskaitot atsaukšanos uz katķismu, kapteinis izsacīja viena elpas vilcienā un ļoti svinīgi; izrunājot

vārdus «tik tiešam», viņš noņēma cepuri un uzlika to atkal galvā tikai tad, kad visu bija izteicis.

Florense nevarēja darīt neko citu kā viņam pateikties un apliecināt, ka tā viņam pilnīgi uzticas, un to meitene arī darīja. Pieķerdamās šim parupjajam cilvēkam kā pēdējam patvērumam, kas atlicis viņas sagrauztajai sirdij, Florense pieglauda galvu šā godavīra plecam, apķērās tam ap kaklu un būtu noslīgusi tā priekšā ceļos, lai to svētītu, taču kapteinis, nojautis, ko viņa grib darīt, satvēra viņu un saturēja, kā īstam vīram pieklājas.

—      Uzmanību! — kapteinis brīdināja. — Uzmanību! Jūs, manu drostaliņ, vai zināt, esat pārāk vāja, lai stāvētu kājas, tādēļ jums atkal jāatgulstas. Tā, tā! — Skats, kā kapteinis noguldīja viņu uz dīvāna un apsedza ar saviem svārkiem, būtu pārspējis simt svinīgu ceremoniju.

—      Un tagad, — kapteinis teica, — jums, mazo lēdij, jāiebauda brokastis, un sunītim arī kaut kas jādabā. Un pēc tam jūs dosities augšā uz Sola Džilsa istabu un tur dusēsit kā eņģelis.

Pieminēdams Diogenu, kapteinis Katls viņu noglaudīja, un Diogans šo laipnības izpaudumu uzņēma ar puslīdz pienācīgu atsaucību. Pa to laiku, kamēr viņa saimnieci centās atgriezt pie samaņas, Diogens bija svārstījies, vai mesties kapteinim virsu vai izrādīt viņam draudzību; šīs pretējās jūtas viņš izteica, pārmaiņus gan luncinot asti, gan rādot zobus un šad tad pa vidam ierūcoties. Bet tagad visas viņa šaubas bija izgaisušas. Bija skaidrs, ka viņš uzskata kapteini par vienu no vispatīkamākajiem cilvēkiem, par lādu vīru, ar kuru iepazīties katram sunim ir gods.

Nonācis pie šādas pārliecības, Diogens uzmanīgi vēroja kapteini, kamēr tas gatavoja tēju un grauzdētas maizītes, un izrādīja dzīvu interesi par šo saimniekošanu. Taču šī Florensei domātā gatavošanās, ko veica laipnais kapteinis, izrādījās veltīga, jo viņa, kaut ļoii vēlējās parādīt brokastīm godu, citu neko nespēja kā likai raudāt un atkal raudāt.

—     Nu, nu! — līdzjūtīgais kapteinis teica. — Pēc izgulēšanās jums, manu Sirds Gaišumiņ, būs vairāk spēka. Tagad es tev, draugs, izsniegšu tavu porciju, — viņš vērsās pie Diogena, — un tev augšstāvā būs jāapsargā sava saimniecite.

Lai gan Diogenam, vērojot viņam paredzētās brokastis, bija tecējušas siekalas un spīdējušas acis, taču, kad tās nolika viņam priekšā, suns nemetās tām rijīgi virsū, bet saslēja ausis, pieskrēja pie veikala durvīm un nikni rēja, bakstīdams purnu pie sliekšņa, it kā gribētu sev izlauzt, ceļu uz āru.

—     Vai tur kāds varētu būt? — Florense satraukta jautāja.

—     Nē, manu mazo lēdij, — kapteinis atteica, — ja tur kāds būtu, tad jau tas pieklauvētu. Esiet bez raizēm, drostaliņ. Tie ir tikai garāmgājēji.

Tomēr Diogens rēja un rēja, kārpījās un kārpījās ar neatlaidīgu niknumu, un, kad viņš pierima, lai paklausītos, šķita, ka viņam radās jauna pārliecība, ka ārā kaut kas ir, jo viņš atkal atsāka riet un kārpīties un darīja to vai desmitiem reižu. Pat tad, kad viņu pierunāja atgriezties pie brokastīm, viņš nāca lēni, izskatīdamies šaubu mākts, un, neiebaudījis ne kumosa, jaunā niknuma lēkmē metās atpakaļ pie durvīm.

—     Ja nu tur kāds tomēr klausās un novēro, — Florense šņukstēja, — kāds kas redzējis mani nākam … un varbūt sekojis man?

—      Vai tā, mazo lēdij, nevarētu būt tā jaunā meiča? — apvaicājās kapteinis, kam bija radusies spīdoša ideja.

—            Sjūzena? — Floreņse teica, pakratīdama galvu.

—     Ak nē! Sjūzena jau sen kopš no manis aizgājusi.

—     Cerams, viņa neaizbēga? — kapteinis teica. — Nesakiet taču, manu drostaliņ, ka šī jaunā meiča aizbēgusi!

—     Ak, nē, nē! — Florense izsaucās. — Viņa ir viena no visuzticamākajām dvēselēm pasaulē!

Šāda atbilde kapteini ļoti atviegloja, un viņš izpauda savu gandarījumu, noņemot cieto, spīdīgo cepuri un viegliem pieskārieniem nosusinot galvu ar kabatas lakatiņu, kas bija saritināts ka bumba, un vairāk reižu ar bezgalīgu apmierinājumu un starojošu seju izteicās, ka to viņš zinot.

—     Tā, nu tu esi pilnīgi nomierinājies, vai ne, brālīt? — kapteinis uzrunāja Diogenu. — Dievs ar jums, manu mazo lēdij, tur neviena nebija.

Diogens par to nebija tik pārliecināts. Durvis viņu vēl arvien laiku pa laikam pievilka, un viņš staigāja ap tām ošņādams un rūkdams, nespēdams aizmirst to, kas bija modinājis viņa aizdomas. Ievērojot šo apstākli, kā arī to, ka Florense bija loti nogurusi un vārga, kapteinis nolēma tūliņ sagatavot Sola Džilsa guļamistabu, kur viņai atpūsties. Tādēļ v mš ātri uzgāja mājas augšstāvā un pacentās iekārtot istabu, cik vien labi spēja, vadīdamies no savas izdomas un pieejamiem līdzekļiem.

Istaba jau bija loti tīra, un kapteinis, būdams kārtīgs vīrs un pieradis visu darīt akurāti kā uz kuģa, pārvērta gultu par dīvānu, pārklādams to ar tīru, baltu pārsegu. Ar līdzīgu izdomu kapteinis pārvērta mazo tualetes galdiņu par kaut ko līdzīgu altārim, uz kura uzlika divas sudraba tējkarotes, puķu podu, talskati, savu slaveno pulksteni, kabatas ķemmīti un dziesmu grāmatu — kā mazu retumu kolekciju, kas atstāja labu iespaidu. Aizsedzis logu un izklājis gludāk uz grīdas tepiķīšus, kapteinis ar lielu patiku pārlaida acis paveiktajam un atkal nogāja lejā mazajā viesistabā, lai palīdzētu Florensei nokļūt viņas buduārā.

Nekas»nebūtu spējis kapteini pārliecināt, ka Florense pati saviem spēkiem varētu uziet augša. Ja arī viņam šī doma būtu ienākusi galvā, viņš būtu uzskatījis par nedzirdētu viesmīlības pārkāpumu, ja atļautu viņai to izdarīt. Florense bija pārāk vārga, lai par šo jautājumu strīdētos, un tā kapteinis uznesa viņu uz rokām pa kāpnēm, noguldīja un apsedza ar lielu sardzes matroža mēteli.

—      Manu mazo lēdij, — kapteinis teica, — šeit jūs esat tikpat lielā drošībā, it kā jūs atrastos Svētā Pāvila katedrāles * tornī, kad traps ir uzvilkts. Par visu vairāk jums tagad vajadzīgs miegs, un kļūstiet nu ņiprāka, kad šis balzāms būs atveldzējis jūsu ievainoto sirdi! Manu Sirds Gaišumiņ, ja jūs kaut ko vēlaties, kas rodams šai pieticīgajā namā vai pilsētā, sakiet kaut vārdiņu Ed'ardaiņ Katlam, kas stāvēs sardzē ārpusē pie durvīm, un šis vīrs nodrebēs aiz prieka. — Nobeigdams savu runu, kapteinis iznesīgi kā seno laiku ceļojošais bruņinieks noskūpstīja roku, ko Florense bija pret viņu izstiepusi, un uz pirkstgaliem izgāja no istabas.

Nokāpis mazajā viesistabā, kapteinis Katls, ātri apspriedies pats ar sevi, nolēma uz dažām minūtēm atvērt veikala durvis un drošības dēj pārliecināties, ka vismaz tagad neviens tuvumā neslaistās. Saskaņā ar šo lēmumu viņš atslēdza durvis un nostājās uz sliekšņa, caur savām brillēm modrīgi palūkodamies visapkārt un pārlaizdams acis visai ielai.

—      Kā klājas, kapteini Džils? — viņam blakus atskanēja kāda balss. Kapteinis, palūkojies lejup, ieraudzīja, ka pa to laiku, kamēr viņš vēroja apvārsni, blakus pietauvojies misters Tūtss.

—     Kā sviežas, manu zēn? — kapteinis atbildēja.

—     Paldies, kapteini Džils. Nekas, var iztikt, — misters Tūtss teica. — Jūs jau zināt, es tagad nekad nejutos tik labi, kā vēlētos. Un neceru, ka kādreiz tā jutīšos.

Saskaņā ar savstarpējo norunu misters Tūtss sarunās ar kapteini Katlu nekad netuvojās savas dzīves svarīgākajam jautājumam.

—     Kapteini Džils, — misters Tūtss teica, — ja es varētu ar jums dažus vārdus parunāt, tas … tas ir diezgan svarīgi.

—      Redziet, manu zēn, — kapteinis atbildēja, ievezdams viņu viesistabā, — es, patiesību sakot, šorīt esmu diezgan aizņemts, un tāpēc, ja varat uzvilkt visas buras, laipni lūdzu — dariet to.

—     Protams, kapteini Džils, — atbildēja Tūtss, kam reti kad bija saprotami kapteiņa izteicieni. — Uzvilkt visas buras… tas ir tieši tas, ko es gribu. Protams.

—     Ja tā, manu zēn, lai tad iet! — kapteinis atbildēja.

Kapteini tik ļoti ietekmēja viņa milzīgais noslēpums — fakts, ka mis Dombija patlaban atrodas zem viņa jumta, bet vientiesīgais Tūtss, par to nekā nezinādams, sēž viņa priekšā, — ka pieri viņam pārklāja sviedri, un viņš, turot spīdīgo cepuri rokā un lēni susinādams pieri, nevarēja novērst acis no mistera Tūtsa sejas. Misteru Tūtsu, kura satraukumam savukārt, kā likās, bija kādi slepeni iemesli, tik neizsakami apmulsināja kapteiņa ciešais skatiens, ka viņš, kādu laiciņu ar neizteiksmīgām acīm klusēdams kapteini uzlūkojis un neveikli uz krēsla pagrozījies, teica:

—     Lūdzu atvainojiet, kapteini Džils, bet vai jūs nepamanāt manā izskatā kaut ko sevišķu?

—     Nē, manu zēn, — kapteinis atbildēja. — Nē.

—     Lieta, jūs zināt, ir tāda, — misters Tūtss sacīja ieklukstēdamies, — es zinu, ka izdilstu. Varat par to runāt nekautrēdamies. Man… man tas pat patiktu. Esmu tik novājējis, ka Berdžesam un Ko vajadzēja noņemt man jaunus mērus. Tā man ir laime. Es … es par to priecājos. Man .. . man vēl labāk patiktu dabūt īstu delamo, ja vien varētu. Ziniet, kapteini Džils, ka tagad es esmu tikai lopiņš, kas klīst pa zemes virsu un ēd zāli.

Jo ilgāk misters Tūtss turpināja izsacīties tādā garā, jo vairāk kapteini nomāca viņa noslēpums un jo ciešāk viņš skatījās uz viesi. Izjuzdams nemieru šī iemesla dēļ un karsti vēlēdamies atbrīvoties no mistera Tūtsa, kapteinis pārdzīvoja tādas dīvainas bailes, ka pat tad, ja sarunājies ar spoku, viņš diez vai būtu izrādījis lielāķu satraukumu.

—      Taču es jums gribēju sacīt, kapteini Džils, — misters Tūtss turpināja, — ka nejaušības dēļ šorīt agri nokļuvu šajā pusē … patiesību sakot, es nācu pie jums brokastcTt. Kas attiecas uz gulēšanu, tad tagad, jūs zināt, es vairs nekad neguļu. Esmu kā naktssargs, atšķirība tikai tāda, ka man nemaksā algu un naktssargam nekas nenospiež sirdi.

—     Turpiniet, manu zēn! — kapteinis teica ar brīdinošu pieskaņu.

—            Patiešām, kapteini Džils, — misters Tūtss teica.

—      Pilnīgi pareizi! Gadījuma dēļ es šorīt agri (apmēram pirms stundas) nokļuvu šajā pusē un, redzēdams durvis aizslēgtas…

—     Ko? Jūs, brālīt, bijāt tas, kas ārā gaidīja? — kapteinis noprasīja.

—      Nepavisam nē, kapteini Džils, — misters Tūtss atbildēja. — Es ne mirkli neapstājos. Nodomāju, ka jūs esat izgājis. Bet tas cilvēks sacīja . .. starp citu, jūs, kapteini Džils, taču neturat suni, vai ne?

Kapteinis noliedzoši pakratīja galvu.

—     Pareizi, — misters Tūtss teica, — tieši tā es sacīju. Es zināju, ka jums nav suņa. Ir gan kāds suns, kapteini

Džils, kam ir sakars ar … bet atvainojiet! Tas ir aizliegts temats.

Kapteinis blenza uz misteru Tūtsu tik ilgi, līdz tas viņa acīs šķita piepūšamies divreiz resnāks nekā īstenībā, un atkal uz kapteiņa pieres izspiedās sviedri, kad viņš iedomājās, ka Diogenam varētu iekrist prātā nonākt lejā un kā trešajam pievienoties viņiem viesistabā. ;

—            Tas cilvēks sacīja, — misters Tūtss turpināja,

—     ka viņš dzirdējis veikalā rejam suni, bet es taču zināju, ka tas nevar būt, un tā es viņam arī pateicu. Bet viņš bija tik pārliecināts, it kā pats būtu suni redzējis.

—     Kas par cilvēku, manu zēn? — kapteinis vaicāja.

—      Nu, lūk, kapteini Džils, tur jau ir tā lieta, — sacīja misters Tūtss, un viņa nemiers acīm redzami pieauga. — Ne man runāt par to, kas varētu būt noticis vai varētu nebūt noticis. Patiešām, es nezinu. Man pa galvu jaucas dažādas lietas, ko es lāgā nesaprotu, un man liekas, ka, īsi izsakoties, kaut kas nav kārtībā ar manu … ar manu galvu.

Kapteinis pamāja ar savējo, it kā izsacīdams piekrišanu.

—      Bet tas cilvēks teica, kad mēs gājām prom, — misters Tūtss turpināja, — ka jūs zinot, kas dotajos apstākļos varētu nolikt — viņš sevišķi uzsvēra vārdu «varētu» — un, ja jūs palūglu sagatavoties, jūs, bez šaubām, sagatavotos. *

—     Kas par cilvēku, manu zēn! — kapteinis atkārtoja.

—      Es, kapteini Džils, patiešām nezinu, kas tas par cilvēku, — misters Tūtss atkārtoja. — Man nav ne jausmas. Bet, pienākdams pie durvīm, es viņu redzēju šeit gaidām; un viņš vaicāja, vai es nākšot atpakaļ, un es atbildēju — jā; un tad viņš vaicāja, vai es jūs pazīstot, un es atbildēju — jā, ka man ir tas gods būt ar jums pazīstamam… ka jūs sakarā ar manu lugumu esat piešķīris man godu būt ar jums pazīstamam; un tad viņš sacīja, ka tadā gadījumā es varētu jums pasacīt to, ko jau esmu jums pateicis par dotajiem apstākļiem un sagatavošanos, un, tiklīdz jūs satikšu, palūgt jūs kaut tikai uz vienu minūti apiet ap stūri līdz mākleram

misteram Broglijam kādā ļoti svarīgā lietā. Un tagad &lt;&gt;s jums, lūk, ko pateikšu, kapteini Džils, — lai kāda ir šī lieta, esmu pārliecināts, ka tā ir loti svarīga, un, ja jums paliktos aiziet tūliņ, es šeit pagaidītu, kamēr jūs atgriežaties.

Kapteinis, ko māca divkāršas izbailes — gan par to, ka gadījumā, ja viņš neietu, kaut kādā veidā varētu tikt kompromitēta Florense, gan par to, ka, atstājot misteru Tūtsu vienu mājā, varētu atklāties noslēpums, — izrādīja tādu satraukumu, ka pat misters Tūtss to pamanīja. Taču jaunais džentlmenis, nodomādams, ka viņa draugs jūrasbraucējs gluži vienkārši gatavojas priekšā stāvošajai sarunai, bija pilnīgi apmierināts un ieklukstēdamies novērtēja pals savu piesardzīgo uzvešanos.

Beidzot kapteinis izvēlējās mazāko no diviem ļaunumiem; aizskriet pie māklera Broglija, vispirms noslēdzot durvis uz mājas augšējo stāvu un iebāžot atslēgu kabatā. — Jūs mani, brālīt, atvainojiet, ka tā rīkojos, — kapteinis teica misteram Tūtsam, ne mazumu nokaunējies un vilcinādamies.

—     Kapteini Džils, — misters Tūtss atbildēja, — lai jūs darītu ko darīdams, esmu ar visu mierā.

Kapteinis viņam sirsnīgi pateicās un, apsolīdams, ka nepaiešot ne piecas minūtes, kad šis būšot atpakaļ, devas uzmeklēt cilvēku, kas bija uzticējis misteram Tūtsam nodot noslēpumaino ziņojumu. Nabaga misters Tūtss, atstāts vienatnē, nolikās uz dīvāna, nepavisam nenoskārzdams, kas uz tā gulējis pēdējais, un, skatīdamies uz augšējo logu un nododamies sapņiem par mis Dombiju, pazaudēja priekšstatu par laiku un vietu.

Labi vien bija, ka viņš tā izdarīja, jo kapteinis, lai gan nekavējās ilgi, tomēr bija prom daudz ilgāku laiku, nekā paredzējis. Viņš atgriezās loti bāls un stipri uztraukts un izskatījās tāds, it kā būtu raudājis. Šķita, ka viņš zaudējis spēju runāt, un atguva to tikai tad, kad piegāja pie bufetes un iedzēra glāzīti ruma, ieliedams to no appītās pudeles; tad viņš ievilka dziļu elpu, atsēdās krēsla un aizlika roku sejai priekšā.

—     Kapteini Džils, — Tūtss viņu laipni uzrunāja, — es ceru un ticu, ka nav nolicis nekas slikts?

—     Paldies, manu zēn, nepavisam nē, — kapteinis atteica. — Gluži otrādi.

—     Jums, kapteini Džils, ir tāds izskats, it kā jūs būtu galīgi izsists no sliedēm, — misters Tūtss sacīja.

—     Patiešām, manu zēn, es esmu pārsteigts, — kapteinis atzina. — Tā tas ir.

—     Vai es kaut ko varētu darīt, kapteini Džils? — misters Tūtss apvaicājās. — Ja varu, tad izmantojiet mani.

Kapteinis atņēma roku no sejas, paskatījās uz misteru Tūtsu ar acīm redzamu līdzjūtību un maigumu un, saņēmis viņa roku, spēcīgi to paspieda.

—     Nē, paldies, — kapteinis sacīja. — Itin neko. Vienīgi … es to uzskatītu par pakalpojumu, ja jūs tagad atvadītos. Es ticu, brālīt, — kapteinis atkal paspieda viņa roku, — ka pēc Volra jūs esat pats lādzīgākais puisis pasaulē, tikai cits modelis.

—     Goda vārds, kapteini Džils, — misters Tūtss atbildēja, vispirms uzsizdams pa kapteiņa roku un tad to atkal paspiezdams, — esmu sajūsmināts par jūsu labajām domām. Pateicos jums.

—     Galvu augšā un turieties kā vīrs! — kapteinis teica, papliķēdams. viņam pa muguru. — Kas tur pavisam! Pasaulē ir daudz jauku meiteņu!

—     Man ne, kapteini Džils, — misters Tūtss svinīgi atbildēja. — Man ne, es jums saku. Manas jūtas pret mis Dombiju ir tik neizsakāmi dziļas, ka mana sirds ir kā neapdzīvota sala, kurā mājo viņa vienīgā. Es ar katru dienu vairāk izdilstu un lepojos ar to. Ja jūs redzētu manas kājas, kad novelku zābakus, jums rastos zināms priekšstats par to, ko nozīmē mīla, kurai nav atbildes. Man parakstīja hinīnu, bet es to nelietoju, jo nevēlos stiprināt savu veselību. Negribu. Starp citu, šis ir aizliegts temats. Palieciet sveiks, kapteini Džils!

Kapteinis Katls, sirsnīgi atbildējis mistera Tūtsa siltajiem atvadu vārdiem, noslēdza aiz viņa durvis un, pakratīdams galvu ar to pašu acīm redzamo līdzjūtības un maiguma izteiksmi sejā, ar kādu bija uzlūkojis Tutsu iepriekš, devās augšā, lai uzzinātu, vai Florensei kaut kā nevajag.

Ejot augšā pa kāpnēm, kapteiņa sejas izteiksme pilrūgi pārmainījās. Viņš izslaucīja ar kabatas lakatiņu acis un uzspodrināja ar piedurkni virsdeguni, kā bija darījis no rīta, taču viņa seja bija gluži citāda. Vienubrīd likās, ka viņš ir bezgala laimīgs, otrubrīd — ka nobēdājies, taču neparastā nopietnība, ko pauda viņa vaibsti, bija kaut kas pilnīgi jauns un vērta tos tik izskatīgus, it kā tie būtu bijuši pakļauti kādam atjaunināšanas procesam.

Divas vai trīs reizes viņš ar kāsīti viegli pieklauvēja pie Florenses durvīm, taču, nekādu atbildi nesaņēmis, vispirms palūkojās ie^kšā un tikai tad iegāja istabā; šo pēdējo soli viņš uzdrošinājās spert varbūt tādēļ, ka viņu kā tuvu paziņu atzina Diogens, kas, izstiepies uz grīdas pie dīvāna, luncināja asti un, nepapūlēdamies piecelties, pamirkšķināja kapteinim ar acīm.

Florense gulēja smagā miegā un palaikam iekunkstējās, un kapteinis Katls, izjuzdams dziļu godbijību pret meitenes jaunību, skaistumu un bēdām, pacēla viņas galvu un sakārtoja uzsegto mēteli, kur tas bija noslīdējis, un rūpīgāk aizsedza logu, lai viņa varētu labāk gulēt, un, klusi izslīdējis ārā, nostājās sargpostenī uz kāpilēm. To visu viņš paveica tikpat klusi un viegli, kā to būtu darījusi pati Florense.

Sajā juceklīgajā pasaulē droši vien vēl ilgi paliks nenoskaidrots jautājums, kas nav no vieglajiem, un proti: kura no Visuvarenā labvēlības izpausmēm ir skaistāka — vai smalkie pirkstiņi, kas veidoti līdzjūtībai un maigiem pieskārieniem, kas prot remdināt sāpes un bēdas, vai arī raupjā, cietā kapteiņa Katla roka, ko sirds vienā mirklī var izmācīt, vadīt un padarīt maigu!

Florense gulēja uz dīvāna, aizmirsusi, ka viņai nav māju un ka viņa ir bārenīte, un kapteinis Katls stāvēja sardzē uz kāpnēm. Skaļāka iešņukstēšanās vai stiprāks vaids dažubrīd pamudināja viņu pieiet pie durvīm, bet pamazām vien meitenes miegs kļuva mierīgāks, un kapteinis savā postenī vairs nelika traucēts.

XLIX NODAĻA MIČMANIS IZDARA ATKLĀJUMU

Florense ilgi nepamodās. Diena uzplauka, diena sāka bālēt, bet viņa, pārcietusi garīgu un miesīgu satricinājumu, vēl vienmēr gulēja, neapzinādamās ne svešo gultu, ne troksni un kņadu uz ielas, ne gaismu, kas spīdēja aiz aptumšotā loga. Taču pat dziļais miegs, ko radīja spēku izsīkums, nevarēja pilnīgi izdzēst no apziņas to, kas bija norisinājies mājās, kuras tagad vairs nebija viņas majas. Kaut kādas neskaidras un skumjas atmiņas par notikušo, nemierīgā snaudā pieklusušas, bet arvien vēl neaprimušas, traucēja viņas dusu. Smeldzīgas skumjai, līdzīgas pusapremdinātām sāpēm, neatstāja viņu ne mirkli, un pār viņas bālo vaigu asaras ritēja daudz biežāk, nekā ladzīgais kapteinis, kas laiku pa laikam klusi pabāza galvu pa pusatvērtajam durvīm, būtu vēlējies redzēt.

Saule tuvojās rietam un, mirdzēdama caur sarkanu dūmaku, ar saviem stariem kā zelta bultām caururba pretējās skalulūkas un kokā grieztos režģus pilsētas baznīcu smailēs, un izdūrās tiem cauri, un izstiepa ugunīgu taku tālu pāri upei un tās līdzenajiem krastiem, un nozeltīja kuģu buras jūrā, un, ja uz to lūkojās no klusām lauku kapsētām pakalnu galos, tā iegremdēja tāles liesmās un kvēlē, kas likās sakausējam zemi un debesis brīnišķīgā gaismas plūsmā, — kad Florense, atvērusi

smagos plakstiņus, pirmajā brīdī gulēja, lūkodamās nepazīstamajās sienās ap viņu bez intereses un nojausmas par to, kur atrodas, un ar tādu pašu vienaldzību klausīdamās ielas trokšņos. Taču tūliņ viņa pietrūkās no dīvāna, pavērās apkārt ar pārsteigtu un tukšu skatienu un visu atcerējās.

—     Manu drostaliņ, — kapteinis teica, pieklauvēdams pie durvīm, — kā nu iet?

—     Labais draugs, — Florense izsaucās, traukdamās viņam pretī, — vai tas esat jūs?

Dzirdot šos vārdus, kapteinis izjuta tādu lepnumu un bija tik ļoti ielīksmots par prieka atmirdzumu Florenses sejā, kad tā viņu ieraudzīja, ka viņš, nespēdams izsacīt savu apmierinājumu vārdos, atbildes vietā noskūpstīja savu kāsīti.

—     Ka nu iet, manu spožo dimantiņ? — kapteinis vaicāja.

—     Es droši vien esmu gulējusi ļoti ilgi, — Floiense atbildēja. — Kad es šurp atnācu? Vakar?

—     Šai pašā svētītajā dieniņā, manu mazo lēdij, — kapteinis atbildēja.

—     Vai nakts vēl nav bijusi? Vai vēl ir diena? — Florense prasīja.

—     Iet jau pret vakaru, manu drostaliņ, — kapteinis teica, atvilkdams loga aizkarus. — Palūk!

Florense, balstīdamās pret kapteiņa roku, tik skumīga un bikla, un viņai blakus, to mierīgi sargādams, kapteinis ar savu skarbo seju un drukno stāvu, tā viņi abi, ne vārda nerunādami, stāvēja liesmainās vakara debess rožainajā gaismā. Lai arī cik dīvainā formā kapteinis būtu ietērpis savu runu, ja viņam savas jūtas vajadzētu izteikt vārdos, viņš tomēr izjuta tikpat dziļi ka visdaiļrunīgākais cilvēks, ka šis vakara miers un klusais skaistums liks pārplūst Florenses sagrauztajai sirdij un ka ir labāk, ja šādām asarām ļauj vaļu. Un tā kapteinis Katls nerunāja ne vārda. Bet, kad viņš sajuta, ka Florense ciešāk saspiež viņa roku, un kad viņš sajuta, ka vientuļās meitenes galva pieliecas tuvāk un piekļaujas viņa rupjajai, zilajai piedurknei, viņš šo galvu mīļi noglāstīja ar savu raupjo roku un visu saprata, un arī Florense viņu saprata.

—     Tagad ir labāk, manu drostaliņ! — kapteinis teica.

—    Jautrāk, jautrāk! Es noiešu lejā un salūkošu kaut ko pusdienām. Vai jūs, drostaliņ, pati pēc tam nonāksit lejā, vai Ed’ardam Katlam būs jānāk un jūs jānones?

Tā kā Florense apgalvoja, ka spēšot noiet lejā pati, kapteinis, lai gan ar acīm redzamām šaubām, vai tas saskanēs ar viesmīlības tikumu, atļāva viņai rīkoties pēc sava prāta un tūlīt sāka cept vistu mazās viesistabas kamīna liesmās. Lai jo labāk paveiktu savus pavāra pienākumus, viņš novilka svārkus, uzrotīja piedurknes un uzlika galvā spožo cepuri, ko vienmēr ņēma palīgā, kad bija jāveic kāds smalks vai grūts uzdevums.

Atvēsinājusi sāpošo galvu un kvēlojošo seju ar aukstu ūdeni, ko gādīgais kapteinis bija atnesis pa to laiku, kamēr tā gulēja, Florense piegāja pie mazā spogulīša, lai sakārtotu sajukušos matus. Tad viņa ieraudzīja — vienu acumirkli, jo tūlīt novērsās, — uz krūtīm tumšu plankumu, ko bija atstājusi saniknota roka.

Ieraugot šīs sitiena pēdas, viņa atkal sāka raudāt; nolikušais viņu apkaunoja un biedēja, bet viņā nesacēlās dusmas pret tēvu. Kaut arī palikusi bez pajumtes un bez tēva, viņa tam visu piedeva; diez vai viņa maz iedomājās, ka tēvam jāpiedod vai ka viņa tam piedevusi; bet viņa bēga no domām par tēvu, tāpat kā bija bēgusi no tā īstenībā; tēvs bija galīgi zudis un vairs neeksistēja. Tādas būtnes pasaulē nebija.

Ko darīt vai kur dzīvot, to Florense — nabaga nepiedzīvojusī meitene! — vēl nejaudāja apsvērt. Viņa loloja nenoteiktus sapņojumus, ka kādreiz pēc ilga laika atradīs dažas mazas māsiņas, kuras viņa varēs mācīt un kuras viņu iemīlēs, un kurām viņa savukārt, dzīvodama ar pieņemtu vārdu, varēs pieķerties, un kuras, kad tās savā laimīgajā mājā izaugs un apprecēsies, būs labas pret veco audzinātāju un varbūt ar laiku uzticēs viņai arī savu meitenīšu audzināšanu. Un viņa domāja, cik tas būtu savādi un skumji — tādā kārtā piedzīvot sirmu vecumu un aiznest savu noslēpumu līdzi kapā, kad Florense Dombija būs sen aizmirsta. Bet tagad viss vēl bija neskaidrs un miglains. Meitene zināja vienīgi to, ka zemes virsū tai tēva nav; un to viņa atkārtoja daudz reižu, kad, paslēpusies no visiem, lūgšanā nolieca galvu debesu tēva priekšā.

Viņās naudas krājumiņš bija gaužām mazs — tikai dažas ginejas. Dala no tā izies par dažiem apģērba gabaliem, jo viņai bija tikai tas, kas mugurā. Viņa bija pārāk noskumusi, lai domātu, cik ilgi pietiks šis naudas, un pārāk vēl bērnišķīga praktiskās lietās, lai par to daudz raizētos pat tad, ja nebūtu visu citu raižu. Viņa centās nomierināties un apvaldīt asaras, sakārtot satrauktās domas un sevi pārliecināt, ka tas viss noticis tikai pirms dažām stundām, nevis pirms nedēļām vai mēnešiem, kā viņai likās; un tad viņa devās lejā pie sava laipnā aizstāvja.

Kapteinis ļoti rūpīgi bija apklājis galdu ar galdautu un patlaban mazā katliņā gatavoja olu mērci; laiku pa laikam viņš ārkārtīgi uzmanīgi aplaistīja vistas cepeti uz iesma, to apgrozīdams un brūninādams. Nosēdinājis Florensi uz dīvāna, kas, lai viņai būtu patīkamāk, bija iebīdīts siltākā stūrītī, kapteinis salika viņai apkārt spilvenus un ar izcilu meistarību turpināja cept un vārīt, otrā mazā katliņā karsēdams cepeša laukus, trešajā katliņā vārīdams nedaudz kartupeļu, ne mirkli neaizmirsdams olu mērci pirmajā katliņā un ik brīdi ar vispiemērotākajām karotēm pārmaiņus gan laistīdams, gan apmaisīdams. Bez visām šīm rūpēm kapteinim vēl bija jāpatur acīs niecīga cepešpanna, kurā ļoti melodiski sīca un burbu]oja cīsiņi; un nekad vēl nebija pieredzēts tik spīdošs pavārs, kāds izskatījās kapteinis savas darbības dedzībā un aizrautībā; nebija pat iespējams pasacīt, kas mirdzēja gaišāk — viņa seja vai spožā cepure.

Kad pusdienas beidzot bija pilnīgi gatavas, kapteinis Katls sadalīja tās traukos un salika galdā ne mazāk veikli, kā bija gatavojis. Tad viņš pārģērbās pusdienām, noņemot spožo cepuri un uzvelkot svārkus. To paveicis, viņš piebīdīja galdu pie dīvāna, uz kura sēdēja Florense, noskaitīja galda lūgsnu, noskrūvēja savu kāsīti, uzskrūvēja tā vietā dakšiņu un sāka pildīt namatēva pienākumus.

—     Manu mazo lēdij, — kapteinis teica, — galvu augšā un pamēģiniet krietni paēst. Turieties, dārgumiņ! Te ir gardākais spārniņš. Te mērce. Te cīsiņi. Un tupenīši! — Visu to kapteinis bija simetriski sakārtojis uz šķīvja un, ar piemērotu karoti pārlējis visam karstus cepeša taukus, nolika to savas dārgās viešņas priekšā.

—      Visi iluminatori ir ciet! Uz priekšu, mazo lēdij! — kapteinis sacīja uzmundrinādams. — Un viss ir nodrošināts. Pamēģiniet mazliet ieknābāt, manu drostaliņ. Ja Volrs šeit būtu …

—     Ak, ja viņš man tagad te būtu brāļa vietā! — Florensc izsaucās.

—     Nu ko jūs! Neņemiet to tik ļoti pie sirds, manu droslaliņ! — kapteinis teica. — Kaut vai manis dēļ! Viņš bija jums tikpat kā dzimis draugs, vai ne, mīļumiņ?

Florensei nebija vārdu, ko atbildēt. Viņa vienīgi sacīja: — Ak, mīļo, mīļo Pol! Ak, Volter!

—      Pat tie dēļi, pa kuriem viņa staigāja, — kapteinis murmināja, uzlukodams viņas noliekto galvu, — Volram bija tikpat dārgi kā ūdens avoti izslāpušam ceļiniekam. Es kā šobrīd viņu redzu lajā dienā, kad viņu ierakstīja Dombija grāmatas, runājam par manu mazo drostaliņu pie pusdienu galda, un viņa seja mirdzēja kā tikko uzplaukusi roze no rasas — vai vismaz no šķīsto jūtu pārpilnības. Jā, jā! .. . Ja mūsu nabaga Volrs būtu šeit, manu mazo lēdij, — vai ja viņš varētu būt. .. bet viņš tak ir noslīcis, vai ne tā?

Florense pamāja ar galvu.

—            Jā, jā, noslīcis gan, .— kapteinis mierinoši teica,

—     kā jau es gribēju teikt, ja viņš varētu būt šeit, viņš jūs, manu dārgumiņ, lūgtu un skubinātu ieknābāt mazdrusciņ, rūpēdamies par jūsu dārgo veselību. Tātad, manu mazo lēdij, stiprinieties, it kā jūs to darītu Volra dēļ, un turiet savu skaisto galviņu pret vēju.

Florense mēģināja kapteinim par prieku apēst kādu kumosiņu. Pa to laiku kapteinis, kas, liekas, bija pavisam aizmirsis, ka arī viņam jāēd, nolika nazi un pievilka krēslu pie dīvāna.

—     Volrs bija puika uz goda, vai ne, dārgumiņ? — kapteinis, kādu laiciņu sēdējis un klusēdams berzējis zodu, sacīja, cieši uzlūkodams Florensi. — Brašs puisis un lādzīgs puisis, vai ne tā?

Florense ar asarām acīs to apstiprināja.

—     Un viņš ir noslīcis, puķīt, vai ne tā? — kapteinis mierinoši sacīja.

Un atkal Florense varēja to tikai apstiprināt

—      Viņš bija vecāks par jums, manu mazo lēdij, — kapteinis turpināja, — bet no sākuma jūs bijāt kā divi bērniņi kopā, vai nav tiesa?

Florense atbildēja: — Jā.

—     Un Volrs ir noslīcis, — kapteinis teica. — Vai

ne tā?

Šī jautājuma atkārtošana bija dīvains mierinājumā avots, taču šķita, ka kapteinim Katlam tas tomēr tads bija, jo viņš pie tā atgriezās atkal un atkal. Florense, labprāt atbīdījusi neaizskartās pusdienas un atlaidusies pret dīvāna atvellni, sniedza kapteinim roku, sajuzdama, ka ir viņu sarūgtinājusi, lai gan no visas sirds vēlējās sagādāt kapteinim prieku pēc visām viņa pūlēm, taču viņš, paturēdams tās roku (kas visu laiku drebēja), it kā pilnīgi aizmirsis pusdienas un viņas ēstgribas trūkumu, laiku pa laikam ar dziļdomīgu lidzjūtību norūcās: — Nabaga Volrs! Jā, jā! Noslīcis. Vai ne tā? — Un katru reizi gaidīja viņas atbildi, kurā, kā likās, slēpās šo dīvamo piezīmju jēga.

Vista un cīsiņi bija atdzisuši, pārlejamie tauki un olu mērce sastingusi, iekām kapteinis atcerējās, ka tas viss ir uz galda, un griezās pēc palīdzības pie Diogena, un kopīgiem spēkiem viņi ātri pabeidza banketu. Kapteiņa izbrīns un sajūsma par Florenses mierīgo darbošanos mājsaimnieces lomā, kad viņa tam palīdzēja novākt galdu, sakārtot viesistabu un iztīrīt pavardu, bija tik liela, ka tai līdzināties varēja vienīgi dedzība, ar kādu kapteinis izsacīja savus iebildumus, kad meitene sāka tam palīdzēt, un pamazām sasniedza tādu pakāpi, ka pēdīgi tas pats vairs nespēja darīt neko, tikai stāvēt un skatīties; it kā viņa būtu kāda feja, kas čakli paveic šos darbus tā vietā; un aiz neaprakstāma apbrīna sarkanā svītra no jauna iekvēlojās uz viņa pieres.

Bet, kad Florense, noņēmusi no kamīna dzegas pīpi, pasniedza to viņam un lūdza uzsmēķēt, labo kapteini šī uzmanība tā saviļņoja, ka viņš turēja pīpi tā, it kā nekad savā mūžā nebutu to turējis rokā. Gluži tāpat, kad Florense, palūkojusies mazajā bufetē, negaidot uzaicinājumu, izņēma appīto pudeli, sagatavoja glāzi lieliska groka un nolika to viņam pa rokai, kapteinis sajutās tik loti pagodināts un apbalvots, ka pat viņa sarkanais deguns kļuva bāls. Kad viņš, vispilnīgākā apmierinājuma pārņemts, piepildīja pīpi un Florense to aizdedzināja — kapteinim nebija spēka viņu aizkavēt vai kaut ko iebilst — un, atkal nosēdusies savā vietā uz vecā dīvāna, ar mīļu un pateicīgu smaidu noskatījās viņā, — ar smaidu, kas tik skaidri liecināja, ka tās vientuļā sirds savās bēdās pievēršas viņam gluži tāpat kā acu skatiens, tad pīpes dūmi iecirtās kapteinim kaklā un lika viņam klepot, tie iecirtās viņam acīs un lika tām mirkšķināties un asarot.

Kapteiņa izturēšanās, ar ko viņš gribēja panākt, lai Florense noticētu, ka šo parādību cēlonis slēpjas pašā pīpē, un veids, kādā viņš ielūkojās pīpes galviņā, šo cēloni meklēdams, un, to tur neatradis, izlikās, it kā gribētu izpūst to no pīpes kāta, — šī kapteiņa izturēšanās bija brīnišķīgi jauka. Kad pīpe drīz vien tika savesta kārtībā, viņš ieslīga patīkamā mierā, kā labam smēķētājam piederas, taču viņa acis bija pievērstas Florensei, un ar neaprakstāmi miermīlīgu un starojošu seju viņš laiku pa laikam izlaida pār lūpām nelielu dūmu mākonīti, lēni to izpūzdams, it kā atritinādams papīra ritulīti ar uzrakstu: «Nabaga Volrs. Jā, jā. Noslīcis, vai ne tā?» — pēc tam viņš atkal ar vislielāko baudu nodevās smēķēšanai.

Kaut arī ārēji viņi vien^ otram nebija līdzīgi — un diez vai iespējams krasāks kontrasts nekā starp Florensi viņas trauslajā jaunības skaistumā un kapteini Katlu, šo lielo, drukno, vētrās ārdēto vīru ar bubuļaino seju un rupjo balsi —, taču ar savu sirds vientiesību, kas nepazina dzivi, tās sarežģījumus un briesmas, viņi bija gandrīz līdzīgi. Ar savu pieredzes trūkumu visās lietās, atskaitot vienīgi to, kas attiecas uz vēju un laiku, kapteinis Katls bija tikpat kā mazs bērns — vientiesīgs, lētticīgs un augstsirdīgi paļāvīgs. Viņa rakstura galvenās iezīmes bija uzticība, cerība un labsirdība. Tām piebiedrojās vēl kāds dīvains romantisms, kuram pilnīgi trūka iztēles un kurš tomēr bija pilnīgi nereāls un bez jebkādiem dzīves gudrības un praktiskuma apsvērumiem.

Kad kapteinis tā sēdēja un smēķēja, un lūkojās uz Florensi, dievs vien zina kādas viņa apziņā veidojās fantastiskas ainas, kurās tā bija galvenā persona. Tikpat neskaidras un nenoteiktas, kaut arī ne tik optimistiskas, bija Florenses domas par dzīvi, kas viņu sagaida; un gluži tāpat kā, caur asarām skatoties uz gaismu, tā vizuļo košās krāsās, tā arī caur savām jaunajām, smagajām bēdām viņa jau saskatīja talajās debesīs viegli zaigojošu varavīksni.

Klejojoša princese un labsirdīgs briesmonis no kādas pasaku grāmatas butu varējuši tā sēdēt pie kamīna, un viņu saruna būtu atgādinājusi to, ko klusībā domāja kapteinis Katls un nabaga Florense, — un tie arī būtu izskatījušies diezgan līdzīgi šiem abiem.

Kapteini ne mirkli nesatrauca domas, ka varētu rasties kādas grūtības paturēt Florensi pie sevis vai arī uz viņu šai sakarā varētu gulties kāda atbildība. Aiztaisījis aizvirtņus un noslēdzis durvis, viņš šinī ziņā bija pilnīgi apmierināts. Pat tad, ja viņa bijusi mazgadīgā, kas atrodas Kanclera tiesas aizbildniecība, kapteiņa Katla nostāja šajā jautājumā nebūtu mainījusies. No visiem cilvēkiem pasaulē viņu vismazāk spēja satraukt tamlīdzīgi apsvērumi.

Tā kapteinis ļoti omulīgi smēķēja savu pīpi, un Florense un viņš nodevās katrs savam pārdomām. Kad pīpe bija izsmēķēta, viņi iebaudīja tēju, un tad Florense lūdza, lai pavadot viņu līdz kādam tuvākam veikalam, kur varētu nopirkt nedaudzās viņai tūlīt nepieciešamās lietas. Tā kā bija jau pilnīgi tumšs, kapteinis piekrita, taču vispirms uzmanīgi palūkojās ārā, kā bija paradis darīt tajā laikā, kad slēpās no misis Makstindžeres, un apbruņojās ar savu lielo nūju gadījumam, ja neparedzētu apstākļu dēļ rastos vajadzība lietot ieročus.

Cik lepns jutās kapteinis Katls, piedāvājot Florensei roku un pavadot viņu kādus divsimt vai trīssimt jardus, visu laiku vērīgi izlūkojot apkārtni un piesaistot katra garāmgājēja uzmanību ar savu pārmērīgo ausīšanos un neskaitāmajiem piesardzības paņēmieniem! Kad viņi nonāca pie veikala, kapteinim likās, ka smalkjūtība prasa paiet malā, kamēr izdara iepirkumus, jo tie taču bija apģērba piederumi, tomēr pirms tam viņš novietoja uz veikala letes savu skārda tējas kārbiņu un, paziņojis jaunajai lēdijai, kas apkalpoja, ka kārbā ir četrpadsmit mārciņas divi šiliņi, palūdza to būt tik laipnai un viņu pasaukt tādā gadījumā, ja šīs summas nepietiktu samaksai par viņa «brāļameitas» nelielajiem iepirkumiem, — teikdams vārdu «brāļameita», viņš uzmeta Florensei ļoti zīmīgu skatienu, ko pavadīja asprātīga un noslēpumaina pantomīma, — un tad viņš samaksāšot iztrūkstošo summu no savas kabatas. Palūkojies it kā nejauši savā lielajā pulkstenī, lai apžilbinatu pārdevējiem acis un radītu iespaidu, ka pulksteņa īpašnieks ir turīgs vīrs, kapteinis, pret brāļameitu pavērsies, noskūpstīja savu kāsīti un izgāja no veikala, nostādamies ārpusē pie skatloga; un tas bija visai interesants skats, kad viņa lielā seja laiku pa laikam palūrēja starp zīda diegiem un lentēm ar acīm redzamām bažām, vai tikai Florense nav izburta ārā pa kādām aizmugures durvīm.

—      Dārgo kapteini Kati! — Florense teica, iznākusi ar sainīti, kura apmēri ļoti sarūgtināja kapteini, kas bija cerējis ieraudzīt Florensei sekojam nesēju ar veselu ķīpu iepirkumu, — man šī nauda patiešām nav vajadzīga. Es no tās neko neesmu iztērējusi. Man pašai ir nauda.

—      Manu mazo lēdij, — vīlies atbildēja kapteinis, lūkodamies taisni uz priekšu visā ielas garumā, — vai jūs nebūtu tik laba un nepaglabātu man to līdz laikam, kad es jums to palūgšu? -t

—     Vai varu to nolikt atpakaļ parastajā vietā un tur glabāt? — Florense vaicāja.

Kapteinis nepavisam nebija sajūsmināts par šo priekšlikumu, taču atbildēja: — Jā, jā, manu mazo lēdij, nolieciet to, kur vien vēlaties, — tikai lai jūs zinātu, kur to atkal atrast. Man ta nav vajadzīga, — kapteinis piebilda. — Man brīnums, kā es to neesmu jau agrāk aizlaidis vējā!

Kādu mirkli kapteinis izskatījās gluži sašļucis, taču no Florenses rokas pirmā pieskāriena viņš atkal atžirga, un viņi tikpat piesardzīgi, kā bija nākuši, atgriezās mājās; kapteinis atvēra durvis uz mazā Mičmaņa kajīti un ienira tajā ar tādu žiglumu, kas izskaidrojama vienīgi ar viņa lielo praksi. Rīta pusē, kamēr Florense gulēja, viņš bija nolīdzis kādas vecākas lēdijas meitu (lēdija parasti sēdēja zem zila saulessarga Līdenholas tirgū un pārdeva mājputnus), lai tā atnāktu sapost Florenses istabu un izdarītu viņai citus sīkus pakalpojumus; tagad šī meiča ieradās, un Florense drīz vien atrada savu istabu tikpat ērti un glīti sakārtotu, kaut arī ne tik krāšņu kā tajā drausmīgajā sapnī, ko viņa kādreiz bija saukusi par mājām.

Kad viņi atkal palika divatā, kapteinis uzstāja, ka Florensei jāapēd kāda šķēle grauzdētas maizes un jāiedzer glāze vircota karstvīna (ko viņš sagatavoja lieliski), un, uzmundrinājis meiteni ar laipniem vārdiem un visdažādākajiem nesakarīgiem citātiem, kādus vien spēja atcerēties, uzveda to augšā guļamistabā. Bet arī viņam prātu kaut kas aizņēma, tādēļ viņa izturēšanās pauda mulsumu.

—   Ar labu nakti, mīļā sirds, — kapteinis Katls viņai teica pie guļamistabas durvīm.

Florense pasniedzās ar lūpam augšup un viņu noskūpstīja.

Jebkurā citā laikā šāda mīlestības un pateicības jūtu izpausnae būtu likusi kapteinim zaudēt līdzsvaru, bet tagad, kaut ari viņš to dziļi pārdzīvoja, viņš ieskatījās tai sejā pat ar vēl lielāku samulsumu nekā iepriekš un, kā likās, nespēja no viņas aiziet.

—     Nabaga Volrs! — kapteinis teica.

—    Nabaga, nabaga Volters! — Florense nopūtās.

—     Noslīcis, vai ne? — kapteinis teica.

Florense pamāja ar galvu un nopūtās.

—    Ar labu nakti, manu mazo lēdij! — kapteinis Katls sacīja, pasniegdams viņai roku.

—    Lai dievs jūs svētī, dārgais, labais draugs!

Bet kapteinis vēl joprojām vilcinājās.

—    Vai kas noticis, dārgo kapteini Kati? — vaicāja Florense, būdama tadā garastāvoklī, kad cilvēks viegli satraucams. — Vai jus vēlaties man kaut ko sacīt?

—    Jums kaut ko sacīt, mazo lēdij? — kapteinis pārvaicāja, apjucis ielūkodamies viņai acīs. — Nē, nē. Ko gan es jums, drostaliņ, varētu sacīt? Jūs droši vien necerat, ka es jums varētu pasacīt kaut ko labu?

—    Nē! — Florense atteica, pakratīdama galvu.

Kapteinis palūkojās uz viņu domīgi un atkārtoja: «Nē,» — vēl vienmēr vilcinādamies un vēl vienmēr izskatīdamies apjucis.

—    Nabaga Volrs! — kapteinis teica. — Mans Volrs, kā es tevi biju paradis saukt. Tu vecā Sola Džilsa māsasdēls! Mīļš visiem, kas tevi pazina, mīļš kā puķes maijā! Kur tu tagad esi, drošsirdīgo zēn? Noslīcis, vai ne tā?

Noslēdzis savu runu ar šo pēkšņo uzrunu Florensei, kapteinis novēlēja viņai labu nakti un devās lejā, bet Florense palika stāvam kāpņu augšgalā ar sveci rokā, lai apgaismotu viņam ceļu. Viņš bija jau nozudis tumsā un, spriežot pēc soļu trokšņa, kas attālinājās, grasījās iegriezties mazajā viesistabā, taču negaidot viņa galva un pleci atkal iznira gluži kā no bezdibeņa, acīmredzot ar to vienīgo nolūku, lai atkārtotu: «Noslīcis, vai ne tā, drostaliņ?» Jo, pateicis to maigā, līdzjūtīgā balsī, viņš tūdaļ nozuda.

Florensei bija ļoti žēl, ka viņa, šeit patvērumu meklējot, gluži nevilšus pamodinājusi šīs atmiņas sava aizstāvja apziņā, kaut gan šī asociācija bija pilnīgi dabiska; nosēdusies pie mazā galdiņa, uz kura kapteinis bija novietojis tālskati, dziesmu grāmatu un citus retumus, viņa domāja par Volteru un par visu, kam pagātnē bija ar to kāds sakars, līdz viņu gandrīz pārņēma vēlēšanās nolikties gultā un iemigt uz mūžu. Bet, vientulīgi skumstot par mirušo, ko viņa bija mīlējusi, viņai ne brīdi neienāca prātā domas par mājām, par iespēju tajās atgriezties, par to, ka tās tomēr kaut kur vēl ir un tajās mīt viņas tēvs. Viņa bija piedzīvojusi slepkavību. Pēdējais tēva tēls, ko viņa, par spīti visam, loloja ilgus gadus, bija izrauts no viņas sirds, sakropļots un nonāvēts. Domas par to bija tik drausmīgas, ka viņa aizsedza acis ar rokām un nodrebēdama atvairīja visniecīgāko atmiņu drumslu par notikušo vai par nežēlīgo roku, kas to izdarīja. Ja tēva tēls pēc visa notikušā būtu vēl saglabājies viņas mīlas pilnajā sirdī, tā būtu saluzusi, taču viņas sirds to nespēja saglabāt, un tukšumu tajā aizpildīja neprātīgas šausmas, likdamas vairīties no visa, kas atgādinātu pat šī satriektā tēla drumslas, — šausmas, ko varēja radīt vienīgi šāda dziļa, bet nežēlīgi apvainota mīlestība.

Viņa neuzdrošinājās ieskatīties spogulī, jo tumšā zīme uz krūtīm izraisīja viņā bailes pašai no sevis, it kā viņa nēsātu sev klāt kaut ko ļaunu. Tumsā viņa to ātri aizsedza ar trīsošu roku un raudādama nolika gurdo galvu uz spilvena.

Kapteinis vēl ilgi negāja gulēt. Viņš vēl veselu stundu staigāja šurp un turp pa veikalu un mazo viesistabu, tad, kā likās, šādas pastaigas nomierināts, nosēdās ar nopietnu un dziļdomīgu seju un lasīja no lūgšanu grāmatas to nodaļu, kas paredzēta jūrasbraucējiem. Tas nebija tik viegli izdarāms; labajam kapteinim lasīšana vedās ārkārtīgi lēni un neveikli; un viņš bieži apstājās, kad gadījās grūtāki vārdi, lai sevi sasparotu ar tādiem izsaucieniem kā: «Nu, manu zēn! Pilnās burās!» — vai arī «Saturies, Ed'ard Kati, saturies!» — kuri viņam lieliski palīdzēja izkļūt no visām grūtībām. Turklāt viņu apgrūtināja brilles, kas stipri vien traucēja redzēšanu. Taču par spīti šādiem kavēkļiem kapteinis, ar dziļu nopietnību turpinādams iesākto, izlasīja visu lūgšanu līdz pēdējai rindiņai, turklāt ar neviltotām jūtām; to izdarījis, viņš, būdams ļoti apmierināts par paveikto, ar skaidri» sirdi un ļoti labsirdīgu seju nolikās gulēt zem letes (taču vispirms uzgājis augšā un paklausījies pie Florenses durvīm).

Naktī kapteinis vairākas reizes piecēlās, lai pārliecinātos, vai viņa aizbilstamā guļ mierīgi, un vienubrīd, rītam austot, atklāja, ka tā ir nomodā, jo, izdzirdusi pie durvīm soļus, Florense pavaicāja, vai tas esot viņš.

—    Jā, manu mazo lēdij, — kapteinis atbildēja sēcošā čukstā. — Vai jums ir labi, dimantiņ?

Florense pateicās un atbildēja: — Jā.

Kapteinis, negribēdams zaudēt tik izdevīgu gadījumu, pielika muti pie atslēgas cauruma un iesaucās balsī, kas atgādināja aizsmakušu vēju: — Nabaga Volrs! Noslīcis, vai ne tā? — Pēc tam viņš aizgāja un, atkal nolicies guļvietā, nogulēja līdz pulksten septiņiem.

Visu to dienu viņš nevarēja atbrīvoties no satraukuma un apmulsuma, lai gan Florense, kas mazajā viesistabā šuva, bija daudz mierīgāka un rimtāka nekā iepriekšējā dienā. Gandrīz vienmēr, pacēlusi acis no darba, viņa ievēroja, ka kapteinis uz viņu noskatās un domīgi glauda zodu; un viņš tik bieži bīdīja savu atzveltnes krēslu tai tuvāk, it kā gribētu pavēstīt kaut ko ļoti slepenu, un atkal bīdīja to atpakaļ, it kā nespēdams izlemt, kā iesākt, ka pa visu dienu viņš šajā trauslajā barkā apzēģelēja visapkārt viesistabai un ne vienu vien reizi savā apmulsumā uzskrēja sēklī, sadurdamies ar sienas paneli vai pieliekamā durvīm.

Tikai tad, kad iestājās krēsla, kapteinim Katlam pēdīgi izdevās izmest enkuru blakus Florensei un viņš sāka runāt kaut cik sakarīgi. Bet, kad kamīna uguns apgaismoja mazās istabas sienas un griestus, un tējas galdiņu ar tasēm un apakštasēm, kas bija uz tā sakārtotas, un viņas mierīgo, ugunij pievērsto seju, un atstarojās asarās, kas pildīja viņas acis, kapteinis pārtrauca ieilgušo klusumu ar šādiem vārdiem:

—    Jūs, manu dārgumiņ, nekad neesat bijusi uz jūras?

—    Nē, — Florense atbildēja.

—     Jā, tā ir kaut kas varens, — kapteinis godbijīgi sacīja. — Tās dziļumos, manu drostaliņ, slēpjas brīnumi. Iedomājieties, kā tur ir, kad auro vēji un bango viļņi. Iedomājieties, kā ir, kad vētrainās naktīs nogulst tāda piķim līdzīga tumsa, — kapteinis turpināja, svinīgi paceldams savu kāsīti, — ka tu, cilvēks, nevari saredzēt pats savu roku, ja to neapgaismo zibens uzliesmojums, un kad tu traucies, traucies, traucies cauri vētrai un tumsai, it kā tu pa galvu pa kaklu drāztos uz pasaules galu, mūžīgi tikai uz priekšu, āmen, un, kad to atrodat, atzīmējiet. Ir arī v tādi laiki, manu puķīt, kad jūrnieks saka savam biedram (iepriekš vēl pašķirstījis to grāmatu): «Pūš spēcīgs nordvests, Bil; klau, vai dzirdi, kā auro! Kungs, palīdzi viņiem, kā es jūtu līdzi visiem nelaimīgajiem, kas piedzīti pie krasta!» — Šo citātu kā sevišķi piemērotu okeāna šausmu attēlošanai kapteinis norunāja ļoti iespaidīgi, nobeigdams ar skanīgu: «Uzmanību!»

—    Vai jūs esat kādreiz piedzīvojis briesmīgu vētru? — Florense vaicāja.

—     Jā gan, manu mazo lēdij. Esmu pārlaidis dažu labu vētru, — kapteinis teica un satraukts noslaucīja galvu, — un esmu dažu labu reizi mētāts pa viļņiem, bet… bet ne par sevi es gribēju runāt. Par mūsu dārgo zēnu, — viņš pievilka krēslu tai tuvāk, — par Volru, dārgumiņ, kas ir noslīcis.

Kapteinis runāja tādā drebošā balsī un skatījās uz Florensi ar tik bālu un satrauktu seju, ka viņa izbiedēta satvēra tā roku.

—    Jūsu seja ir pārmainījusies! — Florense izsaucās.

—    Jūs esat kļuvis pavisam citāds vienā mirklī! Ko tas nozīmē? Dārgo kapteini Kati, es jūtu aukstas tirpas, uz jums skatoties!

—     Ko nu, mazo lēdij! — kapteinis atbildēja, atbalstot viņu ar roku. — Nesabīstieties! Nē, nē! Viss ir kārtībā, viss ir kārtībā, mana dārgā. Kā es nupat jau gribēju teikt. .. Volrs … viņš ir .. . viņš ir noslīcis. Vai ne tā?

Florense vērīgi nolūkojās kapteinī; piespiedusi roku pie krūtīm, viņa te sarka, te bālēja.

—    Jūras dzelmēs, manu dārgumiņ, slēpjas gan briesmas, gan nelaime, — kapteinis teica, — un daudzus lieliskus kuģus un daudzas jo daudzas drosmīgas sirdis ir paņēmuši noslēpumainie ūdeņi un nekad nav par tiem stāstījuši. Bet arī no dzelmēm kādreiz izglābjas, un dažreiz viens vīrs no divdesmit — ak vai! — varbūt viens no simta, drostaliņ, — caur dieva žēlastību tiek pasargāts un pārrodas mājās, kad jau uzskatīts par mirušu un kad ir zināms, ka visa komanda gājusi bojā. Es … es, Sirds Gaišumiņ, zinu vienu tādu gadījumu, — kapteinis meklēja vārdus, — ko man kādreiz atstāstīja, un, ja jau esmu uzņēmis tādu kursu un mēs abi divi vien sēžam pie kamīna, tad varbūt jūs vēlētos to paklausīties. Vai vēlaties, mīlulīt?

Florense, trīsēdama aiz satraukuma, ko nespēja ne apvaldīt, ne izskaidrot, neviļus pasekoja kapteiņa skatienam, kas pāri viņas plecam bija pievērsts veikalam, kur dega lampa. Taču tai pašā mirklī, tikko viņa pagrieza galvu, kapteinis pielēca no krēsla un aizsedza viņai acis ar roku.

—    Tur nekā nav, manu puķīt, — kapteinis teica.

—   Neskatieties tur!

—    Kādēļ ne? — Florense vaicāja.

Kapteinis kaut ko murmināja, ka tur esot ļoti neomulīgi, bet šeit kamīnā jautri kuroties uguns. Viņš pievēra durvis pusviru, jo tās līdz šim bija stāvējušas vajā, un atkal atsēdās krēslā. Florense sekoja viņam ar acīm un cieši raudzījās viņa sejā.

—    Stāsts, manu mazo lēdij, bija par kādu kuģi, — kapteinis iesāka, — kas izbrauca no Londonas oslas ar izdevīgu ceļa vēju, jaukā laikā un devās uz. .. nebaidieties, manu mazo lēdij … kuģis, drostaliņ, vienkārši devās ceļā … vienkārši devās ceļā!

Florenses sejas izteiksme satrauca kapteini, kas pats bija ļoti iekarsis un uzbudināts un izrādīja ne mazāku saviļņojumu kā viņa.

—     Vai lai turpinu, puķīt? — kapteinis vaicāja.

—    Jā, jā, lūdzu! — Florense izsaucās.

Kapteinis it kā norija kaut ko, kas likās iestrēdzis viņam kaklā, un, manāmi satraukts, turpināja: — Sis pats nelaimīgais kuģis, manu mīlulīt, atklātā jūrā piedzīvoja tik draņķīgu laiku, kāds atgadās tikai reizi divdesmit gados. Krastā plosījās tādi viesuļi, kas veselus mežus izrāva ar visām saknēm un noslaucīja pilsētas, un jūrā tajos platuma grādos bija tādas vētras, ko nespētu turēt visstiprākais kuģis, kāds jebkad nolaists ūdenī. Un man stāstīja, drostaliņ, ka dienu pēc dienas šis nelaimīgais kuģis varonīgi turējies un drošsirdīgi darījis savu darāmo, bet pēkšņi kāds vilnis ielauzis bortu, aiznesis mastus un stūri, aizrāvis līdzi labākos vīrus, un kuģis nu licis pamesls vētras žēlastībai, taču tā nepazina žēlastības, bet ārdījās arvien stiprāk un stiprāk, līdz viļņi gāzās kuģim,pāri un dauzīja to nepārstādami un, ik mirkli ar pērkonīgu rēkoņu mezdamies tam virsū, sadragāja to kā čaumalu. Katrs melnais plankumiņš ūdens kalnos, kas aizvēlās projām, bija vai nu gabaliņš no dzīva kuģa, vai dzīvs cilvēks, un tā, puķīt, kuģis tika sašķaidīts gabalos, un zāle nekad neaugs uz tā komandas vīru kapiem.

—           Bet viņi visi negāja bojā! — Florense iesaucās.

—  Daži taču izglābās! Vismaz viens?

—     Uz šī nelaimīgā kuģa, — kapteinis teica, pieceldamies no krēsla, un neparasti enerģisks un pacilāts savilka roku durē, — bija kāds puisis, drošsirdīgs puisis, — tā man stāstīja, — kam zēna gados paticis lasīt un runāt par drosmīgu rīcību kuģu bojā ejas gadījumos … Es esmu viņu dzirdējis! Es esmu viņu dzirdējis! … un nestundā viņš to atcerējās, jo, kad saplaka visdrosmīgākās sirdis un vissīkstākie vīri zaudēja dūšu, viņš palika nelokāms un možs. Viņš bija drosmīgs nevis tāpēc, ka krastā viņam nepaliktu neviena mīļa un dārga; nē, tāda bija viņa daba. To es saskatīju viņa vaigā, kad viņš bija gandrīz vēl tikai bērns … jā, daudz reižu! … un tad es domāju, ka tas tikai viņa glītais ģīmītis, lai dievs viņu svētī!

—    Un vai viņš izglābās? — Florense izsaucās. — Vai viņš izglābās?

—    Tas drošsirdīgais puisis? — kapteinis teica,

—     … skatieties uz mani, drostaliņ! Neskatieties apkārt! …

Florensei tikko pietika spēka vēlreiz pavaicāt: — Kāpēc ne?

—    Tāpēc, manu dārgumiņ, ka tur nekā nav, — kapteinis teica. — Nenobīstieties, manu skaisto bērniņ! Volra dēļ, kurš mums visiem bija dārgs — nenobīstieties! Tas puisis, par ko es stāstīju, — kapteinis teica,

—    bija strādājis kopā ar drosmīgajiem un iedrošinājis gļēvos, un nekad netika žēlojies vai izrādījis bailes, un vīriem «bija uzturējis možu dūšu, un tāpēc tie viņu turēja tādā cieņā un godā, it kā viņš bijis kāds admirālis, — tikai tas puisis, otrais stūrmanis un viens matrozis izglābās no visām dzīvām dvēselēm, kas bija uzkāpušas uz tā kuģa; palikuši vienīgie pie dzīvības, viņi piesējās pie kāda vraka gabala un dreifēja pa vētraino jūru.

—    Vai viņi izglābās? — Florense vēlreiz iekliedzās.

—    Dienām un naktīm viņus dzenāja pa plašajiem ūdeņiem, — kapteinis turpināja, — kamēr beidzot… Nē, neskatieties tur, drostaliņ! .. . pie viņiem piebrauca kāds burinieks, un viņi, pateicoties dieva žēlastībai, tika uzņemti uz klāja — divi dzīvi un viens miris.

—    Kurš bija miris? — Florense iesaucās.

—    Ne tas puisis, par kuru es runāju, — kapteinis atbildēja.

—    Paldies dievam! Ak, paldies dievam!

—    Amen! — steidzīgi attrauca kapteinis. — Nenobīstieties! Vēl mirklīti, manu mazo lēdij! Sapurinieties! … Uz tā kuģa borta viņi devās tālā braucienā, šķērsām pāri visai jūras kaitei (jo nebija jau kur piestāt), un šajā braucienā otrs jūrnieks, ko uzņēma līdz ar viņu, nomira. Bet viņš palika dzīvs un …

Neapzinādamies, ko dara, kapteinis bija nogriezis no klaipa šķēli maizes, uzdūris to uz sava kāsīša (kas bija viņa parastā cepamā dakšiņa) un turēja virs uguns; dziļi saviļņots, viņš skatījās uz kaut ko Florenses aizmugurē un nemaz nemanīja, ka maize uzliesmo un sagruzd kā ogle.

—    Palika dzīvs, — Florense atkartoja, — un …?

—    Un atgriezās ar to kuģi mājās, — kapteinis teica, vēl arvien skatoties tai pašā virzienā, — un … esiet mierīga, drostaliņ … un izcēlās malā; un kādu rītu uzmanīgi piegāja pie savas mājas durvīm, lai izdarītu izlūkošanu, jo zināja, ka draugi viņu uzskata par noslīkušu, taču viņš izmainīja kursu, jo negaidot izdzirdēja …

—    … negaidot izdzirdēja suņa riešanu? — aši uztvēra Florense.

—    Jā, — ieaurojās kapteinis. — Turēt taisni, dārgumiņ! Drosmi! Vēl neskatieties atpakaļ! Palūkojieties tur! Uz sienu!

Uz sienas tuvu pie viņas bija redzama kāda vīrieša ēna. Viņa pietrūkās kājās, atskatījās un spalgi iekliedzās, ieraudzījusi aiz sevis Volteru Geju!

Florense saskatīja viņā tikai brāli — brāli, kas piecēlies no kapa, brāli, kas izglābies pēc kuģa bojā ejas un atrodas viņai blakus, — un metās Voltera rokās. Visā pasaulē viņš vienīgais šķita tās cerība, mierinājums, patvērums, dabas dotais aizstāvis. «Parūpējies par Volteru, papa, es viņu stipri mīlēju!» Dārgās atmiņas par lūdzošo balstiņu, kas to bija sacījusi, iebrāzmoja viņas dvēselē kā mūzika naktī! Esi sveicināts mājās, mīļo Volter! Šīs ievainotās sirds sveiciens tev! Florense izjuta šos vārdus, lai gan nespēja tos izrunāt, un slēdza viņu savā nevainīgajā skāvienā.

Kapteinis Katls, gluži kā prātu zaudējis, mēģināja noslaucīt galvu ar apgruzdējušo maizes šķēli, kas bija uzdurta uz viņa kāsīša, taču, pārliecinājies, ka šis priekšmets šādam nolūkam nav piemērots, ielika to savā spožajā cepurē, uzbāza, ne gluži bez pūlēm, spožo cepuri galvā, pamēģināja nodziedāt pantiņu no «Daiļās

Pegas», taču pēc pirmā vārda pārtrauca un nozuda veikalā, no kurienes tūliņ steigšus atgriezās ar visgarām sasarkušu un notraipītu seju un pilnīgi atmiekšķējušos cietināto apkaklīti, lai pateiktu šos vārdus:

—    Volr, manu zēn, te ir mazumiņš īpašuma, ko gribu tev likumīgi nodot!

Kapteinis steidzīgi cēla priekšā lielo pulksteni, tējkarotes, cukura standziņas un tējas kārbiņu un, nolicis to visu uz galda, ieslaucīja ar savu lielo roku Voltera cepurē, taču, pasniedzis šo neparasto krājkasi Volteram, viņš atkal jutās tik aizkustināts, ka bija spiests vēlreiz iziet veikalā un uzkavēties tur daudz ilgāk nekā pirmo reizi.

Bet Volters viņu uzmeklēja un atveda atpakaļ, un tad kapteini pārņēma lielas bažas, ka Florensei varētu kaitēt šis jaunais satricinājums. Šīs bažas bija tik lielas, ka kapteinis kļuva gluži saprātīgs un noteikti noliedza tuvākajās dienas pieminēt Voltera piedzīvojumus. Pēc tam kapteinis Katls tiktāl nomierinājās, ka spēja izkratīt sagruzdējušo maizi no cepures un ieņemt savu vietu pie tējas galdiņa; taču, kad Volters, kas sēdēja vienā pusē, aplika viņam roku ap pleciem un Florense no otras puses caur asarām čukstēja laimes vēlējuma vārdus, kapteinis pēkšņi atkal aizdrāzās un palika projām savas desmit minūtes.

Taču nekad vēl visā mūžā kapteiņa seja nebija tā mirdzējusi un laistījusies kā tobrīd, kad viņš pēdīgi no visas liesas sēdēja pie tējas galdiņa un viņa skatiens ceļoja no Florenses pie Voltera un no Voltera pie Florenses. Un ne jau tāpēc bija radies šāds efekts — vai vismaz pastiprinājies, — ka kapteinis pēdējās pusstundas laikā neskaitāmas reizes lika cītīgi spodrinājis seju ar svārku piedurkni. Tāda bija vienīgi viņa dziļāko jūtu izpausme. Prieks un sajūsma, ko kapteinis pārdzīvoja, atspoguļojās visos viņa sejas vaibslos un lika tai izstarot īslenu gaismu.

Lepnums, ar kādu kapteinis nolūkojās uz atgūtā zēna iedegušajiem vaigiem un drosmīgajām acīm, lepnums, ar kadu viņš vēroja jaunekļa pāri plūstošo dedzību un visas citas jaunībai piemītošās cildenās un daudzsološās īpašības, kas atkal viņam atmirdzēja no Voltera možajiem, veselīgajiem vaibstiem, būtu varējis iedegt kapteiņa seja šo gaismu. Arī apbrīna un līdzjūtība, ar kādu kapteinis uzlūkoja Florensi, kuras skaistums, pievilcība un sirds šķīstība nevarētu iegūt sev uzticamāku un dedzīgāku bruņinieku par viņu, tāpat būtu varējusi ietekmēt viņu līdzīgā kārtā. Taču šī gaisma, ko viņš izstaroja ap sevi, vispilnīgāko spožumu bija ieguvusi tikai šobrīd, kad viņš uzlūkoja tos abus kopā, jo, šo tuvību vērojot, viņa galvā dzirkstīdami un starodami dzima un rosījās sapņi par šiem abiem.

Kapteinis, kaut arī visu laiku bija satraukts un vairākas reizes uz īsu brīdi izsteidzās veikalā, tomēr ļoti labi saprata, ka tie abi pārrunāja par nabaga veco tēvoci Solu un sīki jo sīki pārcilāja viņa pazušanas apstākļus; ka vecā vīra prombūtne un Florenses nelaime aptumšoja viņu prieku; ka viņi atbrīvoja Diogenu, ko kapteinis pirms kāda laiciņa bija uzmānījis augšā, lai tas atkal nesāktu riet. Toties viņam ne prātā neienāca, ka Volters skatās uz Florensi it kā ar citādām acīm un it kā no lielāka attāluma, ka viņa acis bieži uzlūko mīļo seju, taču vairās sastapt Florenses skatienu, kas pauda māsas mīlestību, jo katrreiz, kad viņa pacēla uz Volteru acis, viņš savējās novērsa; drīzāk tad kapteinis būtu ticējis, ka viņam blakus Sēž Voltera rēgs. Viņš redzēja tos abus kopā jaunus un skaistus un zināja, kāda bija to pagātne, un zem viņa lielās, zilās vestes neatradās vieta nekādām citām jūtām kā vienīgi sajūsmai par šādu pāri un pateicībai par to, ka tife atkal ir kopā.

Tā viņi nosēdēja līdz vēlai stundai. Kapteinis būtu bijis ar mieru tā sēdēt kaut vai nedēļu. Bet Volters piecēlās, lai uz nakti atvadītos.

—     Tu jau aizej, Volter? — Florense vaicāja. — Uz kurieni?

—     Viņam, mazo lēdij, uz laiku ir sava koja aiz stūra pie Broglijiem, — kapteinis Katls teica. — Tas, Sirds Gaišumiņ, nav tālu — var sakliegties.

—     Tev, Volter, manis dēļ jāiet projām, — Florense teica. — Tavu vietu ir aizņēmusi bezpajumtniece māsa.

—     Dārgā mis Dombij, — Volters vilcinādamies atbildēja, — ja tas nav pārdroši jūs tā uzrunāt! …

—    Volter! —viņa pārsteigta izsaucās.

—    Ja tagad, kad varu jūs redzēt un ar jums runāt, kaut kas varētu darīt mani vēl laimīgāku, tad vienīgi atklājums, ka man bijis iespējams jums izdarīt īslaicīgu pakalpojumu! Kur gan es neietu jūsu dē] un ko es nedarītu!

Viņa pasmaidīja un nosauca viņu par brāli.

—    Jūs esat ļoti pārmainījusies, — Volters sacīja.

—    Es — pārmainījusies? — viņa pārtrauca.

—     Manās acīs, — Volters klusi teica, it kā viņš skaļi domātu. — Manās acīs pārmainījusies. Es jūs atstāju kā bērnu un atrodu … O! Pavisam citādu …

—    Un tomēr savu māsu, Volter. Vai tad tu esi aizmirsis, ko mēs viens otram apsolījām, kad šķīrāmies?

—    Aizmirsis! — Viņš pasacīja tikai šo vienu vārdu.

—     Un ja ari tu būtu … ja ciešanas un briesmas būtu likušas tev šo solījumu aizmirst… taču tas nav noticis… tu, Volter, tagad to atcerētos, kad esi atradis mani nabagu un pamestu, kam nav vairs cilu māju kā tikai šī un kam nav citu draugu kā vienīgi tie divi, kas mani tagad dzird runājam.

—    Es to atcerētos! Dievs mans liecinieks, ka es to atcerēto?! — Volters teica.

—     Ak, Volter! — Florense izsaucās caur elsām un asarām. — Mīļo brālīt! Parādi man kādu ceļu dzīvē … kādu nelielu taciņu, ko es viena varētu staigāt, pati strādāt un šad tad padomāt par tevi kā par cilvēku, kas mani aizstāvēs un rūpēsies par mani kā par māsu! Ak, Volter, palīdzi man, jo man tik ļoti vajadzīga palīdzība!

—     Mis Dombij! Florens! Esmu gatavs mirt jūsu dēļ. Bet jūsu draugi ir lepni un bagāti. Jūsu tēvs…

—    Nē, nē! Volter! — viņa iekliedzās un piespieda rokas pie galvas ar tādām šausmām, ka viņš sastinga uz vietas, kur stāvēja. — Nepiemini šo vārdu!

Nekad kopš šī brīža viņš vairs neaizmirsa Florenses balsi un skatienu, ar kādu tā viņu pārtrauca, izdzirdusi šo vārdu. Viņš juta, ka nespētu to aizmirst pat tad, ja nodzīvotu simt gadu.

Kaut kur — vienalga kur, — tikai nekad uz mājām! Viss pagājis, viss aizgājis, viss zaudēts un izpostīts! Šajā kliedzienā un skatienā bija viss viņas neizteikto ciešanu un pāridarījumu stāsts, un viņš juta, ka nekad to nespēs aizmirst, un arī neaizmirsa.

Viņa piespieda maigo sejiņu pie kapteiņa pleca un izstāstīja, kā un kādēļ aizbēgusi. Ja katra bēdu asara, kas viņai stāstot nobira, būtu lāsts, kas krīt uz tā galvas, kuru viņa nepieminēja un nenosodīja, tas vainīgajam būtu bijis labāk, — Volters ar izbailēm nodomāja, — nekā pazaudēt tik dziļu un stipru mīlestību.

—    Gana, dārgumiņ! — kapteinis izsaucās, kad viņa apklusa; kamēr viņa stāstīja, tas klausījās ar vislielāko uzmanību — mute vaļā, un spožā cepure uzlikta otrādi.

—    Pietiek, pietiek, manu mīlulīt! Volr, labo zēn, dodies nu šovakar prom un atstāj drostaliņu manā ziņā!

Volters ar abām rokām saņēma viņas roku, pielika pie lūpām un noskūpstīja. Tagad viņš zināja, ka Florense patiešām ir klīstoša bēgle, kam nav māju, taču viņam tā bija dārgāka nekā tad, kad dzīvoja bagātībā un greznībā, un tomēr tā viņam šķita tālāka nekā toreiz, kad bija stāvējusi tādā augstumā, par ko iedomājoties savos zēna sapņos, viņam galva reiba.

Kapteinis Katls, ko nemulsināja šādas pārdomas, aizvadīja Florensi uz viņas istabu un laiku pa laikam pastāvēja sardzē apburtajā laukumiņā pie viņas durvīm — jo viņam tas patiešām bija apburts —, līdz prāts nomierinājās par Florensi tiktāl, ka viņš nolikās zem letes gulēt. Atstādams savu posteni, lai dotos pie miera, viņš tomēr nevarēja noturēties, jūsmīgi neiekliedzis atslēgas caurumā: — Noslīcis! Vai nav tiesa, drostaliņ? — Ejot lejā pa kāpnēm, viņš vēlreiz pamēģināja nodziedāt pantiņu no «Daiļās Pegas». Taču tas kaut kā iestrēga kaklā, un no dziedāšanas nekas neiznāca; un tā viņš devās gulēt un sapņoja, ka vecais Sols Džilss apprecējis misis Makstindžeri un tā viņu iesprostojusi kāda slepenā kambarī un mērdē badā.

L NODAĻA MISTERA TŪTSA SIRDSSĀPES

Koka Mičmaņa nama mansardā atradās tukšs kambarītis, kas agrāk kādreiz bija Voltera guļamistaba. Volters, no rīta agri uzmodinājis kapteini, ierosināja pārvietot uz turieni labākās mēbeles no mazās viesistabas, lai Florense, kad piecelsies, varētu pārņemt istabiņu savā lietošanā. Tā kā kapteinim Katlam nekas nevarēja būt patīkamāk kā šāda iemesla dēļ dabūt īsti sarkanus vaigus un pacīnīties pēc elpas, viņš mīļu prātu ķērās pie darba pilnās burās (kā pats izsacījās), un pēris stundās jumlistabiņa bija pārvērsta par sauszemes kajīti, kas apgādāta ar skaistākajām viesistabas mantām, starp kurām bija pat tatāru fregate, ko kapteinis pakarināja virs kamīna dzegas tik lielā sajūsmā, ka pēc tam veselu pusstundu nedarīja neko citu kā, atpakaļ kāpdamies, to apbrīnoja.

Volteram neizdevās pierunāt kapteini uzvilkt lielo pulksteni, paņemt atpakaļ tējas kārbiņu vai pieskarties cukura standziņām un tējkarotēm. — Nē, nē, manu zēn, — bija vienīgais, ko kapteinis atbildēja uz šādiem lūgumiem. — Šo nelielo īpašumu esmu tev nodevis likumīgi. — Šos vārdus viņš atkārtoja lielā saviļņojumā un nopietnībā, jo acīmredzot ticēja, ka tiem ir likuma spēks un ka nodošanas akts šādā formā ir nokārtots bez vainas, ja vien gadījumā viņš pats no jauna nepiesakās par īpašnieku.

Jaunā pārkārtojuma priekšrocība bija tāda, ka tas sagādāja ne vien Florensei iespēju mitināties lielākā nošķirtībā, bet ļāva arī Mičmani atkal novietot parastajā novērotāja postenī un noņemt veikala logiem aizvirtņus. Kaut arī kapteinis, nekā ļauna neapzinādamies, aizvirtņu noņemšanai nekādu lielu nozīmi nepiešķīra, tā nepavisam nebija lieka, jo iepriekšējā dienā, kad aizvirtņi palika nenoņemti, apkārtnē bija sacēlies tik liels satraukums, ka instrumentu meistara mājai tika veltīta neparasta uzmanība un no saules lēkta līdz pat rietam uz to no ielas pretējās puses neatlaidīgi blenza ziņkārīgu ļaužu pulciņi. Par kapteiņa likteni jo sevišķi bija norūpējušies dīkdieņi un slaisti; viņi nemitīgi lāčoja pa dubļiem, lai palūkotos caur pagraba restēm zem veikala loga, un ar lielu sajūsmu izfantazēja, ka varot saskatīt kapteiņa svārku stūri, tā ka viņš karājoties kādā kaktā; taču šādu versiju enerģiski apstrīdēja cita partija, kas domāja, ka kapteinis guļot uz kāpnēm, nosists ar veseri. Tādēļ visi bija tīri vīlušies, kad šo baumu cēloni ieraudzīja agri no rīta stāvam pie sava veikala durvīm tik spirgtu un veselu, it kā nekas nebūtu noticis; un kvartāla bīdīs, godkārīgs cilvēks, kas bija cerējis būt klāt, kad uzlauzīs durvis, un pilnā parādes tērpā nodot liecību krimināllietu izmeklētājam, pat atļāvās izteikties kādam ielas otrā pusē dzīvojošam kaimiņam, lai tas zellis ar spīdošo cepuri labāk tādus jokus netaisot, — kādus īsti, to viņš nepaskaidroja, — ne tagad, ne priekšdienās, 'Ain turpmāk šis, bīdīs, paturēšot viņu acīs.

—     Kapteini Kati, — Volters domīgi sacīja, kad viņi, atpūzdamies pēc darba, stāvēja pie veikala durvīm un skatījās uz veco, pazīstamo ielu (vēl bija agrs rīts),

—    visu laiku nav nekādu ziņu no tēvoča Sola?

—    Nekādu, manu zēn, — kapteinis teica, pakratīdams galvu.

—    Devies mani meklēt, mīļais, labais, vecais vīrs, — Volters sacīja, — un jums nekad nav atrakstījis! Bet kādēļ gan? Šajā vēstulē, ko jūs man nodevāt, — viņš izņēma no kabatas papīru, kas bija atvērts visgudrā Eansbija klātbūtnē, — viņš patiešām saka, ka jūs varat uzskatīt viņu par mirušu, ja viņš nav devis kādu ziņu līdz tam brīdim, kad atvērsit šo vēstuli. Nedod dievs! Bet jūs būtu par viņu kaut ko dzirdējuši pat tad, ja viņš būtu miris! Kāds droši vien būtu atrakstījis, izpildot viņa lūgumu, ja viņš to nebūtu varējis pats, un jums paziņojis — «tādā un tādā dienā manā namā nomira» vai «manis līdz pēdējam aprūpēts», vai tamlīdzīgi «misters Solomons Džilss no Londonas, kurš lūdza nodot jums šo pēdējo sveicienu un šo pēdējo lūgumu».

Kapteini, kas agrāk nekad nebija pacēlies tādas iespējamības augstumos, ļoti ietekmēja plašās izredzes, ko tā solīja, un viņš atbildēja, domīgi pakratot galvu: — Labi teikts, manu zēn, ļoti labi teikts!

—    Es par to esmu domājis . .. vai vismaz, — Volters teica nosarkdams, — esmu domājis par to un vēl ko citu visu šo bezmiega nakti, — un es, kapteini Kati, ticu, ka mans tēvocis Sols (lai tas kungs viņu svētī!) ir dzīvs un atgriezīsies. Es arī sevišķi nebrīnos par to, ka viņš aizbrauca, jo, nemaz nerunājot par viņa tieksmi pēc visa neparastā, kas vienmēr bijusi viņa raksturā, un viņa lielo mīlestību pret mani, kura visus citus jautājumus viņa dzīvē padarīja nesvarīgus, — to neviens nezina tik labi*kā es, kam viņš bija kā vislabākais tēvs, — Voltera balss kļuva dobja un aizsmakusi, un viņš skatījās projām pa ielu, — es saku, nemaz nerunājot par to, es turklāt esmu bieži lasījis un dzirdējis, ka cilvēki, kuriem kāds tuvs un dārgs radinieks uzskatīts par bojā gājušu uz jūras, devušies ceļojumā, lai apmestos uz dzīvi tajā jūras krastā, kur varētu sagaidīt kādas ziņas par bojā gājušo kuģi kaut vai vienu divas stundas ātrāk nekā citur, vai arī braukuši pat pa kuģa ceļu uz to vietu, kur tam bijis jānonāk, it kā šāds ceļojums viņiem varētu sniegt kādas ziņas. Man liekas, ka es pats tā rīkotos, varbūt vēl drīzāk nekā dažs labs cits. Bet kādēļ mans tēvocis jums neraksta, kur tak viņš acīm redzami bija nodomājis to darīt, vai ka viņš ārzemēs būtu varējis nomirt un jums to kāds nebūtu paziņojis, — to es nevaru saprast.

Kapteinis Katls, galvu pakratīdams, sacīja, ka pat Džeks Bansbijs to neesot varējis saprast, un tas esot vīrs, kas varot pasacīt vērtīgu domu.

—          Ja mans tēvocis bijis kāds vieglprātīgs jauneklis, ko jautra kompānija var ievilināt dzerluvē, lai tur pašu nogādātu pie malas un tiktu pie naudas, kas viņam klāt, — Volters teica, — vai ari ja viņš bijis pārgalvīgs jūrnieks, kas dodas malā ar divu vai triju mēnešu algu kabatā, tad es vēl varētu saprast, kāpēc viņš pazudis un nav atstājis nekādas pēdas. Bet es nespēju ticēt, ka tas var notikt ar tādu cilvēku, kāds viņš bija — un, es ceru, vēl tagad ir.

—     Volr, manu zēn, — kapteinis jautāja, sērīgi uzlūkodams jaunekli, kas kavējās dziļās pārdomās, — kā tad lai to izskaidro?

—     Kapteini Kati, — Volters atbildēja, — es nezinu, kā to izskaidrot. Iespējams, ka viņš ne reizi nav rakstījis! Vai par to var būt kādas šaubas?

—     Ja Sols Džilss, manu zēn, būtu rakstījis, kur tad ir viņa vēstule? — kapteinis izsacīja loģisku iebildumu.

—     Pieņemsim, ka viņš to uzticēja kādai personai, — Volters prātoja, — un tā to piemirsusi vai bezatbildīgi kaut kur nometusi, vai nozaudējusi. Pat šis pieņēmums man liekas daudz ticamāks nekā tas otrais. īsi sakot, kapteini Kati, domas par šo otro gadījumu man ir ne tikai nepanesamas, bet es tā nespēju domāt un arī nevēlos.

— Tā ir cerība, Volr, — kapteinis teica dziļdomīgi,

—    cerība. Tā tevi iedvesmo. Cerība ir boja, — ja gribi atrast, uzšķir savu «Mazo dziedoni», jūsmīgo dziesmu nodaļu, — bet, ak tu kungs, manu zēn, kā katra boja, tā tikai peld vienā vietā ūn nekur nevar aizstūrēt. Bez cerību simbola — vāravas galvas, — kapteinis teica,

—    kuģa priekšgalā vēl ir enkurs, bet kāds gan labums no enkura, ja nevaru atrast grunti, kur to izmest?

Kapteinis Katls to pasacīja nevis kā savas domas, bet drīzāk kā gudrs pilsonis un ģimenes galva, kura pienākums pasniegt no savām gudrības krātuvēm drusciņas nepiedzīvojušam jauneklim. Patiešām, kapteiņa vaigs, kamēr viņš runāja, starot staroja aiz jaunajām cerībām, ko bija guvis no Voltera, un viņš nobeidza, kā jau pienākas, uzsizdams jauneklim uz pleca un sajūsmā izsaukdamies:

—    Urraaā, manu zēn! Es individujāli domāju tāpat

kā tu.

Volters ar jautriem smiekliem deva šo sitienu atpakaļ un sacīja:

—    Kapteini Kati, vēl tikai vienu vārdu par manu tēvoci. Es tātad pieņemu, ka viņš nekādā ziņā nav sūtījis vēstuli parastajā kārtībā — ar sauszemes pastu vai pasta kuģi, — vai jūs saprotat? …

—    Jā, jā, manu zēn, — kapteinis sacīja piekrizdams.

—    Un nav iespējams, ka vēstule būtu pagājusi jums secen?

—     Vai die', Volr, — kapteinis teica, pievērsdams viņam skatienu, kas veltīgi mēģināja paust pārmetumu,

—    vai es neesmu modrīgi stāvējis uz vakts dienu un nakti, gaidīdams vēstis no zinību vīra, vecā Sola Džilsa, tava tēvoča, kopš viņu zaudēju? Vai mana sirds arvien nebija smaga, tevi un viņu gaidot? Vai es gan miegā, gan nomodā neesmu bijis savā postenī un vai man nebūtu kauns pār visu ģīmi, ja to atstātu, kamēr šis te mičmanis vēl turas uz kājām?

—    Jā, kapteini Kati! — Volters iesaucās, satverdams viņa roku, — es to zinu. Un es zinu, ka viss, ko jūs jūtat un sakāpt, nāk no dedzīgas un uzticamas sirds. Par to esmu pārliecināts. Jūs nešaubāties, ka esmu par to tikpat drošs kā par to, ka mana kāja atkal ir spērusi soli pār šo durvju slieksni un ka es atkal turu šo uzticamo roku. Vai tad jūs šaubāties?

—    Nē, nē, Volr, — kapteinis atbildēja, sejai starojot.

—    Es vairs negribu riskēt un izsacīt vēl kādus minējumus, — Volters teica, sirsnīgi paspiezdams kapteiņa cieto roku, kurš savukārt ar ne mazāku labvēlību spieda viņa roku. — Gribu piebilst vēl tikai to, kapteini Kati,

—   dievs lai mani pasarga, ja es aiztiktu sava tēvoča īpašumu! Visam, ko tēvocis šeit atstājis, jāpaliek visuzticamākā pārvaldnieka un vislabākā cilvēka gādībā — un, ja šā cilvēka vārds nav Katls, tad viņam vispār nav vārda! Tagad, mans vislabākais draugs, parunāsim par … mis Dombiju.

Pirms Volters izrunāja šos divus vārdus, viņa izturēšanās kaut kā izmainījās, un, kad viņš tos bija izteicis, šķita, ka visa viņa pašpaļāvība un mundrums būtu to atstājis.

—    Es domāju, pirms vēl mis Dombija mani bija pārtraukusi, kad es vakar vakarā ierunājos par viņas tēvu, — Volters sacīja, — jūs atceraties, kā tas notika?

Kapteinis to labi atcerējās un pamāja ar galvu.

—    Pirms tam es domāju, — Volters turpināja, — ka mums stāv priekšā grūts uzdevums, proti, jāpārliecina viņa, lai sazinās ar saviem draugiem un atgriežas mājās.

Kapteinis tikko dzirdami nomurmināja «Stop!» vai «Saturies!», vai kaut ko citu, šim gadījumam tikpat labi piemērotu, bet, tā ka viņu bija pilnīgi apmulsinājis Voltera paziņojums, viņš runāja tik ļoti klusu, ka par vārdu saturu varēja izteikt tikai minējumus.

—           Bet par to vairs nav ko runāt, — Volters teica.

—    Es vairs tā nedomāju. Drīzāk tad es būtu ar mieru, lai mani atkal noliek uz tā vraka gabala, uz kura es kopš izglābšanās tik bieži esmu peldējis savos sapņos, un lai tad viļņi mani mētā un dzenā, līdz es aizeju bojā!

—    Urraaā, manu zēn! — kapteinis izsaucās, nevaldāmas sajūsmas pārņemts. — Urā! Urā! Urā!

—    Grūti pat iedomāties, ka viņai, kas ir tik jauna, laba un skaista, — Volters turpināja, — un kas augusi tik labvēlīgos apstākļos un dzimusi citādam liktenim, vajadzētu cīnīties ar cietsirdīgo pasauli! Bet mēs esam redzējuši to bezdibeni, kas viņu šķir no visa pagājušā, kaut gan vienīgi viņa zina, cik dziļš tas ir, un šajā gadījumā nav ceļa atpakaļ.

Kapteinis Katls, kaut arī lāgā neizprazdams šo vārdu jēgu, tiem pilnīgi pievienojās un, izpauzdams visdziļāko līdzdalību, paziņoja, ka esot iegriezies labs ceļa vējš.

—    Viņa šeit nedrīkstētu dzīvot viena, vai ne, kapteini Kati? — Volters ieminējās norūpējies.

—    Nudien, manu zēn, — kapteinis atbildēja, brītiņu dziļās pārdomās gremdējies, — es to nezinu. Tā kā tu esi šeit, lai viņai būtu biedrs, un ja jūs savienojaties …

—    Mīļo kapteini Kati! — Volters pārtrauca. — Tagad es esot šeit! Bet mis Dombija ar savu šķīsto un skaidro sirdi uzlūko mani kā savu adoptēto brāli, un cik viltus pilna gan būtu mana sirds un kādu vainu tā uzņemtos, ja es izliktos ticam, ka man ir kaut kādas tiesības tuvoties viņai uz radniecisku attiecību pamata,

—   ja es izliktos, ka esmu aizmirsis, ka goda pienākums man to aizliedz darīt.

—    Volr, manu zēn! — kapteinis ieminējās, atkal izskatīdamies nedaudz apjucis. — Vai tad nevar būt citas tiesības kā …

—     Ak! — Volters izsaucās. — Vai jūs vēlētos, lai viņa mani vairs necienītu — viņa, kuras cieņa man tik dārga! — un lai starp mani un viņas eņģeļa seju uz visiem laikiem nolaistos aizkars, ja es censtos kļūt par viņas pielūdzēju, izmantodams to apstākli, ka viņa, tik uzticīga un neaizsargātā, meklējusi šeit pajumti! Ko es runāju? Neviens visā pasaulē nenosodītu mani vairāk kā jūs, ja es tā darītu.

—     Volr, manu zēn, — kapteinis teica, arvien vairāk sašļukdams, — ja nu nav nekāda dibināta iemesla vai šķēršļa, kāpēc divi cilvēki nevarētu salaulāties namā, kurā tiek savienotas sirdis un rokas, — to vietu tu uzšķir un, kad atrodi, atzīmē, — tad es, manuprāt, tos varētu uzskatīt jau par saderinātiem un uzsauktiem. Tā ka te nekādu citu tiesību nevar būt; vai tā nav, manu zēn? „

Volters sparīgi pavicināja roku, to noliegdams.

—    Redzi, manu zēn, — kapteinis gausi murmināja,

—    es negribu noliegt, ka par visu to esmu gauži noraizējies un ka es netieku nekādā skaidrībā. Bet, kas attiecas uz mazo lēdiju, tad ievēro, Volr, ka, lai arī esmu ļoti sarūgtināts, cieņa un pienākums pret viņu ir cieņa un pienākums arī manā ticības apliecinājumā, kaut gan es to sev biju citādi priekšā stādījies, un tādēļ es sekoju tavā ķīļūdenī, manu zēn, un jūtu, ka tu rīkojies, ķā pienākas. Un tātad citu nekādu tiesību nav, vai ne? — kapteinis teica ar pilnīgi izmisušu seju, stāvēdams pie savas sabrukušās pils drupām.

—     Tagad, kapteini Kati, — Volters teica, moži aizsākdams citu tematu, lai uzmundrinātu kapteini (taču to nekas nespēja iepriecināt, jo tas bija pārāk sagrauzts), — man liekas, mums vajadzētu papūlēties atrast kādu sievieti, kura varētu būt mis Dombijai piemērota biedrene, kamēr viņa atrodas šeit, un kurai varētu uzticēties. No viņas radiniecēm, protams, neviena neder. Mis Dombija katrā ziņā saprot, ka tie visi iztop viņas tēvam. Bet kas ir ar Sjūzenu?

—    To jauno meiču? — kapteinis atsaucās. — Esmu pārliecināts, ka viņa ir atlaista bez Sirds Gaišumiņa piekrišanas. Es par šo meiču devu signālu, tikko mazā lēdija te ieradās, un viņa par Sjūzenu izteicās loti atzinīgi un sacīja, ka tā jau kopš laba laika aizgājusi.

—    Tādā gadījumā, — Volters teica, — pavaicājiet mis Dombijai, uz kurieni viņa aizgājusi, un mēģināsim viņu atrast. Rīts jau diezgan vēls, un mis Dombija drīz piecelsies. Jūs esat viņas labākais draugs. Parūpējieties par viņu tur augšstāvā un ļaujiet man parūpēties par visu šeit apakšā.

Kapteinis, loti sašļucis, atbalsoja nopūtu, ar ko Volters pavadīja šos vārdus, un paklausīja. Florense bija sajūsmā par savu jauno istabu, vēlējās redzēt Volteru un ļoti nopriecājās par izredzēm atkal satikt savu veco draudzeni Sjūzenu. Bet to gan Florense nezināja pateikt, uz kurieni Sjūzena aizbraukusi, vienīgi to, ka tā viela esot Eseksas grāfistē un neviens cits to laikam nezināšot (viņa tagad atcerējās) kā varbūl misters Tūtss.

Ar šādām ziņām noskumušais kapteinis atgriezās pie Voltera un lika viņam saprast, ka misters Tūtss bijis tas jaunais džentlmenis, ar ko Volters sastapies pie durvīm, ka tas esot viņa — kapteiņa Katla, draugs, jauns, bagāts džentlmenis, kas bezcerīgi pielūdzot mis Dombiju. Kapteinis arī pastāstīja, kā notikusi viņa iepazīšanās ar misteru Tūtsu,v kurai par iemeslu bijušas nepamatotās ziņas par Voltera bojā eju, un kā viņi abi noslēguši svinīgu vienošanos, ka misters Tūtss klusēs par savu mīlas objektu.

Pēc tam radās jautājums, vai Florense var uzticēties misteram Tūtsam, un, kad Florense smaidot atbildēja:

—     O, jā, ar visu sirdi! — bija svarīgi uzzināt, kur misters Tūtss dzīvo. Florense to nezināja, bet kapteinis bija aizmirsis; un kapteinis mazajā viesistabā patlaban sacīja Volteram, ka misters Tūtss droši vien drīz ieradīšoties, kad pats misters Tūtss patiešām bija klāt.

—     Kapteini Džils, — misters Tūtss teica, bez kādām ceremonijām iebrāzdamies viesistabā, — es esmu uz ārprāta robežas!

Misters Tūtss izšāva šos vārdus kā no lielgabala un tad tikai ieraudzīja Volteru, ko apsveica — ja tā var izteikties — ar izmisīgiem klukstiem.

—    Jūs man piedosit, ser, — misters Tūtss teica, ķerdams sev pie pieres, — bet es pašlaik esmu nonācis tiktāl, ka saprāts mani atstāj, ja nav jau atstājis, un jebkurš mēģinājums ievērot pieklājību tādā stāvoklī, kādā es atrodos, būtu tukša liekulība. Kapteini Džils, es uzdrošinos lūgt atļauju parunāt ar jums divatā.

—    Are nu, brālīt! — kapteinis atbildēja, saņemdams viņu aiz rokas. — Jūs esat tieši tas cilvēks, pēc kura mēs meklējām.

—    Ak, kapteini Džils! — misters Tūtss izsaucās.

—    Jūs meklējāt tādu cilvēku kā mani! Es neuzdrošinājos noskūties, tik ļoti satraukts es esmu. Es neļāvu iztīrīt savu uzvalku. Mani mati ir sapinkājušies. Es sacīju Gailim, ka noguldīšu viņu gar zemi kā līķi, ja viņš piedāvāsies nospodrināt man kurpes.

Visas šīs sajukuša prāta pazīmes apstiprināja mistera Tūtsa āriene, kas bija mežonīga un nekopta.

—    Palūkojieties, brālīt, — kapteinis teica. — Sis te ir vecā Sfela Džilsa māsasdēls Volrs. Tas pats, ko domājām bojā gājušu uz jūras.

Misters Tūtss atņēma roku no galvas un pablenza uz Volteru.

—    Dievs, esi man žēlīgs! — misters Tūtss stostījās.

—    Tā tikai vēl trūka! Kā jums klājas? Es . .. es.. . es bīstos, ka jūs būsit loti samircis. Kapteini Džils, vai jūs man atļautu pateikt jums kādu vārdiņu veikalā?

Viņš nogrāba kapteini aiz svārku stērbeles un, iedams ar viņu ārā, čukstēja:

—    Tad tas, kapteini Džils, ir tas cilvēks, par kuru jūs runājat, kad sacījāt, ka viņš un mis Dombija ir radīti viens otram?

—    Ak vai, jā gan, manu zēn, — atbildēja skumju pārņemtais kapteinis, — tā es kādreiz domāju.

—     Un tieši tagad! — misters Tūtss izsaucās, atkal saķerdams galvu. — Tas arī vēl! … Ienīstais sāncensis! Bet nē! Es viņu neturu par nīstamu sāncensi, — misters Tūtss turpināja, brītiņu klusējis un padomājis, un atņēma roku no galvas. — Kādēļ lai es viņu nīstu? Nē!

Ja mana mīlestība bijusi nesavtīga, atļaujiet man to tagad pierādīt!

Misters Tūtss pēkšņi ietraucās atpakaļ viesistabā un, žņaudzīdams Voltera roku, teica:

—     Kā klājas? Ceru, ka nebūsit saaukstējies. Es … es būšu ļoti priecīgs, ja jus atļausit ar jums iepazīties. Novēlu jums piedzīvot daudz tādu dienu! Goda vārds, — misters Tūtss teica, kļūdams arvien sirsnīgāks, jo uzmanīgāk aplūkoja Voltera seju un augumu, — ļoti priecājos jūs redzēt!

—     Sirsnīgi pateicos, — Volters sacīja. — Es nevarētu vēlēties sirsnīgāku un patiesāku apsveikumu.

—     Vai patiešām? — misters Tūtss izsaucās, vēl vienmēr kratīdams viņa roku. — Jūs esat ļoti laipns. Es jums ļoti pateicos. Kā jums klājas? Ceru, ka jūs atstājāt visus pie labas veselības tur . .. tas ir, uz … es domāju, ziniet, tur, no kurienes jūs atbraucāt.

Uz visiem labajiem novēlējumiem un vēl labākajiem nodomiem Volters atbildēja, kā vīram pieklājas.

—     Kapteini Džils, — misters Tūtss sacīja, — es gribētu stingri ievērot goda noteikumus, taču ceru, ka patlaban es varētu atļauties runāt par kādu zināmu tematu, kas …

—    Jā, jā, manu zēn, — kapteinis attrauca. — Droši, droši.

—     Tādā gadījumā, kapteini Džils un leitnant Volter, — misters Tūtss sacīj^, — vai jums ir zināms, ka mistera Dombija mājā norisinājušies visbriesmīgākie notikumi un ka mis Dombija ir aizgajusi no sava tēva, kas, pēc manām domām, — misters Tūtss bēra lielā uzbudinājumā, — ir tāds nezvērs, ka nosaukt viņu par … par marmora statuju vai plēsīgu putnu bulu tīra glaimošana, — un ka mis Dombija nav atrodama un neviens nezina, uz kurieni viņa aizgājusi?

—    Vai drīkstu vaicāt, kā jūs to uzzinājāt? — Volters apvaicājās.

—     Leitnant Volter, — teica misters Tūtss, kas šādu uzrunu bija izvēlējies tikai viņam vienam zināmu apsvērumu dēļ; varbūl viņš saistīja Voltera krislāmvārdu ar jūrnieka profesiju un domāja, ka starp viņu un kapteini pastāv kada radniecība, kas, pats par sevi saprotams, pāriet arī uz viņu tituliem, — leitnant Volter, man nav nekas pretī dot jums patiesīgu atbildi. Lieta ir tāda, ka, izjuzdams ārkārtīgu interesi par visu, kas attiecas uz mis Dombiju, — ne jau kāda savtīga iemesla dēļ, leilnant Volter, jo labi apzinos, ka vislabākais, ko es varētu darīt savu līdzcilvēku labā, būtu izbeigt savu eksistenci, ko var uzskatīt vienīgi par apgrūtinājumu,

—   es biju paradis šad tad iedot nedaudz naudas kādam sulainim, ļoti cienījamam jaunam cilvēkam, vārdā Taulinsonam, kas jau labu laiku kalpo Dombija ģimenē, un vakar vakarā Taulinsons man pastāstīja, ka tā esot noticis. Kopš tā brīža, kapteini Džils — un leitnant Volter, — esmu gluži kā bez prāta; visu nakti novalstījos uz dīvāna, un te jūs redzat manas drupas.

—    Mister Tūts, — Volters teica, — esmu priecīgs, ka varu jūs nomierināt. Neuztraucieties, lūdzu! Mis Dombija ir sveika un vesela.

—    Ser! — misters Tūtss iekliedzās, uzlēkdams no krēsla un atkal paspiezdams viņa roku. — Mans atvieglojums ir tik ārkārtīgs un neizsakāms, ka es varētu pat smaidīt, ja arī jūs man tagad pasacītu, ka mis Dombija ir apprecējusies. Jā, kapteini Džils, — misters Tūtss teica, vēršoties pie viņa, — zvēru pie miesas un dvēseles, es patiešām domāju, ka varētu smaidīt, tik ļoti atvieglots jūtos, kaut arī nezinu, ko es pēc tam sev nodarītu.

—    Tādam augstsirdīgam cilvēkam kā jūs vēl lielāku atvieglojumu un prieku, — Volters teica, nekavēdamies savukārt paspiest mistera Tūtsa roku, — sagādās ziņa, ka jūs varat izdarīt pakalpojumu mis Dombijai. Kapteini Kati, vai jūs būsit tik laipns un uzvedīsit misteru Tūtsu augšā?

Kapteinis pamāja misteram Tūtsam, kas ļoti samulsis viņam sekoja, un, uzkāpis augšējā stāvā, bez kāda iepriekšēja brīdinājuma tika ievests Florenses jaunajā mājoklī.

Nabaga mistera Tūtsa izbrīns un prieks, ieraugot Florensi, bija tik lieli, ka nevarēja izpausties nekā citādi kā gluži neprātīgās izdarībās. Viņš pieskrēja pie Florenses, satvēra viņas roku, noskūpstīja to, palaida vaļā, atkal satvēra, nokrita uz viena ceļa, lēja asaras,

klukslēja un nepievērsa ne mazāko uzmanību briesmām, &lt; kas draudēja no Diogena, kurš pārliecībā, ka šajās izdarībās izpaužas kas naidīgs pret viņa saimnieci, riņķoja misteram Tūtsam apkārt un apkārt, it kā vēl, nebūtu izvēlējies vietu, kur iecirst zobus, taču pilnīgi nolēmis nodarīt tam briesmīgu ļaunumu.

—   Ak, Di, tu ļaunais, aizmāršīgais suns! Dārgo mister Tūts, es tā priecājos, jus ieraugot!

—    Tencinu, — misters Tūtss teica, — man iet labi, es jums ļoti pateicos, mis Dombija … Ceru, ka arī visai jūsu ģimenei klājas labi.

Misters Tūtss to pasacīja, pilnīgi neapzinādamies, ko runā, un nosēdās uz krēsla, cieši vērdamies Florensē, un viņa sejas izteiksmē atspoguļojas tik dedzīga cīņa starp prieku un izmisumu, kādu vien cilvēka seja spēj izrādīt.

—    Mis Dombija, kapteinis Džilss un leitnants Volters man sacīja, — misters Tūtss elsa, — ka es jums varētu izdarīt kādu pakalpojumu. Ja es spētu kaut kā izdzēst atmiņas par to dienu Braitonā, kad es uzvedos . .. drīzāk kā slepkava, nevis kā cilvēks ar neatkarīgu stāvokli, — misters Tūtss turpināja, sevi smagi apsūdzēdams, — tad es varētu iegrimt klusajā kapā ar priekā starojošu seju.

—    Lūdzu, mister Tūts, — Florense teica, — neprasiet, lai es aizmirstu kaut ko, kas saistās ar mūsu pazīšanos. Ticiet man, to es nekad nevarēšu. Jūs vienmēr esat bijis pret mani tik bezgala laipns un labs!

—    Mis Dombija, — misters Tūtss atbildēja, — jūsu spriedums par manām jūtām izriet no jūsu eņģeliskā rakstura. Pateicos jums tūkstoškārt. Tam nav nekādas nozīmes.

—           Mēs jums vēlējāmies pavaicāt, — Florense teica,

—    vai jūs atceraties, kur varētu atrast Sjūzenu, kuru jūs tik laipni pavadījāt uz pasta staciju, kad viņa mani atstāja.

—    Es, mis Dombija, — misters Tūtss teica, brītiņu apdomājies, — skaidri neatceros pilsētas nosaukumu, kas bija rakstīts uz pasta karietes, taču to gan zinu, ka Sjūzena teicās tur nepalikt, bet braukt tālāk. Taču, ja jūs, mis Dombija, vēlaties, lai viņu uzmeklē un atved šurp, tad mēs ar Gaili viņu ātri vien atgādāsim; to ga

rantē mana padevība jums un Gaiļa apbrīnojamā apķērība.

Izredzes, ka var būt noderīgs, tik ļoti iepriecināja un uzmundrināja misteru Tūtsu un viņa padevības nesavtīgais sirsnīgums bija tik neapšaubāms, ka būtu bijis cietsirdīgi viņu noraidīt. Florense ar viņai piemītošo smalkjūtību neizsacīja ne mazāko iebildumu, taču nevarēja atturēties, neapbērusi misteru Tūtsu ar pateicības vārdiem, un viņš, lepnuma pārņemts, uzņēmās tūliņ izpildīt uzdevumu.

—     Mis Dombija, — misters Tūtss teica, pieskardamies Florenses rokai, ko tā pastiepa pret viņu, un viņu acīm redzami sagrāba bezcerīgas mīlas sāpes, likdamas pietvīkt sejai, — palieciet sveika! Atjaujiet sacīt, ka jūsu likstas mani ļoti sāpina un ka jūs man varat uzticēties tāpat kā kapteinim Džilsam. Es, mis Dombija, labi zinu savus trūkumus . . . tiem nav ne mazākās nozīmes, pateicos jums… bet es jums apgalvoju, mis Dombija, ka uz mani varat pilnīgi paļauties.

To sacīdams, misters Tūtss iznāca no istabas un viņam lĻdzi kapteinis, kas, stāvēdams turpat tuvumā, turēdams cepuri padusē un ar savu kāsīti kārtodams izspūrušos matus, ne bez intereses bija vērojis visu notiekošo. Un, kad durvis aiz viņiem aizvērās, gaisma, kas bija iespīdējusi mistera Tūtsa dzīvē, atkal nodzisa.

—     Kapteini Džils, — šisdžentlmenis sacīja, apstādamies uz pēdējā pakāpiena un pagriezdamies atpakaļ,

—     patiesību sakot, es pašreiz neesmu tādā garastāvoklī, lai varētu satikt leitnantu Volteru ar tādām gluži draudzīgām jūtām pret viņu, kādas es vēlētos izjust savās krūtīs. Ne vienmēr, kapteini Džils, mēs varam savām jutām pavēlēt, un es ļoti priecātos, ja jūs mani izlaistu pa citām durvīm.

—     Brālīt, — kapteinis atbildēja, — jums jāizvēlas pašam savs kurss. Un esmu pārliecināts, lai kādu kursu jūs izvēlētos, tas būs godavīra un īsta jūrnieka kurss.

—    Kapteini Džils, — misters Tūtss sacīja, — jūs esat ļoti laipns. Jūsu labās domas man ir mierinājums. Vēl viena lieta, — misters Tūtss teica, stāvēdams gaitenī aiz pusatvērtām durvīm, — ko, es ceru, kapteini Džils, jūs paturēsit prātā, un es vēlētos, lai ar to iepazīstinātu leitnantu Volteru. Redziet, tagad esmu pilnīgi pārņēmis savu īpašumu un … un es nezinu, ko lai ar to iesāku. Ja es naudas lietās varētu būt noderīgs, es varētu iegrimt klusajā kapā ar mierīgu un vieglu sirdi.

Misters Tūlss vairāk neko nesacīja, bet lēni izslīdēja ārā un aizvēra durvis aiz sevis, lai kapteinim nekas nebūtu jāatbild.

Pēc viņa aiziešanas Florense, izjuzdama gan prieku, gan smeldzi, vēl ilgi domāja par šo labo puisi. Tas bija tik godīgs un labsirdīgs, ka to atkal redzēt un vēlreiz pārliecināties par tā uzticību bēdu brīdī sagādāja Florensei neizsakāmu prieku un mierinājumu, taču šā paša iemesla dēļ viņai bija mokoši domāt, ka viņa, kaut arī uz īsu brīdi, darījusi to nelaimīgu vai satraukusi tā dzīves mierīgo plūdumu; tas bija tik sāpīgi, ka viņas acis pildījās asarām un sirds pielija ar bēdām. Ari kapteinis Katls savā īpatnējā kārtā daudz domāja par misteru Tūtsu; to darīja arī Volters; un, kad pienāca vakars un viņi visi kopā sēdēja Florenses jaunajā istabā, Volters cildināja viņu ļoti siltiem vārdiem un pastāstīja Florensei, ko Tūtss bija teicis aiziedams; to atstāstidams, Volters ar viņam piemītošo godīgumu un līdzjūtību izcēla visu, kas misteru Tūtsu pagodināja.

Misters Tūtss neatgriezās ne nākamajā dienā, ne aiznākamajā, ne ari turpmākajās dienās, un pa to laiku Florense kā mierīgs putniņš būrī dzīvoja bez jauniem satraukumiem vecā instrumentu meistara mājas augšstāvā. Taču, dienām aizritot, Florensei arvien biežāk skumīgi noslīga galva, un viņas sejā, kas bieži no augstā loga vērsās pret debesīm, bija vērojama tā pati izteiksme kā mirušā zēna sejā, — it kā viņa meklētu tā eņģeli uz gaišā krasta, par kuru zēns bija runājis, gulēdams savā mazajā gultiņā.

Pēdējā laikā Florense bija kļuvusi vāja un trausla, jo pārdzīvotie uztraukumi bija atstājuši pēdas viņas veselībā. Taču tā nebija miesīga kaite, no kuras viņa patlaban cieta. Viņa pārdzīvoja garīgas ciešanas, un to iemesls bija Volters.

Viņš interesējās par Florensi, rūpējās par viņu un bija lepns un priecīgs tai pakalpot, un visu to darīja ar viņam raksturīgo dedzību un centību, taču Florense redzēja, ka viņš no tās izvairās. Pa visu garo dienu viņš reti tuvojās tās istabas durvīm. Ja viņa to paaicināja, tas atnāca un atkal uz brītiņu bija tikpat sirsnīgs un jautrs, kādu viņa to atminējās no tiem laikiem, kad bērnībā bija apmaldījusies mulsinošajā ielas burzmā; taču drīz vien viņa izturēšanās kļuva nebrīva — Florenses smalkā nojauta bija pārāk vērīga, lai lo nepamanītu, — viņš sajutās neērti un drīz pasteidzās aiziet. Visu dienu, no agra rīta līdz vēlam vakaram, neaicināts viņš nekad neienāca. Kad pienāca vakars, tad gan viņš vienmēr ieradās, un viņai tas bija laimīgākais brīdis, jo tad viņa gandrīz ticēja, ka vecais bērnu dienu Volters nav pārmainījies. Bet pat tad daži nenozīmīgi vārdi, skatieni vai kādi sīkumi viņai atgādināja, ka starp tiem nogulusies vārdos neaprakstāma plaisa, kurai pāri pārkļūt nav iespējams.

Florense redzēja, ka šī lielā pārmaiņa, kas notikusi ar Volteru, izpaudās par spīti vislielākajām pūlēm, ar kādām viņš to centās noslēpt. Florense domāja, ka, rūpēdamies par viņu un ļoti sargādamies sagādāt viņai kādu aizvainojumu ar savu laipnību, tas ņem palīgā sīkas viltībiņas un izlikšanos. Jo vairāk Florense izjuta notikušās parmaiņas lielumu, jo biežāk viņa raudāja par šo atsvešināšanos no sava brāļa.

Florensei likās, ka to redz arī labais kapteinis — viņas nenogurdināmais, iejūtīgais, vienmēr sirsnīgais draugs, un tas sagādāja viņai sāpes. Kapteinis vairs nebija tik jautrs un cerību pilns kā agrāk un vakaros, kad viņi visi trīs sēdēja kopā, ar gluži bēdīgu seju pazagšus uzmeta skatienus gan Florensei, gan Volteram.

Beidzot Florense nolēma ar Volteru parunāt. Viņai likās, ka tagad zina, kādēļ viņš atsvešinājies, un domāja, ka tas atvieglos viņas pilno sirdi un nomierinās Volteru, ja viņa tam pateiks, ka ir to izpratusi, ar to pilnīgi samierinājusies un viņam neko nepārmet.

Šo lēmumu Florense pieņēma kādā svētdienas pēcpusdienā. Uzticīgais kapteinis, izgreznojies ar brīnišķīgu apkakli, sēdēja viņai blakus un, brilles uzlicis, lasīja, kad viņa tam apvaicājās, kur esot Volters.

—    Es domāju, ka viņš ir lejā, manu mazo lēdij, — kapteinis atbildēja.

—    Es vēlētos ar viņu parunāt, — Florense teica, ātri pieceldamās, it kā gribētu doties lejā.

—          Es viņu uzsūtīšu augšā, puķīt, — kapteinis sacīja.

—    Acumirkli!

To pateicis, kapteinis ļoti veikli uzvēla sev plecā grāmatu, — viņš uskatīja par savu pienākumu svētdienās lasīt tikai ļoti biezas grāmatas, jo tās izskatījās iespaidīgākas, un pirms dažiem gadiem grāmatu stendā bija nopircis milzīgu sējumu, kurā katras piecas rindas viņu pilnīgi apmulsināja, tā ka viņš vēl nebija ticis skaidrībā, par ko grāmatā stāstīts, — un aizgāja. Volters drīz vien ieradās.

—     Kapteinis Katls man teica, mis Dombija … — viņš ienākdams dedzīgi iesāka, bet, tās sejā palūkojies, apklusa.

—    Jūs šodien nejūtaties vesela. Jūs izskatāties nobēdājusies. Jūs esat raudājusi.

Viņš runāja tik laipni un viņa balsī bija tādas kvēlas trīsas, ka no šiem vārdiem tai acīs sakāpa asaras.

—     Volter, — Florense maigi sacīja, — es neesmu pilnīgi vesela un esmu raudājusi. Es gribu ar tevi parunāt.

Viņš nosēdās tai pretī, lūkodamies uz viņas skaisto, nevainīgo seju; viņš nobālēja, un lūpas viņam ietrīsējās.

—    Tu teici lajā vakarā, kad es uzzināju, ka esi izglābies … ai, dārgo Volter, ko es tajā vakarā izjutu un kādas bija manas cerības! …

Viņš uzlika trīsošo roku uz galda starp viņiem un sēdēja, uzlūkodams Florensi.

—     … tu teici, ka es esot pārmainījusies. Es biju pārsteigta, to dzirdot, bet tagad es saprotu, ka tā tas ir. Nedusmojies uz mani, Volter! Es tobrīd biju pārāk priecīga, lai par to domātu.

Viņa atkal tam šķita kā bērns. Tas bija atklātais, uzticīgais, piemīlīgais bērns, ko viņš redzēja un dzirdēja. Nevis mīļotā sieviete, pie kuras kājām viņš būtu nolicis visus pasaules dārgumus.

—    Vai tu, Volter, atceries pēdējo reizi, kad mēs tikāmies pirms tavas aizbraukšanas?

Viņš iebāza roku azotē un izvilka mazu maciņu.

—    To es vienmēr valkāju ap kaklu! Ja es būtu nogrimis dzelmē, tas būtu palicis līdz ar mani jūras dibenā.

—    Un tu, Volter, to vienmēr nēsāsi man par piemiņu?

—    Kamēr miršu!

Viņa uzlika savu roku uz Voltera rokas tik bezbailīgi un vienkārši, it kā neviena diena nebūtu pagājusi, kopš tā iedevusi viņam mazo piemiņas lietiņu.

—    Es par to priecājos. Vienmēr, Volter, domāšu par to ar prieku. Vai tu atceries, ka doma par šo pārmaiņu mums abiem, šķiet, reizē ienāca prātā tajā vakarā, kad mēs runājām?

—    Nē! — viņš atbildēja izbrīnījies.

—    Jā, Volter. Jau toreiz manas vainas dēļ izira tavas cerības un nākotnes izredzes. Toreiz es baidījos tā domāt, bet tagad es to zinu. Ja tu toreiz savā augstsirdībā spēji no manis noslēpt, ka arī tev tas zināms, tad tagad tu to nespēj, kaut arī mēģini tikpat augstsirdīgi kā agrāk. Jā, tu to mēģini. Es tev, Volter, par to paliesi, no visas sirds pateicos, bet tavi mēģinājumi ir veltīgi. Tu esi piedzīvojis pārāk daudz grūtību pats un arī savu visdārgāko tuvinieku dēļ, lai varētu aizmirst, kurš ir bijis netiešs vaininieks visām tām briesmām un likstām, kas jūs piemeklējušas. Tu nevari aizmirst, kāda loma man te ir bijusi, un turpmāk mēs nevaram būt brālis un māsa. Taču, dārgo Volter, nedomā, ka es tev to pārmetu. Es to būtu varējusi iedomāties — man to būtu vajadzējis iedomāties, taču aiz prieka es to piemirsu. Un tagad man ir viena cerība — iespējams, ka tu domāsi par mani ar mazāku nepatiku tagad, kad tev šīs jūtas vairs nav jāslēpj; un tikai vienu es, Volter, lūdzu tās nabaga meilenes vārdā, kura kādreiz bija tava māsa, — nepūlies sevi pārvarēt un nenomokies manis dēļ tagad, kad es visu zinu!

Kamēr Florense runāja, Volters viņu uzlūkoja ar tādu izbrīnu un pārsteigumu, kas nedeva vietas nekādām citām jūtām. Tad viņš satvēra roku, kas ar tik mīļu lūgumu bija pieskārusies viņa rokai, un turēja to savējā.

—          Ak, mis Dombija! — viņš izsaucās. — Vai tas var būt, ka pa to laiku, kad tik daudz cietu, cīnīdamies ar savām pienākuma jūtām un apziņu par savām saistībām attiecībā pret jums, esmu licis arī jums ciest, par ko es uzzinu no jūsu vārdiem? Nekad, nekad, dievs liecinieks, es par jums neesmu domājis citādi kā par vienīgo, gaišo, skaidro un mīļo manas bērnības un jaunības atmiņu tēlu. Vienmēr, jau ar pirmo dienu, esmu uzskatījis un līdz savai pēdējai dzīves dienai uzskatīšu, ka jūsu loma manā dzīvē ir bijusi kas svēts, par ko jādomā ar dziļu nopietnību un ko nevar vien pietiekami augstu novērtēt un nekad nevar aizmirst — līdz pat nāves stundai. Atkal redzēt jūsu acis un dzirdēt jūsu balsi kā tajā vakarā, kad mēs šķīrāmies, man ir tāda laime, ko vārdos nevar izsacīt; un kā jūsu brālim izjust jūsu mīlestību un uzticību man ir gandrīz vai lielākā un dārgākā balva, ko varu saņemt.

—     Volter, — Florense teica, nopietni lūkodamās uz viņu, taču viņas seja pārmainījās, — kas tās par pienākuma jūtām un saistību apziņu pret mani, kas liek tev visu to upurēt?

—    Godbijība, — Volters klusi atbildēja. — Cieņa.

Viņas sejā sakāpa sārtums, un viņa bikli un domīgi

atņēma savu roku, vēl vienmēr Volteru nopietni uzlūkodama.

—     Man nav brāļa tiesību, — Volters teica. — Es nevaru pretendēt uz brāļa stāvokli. Es atstāju šeit bērnu. Un tagad atrodu sievieti.

Sārtums pārklāja visu faņas seju. Viņa sakustējās, it kā lūdzot, lai tas vairāk neko nesaka, un paslēpa seju rokās.

Labu laiku viņi klusēja; Florense raudāja.

—    Mans pienākums pret tik uzticīgu, skaidru un labu sirdi, — Volters sacīja, — liek man atrauties no tās, kaut arī es saplosītu savējo. Kā lai es uzdrošinātos sacīt, ka jūs man esat māsa!

Viņa vēl vienmēr raudāja.

—    Ja jūs būtu laimīga un ap jums atrastos draugi (kā tam vajadzētu būt), kas jūs mīl un apbrīno, un jums piederētu viss, ko dod apskaužamais stāvoklis, kādam esat dzimusi, — Volters sacīja, — un ja jūs tad pagātnes dārgo atmiņu dēļ sauktu mani par brāli, es, lai vai kāda

plaisa mūs šķirtu, varētu atsaukties ar šo vārdu pilnīgā pārliecībā, ka ar šādu rīcību nenodaru pārestību jūsu tīrajām jūtām. Bet šeit… un tagad! . ..

—    Ak, pateicos, pateicos tev, Volter! Piedod man, ka esmu bijusi pret tevi tik netaisna! Nebija neviena, kas man dotu padomu. Esmu gluži viena.

—     Florens! — Volters kaismīgi izsaucās. — Tagad es steidzos jums pasacīt, ko vēl pirms dažiem mirkjiem neparko pasaulē nebūtu dabūjis pār lūpām. Ja man dzīvē būtu veicies, ja man būtu iespēja vai cerības kādreiz jūs atkal nostādīt līdzīgā stāvoklī tam, kādā atradāties, tad es jums sacītu, ka ir kāds vārds, kādā jūs varētu mani saukt, — vārds, kas dod augstākās tiesības jūs aizstāvēt un pasargāt, un kura cienīgs es varētu būt vienīgi tās mīlestības un cieņas dēļ, ko pret jums izjūtu, un tāpēc, ka mana sirds pilnīgi pieder jums. Es jums sacītu, ka vienīgās tiesības, ko jūs man varat dot un ko es varu no jums ņemt, — ir jūs aizstāvēt un pasargāt; un, ja man būtu šīs tiesības, es tās turētu cieņā un godā kā tik brīnišķīgu un nenovērtējamu dārgumu, ka visa mana mūža nedalīta uzticība un mīla būtu tikai niecīga Atzinība par šo dārgumu.

Galva vēl bija noliekta, asaras vēl lija, un krūtis cilāja elsas.

—     Mīļo Florens, visumīļo Florens! Tā es jūs saucu savās domās, pirms aptvēru, cik tas pārdroši un neapdomīgi. Pēdējo reizi atļaujiet man nosaukt jūs šajā mīļajā vārdā un aizskart šo maigo roku par zīmi tam, ka jūs kā māsa aizmirsīsit, ko esmu sacījis.

Viņa pacēla galvu un uzrunāja Volleru, lūkodamās ar tik nopietnu maigumu acīs, ar tādu klusu, gaišu, mierīgu smaidu, kas atmirdzēja caur asarām, ar tādām liegām, vārām trīsām, kas bija jūtamas viņas balsī un visā augumā, ka iedrebējās Voltera sirds visdziļākās stīgas un viņa skatiens aizmiglojās klausoties.

—     Nē, Volter, es to nevaru aizmirst. Es to nevēlētos aizmirst neparko pasaulē. Vai tu … vai tu esi ļoti nabags?

—    Esmu tikai ceļinieks, — Volters teica, — kam jābraukā pa jūrām, lai nopelnītu iztiku. Tāds tagad ir mans amats.

—    Vai tu, Volter, drīz atkal brauksi prom?

—    Ļoti drīz.

Viņa mirkli uz to lūkojās, tad bikli ielika savu trīsošo rociņu viņa rokā.

—    Ja tu, Volter, ņemsi mani par sievu, es tevi ļoti mīlēšu. Ja tu, Volter, atļausi braukt man tev līdzi, es tev bez bailēm sekošu līdz pasaules malai. Man nekas nav jāupurē tevis labā … man nav nekā, no kā atteikties, un nav neviena, ko atstāt; visa mana mīlestība un dzīve būs veltīta tev, un ar savu pēdējo elpas vilcienu es čukstēšu tavu vārdu, ja vien būšu pie samaņas un atmiņa mani nebūs pametusi.

Viņš piekļāva to sev pie sirds un pieglauda tās vaigu savējam, un tagad, nebūdama vairs atstumta un vientuļa, tā varēja raudāt pie sava mīļotā krūtīm.

Svētītie svētdienas zvani, kas jūs tik rāmi dūcat šo apburto un laimīgo ausīs! Svētītais svētdienas miers un klusums, kas sasaucas ar mieru viņu dvēselēs un vēdī ap viņiem svētsvinīgu noskaņu! Svētītais mijkrēslis, kas piezogas tik klusi un apņem viņu tik maigi un liegi, ka viņa kā ieaijāts bērns aizmieg pie krūtīm, kurām piekļāvusies!

Ak, mīlas un uzticības pārpilnība, cik viegla nasta tu esi! Ak, Volter, ar lepnu maigumu paskaties uz šīm aizvērtajām acīm, jo bezgalīgi plašajā pasaulē tās tagad meklē tikai tevi. .. tevi vienīgo!

Kapteinis palika mazajā viesistabā, kamēr pilnīgi satumsa. Viņš nosēdās krēslā, kurā bija sēdējis Volters, un skatījās uz augšējo logu, kamēr diena pamazām izdzisa un parādījās zvaigznes. Viņš aizdedza sveci, aizkūpināja pīpi, izsmēķēja to un nobrīnījās, kas gan, vilkos, notiek augšstāvā un kādēļ viņu neaicina dzert tēju.

Florense pienāca viņam klāt tieši tai mirklī, kad viņa izbrīns bija sasniedzis visaugstāko pakāpi.

—    A, mazo lēdij! — kapteinis izsaucās. — Jums un Volram nu gan bija gara runāšana, manu puķīt.

Florense saņēma savā mazajā rokā vienu no viņa

svārku lielajām pogām un, lūkodamās lejup viņam sejā, sacīja:

—    Mīļo kapteini, es gribētu jums ko pasacīt.

Kapteinis žigli pacēla galvu, lai uzklausītu, ko viņa

sacīs. Tūdaļ skaidrāk saskatījis Florenses seju, viņš atgrūda atpakaļ krēslu, un līdz ar to arī pats sevi, cik tālu vien iespējams.

—    Ko! Sirds Gaišumiņ! — kapteinis iesaucās, pēkšņi pacilāts. — Vai tā ir?

—    Jā! — dedzīgi atsaucās Florense.

—    Volrs! Vīrs! TA IR? — kapteinis ierēcās, uzmezdams savu spožo cepuri līdz augšējam logam.

—    Jā! — atsaucās Florense, reizē smiedamās un raudādama.

Kapteinis acumirklī viņu apskāva un tad, saķēris savu spožo cepuri un uzbāzis galvā, paņēma Florensi zem rokas un uzvadīja viņu atkal augšstāvā, kur nu viņš juta pienākušu brīdi palaist sava mūža vislabāko joku.

—     Ko, Volr, manu zēn! — kapteinis teica, ielūkodamies pa durvīm, pie tam viņa seja laistījās kā vara panna. — Tātad nekādu citu tiesību nav, vai ne?

Viņu gandrīz nosmacēja šī asprātība, ko viņš pa tējas dzeršanas laiku atkārtoja vismaz četrdesmit reižu, spodrinādams savu starojošo seju ar svārku piedurkni un palaikam noslaucīdams galvu ar kabatas lakatiņu. Taču viņam netrūka arī nopietnākā līksmes avota, pie kura varēja spirdzināties, cik vien tīk; jo viņš, ar neizsakāmu prieku noskatīdamies Volterā un Florensē, vairākkārt pusbalsī atkārtoja:

—    Ed'ard Kati, manu zēn, savu mūžu tu neesi uzņēmis labāku kursu kā tajā brīdī, kad likumīgi nodevi to mazo īpašumu!

LI NODAĻA MISTERS DOMBIJS UN SABIEDRĪBA

Ko dara augstprātīgais kungs, dienām aizritot citpakaļcitai? Vai ienāk viņam prātā kādreiz arī meita, vai viņam rūp, uz kurieni tā aizgājusi? Vai varbūt viņš domā, ka tā atgriezusies un dzīvo kā dzīvojusi šai drūmajā namā? Neviens viņa vietā nevar atbildēt. Kopš tās dienas viņš ne reizi nav tās vārdu pieminējis. Mājas ļaudis no viņa pārlieku baidās, lai ierunātos par to, kam viņš stingri nolēmis nepieskarties, un vienīgo personu, kura iedrošinās viņam jautāt, viņš apklusina uz vietas.

—     Manu mīļo Pol! — šVipšina viņa māsa, pabailīgi ieslīdēdama istabā todien, kad Florense aizbēgusi.

—    Tava sieva! Šī iznirele! Vai tas var būt taisnība, ko es pa ausu galam dzirdēju? Un tā nu ir pateicība par to, ka tu viņu cēli gandrīz vai debesīs un aizgāji jau tik tālu, par ko esmu pārliecināta, ka viņas kaprīzēm un augstprātībai upurēji pat savus tuviniekus! Manu nabaga brāli!

Ar šo runu aizkustinoši atgādinājusi, ka nav bijusi lūgta uz kāzu mielastu, misis Čika lieliski izrīkojas ar kabatas lakatiņu un krīt misteram Dombijam ap kaklu. Bet misters Dombijs salti atstumj viņu un atsēdina krēslā.

—          Pateicos, Luiza, — viņš saka, — par šādu aizrau

tīgu mīlestības parādīšanu, bet es vēlos, lai mēs savām sarunām atrastu citu vielu. Kad es sākšu apraudāt savu likteni, Luiza, vai skaidri parādīšu, ka jūtu vajadzību pēc mierinājuma, tad varēsi man to piedāvāt, ja būsi tik laipna.

—     Mīļo Pol, — māsa atbild, šūpodama galvu un mutautu turēdama pie acīm, — es pazīstu tavu nesalaužamo garīgo spēku un ne ar vārdu vairs nepieminēšu šo satriecošo, riebīgo notikumu, — pār pēdējiem divi adjektīviem misis Čika izgāž visu savu niknumu un sašutumu, — bet esi tik labs, atļauj man tomēr pavaicāt — kaut gan baidos, ka tas, ko dzirdēšu, mani satrieks un sāpinās, — par to nelaimīgo bērnu, par Florensi. ..

—     Luiza! — brālis bargi uzkliedz. — Klusēt! Ne vārda par to vairāk!

Luiza var tikai šūpot galvu, rīkoties ar kabatas lakatiņu un klusībā novaidēties par pagrimušajiem Dombijiem, kas nav vairs Dombiji. Bet vai Florense arī tiek apvainota Edītes bēgšanā, vai viņa tai sekojusi, vai iejaukta tai lietā, vai nemaz nav iejaukta, vai zinājusi ko, vai nekā nav zinājusi, — par to misis Cikai nav ne jausmas*

Viņš iet nesatricināms taisni savu ceļu, savas domas un jūtas noglabādams sevī, nevienam tās neuzticēdams. Viņš nekā nedara, lai uzmeklētu meitu. Varbūt viņš domā, ka tā dzīvo pie viņa māsas vai viņa paša pajumtē. Varbūt viņš iedomājas par meitu bieži, varbūt nekad. Viņa izturēšanās pieļauj kā vienu, tā otru varbūtību.

Bet nešaubīgi var sacīt: viņš neiedomājas, ka ir to zaudējis. Patiesību viņš nenojauš. Pārāk ilgi viņš ir dzīvojis, noslēdzies savas varenības augstumos, redzēdams pacietīgo, biklo radījumu lodājam kaut kur pa apakšu, lai baidītos no tādas varbūtības. Smagu un apdullinošu triecienu viņam devis šis apkaunojums, bet pie zemes noliekts viņš vēl nav. Saknes stiepjas plašumā un dziļumā un gadu gaitā laidušas visapkārt neskaitāmus sānzarus, kas uzsukuši barību no visa kā. Koks ir saļodzīts, bet nogāzts nav.

Kaut arī viņš slēpj savu iekšējo pasauli no ārpasaules, — kas, pēc viņa domām, tik vien zina pašlaik kā izsalkušām acīm izsekot katru viņa soli —, viņš tomēr nespēj apslēpt iekšējās cīņas pēdas: nodevīgas ir iekritušās acis un vaigi, grumbu izvagotā piere un īgnā, smagu domu nomāktā seja. Kaut arvien vēl sevī noslēdzies, viņš tomēr ir pārmainījies; kaut arvien vēl augstprātīgs, tomēr ir pazemots, — jo pretējā gadījumā jau nebūtu to pēdu.

Sabiedrība. Ko sabiedrība domā par viņu, kā tā raugās uz viņu, ko tā redz viņā, ko tā saka, — šis ir tas dēmons, kas neļauj norimt viņa domām. Tas ir visur tur, kur ir viņš, vēl ļaunāk — tas ir arī tur, kur viņa paša nav. Tas kopā ar viņu ierodas pie mājkalpotājiem un, viņam aizejot, paliek sačukstēdamies ar tiem; uz ielas tas rāda ar pirkstu viņam nopakaļ; tas sagaida viņu kantorī; tas šķielē uz viņu, glūnēdams pār bagāto tirgoņu pleciem; tas māj uz viņu un mēļo par viņu ļaužu pūlī; tas vienmēr un visur aizsteidzas viņam priekšā un allaž rosīgāks kļūst, kad viņš ir aizgājis. Kad viņš pa nakti ieslēdzas savā istabā, tas rosās pa viņa māju un ārpus tās, tas dzirdams gājēju soļos uz ietves, redzams avīzēs uz galda, kursē uz priekšu un atpakaļ pa dzelzceļiem un ar kuģiem, tas nestāv mierā ne brīdi un noņemas tikai gar viņu.

Tas nav viņa iedomu radīts fantoms. Tas dzīvo citu cilvēku domās tikpat rosmīgi kā viņējās. Pierādījums tam — brālēns Fīnikss, kas atbraucis no Bādenbādenes tiešā nolūkā izrunāties ar viņu. Pierādījums tam — majors Begstoks, kas pavada brālēnu Fīniksu šai draudzīgajā misijā. *

Misters Dombijs pieņem tos ar viņam piemītošo cienīgumu un stāv, stalti izslējies, savā ierastajā pozā ar muguru pret kamīnu. Viņš jūt, ka ar šo viesu acīm uz viņu noraugās augstākā sabiedrība; ka tā noraugās uz viņu arī no portretiem; ka to reprezentē misters Pits uz grāmatplaukta; ka acis ir pat ģeogrāfijas kartēm pie sienas.

—    Neparasti auksts pavasaris, — misters Dombijs ierunājas, lai maldinātu augstāko sabiedrību.

—     Sasodīts, ser, — majors saka, siltu draudzības jūtu saviļņots, — Džozefam Begstokam ir sveša izlikšanās māksla. Ja jūs gribat novērsties no saviem draugiem, Dombij, un pacienāt tos ar aukstu jēra cisku, Dž. B. nav tas vīrs, kam tā pa zobam. Džo ir rupjš, bet nelokāms, ser; atklāts, ser, atklāts ir šis Džo. Vēl jau viņa karaliskā augstība mirušais Jorkas hercogs mani pagodināja tādiem vārdiem (pelnīti vai nepelnīti — tam nav nozīmes): «Ja starp maniem karavīriem ir cilvēks, uz kura darbiem un vārdiem varu pilnīgi paļauties, tad tas ir Džo — Džo Begstoks.»

Misters Dombijs liek saprast, ka viņš teiktu to pašu.

—    Tātad, Dombij, — majors saka, — es esmu augstākās sabiedrības cilvēks. Mūsu draugs Fīnikss… ja drīkstu tā saukt…

—    Jūtos pagodināts, lūdzu! — brālēns Fīnikss atteic.

—            … ir, — majors turpina, pamezdams ar galvu,

—     augstākās sabiedrības cilvēks. Jūs, Dombij, esat augstākās sabiedrības cilvēks. Tātad, ja trīs augstākās sabiedrības pārstāvji satiekas un ja tie vēl pie tam ir draugi… man gribētos ticēt… — viņš atkal jautājoši uzlūko brālēnu Fīniksu.

—    Bez šaubām, — apstiprina brālēns Fīnikss, — labi draugi.

—     ..t un pie tam ir draugi, — majors atsāk, — tad, pēc vecā Džo domām (Dž. var arī maldīties), sabiedrības domas jebkurā jautājumā ir viegli uzminamas.

—     Bez šaubām, — saka brālēns Fīnikss. — Tas jau, tā sakot, ir pats par sevi saprotams. Mana karstākā vēlēšanās ir, major, lai mans draugs Dombijs dabū dzirdēt, cik ārkārtīgi mani pārsteidza un sāpināja fakts, ka mana burvīgā un nesalīdzināmā radiniece, kuru daba apveltījusi ar visām dotībām, kas vīrieti var darīt laimīgu, ir spējusi galīgi aizmirst savu pienākumu pret… īstenībā, tā sakot, pret sabiedrību — un tik nejēdzīgi sevi sakompromitēt. Kopš tās dienas man visu laiku velnišķi nospiests prāts; nupat vakarvakarā vēl teicu garajam Seksbijam — vīrs sešu pēdu desmit collu, kuru, jādomā, mans draugs Dombijs arī pazīst, — ka šis notikums man galīgi prātus sajaucis un padarījis mani žultainu. Sāda veida fatāla katastrofa, — saka brālēns Fīnikss, — pavedina cilvēku uz domām, ka viss notiek, kā liktenis lēmis, un, ja šobrīd vēl starp dzīvajiem bijusi mana tante, es domāju, tas būtu tāds sitiens šai ellīgi dzīvespriecīgajai sievietei, ka viņa saļimtu zem tā, tā sakot, kristu par upuri tam.

—    Tātad, Dombij!… — majors sparīgi atsāk savu nepabeigto runu.

—            Piedošanu, lūdzu, — brālēns Fīnikss pārtrauc.

—     Atļausit vēl pāris vārdu man. Mans draugs Dombijs, ceru, neliegsies tos uzklausīt. Gribēju teikt: ja vēl kaut kas varētu padarīt neciešamākas tās pekles mocības, kādas pašlaik ciešu, tad vienīgi varbūt sabiedrības gluži saprotamais izbrīns par to, ka mana burvīgā un nesalīdzināmā radiniece (atļausit, lūdzu, joprojām viņu tā dēvēl) ir bijusi spējīga tā sakompromitēt sevi ar kādu personu … skaidri un gaiši sakot, ar baltzobainu vīrieti, kas, nenoliedzami, stāv zemāk par viņas vīru. Es tagad gribētu griezties pie mana drauga Dombija gandrīz ar kategorisku lūgumu: nenosodīt manu burvīgo un nesalīdzināmo radinieci, iekām viņas noziegums nav skaidri pierādīts, bet tai pašā reizē apliecinu, ka ģimene, kuru es pārstāvu un kura gandrīz jau izmirusi (tas cilvēkā modina velnišķi sērīgas pārdomas), neliks nekādus šķēršļus viņam ceļā un ar prieku pieņems jebkurus godīgi domātus noteikumus izejas rašanai, kādus viņš uzstādīs. Es ticu, ka mans draugs Dombijs pienācīgi novērtēs pašaizliedzīgās jūtas, kas manī kūsā šo nežēlīgo apstākļu sastrēgumā un … vārdu sakot, es domāju, lieki būtu vēl ko piebilst un apgrūtināt manu draugu Dombij u. v

Misters Dombijs, acu nepacēlis, palokās un neteic ne vārda.

—     Tātad, Dombij, — majors saka, — pēc tam kad mūsu draugs Fīnikss ar tādu daiļrunību, kadu vecajam Džo B. vēl nav gadījies dzirdēt — nē, pie visiem svētiem, ser, nekad! — majors runā, pārvērzdamies zili sarkans vaigā un satverdams spieķa vidus posmu, — ir apgaismojis lietas būtību, ciktāl tā attiecas uz lēdiju, es, paļaudamies uz mūsu draudzību, atļaušos kādu vārdu bilst, raugoties no cita viedokļa. Ser, — majoram uznāk zirga klepus, — sabiedrībai šādās lietās ir savi uzskati, un tie ir respektējami.

—    Es zinu to, — misters Dombijs piebilst.

—    Protams, jūs to zināt, Dombij, — saka majors.

—    Piķis un zēvele, ser, es zinu, ka jūs to zināt. Tāda kalibra virs kā jūs to nemaz nevar nezināt.

—    Tā jādomā, — misters Dombijs atbild.

—     Dombij, — majors saka, — pārējo jūs pats uzminēsit. Es speru ārā, kas uz sirds — priekšlaicīgi varbūt, jo Begstoki allaž bijuši vaļsirdīgi ļaudis! Daudz viņi, ser, ar to nav ieguvuši, bet tas ir Begstoku asinīs. Ar to cilvēku ir jāšaujas. Dž. B. jūsu rīcībā. Viņš prasa to draudzības vārdā. Die's lai jus svētī!

—     Major, — misters Dombijs atbild, — pateicos jums. Kad pienāks laiks, es pats lūgšu pakalpojumus. Bet, tā kā tas laiks vēl nav pienācis, es nesteidzos ar jums runāt.

—     Kur viņš ir, tas kūmiņš, Dombij? — majors, brīdi noelsojies un misterā Dombijā noraudzījies, ievaicajas.

—    Nezinu.

—    Ir jums kādas nekādas ziņas par viņu? — majors jautā.

— Ir.

—    Dombij, tas mani iepriecina, — majors saka.

—    Apsveicu!

—     Jūs mani atvainosit, pat jūs, major, — misters Dombijs atteic, — ka šobrīd sīkāk par to neizteikšos. Ziņas ir dīvainas un dīvainā kārtā saņemtas. Tās varbūt izrādīsies tukšas, varbūt arī patiesas — pašlaik to nevaru pateikt. Ar to man savi paskaidrojumi arī jānobeidz.

Lai gan šī ir sausa atbilde majora purpursārtajam entuziasmam, majors tomēr uzklausa to vēlīgi un nopriecājas sevī, ka sabiedrībai ir drošas izredzes saņemt drīzumā gandarījumu. Pēc tam kad brālēnu Fīniksu viņa burvīgās un nesalīdzināmās radinieces vīrs ir apbalvojis ar pateicību, brālēns Fīnikss un majors Begstoks atsveicinās, atstājot šo vīru atkal vienu visas pasaules priekšā, — lai nu viņš pa vaļas brīžiem apsver un apdomā, ko tie kā sabiedrības domu paudēji teikuši attiecībā uz viņa personiskajām lietām, lai padomā par tās pamatotajām un taisnīgajām prasībām.

Bet kas tur, rokas pacēlusi, sēž saimniecības pārzines

istabā un, asaras birdinādama, paklusām sarunājas ar misis Pipčinu? Tā ir kāda lēdija, kuras seju pa pusei aizsedz cieši uz acīm uzmaukta melna cepure, kas, šķiet, nav viņas pašas. Tā ir mis Toksa, kas aizņēmusies šo maskētāju no savas kalpones un atnākusi no Princeses laukuma, lai paslepu atjaunotu pazīšanos ar misis Pipčinu un tādā kārtā dabūtu ko dzirdēt par misteru Dombiju.

—     Kā viņš visu to panes, mīļā sirds? — mis Toksa jautā.

—    Nu tu dieviņ, — misis Pipčina, kā allaž paradusi, strupi atcērt, — kāds viņš bijis, tāds viņš ir.

—    Pēc ārējā izskata, — mis Toksa iebilst. — Bet ko gan viņš jūt savā sirdī!

Misis Pipčinas bargajās, pelēkajās acīs pavīd šaubas, kad tā izgrūž atbildi trijos nodalītos grūdienos: — Eh! Varbūt. Pieņemsim.

—     Ja man jāteic tīra patiesība, Lukrēcij, — misis Pipčina saka (viņa vēl arvien sauc mis Toksu par Lukrēciju, tāpēc ka savus pirmos eksperimentus bērnu dīdītājas amatā viņa izdarījusi ar šo lēdiju, kad tā vēl bija mazs, panīcis, kopjams skuķēns), — ja teikt tīru patiesību, Lukrēcij, tad labi, ka reiz vaļā no tās. Man te tādas nekaunīgas vīzdegunes nav vajadzīgas!

—    Tiešām nekaunīga! Pareizi jūs teicāt, ka nekaunīga, misis Pipčina, — mis Toksa attrauc. — Atstāt viņu! Tādu, tik cēlu, tik diženu vīju! — Te nu mis Toksa vairs nevar savaldīties.

—     Par to diženumu es nekā nezinu, — misis Pipčina piebilst un aizkaitināta berzē degunu. — Bet vienu ko es zinu: ja cilvēkam uzbrūk nelaime, viņam tā jāpacieš. Neredzēj’s briesmu! Gana man pašai bijis jāpacieš savā mūža! Bet par ko ta te tā brēka! Viņa aizlaidusies un — laimīgu ceļu! Neviens te, es domāju, viņai pakaļ neskries.

Šis netiešais norādījums uz Peru raktuvēm pamudina mis Toksu piecelties un doties mājup. Misis Pipčina zvana pēc Taulinsona, lai tas viešņu pavada. Misters Taulinsons, veselu mūžību neredzējis mis Toksu, pavīpsnā, izteikdams cerību, ka viņai klājoties labi, un

piemetinādams, ka gandrīz pirmaja mirklī nepazinis viņu šajā cepurē.

—    Nekas, klājas labi, Taulinson, paldies, — mis Toksa atteic. — Es gribētu jums ko lūgt: ja jums gadās mani vēl kādreiz te redzēt, tad esiet tik laipns — nesakiet to nevienam. Es apciemoju tikai misis Pipčinu.

—    Labs ir, mis, — Taulinsons atteic.

—   Šausmīgas lietas notiek, Taulinson, — mis Toksa ieminas.

—    Tā izskatās, mis, — Taulinsons piebilst.

—    Ceru, Taulinson, — mis Toksa saka, kas, mācīdama Tūdlu bērnus, ieņēmusies tādu pamācošu toni un paradumu katrā notikumā saskatīt kādu morāli, — ka tas, kas šeit norisinājies, noderēs jums par brīdinājumu.

—    Pateicos, mis, domāju gan, — Taulinsons atteic.

Viņš pašlaik šķiet iegrimstam pārdomās, kādā veidā

un no kā šis notikums varētu brīdināt tieši viņu, kad etiķaini skābā misis Pipčina viņu iztraucē, uzsaukdama: «Ko jūs tur darāt? Kālab nepavadāt šo lēdiju?» — un viņš vada mis Toksu uz durvīm. Iedama gar mistera Dombija istabu, mis Toksa it kā ieraujas savas melnās cepurīte? dzi|umos un tipina uz pirkstgaliem. Un pasaulē, kura misteru Dombiju tik bargi piemeklējusi, nav neviena cita atoma, kas izjustu tādas bēdas un bailes par viņu, kādas mis Toksa iznes zem melnās cepurītes uz ielas un pūlas aiznest līdz mājām, paslēptas no nule aizdedzinātajiem lukturiem.

Bet mis Toksai nav nekādas saskares ar to sabiedrību, pie kuras pieder misters Dombijs. Viņa atnāk katru vakaru pa mijkrēsli, lietus laikā papildinādama vēl savu melncepuroto tualeti ar koķenēm un lietussargu, un mierīgi panes Taulinsona smīnus un misis Pipčinas pukošanos un šķendēšanos, un tas viss tikai tādēļ, lai pavaicātu, kā viņam klājas un kā viņš panes savu nelaimi; bet viņai nav nekā kopīga ar to pasauli, pie kuras pieder misters Dombijs. Allaž prasīga un skarba, tā iet savu ceļu bez viņas, un mis Toksa, nepavisam ne spoža vai ievērojama zvaigzne, kustas pa savu mazo orbītu citas sistēmas stūrītī un apzinās to itin labi, bet atnāk, izraudas, aiziet un ir apmierināta. Patiesi, mis

Toksas sirdi ir vieglāk apmierināt nekā augstāko sabiedrību, kas misteram Dombijam sagādā tik daudz raižu!

Kantori klerki apspriež lielo nelaimi no visām pusēm un visiem viedokļiem, bet galvenokārt prāto un nevar izprātot, kas nāks mistera Kārkera vietā. Bet vispār viņi ir tādās domās, ka alga tiks apcirpta un postenis nebūs patīkams sakarā ar jaunievesto kontroli un ierobežojumiem. Tie, kam nav ne mazāko cerību ietikt šai vietā, ir stingri pārliecināti, ka nemaz netīko pēc tās un nepavisam neapskauž to, kas tajā iekļūs. Kopš mistera Dombija mazā dēla nāves nav bijis kantorī tāda satraukuma kā patlaban; bet šādi satraukumi rada cilvēkos sabiedriskās kopības garu, lai neteiktu — priecīgu prātu, un veicina draudzīgu attiecību nostiprināšanos. Sim gadījumam ari jāpateicas, ka salīguši mieru divi jau kopš mēnešiem nāvīgi ienaidnieki — visu atzītais asprātis no grāmatvedības ar savu godkārīgo konkurentu —, un šai laimīgai draudzības atjaunošanai par godu tiek sarīkotas nelielas pusdienas tuvējā tavernā; asprātis prezidē, konkurents izpilda viceprezidenta pienākumus.

Kad novākts galds, sākas runas; pirmais uzstājas priekšsēdētājs un saka: džentlmeņi, viņš nespējot noklusēt pats sev, ka .tagad neesot laiks savstarpējām ķildām. Nesenie notikumi, pie kuriem viņš neatrodot vajadzības sevišķi pakavēties, bet kurus neesot palaidušas gluži neievērotus dažas svētdienas avīzes un viens dienas laikraksts — tieši ku-jš, neesot nozīmes minēt (te vai katrs otrais no klātesošajiem nosauc to sadzirdamā čukstā), — liekot viņam padomāt, un viņš jūtot, ka šādā momentā vēl turpināt personiskās nesaskaņas viņa un Robinsona starpā būtot tikpat daudz kā uz mūžīgiem laikiem noliegt simpātijas kopīgai lietai, kuru — kā viņam esot pamats domāt un cerēt — firmas Dombijs un Dēls džentlmeņi vienmēr turējuši godā un cieņā. Robinsons atbild uz to kā daždien vīrs un amata biedrs, bet kāds džentlmenis, kas uzņēmumā nokalpojis trīs gadus un kam mūžīgi tiek piedraudēts ar atlaišanu par kļūdām aritmētikā, parāda sevi pavisam jaunā gaismā, pēkšņi uzsākdams varen aizgrābtīgu runu, kurā starp citu izsakās: lai viņu cienījamais šefs nekad vairs nepiere

dzētu tādas bēdas, kādas tagad uzbrukušas viņa namam! Un tam seko vesela rinda visdažādāko novēlējumu, kas visi sākas ar vārdiem «Lai viņš nekad vairs» un ko visi uzņem vētrainiem aplausiem. Vārdu sakot, viņi pavada brīnišķi jauku vakaru, gan ar nelielu traucējumu: divi no jaunākajiem kalpotājiem, kas sastrīdējušies par to, kādi varētu būt bijuši mistera Kārkera gada ienākumi, sāk apdraudēt viens otru ar vīna glāzēm un, kad vairs nav valdāmi, tiek izvesti ārā. Otrā dienā kantorī liels pieprasījums pēc zeltera un lielākā daļa vakardienas dzīrotāju domā, ka ar krogus rēķinu ir notikusi krāpšana.

Par kurjeru misteru Pērču jāsaka, ka tā ceļš ved uz pazušanu. Viņš atkal mūžīgi redzams bāros un traktieros, kur viņu pacienā un kur viņš melo bez jēgas. Izrādās, ka viņš gan šur, gan tur esot saticis visus, kam vien kāds sakars ar pēdējiem notikumiem, un uzrunājis tos: «Ser» vai «Madam», — kā nu kuroreiz vajadzējis,

—     «kāpēc jūs tik bāli?» — pie tam uzrunātais nodrebējis no galvas līdz kājām un, iesaukdamies: «O, Pērč!» — meties projām. Vai nu tur vainojama atskārta, ka pārmērīgi samuldējies, vai arī tās ir alkohola baudīšanas dabiskās sekas, bet mistera Pērča garastāvoklis tais vakara stundās, kad viņš parasti meklē mierinājumu misis Pērčas sabiedrībā Bolspondā, noslīd līdz nullei; misis Pērčai savukārt sirds nemierīga, jo tā baidās, ka vīrs nu būs zaudējis ticību sievietei un ka viņš, kas zina, vakaros mājās nākdams, jau domā, ka šī būšot aizbēgusi ar kādu vikontu.

Mistera Dombija mājkalpotāji pa to pašu laiku galīgi izlaidušies un vairs nav spējīgi pildīt savus pienākumus. Katru vakaru tiem karstas vakariņas galdā un tie «pārcilā notikumus» ar kūpošām glāzēm rokā. Misters Taulinsons pēc pulksten pusvienpadsmitiem ir kļuvis jau raudulīgs un neapnikdams prasa vienu un to pašu: vai šis neteicis, ka nekas labs nav sagaidāms, ja dzīvo stūra mājā? Viņi paklusām aizķer valodās arī Florensi un gudro, kur tā varētu atrasties, taču visi ir vienis pratis par vienu: ja misters Dombijs to nezinot, tad misis Dombija gan zinot. Tādā kārtā viņi ir nonākuši līdz pēdēji minētai lēdijai, un virtuvene saka: «Iznešanās viņai tomēr bija smalka, vai nav tiesa? Tikai par daudz jau augsti gan turējās.» Visi atzīst, ka par augstu turējusies, bet mistera Taulinsona senā simpātijā istabene (kas ir pati šķīstā nevainība) lūdz, lai, viņai dzirdot, vairāk nerunā par cilvēkiem, kuri slien degunus gaisā, it kā zeme tiem nebūtu gana laba.

Viss, kas šai sakarā tiek runāts un darīts, tiek runāts un darīts korī, kurā, protams, nepiedalās misters Dombijs. Misters Dombijs stāv nomaļu, viens pret visu pasauli.

LII NODAĻA SLEPENAS ZIŅAS

Labā misis Brauna un viņas meita Alise — abas klusu ciezdamas kavējās savā būdā. Iegadījās tas vēla pavasara agrā vakarā, tikai nedaudz dienu pēc tam, kad misters Dombijs bija ieminējies majoram Begstokam par dīvainā kārtā iegūtām dīvainām ziņām, kas varbūt izrādīšoties aplamas, bet varbūt arī patiesas; un augstākā sabiedrība joprojām vēl nebija saņēmusi gandarījumu.

Māte ar meitu ilgi sēdēja, nepārmīdamas ne vārda, gandrīz pat nepakustēdamās. Vecās sievas vaigs bija viltīgi glūnošs, sasprindzis gaidās; arī meitas sejā tas pats gaidu springums, tikai ne tik asi izteikts, un brīžam pār to pārslīdēja tāds kā šaubu un neticības mākulis. Vecā, nelikdamās redzam šo ēnošanos meitas sejā, kaut gan viņas acis itin bieži tai pievērsās, sēdēja, murkšķēdama un lūpas čamstinādama, un gaidīja pārliecībā sagaidīt.

Viņu miteklis, kaut nabadzīgs un nožēlojams, nebija gluži tik atbaidošs kā tolaik, kad Labā misis Brauna viena pati to apdzīvoja. Varēja redzēt, ka tiek rūpēts par tīrības un kārtības uzturēšanu, tomēr tā nevīžīgi — čigāniski, un pēc acu uzmetiena jau varēja pateikt, ka rūpētāja ir jaunā sieviete. Vakara krēsla sabiezēja arvien vairāk un vairak, kamēr viņas abas tur sēdēja klusēdamas, līdz tumsas pārsvarā nomelnējušās sienas gandrīz vairs nebija saskatāmas.

Tad Alise pārtrauca šo ilgo klusēšanu un teica:

—    Vari droši likt prātus pie miera, māt. Viņš nenāks šurp.

—    Ko nu dziedi! — vecā nepacietīgi atcirta. — Viņš atnāks.

—    Redzēsim, — Alise teica.

—    Redzēsim viņu, — māte atteica.

—    Pastardienā, — meita turējās pretī.

—    Redzu, tev liekas, ka esmu jau prātu izkūkojusi, — vecā kvarkstēja. — Tāds gods un pateicība man jāsaņem no pašas auklējuma, bet man vēl ir saprašanas vairāk, nekā tu iedomājies. Viņš atnāks. Viņdie', kad es uz ielas piedūru pirkstus šim pie mēteļa, viņš pazavērās atpakaļ uz mani kā uz kādu krupi. Bet dieviņ, bij tev redzēt viņa ģīmi, kad es nosaucu šo vārdus un uzprasīju, vai negrib dzirdēt, kur šie atrodas!

—   Ak tad bija gan nikns? — meita ievaicājās, kļūdama uzreiz ziņkārīga.

—    Nikns? Prasi, vai nebija zvērīgs. Tas būs īstais vārds. Nikns? Ha, ha! Prāts ar teikt — nikns tikai! — vecene errojās, steberēdama pie trauku skapja un aizdedzinādama tur sveci; viņa to nolika uz galda, kur tā meta gaismu uz viņas čammājošo muti un vērta to vēl riebīgāku, nekā tā patiesībā bija. — Tikpat labi jau tad varu sacīt, ka arī tu rādi tikai niknu seju, kad domā vai runā par tiem.

Jā, patiešām viņai bija Jādod citāds apzīmējums, redzot viņu sēžam tik klusi kā uzbrukumam pieplakušu tīģerieni liesmainām acīm.

—    Klau! — vecā uzvaras priekā iesaucās. — Es dzirdu soļu troksni. Nācēja gaita nav šejieniešu; nedz arī kāda, kas bieži šeit iegriežas. Mēs tā nestaigājam. Mūs jau pārņemtu lepnības gars par tādiem kaimiņiem! Vai tu dzirdi viņu?

—    Liekas gan, tev taisnība, māt, — Alise čukstus atbildēja. — Nerunā! Ej atver durvis!

Kamēr viņa apmetās šalli un ietinās tajā, vecā gāja izpildīt pavēli un, pabāzusi ārā galvu, māja ar roku, aicinadama iekšā misteru Dombiju, kas, pārcēlis kāju pār slieksni, apstājās un neuzticīgi raudzījās apkārt.

—    Par nabadzīgu jau nu ir šī būda priekš tāda augsta džentelmeņa kā jūsu godība, — vecene čalināja kniksēdama. — Es jau brīdināju jūs, bet nekāda nelaime jūs te neķers.

—    Kas tā par sievieti? — misters Dombijs vaicāja, ieraudzījis viņas istabas biedri.

—           Tā mana daiļaviņa, mana meita, — vecā atteica.

—    Jūsu godībai nav viņas dēļ ko uztraukties. Viņai zināma tā būšana.

Ena pārslīdēja mistera Dombija sejai, ne mazāk izteiksmīga, kā būtu bijusi balsī izdvesta nopūta: «Kas gan to nezina!» — bet viņš uzlūkoja jauno sievieti ciešiem mirkļiem, un arī Alise, neparādīdama viņa personai nekādu sevišķu uzmanību, raudzījās pretī.

Viņa vaigs satumsa vēl vairāk, kad viņš novērsa skatienu no Alises, tomēr arī pēcāk tas aizvien vēl pazagšus slīdēja atpakaļ, it kā viņas drosmīgajām acīm būtu sevišķs pievilkšanas spēks, un kaut ko tās viņam atsauca atmiņā.

—     Sieva, — misters Dombijs sacīja vecajai raganai, kas turpat viņam blakus klukstēja un blisināja acis, bet, kad*viņš to uzrunāja, pameta zagšus ar pirkstu uz savu meitu, paberzēja rokas un vēlreiz pameta. — Sieva, kā liekas, esmu rīkojies neapdomīgi un aizmirsis savu stāvokli, nākdams šurp, bet jūs zināt, kādēļ es nācu un ko jūs solījāt, nesen apturējusi mani uz ielas. Ko tad īsti jūs varat pateikt attiecībā uz to, ko es vēlos zināt, un kā tas varēja gadīties, ka man brīvprātīgi piedāvājas pavēstīt ziņas tādā būcenī kā šis, — viņš pārlaida telpai nicīgu skatienu, — ja veltīgi esmu pūlējies tās iegūt par naudu vai izmantojot savu varu? Es nedomāju, — viņš turpināja, kad brīdi klusēdams bija bargam acīm to vērojis, — ka jūs būtu tik nekaunīga, lai iedrošināLos ar mani jokus dzīt vai mēģinātu man miglu pūst acīs. Bet, ja jums ir tāds nolūks, tad labāk jau apstājieties pie laika. Es jokot neprotu, un mana atmaksa būs barga.

—     O, cik augstprātīgs, cietsirdīgs džentelmenis! — vecene ķērkstēja, galvu šūpodama un červeļainās rokas berzēdama. — O, nežēlīgs, nežēlīgs, nežēlīgs! Bet jūsu godība dabūs redzēt pats savām acīm un dzirdēt pats savām ausīm, ne mūsējām… un, ja jūsu godībai tiks uzrādītas viņu pēdas, jūs tak neaizliegsaties kaut cik aimest par to, tak jau, dārgais cienījamais kungs?

—     Nauda, — atbildēja misters Dombijs, kam šis jautājums acīmredzot bija atvieglojis un apmierinājis prātus, — dara brīnumus, to es zinu. Ar naudu var pat tik negaidītus un neko daudz nesološus līdzekļus kā šis izmantot savā labā. Lai notiek. Par jebkuru drošu ziņu, ko saņemšu, es samaksāšu. Bet vispirms man šī ziņa jādzird, lai pats varu spriest par tās vērtību.

—    Vai jūs nekā varenāka par naudu nepazīstat? — jautāja jaunā sieviete, palikdama tāpat sēdus un nemainīdama savu pozu.

—    Nevaru iedomāties, kas šeit varētu tāds būt, — atteica misters Dombijs.

—     Kaut kur citur, es domāju, jums vajadzēja iepazīt ko varenāku, — viņa sacīja. — Vai jūs nekā nezināt par sievietes naida spēku?

—    Jums nekaunīga mēle, bezgode, — misters Dombijs teica.

—     Ne vienmēr, — viņa atbildēja mierīgi un aukstasinīgi. — Es runāju tagad ar jums, lai jūs mūs labāk saprastu un mums vairāk uzticētos. Sievietes naids šeit var būt tāds pats kā jūsu lepnajā namā. Un es nīstu. Jau daudzus gadus no vietas. Man ir ne mazāk iemesla kvēlot naidā kā jums — un uz to pašu cilvēku man kā jums.

Viņš negribot satrūkās un uzlūkoja jauno sievieti ar izbrīnu.

—    Jā, — viņa teica pasmīknēdama. — Lai cik liels varētu likties atstatums starp mums, tā ir. Ka tas tā iznācis, tam nav nozīmes. Tas pieder pie manas dzīves, un es to paturēšu pie sevis. Es gribētu viņu un jūs savest kopā, jo man ir briesmīgs naids uz viņu. Mana māte ir mantrausīga un nabaga, un viņa bus ar mieru par naudu pārdot jebkuru jaunu ziņu, ko pratīs saklausīt, visu un visus. Būtu jau varbūt tīri taisnīgi, ka jūs viņai kaut cik atmestu, ja viņa var palīdzēt izdibināt to, ko jūs vēlaties zināt. Manai rīcībai cits mērķis. Es jums jau teicu, kāds, un pie tā es palikšu un ar to es pietikšu, lai jūs manis pēc kaulējaties un tirgojaties ar māti sešu pensu dēļ.

Esmu beigusi. Mana nekaunīgā mēle neteiks vairs ne vārda, kaut jūs te gaidītu vai līdz rītausmai.

Vecene, kas izrādīja lielu nemieru šīs runas laikā, jo, kas zina, tā varēja samazināt viņas cerēto atalgojumu, pavilka misteru Dombiju viegli aiz piedurknes un pačukstēja, lai tas neliekoties zinis par meitu.

Nogurdinātu skatienu viņš pavērās te vienā, te otrā un tad sacīja dobjākā balsī, nekā bija paradis runāt:

—    Turpiniet! Ko tad jūs zināt?

—    O, ne tik aumašām, jūsu godība! Mums vēl kāds jāpagaida, — vecā atteica. — Tās ziņas mums jāsaņem no kāda cita .. jāizvilina … jāizskrubina .. vilkšus jāizvelk.

—    Ko jūs gribat teikt? — misters Dombijs īgņojās.

—     Pacietībiņu, — vecene kurkstēja, ieķērusies saviem līkajiem pirkstiem kā putna nagiem viņam plecā.

—    Pacietībiņu. Gan es pratīšu tam atvērt muti. Es zinu, ko es varu. Ja viņš sadomās man to slēpt, — Labā misis Brauna teica, saliekdama savus desmit pirkstus, — es plēšus izplēsīšu no viņa.

Misters Dombijs noraudzījās, kā vecene aizsteberē līdz dur^m un atkal paveras laukā; pēc tam viņa skatiens pievērsās meitai, bet tā sēdēja vienaldzīga, klusēja un izlikās viņu nemaz neievērojam,

—    Sieva, jūs sakāt, — viņš vaicāja, kad sakumpusī misis Brauna, galvu kratīdama un kaut ko pati sevī murminādama, atgriezās atpakaļ, — ka šeit vēl kāds tiek gaidīts?

—    Jā, — vecene atteica, palocīdama galvu un ielūkodamās viņam sejā.

—    No kura jūs cerat izspiest ziņas, kas man būtu noderīgas?

—    Jā, — vecā teica, atkal palocīdama galvu.

—    Svešs?

—    Vij die'! — vecā griezīgi iesmējās. — Vai tam kāda nozīme! Nu nava jau, nava svešs. Jūsu godība viņu pazīst, bet viņš nedrīkst jūs redzēt. Viņam būs bail no jums, un viņš nerunās. Jūs aizstāsities aiz tām durvīm un varēsat paši spriest par viņu. Mēs nemaz neprasām no jums aklu uzticēšanos. Ko? Jūsu godība skatās šaubīgi uz to istabeli aiz durvīm? Ak, esat gan jūs aizdomu pilni, tie bagātie augstmaņi! Nu tad pazaveraties jele tur!

Viņas modrā acs bija pamanījusi šo nevilši pavīdējušo aizdomu ēnu viņa sejā, bet šādos apstākļos tas nebija viņam nemaz pārmetams. Lai izkliedētu šīs šaubas, vecā, paņēmusi sveci, pagaismoja durvīs, par kurām runāja. Misters Dombijs ieskatījās aiz tām, pārliecinājās, ka tur ir tukša, pussagruvusi istabiņa, un pameta ar roku, lai liek sveci atpakaļ savā vietā.

—    Vai ilgi vēl, — viņš jautāja, — būs jāgaida, kamēr šī persona atnāks?

—   Neba ilgi, — viņa atteica. — Varbūt jūsu godība piesēdīsat kādu brītiņu.

Viņš neatbildēja, bet sāka soļot pa istabu, prātodams, kā likās, vai palikt vai iet projām, un it kā nebūdams ar sevi mierā, ka vispār šurp atnācis. Bet drīz viņa soļi kļuva gausāki un smagāki, seja drūmāka un bargāka, it kā šā nāciena mērķis būtu sevi atgādinājis un citas domas no prāta izdzēsis.

Kamēr viņš tā, acis nodūris, staigāja uz priekšu un atpakaļ, misis Brauna nosēdās atkal krēslā, no kura bija pietrūkusies, lai paietos viņam pretī, un no jauna sāka vērīgi klausīties. Mistera Dombija soļu dima vai pašas nodevīgie gadi bija tiktāl notrulinājuši viņas dzirdi, ka soļu troksnis ārpusē sasniedza meitas ausis dažus mirkļus ātrāk, un tā, spēji paceldama galvu, paguva māti brīdināt, pirms vēl viņa t6s sadzirdēja. Bet tad vecā ar rāvienu bija augšā un, pačukstējusi: «Ir jau klāt!» — steidzināja apmeklētāju stāties novērošanas postenī, bet pati pasakainā ātrumā uzlika uz galda pudeli un glāzi, lai tūdaļ, tiklīdz Robs Slīpētājs atvērs durvis, varētu mesties tam ap kaklu.

—    Te nu viņš ir, mans spriganais puika! — misis Brauna iesaucās. — Beidzot! Oijoi, oi! Tu jau man, Robīt, kā pašas dēls!

—    Ak, misis Brauna! — Slīpētājs vairījās. — Nevajag! Vai ta tūliņ puisietis jāspiež un jāžņaudz, ja tam parāda mīlestību! Pasaudziet jele šo putnu būrīti, kas man rokā.

—          Putnu būris viņam rūp vairāk par mani! — vecā gaudās, griestos vērdamās. — Kur es viņu mīlu stiprāk, nekā māte spēj mīlēt!

—    Nu, es jau no tiesas esmu jums ļoti pateicīgs, misis Brauna, — jauneklis gluži izmisis teica, — bet jūs esat par daudz greizsirdīga. Es pats, tā teikt, mīlu jūs tikpat stipri, bet es tak jums tālab nežņaudzu rīkli ciet, vai nav tiesa, misis Brauna?

Viņa acis pie tam runāja pavisam citu valodu — sak, cik labprāt to izdarītu, radušies tikai izdevīgi apstākļi.

—    Nu jūs vēl ņematies par putnu būri! — Slīpētājs gaudās. — It kā tas jau būtu kāds grēks! Nu, apskatiet labi! Vai jūs zināt ar, kam tas pieder?

—    Tavam kungam, dārgumiņ? — vecene minēja pavīpsnādama.

—    A-a! — Slīpētājs atteica, nolicis uz galda prāvu būri, un, raisīdams vaļā apsēju, laida darbā ij zobus, ij nagus. — Tas ir mūsu papagailis, re, kas tas ir.

—    Mistera Kārkera papagailis, Rob?

—    Vai ta nevarētu mēli pievaldīt, misis Brauna? — Slīpētājs uzbudinājās. — Kas tā par nemodi minēt vārdus! Sasodīts ar ārā, — Robs lādējās, niknumā abām rokām plēsdams sev matus, — ja viņa tevi, lāga puiku, nepadarīs traku!

—    Ko tu mani zākā, nekauņas puika! — vecene ķērca, arī iesvildamās.

—    Pasarg die's, misis Brauna, nē tak! — ar asarām acīs Slīpētājs taisnojās. — Ir gan viena neredzēta bā . .. vai ta nezināt, ka es jūs bezgalīgi mīlu, misis Brauna?

—    Par liesu, mīļo Robīt? Par visu tiesu, manu cukurzirnīt?

Ar šiem vārdiem misis Brauna no jauna slēdza Robu savās karstajās skaujās un nelaida vaļā, līdz tam, mežonīgi, bet veltīgi spārdoties un cīnoties, mali uz galvas sacēlās stāvus.

—     Ui! — Slīpētājs stenēja. — Ir gan ko turēt, ja tevi žņaudz nost aiz mīlestības! Ka viņu pats… Kā la jums klājies pa šo laiku, misis Brauna?

—    Ai, ai, visu nedēļu acu nerādīt! — vecā teica, uzlūkodama viņu ar pārmetuma pilnu skatiēnu.

—    Vai die', misis Brauna, — Slīpētājs atteica, — nedēļu atpakaļ sacīju, ka šovakar atnākšu, vai tā nebij?

Un klāt es esmu. Kam jūs tik uzmācīga? Man patiktos, kaut jūs būtu mazliet apdomīgāka, misis Brauna. Man jau balss aizsmakusi no taisnošanās un viss ģīmis spīd un laistās no spaidīšanas.

Viņš ņēmās to berzēt ar piedurkni, it kā noslaucīt gribēdams minēto glāstu spīdumu.

—    Iedzer lāsīti, manu Robīt, lai tev pārskrien budulis, — vecene teica, piepildījusi glāzi no pudeles un pasniegdama to viņam.

—    Paldies, misis Brauna, — Slīpētājs atteica. — Uz jūsu veselībām! Lai jūs ilgi… un tā tālāk! —viņa sejas izteiksme nebūt neliecināja, ka šie vārdi ietvertu vislabākos novēlējumus. — Lai iet ari uz viņas veselību! — Slīpētājs uzsauca, pavērdamies uz Alisi, kas sēdēja, acīm urbdamās, kā Robam likās, sienā tam aiz muguras, bet patiesībā vēroja mistera Dombija seju pavērtajās durvīs. — Novēlu viņai to pašu un vēl daudz vairāk!

Pēc šiem diviem tostiem viņš iztukšoja glāzi un nolika to uz galda.

—    Nu tad paklausieties, ko es jums teikšu, misis Brauna, — viņš turpināja. — Papūlieties nu būt mazu drusciņu prātīgāka. Jums ir saprašana par putniem un kā ar tiem apieties, tas man, diemžēl, zināms.

—    Diemžēl? — misis Brauna atkārtoja.

—    Paldies dievam, es gribēju teikt, — Slīpētājs apķērās. — Ko jūs nejaujat puikam izteikt ne vārda, misis Brauna! Jūs man visu izsitāt no galvas.

—    Saprašana par putniefri, — vecā atgādināja.

—    Ak jā! — Slīpētājs atjēdzās. — Nu redziet, manā ziņā un uzraudzība tagad ir atstāts šis papagailis … Tā kā šis tas ir pārdots un zināmā mājā saimniekošana pārtraukta … un tā kā man pašlaik gribētos palikt neievērotam .. . tad es gribētu, ka jūs viņu, nu, tā kādu nedēju varbūt, ņemtu savā kopšanā un dotu viņam dzīvokli un uzturu. Būsit ar mieru? Ja jau man katrā ziņā ir aizvien šurp jāatstaigā, — Slīpētājs sadrūvējies prātoja, — tad jau labāk, ka ir kaut kas, kas mani šurp velk.

—     Kas tevi šurp velk? — vecene aizsvilās.

—    Vēl bez jums, es domāju, misis Brauna, — mazdūšīgais Robs aizbildinājās. — Ne jau, ka es par vari meklētos cita iemesla nākšanai kā vien jūs, misis Brauna, patiešām tā es nedomāju. Dieva dēļ, nesāciet nu atkal no jauna!

—    Viņš par mani nebēdā! Viņš nebēdā par mani tā, kā es par viņu bēdāju! — spiedza misis Brauna, pacēlusi gaisā izdilušās rokas. — Bet es lai miļu prātu kopju viņa putnu!

—    Ziniet, apejieties gan ļoti uzmanīgi ar viņu, misis Brauna, — Robs teica, galvu locīdams. — Ja jūs kauč vienu reiziti būsit paglaudījusi viņu pret spalvu, tas tiks uzminēts kā likts;

—    Ak tad tik acīgs gan, Rob? — misis Brauna aši izmeta.

—    Acīgs gan, misis Brauna! — Robs atteica. — Bet par to nav jākladzina.

Spēji aprāvies un ne bez bailēm pametis ašu skatienu pāri istabai, Robs piepildīja no jauna glāzi un, kad bija to izdzēris, papurināja galvu un ņēmās braukāt ar pirkstiem pa būra stieplēm, tādā veidā cerēdams novirzīt uzmanību no nupat aizsāktā bīstamā temata.

Vecene viltīgām acīm vēroja Robu, piestūmās ar savu krēslu tuvāk un teica, skatīdamās uz papagaili, kas, viņas saukts, nolaidās zemāk no sava zeltītā kupola.

—    Vieta tev nu pačibējusi, Robij?

—    Kas jums par daļu, misis Brauna? — Slīpētājs strupi atcirta.

—    Uzturam naudu varbūt atstāja, Rob? — misis Brauna tirdīja.

—    Skaistulīt, knābainīt! — Slīpētājs labināja putnu.

Vecā sieva uzmeta viņam zibsnīgu skatienu, kas būtu

varējis brīdināt zēnu, ka tā ausīm draud briesmas, bet šai mirklī viņa paša skatiens kavējās pie papagaiļa, un, ja arī viņa dzīvajā iztēlē varbūt uzliesmoja šie dusmu zibeņi, savām miesīgām acīm viņš tos neredzēja.

—    Brīnos, ka kungs nav tevi ņēmis līdzi, Rob, — vecā runāja glaudīgā lišķes balsī, bet seja tai kvēloja vēl niknākās dusmās.

Robs bija tā aizmirsies domās par papagaili un aizrāvies ar rādāmā pirksta riņķa danci pa stieplēm, ka neatbildēja.

Vecenes nagi atradās vairs tikai par mata tiesu no viņa cekula, kas bija pārkāries pār galdu, taču viņa atrāva vēl pirkstus nost un teica, balsij aizžņaudzoties aiz lielas piepūles runāt pieglaimīgi:

—    Robij, manu dēliņ!

—    Jā, misis Brauna?

—    Es saku, man brīnums, ka kungs nav ņēmis tevi līdzi.

—    Nav jūsu daļa, misis Brauna, — Slīpētājs atcirta.

Tai pašā mirklī misis Brauna ar labo roku ieklupa tam

matos, ar kreiso sagrāba aiz kakla un turēja savu maigās mīlas objektu tādās žņaugās, ka tam uz vietas seja metās zila.

—    Misis Brauna! — Slīpētājs spiedza. — Laidiet vaļā! Ko jūs darāt? Palīgā, jaunkundzi Misis Brau .. . Brau …

Jauno sievieti tomēr neaizkustināja ne tieši viņai adresētais palīgā sauciens, nedz neskaidrā buldurēšana, un viņa neiejaucās ķīviņā, līdz Robs, cīnoties ar uzbrucēju, iekumurojis kaktā, pats atbrīvojās un nu stāvēja tur, smagi pūzdams un elkoņus aizsardzībai saliecis, kamēr vecene, arī smagi pūzdama un mīņādamās trakās dusmās, ar nepacietību acīmredzot gaidīja atgriežamies spēkus, lai mestos no jauna tam virsū.

Šinī kritiskajā brīdī Alise tad pacēla savu balsi, bet ne par labu Slīpētājam.

—    Tā vajag, tā vajag, māt. Saplosi viņu gabalos!

—    Ko, jaunkundz? — Robs pinkšķēja. — Vai ta jūs arī pret mani? Ko ta es t^du esmu nodarījis? Kāpēc ta mani vajag gabalos saraut, es gribētu zināt? Ko jūs uzbrūkat, ko žņaudzat nost puiku, kas jums nekā ļauna nav darījis, ne vienai, ne otrai? Un saucas vēl sievietes! — pārbaidīts un nomocīts Slīpētājs nobēra, slaucīdams acis ar piedurknes galu. — Man jābrīnās par jums. Kur ta palicis sievietes maigums?

—    Tu nepateicīgais kucēn! — misis Brauna šņāca aizelsdamās. — Bezkaunīgais, nelietīgais kucēn!

—    Nu, ko es tādu esmu nodarījis, ka jūs tā sirdāties, misis Brauna? — Robs caur asarām diezgan asi uzprasīja. — Vēl jau nupat jūs bijāt tik bezgala laba ar mani.

—    Šis man cirtīšot muti cie' ar savam strupajam atbildēm un vīzīgiem vārdiem! Man! Tikai par to, ka man ienācis prātā mazdrusciņ paklaušināt, ko tenko par viņa kungu un to lēdiju, šis uzdrīkstēšoties mani vazāt aiz deguna! Bet nu, puisīt, mana reize vairs nerunāt. Taisies, ka pazudi!

—    Nudien, misis Brauna, — pazemotais Slīpētājs atteica, — es tak neesmu ne uz to pusi ieminējies, ka gribu iet projām. Lūdzama, nerunājiet tā, misis Brauna.

—     Ne šā, ne tā es nedomāju vairs runāt, — misis Brauna teica, savus līkos pirkstus iekustinādama, kas lika zēnam uz pusi mazākam saraukties kaktā. — Ne vārda viņš nedzirdēs vairs no manām lūpām! Nepateicīgā suņa dvēsele! Lai lasās projām! Es viņam uzlaidīšu uz pekām tos, kam gribēsies par daudz runāt, kas nebūs tik viegli aiztriecami; kas iezīdīsies viņā kā dēles un zagsies pakaļ kā lapsas. Ko! Viņš zina gan, kas tie tādi. Viņš zina arī savus vecos niķus un stiķus. Un, ja viņš tos aizmirsis, šie drīz vien viņam atgādinās. Lai lasās prom, tad redzēs, kā šis pratīs kalpot savam kungam un glabāt tā noslēpumus, kad šitāds draugu bars ik solī mīs uz papēžiem. Ha, ha, ha! Tad matīs, ka tie ir pavisam citas sugas nekā mēs, Allij, kauču tagad tik noslēdzies pret tevi un mani. Lai tik lasās prom, lai lasās profii!

Slīpētājam par lielām šausmām vecene, kūkumu uzmetusi, nu linkāja apkārt un apkārt pa apli četru pēdu diametrā, šos vārdus bez mitas atkārtodama, lūpas čāpstinādama un dūres virs galvas vīstīdama.

—    Misis Brauna, — Robs lūdzās, panākdamies mazdrusciņ laukā no sava kakta, — jūs tak nedzīsit puiku postā, es ticu, kad, dusmām pārskrienot, mierīgi padomāsit, vai ne?

—     Nerunā ar mani! — misis Brauna atcirta, vēl joprojām dusmās svilstot, riņķodama pa apli. — Lai lasās prom, lai lasās prom!

—           Misis Brauna, — neatlaidās uztrauktais Slīpētājs,

—    es tak tā nedomāju . .. O, tad bij ar jānoliek tādam postam un puikam jāieskrien šitādās sprukās! Es biju tikai piesardzīgs savos vārdos, misis Brauna, jo vienmēr tāds esmu, tāpēc, ka viņš tev uzodīs visu; bet man jau nu gan vajadzēja zināt, ka no šejienes nekas tālāk neies. Man liekas… es runāju no tiešas — (šo nožēlojamo seju!) mēs varētu mazdrusciņ patenkot, misis Brauna.

Neesiet nu tāda, es jūs lūdzu! O, jūs gan varētu būt tik laba un aizmest kadu vārdu par nelaimīgo puiku! — Slīpētājs gluži izmisis meklēja glābiņu pie meitas.

—     Paklau, māt, tu dzirdi, ko viņš saka, — tā ierunājās savā dzedrajā balsī, neiecietīgi pamezdama ar galvu,

—     pamēģini vēlreiz ar viņu un, ja tad no viņa nekā nav, izdaries tad pēc savas patikšanas, triec viņu kaut ellē, bet lai būtu die's un miers.

Misis Brauna, acīmredzot šī pārlieku maigā pamudinājuma aizkustināta, sāka tūliņ kaukt, bet pamazām, palēnām pierimusi, stiepa rokas pretī nožēlniekam Slīpētājam, kas ļāvās tās skavām ar nelaimīgu cietēja seju kā upura jērs, — kas viņš arīdzan bija, — un ar varēm pūlēdamies rādīt mīlīgu, smaidošu vaigu, nespējot tomēr apslēpt smaida cīņu ar pavisam pretēja rakstura vaibstiem, nosēdās savā pirmītējā vietā cieši blakām cienījamai draudzenei un pieļāva arī, lai tā paņem viņa roku un patur visu laiku savējā.

—     Nu kā ta kungam klājas, manu zelta gabaliņ? — misis Brauna vaicāja, kad, abi draudzīgi kopā sasēduši, bija viens otram veselības uzdzēruši.

—     Klusāk! Esiet tak tik laba un runājiet mazliet klusāk, misis Brauna! — Robs lūdzās. — Nu, viņam klājas diezgan labi, es domāju. Paldies.

—    Vietu tātad tu neesi zaudējis, Robij? — misis Brauna tincināja pieglaimīgā balsī.

—     Nu, es, tā teikt, ne glyži bez vietas, ne arī vietā, — Robs stomījās. — Man… man algu vēl joprojām maksā, misis Brauna.

—    Un darba nekāda, Rob?

—     Pašlaik nekas tāds sevišķs nav darāms, misis Brauna, tikai… tikai acis jātur vaļā, — Slīpētājs atteica, bezcerīgi valbīdamies.

—    Kungs ārzemēs, Rob?

—    Ak, dieva dēļ, misis Brauna, vai ta patiešām jūs nevarat ar puiku patriekties par kaut ko citu? — Slīpētājs, šausmu pārņemts, iesaucās.

Tā kā nesavaldīgā misis Brauna tūdaļ trūkās kājās, nelaimīgais Slīpētājs to atturēja un stostīdamies atbildēja:

—    J-jā, misis Brauna, man liekas, ka ārzemēs. Uz

ko viņa tur ķlķerē? — viņš piebilda, norādīdams uz meitu, kuras acis urbās sejā, kas atkal parādījās durvīs Robam aiz muguras.

—    Neliecies gar viņu zinis, puisīt, — vecene teica, vilkdama Robu sev tuvāk, lai, drošs paliek drošs, neatskatās atpakaļ. — Tas viņai tik tāds paradums… pa^ radums. Pastāsti man, Rob. Vai tu to lēdiju jele dabūji ar redzēt, dārgumiņ?

—    Ak, misis Brauna, kādu lēdiju? — Slīpētājs izsaucās raudulīgā, lūdzošā balsī.

—    Kādu lēdiju? — viņa atkārtoja. — Nu, lēdiju — misis Dombiju.

—    Jā, vienu reizi es viņu redzēju gan, — Robs atteica.

—    Tonakt, kad viņa aizlaidās, Robij, ko? — vecene runāja viņam pie auss, ielāgodama mazāko pārmaiņu viņa sejā. — Skaidrs, ka tas bija tonakt.

—    Nu, kad jau jūs zināt, ka tovakar, tad zināt, misis Brauna, — Robs attrauca, — kāda vajadzība vēl ar taujām to vilkt puikam no mutes ārā?

—     Ue kurieni šie tonakt devās, Rob? Tūliņ taisnā līnijā prom? Kā ta šie aizbrauca? Kur tu šo redzēji? Vai šī smējās? Vai raudāja? Pastāsti man par visu, visu,— vecā ragana žvadzēja, pievilkdama Slīpētāju vēl tuvāk, berzēdama caur viņa elkoni izbāzto roku pret otru un pētīdama savām miglainajām acīm katru vaibstiņu viņa sejā. — Nevilcinies! Sāc! Es gribu par visu no tevis dzirdēt. Kas ir, Rob, puikiņ! Mēs tak gan abi protam noslēpumus glabāt, ko? Mēs tak pratām arī agrāk. Uz kurieni tad viņi vispapriekš laidās, Rob?

Nabaga nelaimīgais Slīpētājs izdvesa nopūtu, un tikai.

—    Vai tu mēms, vai? — vecene uzskaitās.

—     Kungs tētīt, misis Brauna, nē jel! Jums tā liekas, ka puika jau nu var kā zibens zibsnīt. Es pats priecātos, ja es būtu elektriska dzirkstele, — apmulsušais Slīpētājs murmulēja. — Tad es dotu gan kadam tādu triecienu, ka tas paliktu mēms uz laikiem.

—    Ko tu tur vāvuļo? — vecene jautāja smīknēdama.

—    Apliecinu jums savu mīlestību, misis Brauna, — melkulīgais Slīpētājs atteica, meklēdams mierinājumu

glāzītē. — Tātad — kurpu viņi vispirms devās? Viņš un viņa, jūs domājat?

—    Nūjā! — vecā kļuva nepacietīga, — viņi abi divi.

—    Nekur viņi nedevās… gribēju teikt, abi kopā,— Robs atbildēja.

Vecene paskatījās uz viņu tā, ka, domāt, teju, teju klups viņam atkal matos un grābs aiz rīkles, taču savaldījās, pamanījusi lādu kā spītīgu, noslēpumainu grimasi Roba sejā.

—     Tas jau bija tas āķis, — nerunālnīgais Slīpētājs teica, — lai neviens neredzētu tos aizbraucam un tātad nevarētu arī pateikt, kurp tie devušies. Viņi aizbrauca katrs savu ceļu, tik daudz es varu pateikt, misis Brauna.

—    Aij-aij-aij! Lai satiktos vienā noteiktā vietā, — pēc brītiņa, vērīgi nopētījusi Roba seju, vecene noķerkstēja smīknēdama.

—     Nu, ja tiem nebūtu bijis padomā kur satikties, lad, pēc manām domām, tie gluži mierīgi būtu varējuši palikt mājās, vai ne tā, misis Brauna? — Slīpētājs negribīgi atteica.

—     Nu, un tālāk, Rob? Nu! Tālāk? — vecā sieva skubināja, pievilkdama vēl ciešāk viņa elkonī aptverto roku sev klāt, it kā aiz bailēm, ka tas varētu viņai izšmukt, neapmierinājis viņas degošo ziņkāri.

—     Ko, vai ta nu vēl nebūsim gana par to izrunājušies, misis Brauna? — gaudās Slīpētājs, kas ir no aizvainojuma, ir degvīna, ir no šīs spīdzināšanas bija kļuvis tik raudulīgs, ka atbildot vai katru reizi berzēja ar piedurknes galu vienu vai otru aci un gluži veltīgi lika atskanēt saviem protesta šņukstiem. — Vai viņa smējās tonak, tā laikam? Jūs vaicājāt, vai viņa smējās, misis Brauna?

—    Vai raudāja? — vecene papildināja, piekrītoši pamādama ar galvu.

—     Ne smējās, ne raudāja, — Slīpētājs teica. — Viņa bija tik mierīga, kad es viņu … O, es jau redzu, jūs izvilksit no manis pēdējo, misis Brauna! Bet nozvērieties svēti, ka nevienam pašam savu mūžu nestāstīsit.

To misis Brauna, īsta jezuīte pēc dabas, mīļu prātu arī izdarīja, jo viņai viens tikai bija prātā — lai paslēptais apmeklētājs dzirdētu visu pats savām ausīm.

—    Viņa bija tik mierīga, kad es vedu viņu uz Sautemptonu, — Slīpētājs atsāka, — kā tāds nedzīvs tēls. Otrā rītā viņa bija uz mata tāda pali. Un kad, gaismai svīstot, viena pati aizbrauca ar pasta kuģi — man vajadzēja izlikties par viņas kalpu, kas atnācis iesēdināt kundzi kuģī, — viņa bija uz mata tāda pali. Tagad jūs taču esat apmierināta, misis Brauna?

—    Nē, Rob. Vēl ne, — bija misis Braunas noteikta atbilde.

—    O, esi nu gan reiz uzgrūdies sievišķim! — nelaimes putns Robs izsaucās, nevarīgi novaimanādams par savu bezspēcību. — Ko tad jums vēl labpatiktu zināt, misis Brauna?

—    Kas ar kungu? Uz kurieni viņš aizbrauca? — viņa tincināja, joprojām turēdama zēna elkoni un savām urbīgajām acīm pētīdama tā seju.

—     Goda vārds, es nezinu, misis Brauna, — Robs atteica. — Goda vārds, es nezinu, ko viņš darīja, kurp viņš brauca, vispār nekā es par viņu nezinu. Zinu tikai tik daudz, ka šķirdamies viņš brīdināja mani turēt mēli aiz zobiem. Tad nu es jums kā draugs, lūk, ko saku, misis Srauna: ja jums kaut vārdiņš pasprūk no tā, ko mēs pašlaik runājam, tad labāk jums ņemt un tūliņ nošauties vai ieslēgties šai būdā un pielaist tai uguni, jo viņu nekas pasaulē neatturēs jums atriebties. Jūs viņu ne tuvu tik labi nepazīstat kā es, misis Brauna. Nekur jūs no viņa neradīsit glābiņu, to es jums pasaku.

—           Vai ta es nedevu zvērestu, — vecene attrauca,

—     un vai es to neturēšu?

—    Gribas ticēt, ka turēsit, misis Brauna, — Roba atbildē padzirdās tā kā šaubas un apslēpti draudi. — Ne mazāk pati sevis kā manis dēļ.

Izteikdams šo draudzīgo brīdinājumu un vēl ar galvas palocīšanu to pastiprinādams, viņš nenolaida acu no vecās, bet, atjaudies, cik nepatīkami tomēr tādā tuvumā redzēt ķēmīgi izšķobītu, dzeltenu seju un vecas seska ačeles, kas tevī urbjas ar stingu, pētījošu skatienu, viņš neveikli nodūra acis un sāka grozīties krēslā, it kā saņemdamies dūšu strupi pateikt, ka ne uz vienu jautājumu vairs neatbildēs. Vecene, turēdama viņu cieti kā pirmāk, izmantoja šo brīdi, lai paceltu

labās rokas rādāmo pirkstu un slepeni brīdinātu paslēpušos novērotāju pievērst sevišķu uzmanību tam, kas tūliņ sekos.

—    Rob, — viņa atsāka savā lapsas glaimīgajā mēlītē.

—     Nedo' tu dieviņ, misis Brauna, kas ta nu vēl nāks? — Slīpētājs nevarēja vairs savaldīties.

—    Rob! Kur tā lēdija ar tavu kungu norunāja satikties?

Robs trinās un grozījās, pacēla acis un nolaida acis, pakošlāja īkšķi un noslaucīja gar vesti un pēdīgi, greizi pavēries savā spīdzinātājā, noteica:

—    Kā tad es to varu zināt, misis Brauna?

Vecene pacēla pirkstu kā iepriekš un, atteikusi: «Nelauzies, puišel! Kāda vilka pēc tad bija mani pavest gabaliņu, ja neaizved līdz galam! Es gribu zināt visu,» — gaidīja atbildi.

Kādu brīdi Robs lielā mulsā nesamanīja, ko teikt, tad pēkšņi izgrūda:

—    Vai ta es māku izrunāt to svešo vietu vārdus, misis Brauna? Esat gan jūs neattapīga!

—    Bet tu tak dzirdēji to vārdu, Robij, — vecā noskaldīja, — un zini,.kā tas skan. Nu! Drīzāk!

—    Neesmu dzirdējis to izrunājam, misis Brauna, — Slīpētājs sacīja.

—    Tad, — vecā ātri izmeta, — tu esi redzējis to uzrakstītu un vari izsaukt pa burtiem.

Robs aizkaitināts palaida skaņā balsī pa pusei kā smieklus, pa pusei ka raudas — jo pat mocīts un spīdzināts viņš zināmā mērā apbrīnoja misis Braunas apķērību un viltību — un, tūļīgi pagrābājies vestes kabatā, izvilka no turienes krīta gabaliņu. Vecenei acis iezibējās, kad viņa ieraudzīja to iekniebtu starp īkšķi un rādāmo pirkstu, un, mudīgi atbrīvojusi vietu uz galda, kur uzrakstīt to vārdu, viņa vēlreiz, roku pavicinādama, raidīja signālu.

—     Un tagad es jums jau iepriekš pasaku, misis Brauna, — Robs teica, — nav nozīmes mani vēl tālāk izprašņāt. Ne uz vienu jautājumu es vairs neatbildēšu; es nevaru atbildēt. Pēc cik ilga laika viņi satiksies vai kurš no viņiem izdomāja to braukšanu katram pa sevi, par to es nezinu vairāk kā jūs. Itin nekā es par to nezinu. Ja es jums izstāstīšu, kā es pie tā vārda tiku, jūs man ticēsiet. Vai stāstīt, misis Brauna?

—    Jā, Rob.

—     Tad klausieties, misis Brauna. Tas notika … bet vairāk jūs man nekā nejautāsit, jā? — Robs ieminējās, paceldams uz to acis, kas tagad strauji kļuva miegainas un stulbas.

—    Ne vārda vairāk, — misis Brauna atteica.

—     Nu, tas notika tā. Kad zināmais džentlmenis atstāja lēdiju manā ziņā, viņš iedeva tai rokā papīra strēmeli, kur uzrakstīta adrese, ja gadījumā, viņš teica, lēdijai tā aizmirstos. Viņa nebaidījās par aizmiršanu, jo saplēsa to, tiklīdz džentlmenis mums bija uzgriezis muguru, un, kamēr es pacēlu karietes kāpšļus, viens papīra gabaliņš nolidoja zemē — citus viņa laikam izmeta pa logu ārā, jo vēlāk, kad es pēc tiem skatījos, karietē neviena neatradu. Uz pacelta papīriņa bija tikai viens vārds. Un tas bija šitāds, ja jūs par varēm gribat to zināt. Bet neaizmirstiet — jūs devāt zvērestu, misis Brauna!

Misis* Brauna atbildēja, šī zinot to. Robam nebija vairs ko teikt, un viņš ņēmās lēni un rūpīgi vilkt ar krītu burtus uz galda.

—     D, — vecene skaļi nosauca, kad pirmais burts bija uzvilkts.

—     Vai jūs tiešām nevarat pievaldīt mēli, misis Brauna? — Robs uzkliedza, aizsegdams burtu ar plaukstu un neiecietīgi paceldams acis uz viņu. — Es negribu, ka to lasa skaļi. Kļūsiet, par lūgšanu!

—     Tad raksti labi lieliem burtiem, Rob, — viņa teica, padodama atkal slepeno signālu, — jo manas acis nav vairs gaišas, pat drukāto grūti salasīt.

Murkšķēdams sevī un ar lielu nepatiku pievērsies atkal darbam, Robs sāka vilkt tālākos burtus. Tiklīdz viņš bija noliecis galvu, persona, kuras interesēs, pats to nenojauzdams, viņš nu svīda, klusu iznāca no aizdurves un, nostājusies soļa atstatumā Robam aiz muguras, dedzīgā ziņkārē raudzījās, ko atstās slīdošā roka uz galda. Tai pašā laikā Alise, kas sēdēja iepretī, arī uzmanīgi vēroja Roba roku un katru burtu, ko tā

uzrakstīja, apvēla lupās, to skaļi neizsaukdama. Ik jauns , burts parādījās, ik viņas un mistera Dombija acis saskatījās, it kā tie viens no otra butu gaidījuši apstiprinājumu, un tā nu abi beidzot saburtoja D-I-J-O-N.

—    Te nu tas ir! — Slīpētājs noteica, ar steigu iespļāvis delnā, lai izdzēstu vārdu, bet, ar tādu satraipīšanu vien neapmierinājies, ņēmās berzt un tīrīt ar svārku piedurkni, kamēr uz galda vairs nebija ne švīkiņas krita.

—    Nu taču, es domāju, jums pietiks reiz, misis Brauna!

Vecā sieva par zīmi, ka tiešām nu pieliek, palaida vaļā Roba roku un uzpakšināja tam pa muguru, bet Slīpētājs no pazemojuma, tincināšanas un degvīna bija tik pārguris, ka sakrustoja rokas uz galda, uzlika uz tām galvu un uz vietas aizmiga.

Kad viņš jau bija brīdi gulējis cietā miegā un sāka krākt, tikai tad vecene pagriezās pret durvīm, aiz kurām paslēpies stāvēja misters Dombijs, un pameta tam ar roku nākt pirmajai istabai cauri un manīties projām. Arī tad vēl vecā līkāja ap Robu, lai aizsegtu viņam acis ar plaukstām vai iezveltu pa galvu, ja viņš paceltu to, kamēr slepenais gājējs nav aizticis līdz durvīm. Un, kaut gan viņa lūrēja modru aci pār gulētāju, tikpat modru viņa turēja arī pār nomodā esošo vīru, bet, kad tas pieskārās viņas rokai un ar visu savu lielo piesardzību izmanīgi pašķindināt zeltu, vecenes acis iedzalkstījas alkani kā krauklim.

Meitas drūmais skatiens pavadīja viņu līdz durvīm un ievēroja itin labi, cik viņš bija bāls, cik steidzīgi bija viņa soļi, kas liecināja, ka mazākā novilcināšanās viņam bija neizturama un ka viņš dega nepacietībā ātrāk tikt projām un sākt darboties. Kad viņš jau bija aiz durvīm, Alise atskatījās uz māti. Vecā teciņus pietecēja pie meitas; atvēra sauju, lai parādītu, kas tur iekšā, un, atkal to cieši sažmiegusi savā neuzticībā un alkatībā, viņa čukstus ieminējās:

—    Kas viņam tagad galvā?

—    Posta darbi, — meita atteica.

—    Slepkavība? — vecā jautāja.

—    Viņš ir ārprātīgs kļuvis savā aizvainotā lepnumā,

un, ko viņš izdarīs, to nevaram pateikt ne mēs, ne viņš pats.

Viņai acis zibēja spožāk nekā mātei un liesma, kas tajās zvīļoja, dedzināja karstāk, bet viņas sejā un pat lūpās nebija ne asins lāsītes.

Vairāk viņas nesarunājās un sēdēja savrup katra — māte, kavēdamās ar savu naudu, meita — ar savām domām, un abām gailēja acis vāji apgaismotās istabas krēslā. Robs gulēja un krāca. Vienīgi visu aizmirstais papagailis bija rosīgs. Ar savu līko knābi ķerdamies būra stieplēs, tas uzķepurojās līdz kupolam, rāpoja pa to kā muša, tad metās uz galvas lejā, kratīja, raustīja un kodīja katru šķērsstienīti, it kā zinādams, ka saimniekam draud briesmas, un ar mežonīgu spēku gribēdams izlauzt ceļu, lai steigtos to brīdināt.

LIII NODAĻA VĒL CITAS ZIŅAS

Bija vēl divi, ar nodevēju vienā klēpī izauklēti, — viņa atstumtie brālis un māsa —, kam šajās dienās viņa nozieguma smagums diezin vai nebija vēl grūtāk panesams kā tam cilvēkam, kuru viņš bija apkrāvis ar tādu negodu. Ziņkārīga un bargi nosodoša, kāda sabiedrība diemžēl ir, tā tomēr izdarīja misteram Dombijam pakalpojumu — iekarsināja viņā vajāšanas un atriebības alkmi. Tā iekvēlināja viņā dusmu uguni, uzjundīja viņa lepnumu, viņa dzīves vienīgajai idejai deva jaivnu satvaru un kā nekā ar savu ietekmi panaca to, ka dusmu remdēšana kļuva par mērķi, kam kalpoja visas viņa domas un prāti. Viņa raksturam īpatnējā stūrgalvība, nepielūdzamība, viņa tik neizprotamā cietsirdība, drūmums un bardzība, pārspīlētā savas personas nozīmīguma apzinātība, tieksme apvainoties, samanot citos šā nozīmīguma kaut mazāko apšaubījumu, — tas viss traucās vienā virzienā kā neskaitāmas urdziņas, saplūzdamas vienā kopīgā straumē, un aizrāva viņu līdzi. Visnesavaldīgākais un vistrakāko dusmu pārņemtais cilvēks būtu maigāks ienaidnieks savam pretiniekam nekā drūmais misters Dombijs šādā noskaņojumā. Meža zvēru būtu vieglāk apturēt un nomierināt nekā šo cieņas pilno džentlmeni, kura stīvinātajā kravatē nebija ne krociņas.

Jau viņa nodoma intensitāte vien bezmaz aizstāja pašas darbības realizēšanu. Kamēr viņš vēl nezināja, kur nodevējs slēpjas, šī intensitāte palīdzēja novērst domas no viņa paša nelaimes, liekot tām darboties citā virzienā. Bet viņa negodīgā favorīta brālim un māsai nebija šāda atvieglojuma; viss, ko tie dzīvē pieredzējuši, agrākajā un tagadējā, vērta šo noziegumu jo grūtāk panesamu.

Māsa varbūt vienu otru reizi skumju prātu nodomāja: ja būtu palikusi pie viņa kā biedrs un draugs, kas viņa reiz bijusi, kas zina, varbūt viņš nebūtu izdarījis šo noziegumu, ar ko tagad apkrāvies. Ja arī viņai gadījās aizmaldīties šādās pārdomās, tad tomēr ne mirkli viņa nenožēloja savu sperto soli, ne mirkli nešaubījās, ka darījusi savu pienākumu, ne mirkli nepārvērtēja savu uzupurēšanos. Turpretī, ja tā pati doma ienāca prātā brālim, — kā dažreiz notika —, kas ar nožēlu nesa sevī grēka apziņu, tā plosīja viņa sirdi ar tik asiem pārmetumiem, ka tā vai pukstēt stāja. Bet ne domas par to, ka nežēlīgais brālis saņēmis pelnītu atmaksu. Atklājums panāca vienīgi to, ka viņš no jauna sevi apsūdzēja, atkal sirdī gremzās par savu pagrimšanu un bojā eju, un tas, ka viņa liktenī dalījās otrs cilvēks, bija reizē mierinājums un sirdsapziņas pārmetums sev.

Tajā pašā dienā, kuras vakars aprakstīts iepriekšējā nodaļā, kad mistera Dombija sabiedrību bija saviļņojusi tā sievas aizbēgšana, gar logu, pie kura brālis ar māsu ieturēja agras brokastis, paslīdēja tumša ēna — kāds vīrietis tuvojās mazajiem vārtiņiem, un šis vīrietis bija Pērčs — kurjers.

—     Es tā labi paagri iznācu no Bolsponda, — misters Pērčs sacīja, noslēpumainu seju ielūkodamies istabā un apstādamies pie durvīm, lai uz paklāja noslaucītu kurpes, kurām gan ne kripata dubļu nebija pieķērusies, — kā jau mani vakar vakarā norīkoja. Jo stingri piekodināja, ka man šorītās jāatnesot jums vēstule, mister Kārker, kāmet vēl jūs neesot izgājis no mājas. Būtu savas pusotras stundas agrāk jau klāt, — misters Pērčs lēnprātīgi piemetināja, — ja ne tā bēda ar misis P. veselību. Vakarnakt jau domāju, ka būs man viņa jāzaudē, ticēsiet man — piecas reizes turpat, turpat jau bij.

—    Vai jūsu sieva tik slima? — Herieta ievaicājās.

—     Nu, redziet, — misters Pērčs atbildēja, iepriekš rūpīgi aizvēris durvis, — viņa pārlieku smagi ņem pie sirds to atgadījumu mūsu firmā, mis. Tie nervi viņai tik vārīgi, redziet, ka necik daudz nevar izturēt. Nu bet, jāteic, te ir ko turēt ar vistiemstiprākajiem nerviem. Vai nu jums pašiem ar kāds vieglais prāts, neticu.

Herieta apspieda nopūtu un pavērās uz brāli.

—    Nudien, tak ir es ar savu vienkārša cilvēka sirdi to sajūtu, — misters Pērčs turpināja, locīdams galvu,

—     un tādā modē, ka nebūtu ne ticējis, ja pašam nebijis lemts pie sevis pieredzēt. Tas, varētu teikt, man sit galvā gandrīz tāpat kā brandaviņš. No tiesas, katru rītu man tā ap dūšu, itin kā vakarā būtu ieķēris tā pavairāk.

Mistera Pērča izskats apstiprināja aprakstītos simptomus. Viņa sejā bija manāms tāds drudžains gurdenums, ko varētu piedēvēt glāzīšu ietekmei, un nav šaubu, ka patiesais cēlonis tam arī bija viņa biežā, jau par diendienas paradumu kļuvusī bāru un traktieru apmeklēšana, kur viņu pacienāja un izprašņāja.

—    Tāpēc jau es arī varu spriest, — misters Pērčs murmināja siltā, līdzjūtīgā balsī, tāpat galvu locīdams,

—    kāda jušana var būt tiem, kurus šis gaužām bēdīgais atklājums, tā teikt, nostāčfījis sevišķi grūtā situvācijā.

Te misters Pērčs apstājās un gaidīja kādu atklātu, vaļsirdīgu vārdu, bet, vēl neizraisījis uzticību, viņš noklepojās, aizlicis mutei roku priekšā. Tā kā tas neko nelīdzēja, viņš noklepojās, šoreiz ar cepuri aizsedzies, bet, tā kā arī tas neko nelīdzēja, viņš nolika cepuri uz grīdas un meklējās krūšu kabatā pēc vēstules.

—    Ja man atmiņa vēl klausa, atbildes nevajag, — misters Pērčs sacīja, iztapīgi smaidīdams, — bet varbūt jūs būsit tik laipni pārlaist tai acis, ser.

Džons Kārkers atlauza zīmogu, mistera Dombija zīmogu, un, iepazinies ar saturu, kas bija ļoti īss, atteica:

—    Nē, atbildes negaida.

—          Nu tad es sacīšu arlaburītu, mis, — Pērčs teica, pasperdams jau soli uz durvju pusi, — un iešu, palikdams cerībā, ka jūs šī bēdīgā notikuma dēļ neļausit savam prātam pārlieku izsamist, ar to jau tikpat nekas nav līdzams. Avīzes, —misters Pērčs teica, atkāpdamies atkal pāris soļu atpakaļ un šoreiz ar pieaugošu noslēpumainību pusčukstus vērsdamies pie abiem, brāļa un māsas reizē, — tā svilst pēc jaunām ziņām, ka jūs ne iedomāties nevarat. Viens no svētdienas lapeles, zilā mētelī, baltā platmalē, ziniet, kas jau reiz agrāk lenca mani, mēģinādams uzpirkt, — vai nu vēl jāsaka, ar kādiem panākumiem? — vakarvakarā mētājās pa mūsu pagalmu tepat vai līdz pusdeviņiem. Pats savām acīm redzēju, kā šis lūrēja pa kantora durvju atslēgas caurumu, bet atslēga patentēta — skaties vai neskaties. Viens cils, — misters Pērčs teica, — militārā mundierī kvern no rīta līdz vakaram «Karaļa ģerboņa» bufetē. Izgājšnedēļ man tur nejauši paspruka pāris vārdu, un, skaties un brīnies, otrā rītā — tā bija svētdiena — tas jau melns uz balta nodrukāts.

Misters Pērčs iebāza atkal roku krūšu kabatā, it kā gribēdams parādīt šo rakstiņu, bet, neredzēdams nekādas ziņ*kares, izvilka bebrādas cimdus, pacēla cepuri un atsveicinājās; un nebija vēl diena pusdienā, kad misters Pērčs bija paspējis izklāstīt daudziem jo daudziem izredzētiem klausītājiem «Karaļa ģerbonī» un citur, kā mis Kārkera, izplūzdama asarās, saķērusi viņu pie abām rokām un izsaukusies: «Ak, dārgo Pērč, tik vien man vēl dzīvē prieka palicis kā redzēt jūs!» — un kā misters Džons Kārkers šausmonīgā balsī noteicis: «Pērč, es atsakos no viņa. Lai es nekad vairs nedzirdētu saucam viņu par manu brāli!»

—   Mīļo Džon, — Herieta ievaicājās, kad bija palikuši vieni un kādu brīdi klusējuši, — tai vēstulē laikam sliktas vēstis?

—   Jā. Bet nekas negaidīts, — viņš atbildēja. — Vakar es redzēju rakstītāju.

—    Rakstītāju?

—   Misteru Dombiju. Vakar viņš divi reizes izgāja cauri kantorim, kamēr es tur biju. Līdz šim man palaimējās izvairīties no viņa acīm, bet, protams, nevarēju cerēt, ka ilgi to spēšu. Es saprotu, ka, mani uzskatot, viņš nevar nejusties aizskarts; tas pilnīgi dabiski, manuprāt.

—    Viņš taču to neteica?

—     Nē, viņš nekā neteica, bet es redzēju, ka viņa skatiens uz mirkli apstājās pie manis, un es sapratu un sagatavojos tam, kam vajadzēja notikt — tam, kas ir jau nolicis. Esmu atlaists.

Cik spēdama viņa centās apslēpt satraukumu un rādīt možu seju, bet tā tomēr bija bēdīga vēsts, ņem to kā ņemdams.

—     «Lieki būtu paskaidrot jums,» — Džons Kārkers sāka balsī lasīt vēstuli, — «kāpēc jūsu vārds, pieminēts lai vai kādā sakarā ar manējo, turpmāk manās ausīs skanētu neciešami vai kāpēc šī vārda valkātāju diendienā redzēt man būtu neizturami. Daru jums zināmu, ka ar šo dienu tiek pārtrauktas visas saistības mūsu starpā un stingri prasu nemēģināt atjaunot nekādus sakarus ne ar mani, ne ar manu uzņēmumu.» Aploksnē vēl nauda, krietni ievērojama summa, un tas viss kopā nozīmē manu atlaišanu. Tik tiešām, ja mēs tā labi padomājam, Heriet, tā vēl ir saudzīga, delikāta rīcība!

—    Ja sodīt tevi, Džon, par cita noziegumu ir saudzīga, delikāta rīcība, — viņa lēnā garā atbildēja,

—     tad gan.

—     Mēs, Kārkeri, esam izrādījušies par īstiem nelaimes nesējiem viņam, — Džons Kārkers teica. — Viņam ir iemesls atsprāgt pa gabalu nost, izdzirdot mūsu vārdu, un domāt, ka mūsrf asinīs jau ir kas ļauns un postošs. Es pats gandrīz tam sāktu ticēt, ja nebijis tevis, Heriet.

—    Brāli, nerunā jel tā. Ja tev ir kāds sevišķs iemesls, kā tu saki un kā tu domā — kaut gan es saku: «Nav!» — mani mīlēt, tad aiztaupi manām ausīm šādus neprātīgus, nejēdzīgus vārdus!

Viņš aizklāja seju ar abām rokām, bet, kad tā pienāca viņam klāt, pieļāvās, ka vienu tā paņem un patur savējās.

—     Pēc tik daudziem gadiem šādas atvadas ir sāpīgas, to es saprotu, — māsa sacīja, — un iemesls, kāpēc tam jānotiek, iedveš šausmas mums abiem. Mums tomēr jādzīvo vien ir un jārauga, kā tikt pie līdzekļiem, lai dzīvotu. Nu ko, mēs to arī darīsim, galvu nenokārsim! Cīnīties, tas mūsu gods, ne kauns, Džon, un cīnīties abiem kopā!

Smaids rotājās viņas lūpās, kad tā pieliecās noskūpstīt brāļa vaigu un drošināja viņu nezaudēt dūšu.

—    Ak, mana mīļā, mīļā māsa! Aiz cēlas sirds no laba prāta saistīt sevi ar pazudušu cilvēku! Kas savu godu aptraipījis, kas palicis bez neviena drauga un aizdzinis visus tavus draugus!

—    Džon! — viņa steigšus uzlika tam roku uz lūpām,

—    Mani žēlodams! Mūsu ilgo draudzību atcerēdamies! — Viņš apklusa. — Un tagad, mīļais, atļauj man tev ko pastāstīt. — Viņa mierīgi nosēdās tam līdzās,

—    Es, tāpat kā tu, neko citu negaidīju; un, kad es par to domāju un baiļojos un cik spēdama tam sagatavojos, es nolēmu, ja tas notiktu, atklāt tev, ka esmu glabājusi noslēpumu no tevis un ka mums ir draugs.

—     Kā tad sauc šo mūsu draugu, Heriet? — viņš, skumji pasmaidīdams, iejautājās.

—     Nudien, to es nezinu, bet kādreiz viņš tik sirsnīgi apliecināja man savu draudzību un vēlēšanos mums palīdzēt — un es vēl šodien ticu viņam.

—    Heriet! — brālis izbrīnā iesaucās. — Kur tad dzīvo šis draugs?

—    Arī to es nezinu, — viņa atbildēja. — Bet viņš pazīst mūs abus un zina visu par mums — visu mūsu nedienu, Džon. Tas tad arī ir iemesls, kāpēc es, klausīdama viņa padomam, slēpu no tevis, ka viņš ir bijis šeit, lai tas, ka viņam zināma mūsu dzīve, tevi nesarūgtinātu.

—    Šeit! Viņš ir bijis šeit, Heriet?

—    Šeit, šinī istabā. Vienu reizi.

—    Kas tas ir par cilvēku?

—    Nav jauns. «Mati jau sirmi,» kā viņš pats izteicās, «un drīz būs balli.» Bet augstsirdīgs, atklāts un labs — tā mana pārliecība.

—    Un tikai reizi redzējāties, Heriet?

—    Šeit istabā tikai reizi, — māsa atbildēja, un viņas vaigos paplaiksnījās tikko manāms sārtums, kas tūlīt nodzisa, — bet tai pašā reizē viņš lūdza mani neliegties vienreiz nedēļā viņam parādīties, kad viņš iešot

garām, par zīmi, ka mums klājas labi un mēs joprojām . varam iztikt bez viņa palīdzīgās rokas. Redzi, es viņam teicu, kad viņš mums piedāvāja savus pakalpojumus, — tas bija viņa apmeklējuma nolūks, — ka mums nekā nevajag.

—    Un vienreiz nedēļā …

—     Vienreiz nedēļā kopš tā apmeklējuma un vienmēr tai pašā dienā, tai pašā stundā viņš gāja šeit garām; vienmēr kājām, vienmēr tai pašā virzienā — uz Londonu; vienmēr apstādamies tikai uz mirkli, lai man pamātu ar galvu un jautri pavicinātu ar roku — kā tāds mīļš aizgādnis. Viņš man to nosolījās, kad ierosināja šīs dīvainās satikšanās, un tik ticīgi un sirsnīgi turēja savu vārdu, ka neveiklība, ko sākumā varbūt izjutu (šaubos, vai jel maz izjutu, Džon, tik vienkārša un brīva bija viņa izturēšanās), pagaisa kā nebijusi, un man bija priecīgi ap sirdi, kad tuvojās noliktā diena. Pagājušo pirmdien — tieši pēc tā šausmīgā notikuma — viņš nepagāja garām mūsu mājai, un es jau sāku prātot, vai viņa neatnākšanai nav kāds sakars ar notikušo.

—     Kādā ziņā? — brālis nesapratnē jautāja.

—     Pati nezinu. Man tikai iekrita prātā šī sagadīšanās, neesmu par to. dziļāk padomājusi. Bet es ticu, ka viņš nāks vēl. Un, kad viņš ieradīsies, mīļo Džon, atļauj man tad pateikt viņam, ka esmu beidzot ar tevi runājusi, atļauj man savest jūs kopā. Viņš katrā ziņā palīdzēs mums atkal tikt uķ zara. Viņa lūgums jau bija, lai ļaujot viņam kādā nekādā veidā atvieglot manu un tavu dzīvi, un es viņam devu solījumu, ka atcerēšos viņu, ja pienāks brīdis, kad būs vajadzīga drauga palīdzīga roka. Tad arī viņa vārds nebūs vairs noslēpums mums.

—     Heriet, — brālis, kas saspringtā uzmanībā bija klausījies, teica, — apraksti man šo džentlmeni. Man taču vajadzētu pazīt cilvēku, kas tik labi pazīst mani.

Māsa aprakstīja, cik spilgti prazdama, apmeklētāja seju, augumu un apģērbu, taču Džons Kārkers, — vai nu tāpēc, ka šo cilvēku patiešām nepazina, vai tāpēc, ka tēlojums nebija pilnīgs, vai arī tāpēc, ka pats bija sācis citu domu domāt, šurpu Lurpu soļodams, — pēc māsas zīmējuma portretu nepazina.

Vienojās tomēr abi par to, ka viņš iepazīsies ar pašu oriģinālu tā nākamajā apmeklējumā. Kad tas bija izlemts, māsa jau kaut cik mierīgāku prātu sāka apkopt savu mājas soli, bet sirmais vīrs, bijušais Dombija firmas «juniors», veltīja savu pirmo nepierastās brīvestības dienu darbiem dārzā.

Bija jau krietni vēls vakars, un brālis lasīja balsī, kamēr māsa darbojās ar adatu, kad viņus iztraucēja klabināšana pie durvīm. Sai nemiera un baigu jausmu atmosfērā, kādā viņi tagad dzīvoja pēc sava brāļa aizbēgšanas, šis troksnis, tik neierasts šeit, izklausījās gandrīz biedinoši. Brālis gāja atvērt durvis, māsa palika sēžot un bikli klausījās. Kāds runāja ar brāli, un viņš atbildēja, it kā izbrīnījies; dažus vārdus pārmijuši, abi reizē ienāca iekšā.

—     Heriet, — brālis, ievezdams viesi, teica apslāpētā balsī, — misters Morfins — džentlmenis, kas ilgu laiku strādājis kopā ar Džeimsu Dombija firmā.

Māsa atrāvās atpakaļ, it kā spoku būtu ieraudzījusi. Pie sliekšņa stāvēja nepazīstamais draugs tumšiem, sarmas pievizmotiem matiem, sārtu seju, riekstu krāsas acīm, pltilu, gaišu pieri, kura noslēpumu viņa bija glabājusi tik ilgi!

—    Džon! — viņa, balsij aizraujoties, izdvesa. — Sis ir tas džentlmenis, par kuru es tev stāstīju šodien!

—    Šis džentlmenis, mis Heriet, — viesis ienākdams teica, — jūtas bezgala atvieglots, dzirdot no jums šos vārdus. Visu ceļu, šurp nākdams, viņš izdomājās šā, izdomājās tā, ar ko motivēt savu nācienu, bet nekas prātīgs padomā neiekrita. Mister Džon, es šeit neesmu gluži svešinieks. Jūs apdulbāt aiz pārsteiguma, ieraudzīdams nupat mani pie savām durvīm. Kā skalos, nupat jūs pārņēmis vēl lielāks izbrīns. Ko lai saka! Pašreizējos apstākļos tas pilnīgi saprotami. Ja mēs nebūtu tādi ieraduma vergi, kā esam, mums nebūtu iemesla ne pusi tik daudz brīnīties.

Pa tam viņš jau bija apsveicinājies ar Herietu, parādīdams tai reizē cieņas pilnu uzmanību un patiesu sirsnību, ko viņa tik labi vēl atcerējās, un nosēdies tai blakus, novilcis cimdus un iemetis platmalē, kas bija nolikta uz galda.

—    Tur nav nekā brīnumaina, ka manī radusies vēlēšanās redzēt jūsu māsu, mister Džon, un ka es, kā prazdams, esmu arī apmierinājis šo vēlēšanos. Un, ja runā par to, ka mani apmeklējumi bija tik regulāri (varbūt viņa par to jums ieminējusies), tad arī tur nav nekā brīnumaina. Tie drīz vien kļuva man par ieradumu, bet mēs esam ieraduma vergi — ieraduma vergi!

Sabāzis rokas kabatās un atzvilis krēslā, viņš noraudzījās uz brāli un māsu, it kā viņam būtu interesanti redzēt tos abus kopā, tad turpināja, un likās, ka viņu gumdītu kāda neatlaidīga doma.

—     Tas ir tas pats ieradums, kas dažā labā no mums, kuram netrūktu spēju izturēties cilvēciskāk, nostiprina velnišķīgu augstprātību un stūrgalvību, cilā vēl pastiprina un padziļina tā zemiskumu, lielum lielajā daļā — vienaldzību; kas alkarā no vielas, no kādas mēs veidoti, diendienā mūs norūda cietus kā akmens tēlus, un tad mēs arī tādi nedzīvi tēli paliekam uz laikiem, neuzņēmīgi pret jauniem iespaidiem un jaunu pārliecību. Spriediet pats, kā las ietekmējis mani, Džon. Būs jau daudz gadu, kur man piekritusi maza, stingri norobežota līdzdalība Dombija firmas vadīšanā, un es redzēju, kā jūsu brāļa (kas izrādījās pēdīgais bezgodis! Jūsu māsa piedos, ka man tas jāsaka) ietekme auga un auga, līdz pēdīgi uzņēmums un tā īpašnieks kļuva par rotaļbumbu viņa rokās; un diendienā redzēju jūs nomaļu kaktiņā strādājam pie savas pults un julos pavisam apmierināts, ja mani pēc iespējas mazāk traucēja manā šaurajā darbības lokā, mierīgi, neko nevaicādams, neko nepētīdams, pieļāvu, lai viss ap mani dienu no dienas rit savu pasākto gaitu kā tāda milzu mašīna — ieraduma spēks vadīja to, kā arī mani, — un uzskatīju, ka tam tā jābūt, ka viss ir vislabākajā kārtībā. Regulāri atkārtojās mani trešdienu vakari, regulāri notika mūsu kvarteta sanāksmes, mans violončells allaž bija uzskaņots, un manā pasaulītē nebija nekādu sarežģījumu — vismaz nekādu lielu — un, ja arī šis vai tas, man gar to nebija daļas.

—    Varu jums vienu ko teikt — visā šai laikā neviens gan firmā netika tā cienīts un ieredzēts kā jūs, ser, — Džons Kārkers teica.

—     Nieki vien! Labsirdīgs un diezgan miermīlīgs, nu, lo es nenoliedzu, — tas atbildēja, — arī aiz ieraduma. Tas bija pa prātam uzņēmuma rīkolājdirektoram, tas bija pa prātam vīram, kuru viņš vadīja, bet visvairāk tas bija pa prātam man pašam. Es darīju man norādīto darbu, nelabinājos klāt ne vienam, ne otram no tiem un biju laimīgs, ka ieņemu vietu, kur to no manis neprasa. Tā tas būtu turpinājies līdz šai pašai dienai, ja manai istabai nebijušas plānas sienas. Jūs varat apliecināt savai māsai, ka to no direktora kabineta atdala tikai ar paneli apšūta plāna šķērssiena.

—    Tās ir blakus istabas; sākumā varbūt tā bijusi viena telpa, bet vēlāk, kā misters Morfins saka, pārdalīta divās, — viņas brālis teica un tūlīt pievērsās atkal viesim, gaidīdams tā tālākos paskaidrojumus.

—     Gan es izsvilpojos, gan izdungojos, visu Bēthovena sonāti Si bemol no pirmās nots līdz pēdējai liku cēlis priekšā, lai taču jauž, ka esmu dzirdamības robežās, bet nekad viņš man nepievērsa uzmanību. Protams, ne jau visai bieži tur norisa privāta rakstura sarunas. Bet, ja tas atgadījās un man nebija citas iespējas ko neko nesadzirdēt no tām, es izgāju no istabas. Reiz es izgāju, Džon, kad tur divi brāļi iesāka sarunu, kurā no sākuma piedalījās arī jaunais Volters Gejs. Tomēr daži vārdi jau bija paspējuši nokļūt līdz manām ausim. Varbūt jūs pietiekami labi vēl atceraties to un pateiksit māsai, kāds bija tās kodols?

—    Runa bija par pagātni, Heriet, — brālis atbildēja nospiestā balsī, — un par mūsu kā radu stāvokli firmā.

—     Būtībā pārrunājamais jautājums man neatklāja neko jaunu, bet gan parādījās jaunā aspektā. Tas iedragāja manu ieradumu — ieradumu, kura kalpībā atrodas deviņas desmitdaļas visas pasaules, — ticēt, ka viss manā apkārtnē noris gludi un nevainojami, jo es jau biju iedabājies tā domāt, — viesis teica, — un lika man atsaukt atmiņā notikumu ar divi brāļiem un padomāt par to. Liekas, šī diezin vai nebija pirmā reize visā manā mūžā, kad es aizdomājos tiktāl: kādas mums rādīsies lietas, kas šķiet tik dabiskas un pašas par sevi saprotamas, kad mēs uz tām raudzīsimies no šī jaunā viedokļa, pie kā agri vai vēlu katrs nonāks? Pēc tā rīta es biju ne vairs tik labsirdīgs, kā tika runāts, ne vairs tik miermīlīgs un lēnprātīgs.

Viņš apklusa un kādu brīdi sēdēja, bungādams ar pirkstiem pa galdu, tad aizgūtnēm turpināja, it kā gribēdams ātrāk tikt galā ar savu grēksūdzi.

—     Pirms biju izšķīries, ko darīt, pirms vispār varēju kaut ko darīt, notika otra saruna starp tiem pašiem divi brāļiem, kurā tika pieminēta arī viņu māsa. Es nejutu nekādu sirdsapziņas pārmetumu, pieļaudams, ka šīs nepiesardzīgās sarunas fragmenti brīvi atplūst pie manis. Es pat domāju, ka man ir tiesības to darīt. Pēc tam es atnācu šurp, lai redzētu māsu pats savām acīm. Pirmoreiz apstādamies pie vārtiem, es ieganstam apvaicājos par kādu jūsu nabadzīgu kaimiņu, bet es nenoturējos uz šīs takas, un, domāju, mis Herieta man neuzticējās. Otro reizi es lūdzu atļauju ieiet dzīvoklī, iegāju un pateicu, ko gribēju teikt. Jūsu māsa minēja man iemeslus, kurus es neiedrošinājos apstrīdēt, kāpēc viņa nevarot pieņemt nekādu palīdzību no manis tobrīd, bet es izdomāju, kādā veidā mums iespējams uzturēt sazināšanos, kas netika pārtraukta līdz šīm pēdējām dienām, kuras, uzveldamas man svarīgu lietu kārtošanu, lika atkāpties no ierastā soļa.

—    Ka man kaut mazākās aizdomas bijušas par to, — Džons Kārkers ieminējās, — kur es tak jūs redzēju katru mīļu dienu, ser! Būtu Herieta varējusi atminēt jūsu vārdu …

—    Nu, patiesību sak6t, Džon, — viesis pārtrauca viņu, — es slēpu to aiz divi iemesliem. Nezinu, vai pirmais vien būtu mani saistījis, jo, manuprāt, labu nodomu vien vēl par maz, lai cilvēkam uzticētos, un es noņēmos savā prātā neatklāt sevi, līdz neradīsies iespēja šādā vai tādā veidā izdarīt jums reālu pakalpojumu. Otrs iemesls: es arvien vēl cerēju, ka ar laiku varbūt tak jūsu brālis kļūs pieļāvīgāks un salabs ar jums abiem, bet es nojautu arī to, ka tik aizdomu pilns un allaž modrs cilvēks kā viņš var atklāt manu slepeno draudzēšanos ar jums un ka šis atklājums var radīt jaunu, liktenīgu plaisu jūsu starpā. Es nolēmu, protams, riskēdams pats krist viņa nežēlastībā, — tas tomēr mani nebūtu traucējis — nogaidīt izdevību un parunāt jūsu

labā ar pašu firmas galvu, bet tad, kā sākās tas trauksmainais laikposms — dēla nāve, līgavas lūkošanās, precības, ģimenes nesaskaņas, tā mēs citas priekšniecības vairs neredzējām kā vien jūsu brāli — visu šo gargaro laiku. Bet labāk mums visiem būtu bijis, — viesis noteica drūmākā balsī, — ja viņa vietā būtu atstāts koka stimbēns.

Viņš, likās, apzinājās, ka šie pēdējie vārdi viņam izlauzušies pret paša gribu, un, pastiepis vienu roku brālim, otru māsai, turpināja:

—     Esmu pateicis visu, ko biju nodomājis teikt, un vēl vairāk. Pašas slēptākās domas nav vārdos ietveramas, es domāju, jūs to saprotat un ticat tam. Ir pienācis laiks, Džon, — kaut arī gaužām nelaimīgā, satriecošā kārtā, — kad es varu jums palīdzēt, neiejaukdamies jūsu grēka izpirkšanas cīņā, kas ilgusi tik daudzus gadus, jo šodien jūs esat no tās atbrīvots, pašam negribot. Ir jau vēls, šim vakaram diezgan runāts. Un šo dārgumu, kas jums ir, es domāju, jūs sargāsit un glabāsit bez mana padoma un atgādinājuma.

Ar šiem vārdiem viņš piecēlās, lai ietu projām.

—    Ejiet vien ar sveci pa priekšu, Džon, — viņš labsirdīgi piebilda, — un paturiet pie sevis to, ko gribējāt teikt, vienalga lai kas tas būtu, — (Džonam Kārkeram sirds bija pilna, un viņš labprāt būtu to atvieglojis, ja drīkstējis runāt), — bet man atļaujiet pārmīt pāris vārdu ar jūsu māsu. Mēs jau divatā vien esam runājušies kādreiz, pie tam šai pašā istabā vēl, kaut, jāteic, piedienīgāk izskatās, kad jūs arī esat klāt.

Pavadījis to acīm, viņš laipni pievērsās Herietai un paklusā balsī teica, ne vairs ar to vieglo pieskaņu, bet pavisam nopietns kļūdams:

—    Jūs gribat kaut ko vaicāt par to cilvēku, kura māsa par dieva sodību esat?

—    Es baidos vaicāt, — Herieta atteica.

—     Jūs vairākkārt mani tik pētījošiem mirkļiem uzlūkojāt, — viesis piebilda, — ka es domājos atminējis jūsu jautājumu. Vai viņš ir paņēmis arī naudu? To jūs domājāt?

—    Jā.

—    Nē, nav.

—    Paldies dievam! — Herieta iesaucās. — Es priecājos Džona dēļ.

—     Ka viņš kā vien prazdams ir ļaunprātīgi izmantojis viņam dāvāto uzticību, — misters Morfins sacīja,

—     ka viņš ir slēdzis darījumus un spekulējis vairāk savā nekā firmas labā, kuru viņš pārstāvēja; ka viņš firmu ievilcis pārdrošās, riskantās operācijās un firma rezultātā cietusi smagus zaudējumus; ka vienmēr viņš tikai vēl vairāk uzkurinājis sava maizestēva iedomību un godkārību, kad tieši viņa pienākums bija to iegrožot un parādīt — jo viņa spēkos tas stāvēja —, pie kā tas var novest vienu otru reizi, — tas jums varbūt nebūs nekāds pārsteigums tagad. Izdomāti tika pasākumi, lai uzpūstu reputāciju, ka firma operē ar plašiem līdzekļiem, lai parādītu, cik daudz pārāku vietu tā ieņem citu tirdzniecības firmu vidū; un te nu vajadzīga galva uz pleciem, lai apsvērtu ari graujošu seku iespējamību — vajag šiem pasākumiem tikai mazliet pasvērties uz ļauno pusi, un šī iespējamība var kļūt par tiešamību. Kārtojot firmas neskaitāmos darījumus tepat vai visās pasaules daļās — šai labirintā vienīgi viņš prata orientēties —, viņam bija izdevība, ko viņš acīmredzot arī izmantojis, rezultātus, kad tie bija jau zināmi, turēt slepenībā, faktus aizstāt ar tāmēm un vispārinājumiem. Bet pēdējā laikā… vai jūs mani saprotat, mis Heriet?

—    Pilnīgi, pilnīgi, — viņa atteica, izbiedēto seju pievērsusi viņam. — Sakiet* man, lūdzami, uzreiz pašu to ļaunāko.

—    Bet pēdējā laikā viņš acīmredzot visiem spēkiem nopūlējies, lai šo operāciju rezultātus izklāstītu tik skaidri un saprotami, ka kurš katrs, ieskatījies slepenajās grāmatās, varētu itin viegli tajās orientēties, lai cik to daudz un lai cik tās dažādas. It kā viņš būtu noņēmies ar vienu plašu vērienu parādīt savam maizestēvam, kurp novedusi tā liktenīgā kaislība! Ka viņš nemitīgi zemiskā kārtā ar lišķa glaimiem šo kaislību centies vēl iekarsināt, tas ir neapstrīdami. Un tas tad arī ir viņa galvenais noziegums, ciktāl tas skar firmas darījumus.

—    Vēl vienu vārdu, pirms jūs aizejat, dārgo ser, —

Ilerieta teica. — Vai briesmas no tā visa nekādas nedraud?

—    Kā, kam nedraud? — viņš atvaicāja, mazliet apmulsis.

—    Firmas kredītam.

—'Vai varu pilnīgi jums uzticēties un atbildēt atklāti un vaļsirdīgi? — misters Morfins vaicāja, pētīdams tās seju.

—    To varat. Droši varat!

—    Tā es arī domāju. Vai firmas kredītam nedraud briesmas? Nē, nekādas. Var rasties grūtības, lielākas vai mazākas, bet nekas draudīgs. Ja vien … ja vien, teiksim, ja pats firmas galva, nespēdams nākt pie atziņas, ka firmas darījumi jāsašaurina, un galīgi atteikdamies ticēt, ka tās stāvoklis ir vai var kļūt pavisam citāds, nekā viņš iedomājies, neievelk to tādās saistībās, ko tā nespētu vairs pildīt. Tādā gadījumā tā sāktu grīļoties.

—    Bet nav taču iemesla baidīties no tā? — Herieta ievaicājās.

—    Lai nebūtu mūsu starpā pusteiktu vārdu, — viņš atbildēja, paspiezdams tai roku. — Misters Dombijs ir nevienam neaizsniedzams, savā garā augstprātīgs, straujš, pārsteidzīgs un nesavaldīgs. Pašreiz, protams, viņš satraukts un uzbudināts līdz neprātam, bet tas var pāriet. Nu jūs zināt visu, kā labāko, tā ļaunāko. Šovakar vairāk ne vārda, arlabunakt!

Viņš noskūpstīja Herietai roku un, izgājis aiz durvīm, kur Džons Kārkers gaidīja viņu, viegli pastūma to sānis, kad tas grasījās runāt, un, piebilzdams, ka tagad jau šie redzēšoties drīz un diezgan bieži un, ja kas sakāms, to varēšot pateikt citu reizi, bet patlaban gan neesot vairs laika runāties, veiklā solī izmetās ārā, lai nebūtu jādzird pateicības vārdi.

Brālis ar māsu sēdēja pie kamīna un runāja, runāja, līdz sāka jau diena svīst; miegs bija aizbēdzis, ieraugot jauno pasauli paveramies priekšā, un viņi jutās kā divi no grimstoša kuģa sen gadus vientuļā krastā izmesti cilvēki, kas pēkšņi ierauga tuvojamies kuģi, kad bija jau samierinājušies ar likteni un nesapņoja vairs skatīt vēl kādu citu dzimteni. Bet bija ari cits un pavisam citāds nemiers, kas turēja tos nomodā. Tumsa, kurā bija ielauzies šis gaismas stars, sabiezēja visapkārt, un viņu noziedzīgā brāļa ēna klīda pa māju, kurā tas savu kāju nebija spēris.

Nebija tā aizdzenama, ne zuda tā saules gaismā. Tā rēgojās nākamajā rītā, pusdienā, vakarā, jo baismāka un skaidrāk redzama vakarā, par ko tūlīt dzirdēsit.

Džons Kārkers bija izgājis ar drauga iedoto rekomendācijas vēstuli, un Herieta palikusi mājās viena pati. Viņa bija pavadījusi vienatnē jau vairākas stundas. Nomācies, drūms vakars; krēsla, arvien vairāk savilkdamās tumsumā, protams, nevarēja pavedināt uz gaišākām domām viņas nospiesto prātu. Šis brālis, ilgi neredzēts, par svešu jau turēts, slīdēja viņai gar acīm visbaismīgākajos veidos. Viņš ir nomiris, mirst pašlaik, sauc pēc viņas, cieši raugās viņā, nikni sarauc pieri. Šīs ainas viņas iztēlē bija tik uzbāzīgas un skaidras, ka, krēslai sabiezējot, viņa baidījās pacelt galvu un palūkoties uz istabas tumšākajiem kaktiem, jo, kas zina, tā rēgs, viņas sakaitētās fantāzijas auglis, tur varbūt jau gaidīja, lai viņu sabaidītu. Vienubrīd viņai pazibēja doma, ka tas slēpjas blakus istabā, un, kaut viņa labi zināja, cik aušīga tāda iedoma, un nebūt tai neticēja, taču saņēmās un iegāja tur, lai pilnīgi pārliecinātos. Viss velti. Tiklīdz viņa iznāca atpakaļ, pamestā istaba atkal šķita drausmo ēnu pilna, un viņai nebija spēka nokratīt šo neapjausto baiļu rēgus, it kā tie būtu akmens milži, dziļi zemē ieauguši.

Bija jau gandrīz satumsis; viņa sēdēja netālu no loga, galvu uz rokas atbalstījusi, un raudzījās grīdā, kad, sajutusi istabā tumsu kļūstam vēl melnāku, pacēla acis un negribot iekliedzās. Pie pašas rūts pieplakusi, bāla, izbijusies seja raudzījās iekšā, kādu brīdi it kā izklaidīgi meklēdama kaut ko; tad acis apstājās pie Herietas un uzblāzmoja.

—    Ielaidiet mani iekšā! Ielaidiet mani iekšā! Man jārunā ar jums! — un roka grabinājās pie loga rūts.

Herieta uzreiz pazina sievieti ar garajiem, melnajiem matiem, kurai viņa kādā lietainā naktī bija devusi patvērumu, ļāvusi sasildīties pie sava pavarda un paēst pie sava galda.

Dabiski, ka viņa baidījās no tās, atcerēdamās tās mežonīgo izturēšanos, un, satraukumā atkāpusies nostāk no loga, nu stāvēja nesapralā, ko iesākt, ko būt.

—    Laidiet mani iekšā! Ļaujiet man parunāt ar jums! Es būšu jums pateicīga .. . būšu mierīga … pazemīga .. . darīšu, ko vien jūs gribēsit. Ļaujiet tikai man parunāt ar jums!

Tas, ar kādu sirdsdegsmi tā lūdzās, dziļi nopietnā sejas izteiksme, trīcošās, lūdzoši paceltās rokas, it kā bailēs un šausmās drebošā balss, tik atbilstoša viņas pašas noskaņojumam šai brīdī, pievārēja Herietu.

Viņa steidzās pie durvīm un atvēra tās.

—    Vai es drīkstu iet iekšā vai lai runāju tepat? — sieviete vaicāja, saķērusi viņas roku.

—    Kas jums vajadzīgs? Kas jums sakāms?

—     Nav daudz, bet ļaujiet man to pateikt, vai arī tas paliks nekad nepateikts. Jau pašlaik man ir prāts skriet projām. Šķiet, mani sagrābušas kādas rokas un rauj no durvīm nost. Ļaujiet man ieiet, ja varat man uzticēties — šo vienīgo reizi!

Svešinieces enerģija atkal ņēma virsroku, un viņas iegāja pJivarda uguns apgaismotajā virtuvītē, kur tā jau reiz bija sēdējusi, ēdusi un žāvējusi savas drēbes.

—    Apsēdieties šeit, — Alise sacīja, noslīgdama ceļos Herielas priekšā, — un paskatieties uz mani. Jūs mani atceraties?

—    Atceros.

—    Vai atceraties, es teicu jums, kas esmu bijusi, no kurienes nākdama, noskrandusi, kājas sabeigusi, nikna vēja un lietus plosīta un kapāta?

—    Jā.

—    Jūs zināt arī to, kā es tanī naktī atnācu atpakaļ un nometu jūsu naudu dubļos, kā nolādēju jūs un jūsu sugu. Tagad jūs redzat mani šeit, ceļos nometušos. Vai tagad es runāju ar mazāku kaismi kā toreiz?

—    Ja jūs gribat lūgt, — Herieta laipni sacīja, — piedošanu .. .

—     To es negribu! — otra attrauca, pamezdama augstprātīgu un niknu skatienu. — Es lūdzu vienīgi, lai jūs man ticētu. Un nu izšķirieties, vai es esmu uzticības cienīga — tāda, kā biju, un tāda, kā esmu.

Joprojām vēl palikdama uz ceļiem un raudzīdamās ugunī, kas apspīdēja viņas sagandēto skaistumu un klaidā pajukušos, melnos matus, — no tiem garu šķipsnu, pārvilkusi pār plecu, sieviete tīņāja ap roku un runādama, domās aizmirsusies, kodīja un raustīja to, — viņa turpināja:

—     Kad es biju jauna un skaista un kad šiem pašiem matiem, — viņa nicinoši parāva šķipsnu, ko turēja rokā, — tikai vārīgi pieskārās un tos nevarēja vien spēt diezgan apbrīnot, mana māte, kas par mani maz bija likusies zinis, kamēr biju vēl bērns, arī pamanīja manu pievilcību, pieķērās man un lepojās ar mani. Viņa bija alkatīga un nabaga un ieņēmās prātā likt mani lietā turības iegūšanai. Nekad nevienai bagātai lēdijai tāda doma nav iešāvusies prātā par savu meitu, tā mana pārliecība, un neviena tā nav rīkojusies kā viņa — tas nekad nav noticis, to mēs visi zinām, — un tas pierāda, ka tādas mātes, kas tik neprātīgi audzina savas meitas un pieredz arī sava neprāta nodarīto ļaunumu, var atgadīties tikai tādu nožēlojamu ļaužu vidū kā mēs.

Raudzīdamās ugunī, it kā būtu aizmirsusi, ka ir kāds, kas klausās, viņa kā aizsapņojusies turpināja, garo matu grīsti cieši apvīdama apkārt un apkārt rokai.

—    Ar ko tas viss beidzās, lieki vēl minēt. Mūsu vidē tas nemēdz beigties ar nelaimīgām laulībām, vienīgi ar nelaimi un posta dzīvi. .Nelaimē un postā esmu iestigusi … esmu iegrūsta.

Visu laiku drūmi raudzījusies ugunī, viņa aši pacēla acis uz Herietu un teica:

—     Es velti šķiežu laiku, bet laika ir tik maz, taču, ja es par visu to nebūtu pārdomājusi, manis te nebūtu. Nelaimē un postā esmu iegrūsta, es teicu. Mani pārvērta īslaicīgā rotaļlietā un aizsvieda ar lielāku nežēlību un nevērību, nekā mēdz aizsviest tādas lietas. Kā roka, jūs domājat, tā bija?

—     Kāpēc jūs man to jautājat? — Herieta vaicāja.

—     Kāpēc jūs trīcat? — Alise atvaicāja, vērīgi to nolūkodama. — Tas ir viņa pirksts, ka esmu pārvērtusies vellatā. Es slīgu posta un nelaimes purvā arvien dziļāk un dziļāk. Es biju iejaukta kādā laupīšanas lietā — visā, kas pie tā piederas, tikai ne laupījuma dalīšanā, — un mani pieķēra un nodeva tiesai, mani, kam nebija draugu, nebija penija pie dvēseles. Kaut es toreiz vēl meitēns vien biju, bet es drīzāk būtu gājusi nāvē nekā lūgusi viņu aizlikt par mani vārdu, ja viņa vārds būtu varējis mani glābt. Jā! Jebkādu nāvi, kādu vien var izgudrot, es būtu labāk izvēlējusies. Bet mana māte, pēc naudas izsalkusi kā vienmēr, manā vārdā aizsūtīja kādu pie viņa, pastāstīja visu taisnību manā lietā, pazemīgi lūdza, lai pažēlo vēl pēdējo reizi ar nelielu summiņu — pat ne ar tik daudz mārciņām, cik man pirkstu šai rokai. Kā jūs domājat, kurš bija tas, kas uzsita knipi manā posta un nelaimes stundā, kad domājās mani guļam pie viņa kājām, un nenoliecās man atmest pat šo ubaga dāvanu, gaužām apmierināts, ka tikšu izsūtīta un no tāda tāluma vairs nespēšu viņu traucēt, ka nomiršu un sapūšu tur? Kā jūs domājat, kurš bija tas?

—    Kāpēc jūs man to jautājat? — Herieta atkal vaicāja to pašu.

—    Kāpēc jūs drebat? — Alise teica, uzlikdama savu roku uz yiņējās un acīm urbdamās viņai sejā, — vai ne tāpēc, ka atbilde jums jau laužas pār lūpām? Tas bija jūsu brālis Džeimss.

Herietu kratīja drebuļi arvien stiprāk, bet viņa izturēja uz sevi vērsto urbīgo skatienu.

—     Kad es uzzināju, ka jūs esat viņa māsa — tas nolika tanī naktī, — es atnācu šurp vēlreiz, pārgurusi, tikko kājas vilkdama, lai ar riebumu atsviestu atpakaļ jūsu dāvanu. Tonakt es jutos tā, ka būtu varējusi vai visu pasauli apskriet ar visu savu pārgurumu un klibumu, lai nodurtu viņu, ja izdotos viņu sastapt kādā klusā vietā, kur neviena nav tuvumā. Vai ticat, ka tā bija mana nopietna un karsta vēlēšanās?

—    Es ticu. Kungs die’s, kādēļ jūs atkal esat atnākusi?

—     Pēc tam, — Alise teica, tāpat vēl satvērusi viņas roku, tāpat vēl acīm urbdamās viņas sejā, — es dabūju viņu redzēt. Gaišā dienas laikā manas acis dzinās viņam pakaļ. Ja naida dzirksts manās krūtīs bija tikai gruzdējusi, tā uzšāvās spilgtā liesmā tai brīdī, kad manas acis kavējās pie viņa. Jūs zināt, kādu ļaunumu viņš nodarījis lepnam cilvēkam un padarījis to par savu nāvīgu ienaidnieku. Kas tad, ja nu es šim cilvēkam esmu sniegusi ziņas par viņu?

—    Ziņas! — Herieta atkārtoja.

—     Kas tad, ja esmu sameklējusi cilvēku, kam zināms jūsu brāļa noslēpums, kam zināms, kā notikusi viņa bēgšana; kam zināms, uz kurieni viņš ar savu ceļabiedri aizlaidies? Kas tad, ja esmu šo cilvēku piespiedusi visu, kas tam zināms, vārdu pa vārdam atklāt jūsu brāļa ienaidniekam, kurš paslēpies to noklausījās; kas tad, ja esmu turpat sēdējusi visu laiku un vērojusi šī ienaidnieka seju un redzējusi, ka tā gandrīz zaudē cilvēcīgu paskatu? Kas tad, ja esmu redzējusi, kā viņš aši, kā prātu zaudējis, metas projām, lai dzītos tiem pakaļ? Kas tad, ja es zinātu tagad, ka šis ienaidnieks ir jau ceļā — drīzāk pats pekles gars, ne cilvēks, — un pēc dažām stundām būs jau viņu notvēris?

—    Ņemiet nost savu roku! — Herieta izsaucās, atsprāgdama atpakaļ. — Ejiet projām! Jūsu pieskaršanās mani šausmina!

—    Es izdarīju to, — otra turpināja, joprojām cieši uzlūkodama Herietu un nelikdamās zinis par tās starpsaucieniem. — Vai es nerunāju tā, vai neizskatos pēc tādas, kas to tiešām izdarījusi? Vai jūs ticat tam, ko es saku?

—    Bail ticēt, bet laikam jātic. Laidiet manu roku vaļa! '/

—    Vēl ne. Vēl vienu mirklīti! Vai varat iedomāties, cik liela ir bijusi mana atriebības alkme, ja tā tik ilgi mani slāpējusi un uzkūdījusi uz šo soli?

—    Šausmīgi! — Herieta izdvesa.

—           Un tagad, — Alise runāja aizsmakušā balsī,

—    kad jūs atkal redzat mani šeit, pazemībā ceļos noslīgušu, kad mana roka guļ uz jūsējās un manas acis raugās jūsu vaigā, jūs varat ticēt, ka barga nopietnība slēpjas manos vārdos, ka manās krūtīs ir barga cīņa izcīnīta. Kauns man pašai no saviem vārdiem, bet mana sirds ir atmaigusi. Es nicinu sevi; esmu cīnījusies ar sevi visu dienu, visu pagājušo nakti; bet mana sirds ir atmaigusi pret viņu bez kāda iemesla, un es

gribu par labu vērst to, ko esmu izdarījusi, ja vien tas būtu iespējams. Kaut tikai tie nesanāktu kopā, kamēr viņa vajātājs ir galvu pazaudējis aiz aklām dusmām. Būtu jūs redzējusi, kāds viņš vakarvakarā aizgāja, jūs labāk saprastu briesmu nopietnību.

—     Kā tās aizkavēt? Ko es varu līdzēt?! — Herieta izsaucās.

—           Visu garu nakti, — otrā aizgūtnēm turpināja,

—     man sapņos rādījās viņš — un tomēr es taču negulēju — viss vienās asinīs. Visu dienu es sajulu viņu savā tuvumā.

—    Ko es varu līdzēt?! — Herieta atkal iesaucās, sadrebinādamās no šiem vārdiem.

—    Ja ir kāds, kas varētu viņam aizrakstīt vai aizsūtīt kādu pie viņa, vai pats aizbraukt, tad nezaudējiet laiku. Viņš ir Dižonā. Vai esat dzirdējusi šo pilsētu un zināt, kur tā atrodas?

—    Jā!

—     Brīdiniet viņu, ka cilvēku, kuru viņš padarījis par savu ienaidnieku, ir pārņēmis neprāts, ka viņš vēl nepazīst to, ja vieglprātīgi raugās uz tā tuvošanos. Pasakiet, ka* tas jau ir ceļā, — es zinu to! — un steidzas ar joni. Uzstājiet, lai viņš dodas projām, kamēr vēl laiks, — ja tikai ir vēl laiks, — un nerādās tam acīs. Mēnesim, diviem šoreiz var būt gadu nozīme. Ka tikai viņi nesatiekas manas vainas dēļ! Lai kur, tikai ne tur! Lai kad, tikai ne tagad! Lai viņa pretinieks meklē to un atrod pats, tikai ne ar manu palīdzību! Manai galvai ir diezgan ko turēt arī bez tā.

Pavarda uguns vairs neatmirgoja viņas piķa melnajos matos, augšup paceltajā sejā, dedzīgajās acīs; viņas roka bija nozudusi no Herietas rokas, un vieta, kur viņa gulēja, ceļos noslīgusi, bija tukša.

LIV NODAĻA BĒGĻI

Laiks — stundu pirms pusnakts; vieta — franču apartaments ar tepat vai pusduci istabu: patumša, nemājīga halle, īstenībā tikai tāds koridors, tad ēdamistaba, viesistaba, guļamistaba un dziļāk, savrup no pārējām telpām, vēl neliels salons jeb buduārs. Uz galvenajām kāpnēm izeja bija tikai pa vienām platām divviru durvīm, toties istabās durvju bija katrā pa divi trīs, kas savienoja tās citu ar citu vai arī veda uz šaurām ejām sienā, pa kurām, kas nebija nekas neparasts šādos namos, varēja izkļūt kalpotāju kāpnēs ar apslēptāku izeju uz ielas. Viesnīca, kuras otrā stāvā atradās šis greznais numurs, bija tik liela/ ka tas neaizņēma pat viena korpusa visu logu rindu uz četrstūraino pagalmu, ko ieslēdza lepnā nama četri korpusi.

Šajās telpās valdīja zināma greznība, jau pietiekami paplukusi, lai iedvestu skumjas, tomēr vēl diezgan žilbinoša, lai, diendienā tur dzīvojot, cilvēku nomāktu šis ārišķīgais spožums. Sienas un griesti bija apzeltīti un apgleznoti, grīdas vaskotas un spodrinātas, ap logiem, durvīm un spoguļiem krokojas šarlakkrāsas aizkari; čumuraini un žuburaini svečturi kā koka zari vai dzīvnieka ragi spraucās ārā no sienas paneļiem. Bet dienā, kad žalūzijas (pašlaik nolaistas) bija paceltas un telpās ieplūda gaisma, šai krāšņumā atklājās nodiluma, vecuma un putekļu, saules, mikluma un dūmu

atstātas pēdas; varēja nojaust ari to, ka šīs telpas bieži ilgiem lāgiem stāvējušas neapdzīvotas, kad šādi dzīves ārējās greznības nieciņi kļūst jutīgi kā pati dzīve un nobāl kā cietumnieki ieslodzījumā. Pat nakts un degošu sveču puduri nespēja izdzēst šīs pēdas, lai gan sveču mirdzums tās visur iebīdīja ēnā.

Šonakt tikai viena vienīga istaba, tā mazākā no minētajām, staroja gaišu vaska sveču mirdzumā un to atspulgā no spoguļiem, zeltījumiem un gleznojumu spilgtajām krāsām; skatoties no priekšistabas, kur vāji blāzmoja viena pati lampa, cauri atvērto durvju anfilādes tumsai salons laistījās kā spožs dārgakmens. Un visa šī spožuma vidū sēdēja skaista sieviete — Edīte.

Viņa bija viena. Tā pati izaicinošā, lepnā sieviete vēl arvien. Vaigs drusku vājāks, acis mazliet lielākas un spulgākas, bet augstprātīgā izturēšanās tā pali. Kauns nededzināja viņas pieri, nožēla nelieca viņas lepno galvu. Kā vienmēr valdonīga un majestātiska, kā vienmēr nepievērsdama uzmanību ne pati sev, ne apkārtnei, viņa sēdēja, nodūrusi tumšās acis, un gaidīja kādu.

Ne grāmata, ne rokdarbs, ne cita nodarbība, izņemot viņas pašas domas, nepalīdzēja viņai īsināt gausi ritošo laiku. Kāds nodoms, pietiekami neatlaidīgs, lai aizpildītu jebkuru laika sprīdi, turēja viņu savā varā. Cieši sakniebtām lūpām, kas tūdaļ viegli ietrīsējās, ja viņa kaut mirkli ļāva tām atslabt, piepūstām nāsīm, sažņaugtām rokām, krūtīs briedinādama savu nodomu, viņa sēdēja un gaidīja.

Kad ārdurvīs noskrapstēja atslēga un priekštelpā atskanēja soļi, viņa pietrūkās kājās un iesaucās:

—    Kas tur ir? — Atbilde atskanēja franciski, tūliņ ari bija dzirdama paplāšu šķindoņa, un istabā ienāca divi vīrieši, lai klātu vakariņu galdu.

Viņa jautāja, kas viņiem licis to darīt.

—    To pavēlēja mesjē, toreiz kad viņam labpatika noīrēt šo dzīvokli. Mesjē tā izrīkoja toreiz, kad šeit kādu stundu uzkavējās en route 1 un atstāja kundzei vēstuli… Kundze taču vēstuli būs saņēmusi?

' Pa ceļam — (fr.)

—    Jā.

Bezgalīga atvainošanās. Pēkšņā iedoma, ka vēstule varētu būt aizmirsta nodot, bija viņam — plikgalvainam, kuplbārdainam viesmīlim no tuvējā restorāna — sadzinusi bailes galvā. Mesjē pavēlējis pasniegt vakariņas ap šo laiku un sacījis, ka kundze par šo rīkojumu vēstulē informēta. Mesjē pagodinājis «Zelta galvu», piekodinādams, lai vakariņas būtu izmeklētas un smalkas. Mesjē varēšot pārliecināties, ka nav velti «Zelta galvai» parādījis uzticību.

Edīte neatbildēja ne vārda, tikai domīgi noskatījās, kā viņi uzklāj galdu divām personām un uzliek ari vīnu uz tā. Iekām tie savu darbu bija beiguši, viņa paņēma lampu, iegāja guļamistabā un arī viesistabā, ātri, bet pamatīgi pārbaudīja visas durvis, īpaši guļamistabā, no kurienes pa vienām varēja izkļūt slepenajā ejā. No šīm viņa izņēma atslēgu un iebāza to no ārpuses. Tad viņa atgriezās atpakaļ.

Abi vīrieši — otrs bija melnīgsnējs, īdzīgs subjekts, tērpies žaketē, gludi skūtu seju, īsi apcirptiem, melniem matiem — bija beiguši savu darbošanos ap galdu un nu stāvēja, raudzīdamies uz to. Pirmītējais runātājs ievaicājās, vai mesjē ieradīšoties drīz.

Viņa nezinot, viņai tas esot vienalga.

Pardon! Bet vakariņas! Tās jāēdot tūliņ. Mesjē (viņš runājot franciski kā viens eņģelis vai kā dzimis francūzis — tas jau arī esot/ viens un tas pats) it sevišķi uzsvēris punictualitāti. Un angļu tauta taču esot arī izslavēta ar savu punktualitāti. A! Klau, kas tur par troksni? Slavēts die's! Mesjē klāt gan. Vai nu kundze redzot?

Patiešām, mesjē, kuru otrais viesmīlis bija ielaidis, nāca cauri tumšajām istabām, zobus spīdinādams, tā ka, domāt, nāktu tikai mute vien, un, ienācis šajā gaismā un krāsās mirdzošajā svētnīcā — tagad jau visā augumā —, apskāva kundzi un apsveica viņu franču valodā, uzrunādams par savu burvīgo sievu.

—    Ak dievs! Kundze ģībst. Kundzei sirds nepanes tik lielu prieku! — iesaucās bārdainais plikgalvis.

Bet kundze bija tikai drebēdama atrāvusies. Vēl nebija runātājs savu pateicis, kad tā jau stavēja stingri uz kājām, roku uz krēsla augstās samta atzveltnes atspiedusi.

Fransuā esot aizlaidies uz «Zelta galvu» pēc vakariņām. Šādos gadījumos viņš lidojot kā eņģelis, kā putns. Mesjē bagāža atrodoties mesjē istabā. Viss esot labākajā kārtībā. Vakariņas būšot klāt šai pašā acumirklī. Šos faktus plikgalvis nobēra, nemitīgi klanīdamies un izplūzdams smaidos; un tad arī vakariņas jau nāca.

Karstos ēdienus atnesa sildāmā traukā; aukstie jau stāvēja uz galda, bet apmaiņai domātie naži un dakšiņas — uz bufetes. Mesjē ar servējumu bija apmierināts. Tā kā galds bija mazs, tad izkārtojums šķita gluži jauks. Lai viņi noliekot vien sildāmo trauku zemē un ejot. Ēdienus viņš pasniegšot pats.

—           Piedošanu! — pieklājīgi ieminējās plikgalvis.

—   Tas ir neiedomājami!

Mesjē domāja citādi. Viņam šovakar vairs nekādas apkalpošanas nevajagot.

—    Bet kundzei… — plikgalvis neatlaidās.

—    Kundzei, — atteica mesjē, — ir istabene. Ar to pietiek. *

Tūkstoškārt piedošanu! Nē! Kundzei neesot istabenes!

—    Es šeit ierados viena, — sacīja Edīte. — Es pati tā gribēju. Esmu pieradusi ceļot; man nekādi pakalpojumi nav vajadzīgi. Lai manis dēļ nevienu šurp nesūta.

Un tātad mesjē, palikdams pie pirmāk proponētās neiespējamības, pavadīja abus sulaiņus līdz ārdurvīm un noslēdza tās uz nakti. Kad plikgalvis pagriezās, lai pirms aiziešanas paklanītos, viņš redzēja, ka kundze vēl tāpat stāv, atspiedusi roku uz krēsla samta atzveltnes, ka tās seja pauž pilnīgu vienaldzību pret mesjē, kaut arī skatās taisni uz viņu.

Kad troksnis, Kārkeram durvis noslēdzot, atbalsodamies no istabas istabā, pusdzisis, apslāpēts nonāca līdz tai vistālākajai, tas Edītes ausīs saplūda ar katedrāles pulksteņa pusnakts stundas noskandējumu. Edīte dzirdēja — Kārkers apstājās, it kā arī viņš dzirdētu un klausītos to pašu; tad nāca atpakaļ, nodimdinādams klusumā garu soļu kārtu un aizvērdams aiz sevis visas durvis. Viņas roka uz mirkli atrāvās no krēsla atzveltnes, lai pievilktu sev tuvāk nazi uz galda, tad viņa atkal stāvēja kā stāvējusi.

—    Cik savādi, mīļotā, ka esi ieradusies viena, — viņš sacīja ienākdams.

—    Kā, lūdzu? — viņa pārjautāja.

Viņas balss bija tik skarba, galvas straujā kustība tik asa, izturēšanās tik noraidoša un piere tik drūma, ka viņš palika slāvam ar lampu rokā, it kā Edītes skatiens būtu viņu sastindzinājis.

—    Es teicu, — viņš pēdīgi atkārtoja, nolikdams lampu un pasmaidīdams savu visglaimojošāko smaidu,

—       cik savādi, ka esi braukusi šurp viena. Pilnīgi nevajadzīga piesardzība, kas būtu varējusi izvērsties tev par ļaunu. Tu varēji Havrā vai Ruānā sarunāt sev istabeni, laika tev bija diezgan, kaut arī tu esi visuntumainākā, visstūrgalvīgākā, bet arī visskaistākā sieviete pasaulē, mana mīļotā.

Viņas acis tam dīvaini uzdzalkstīja, taču vēl aizvien viņa stāvēja, roku uz krēsla atzveltnes atbalstījusi, un neteica ne vārda.

—    Nekad neesmu redzējis tevi tik daiļu kā šovakar, — Kārkers atsāka. — Pat atmiņu tēls, ko visu šo nežēlīgo pārbaudīšanas laiku nēsāju sirdī un kas man neizzuda no acīm ne dienu, ne nakti, nobāl īstenības priekšā.

Ne vārda. Ne skatiena^. Acis viņai paslēpušās aiz nolaistajām skropstām, tomēr galva pacelta.

—     Cieti un nežēlīgi bija pārbaudes noteikumi, — Kārkers smaidīdams turpināja, — bet nu tie ir izpildīti un garām un padara tagadni jo burvīgāku un drošāku. Sicīlija būs mūsu patvērums. Sai vismierīgākajā, klusākajā pasaules nostūrītī mēs abi, mana sirds, gūsim gandarījumu par pārciesto verdzības laiku.

Viņš jautrā garā tuvojās Edītei, bet tai pašā mirklī tā paķēra no galda nazi un viņš satrūcies atkāpās.

—    Palieciet uz vietas! — viņa iesaucās. — Vai arī es jūs nogalināšu!

Pēkšņā pārvērtība viņā, draudīgais niknums un riebums, kas spīgoja viņas acīs un kā zibens atblāzmoja

uz pieres, piespieda Kārkeru apstāties, itin kā viņa priekšā no zemes būtu izšāvusies liesma.

—    Palieciet uz vietas! — viņa atkārtoja. — Nenāciet man klāt, ja jums dzīvība dārga!

Tā viņi stāvēja, viens otru uzlūkodami. Trakas dusmas un pārsteigums ēnojās viņa sejā, bet viņš savaldījās un bezrūpīgi ieteicās:

—    Nu, nu! Rimsties jel, mēs esam vieni paši, neviens mūs ne redz, ne dzird. Vai tu domā mani iebiedēt ar šādiem tikumības trikiem?

—     Un vai jūs domājat iebiedēt mani, — viņa asi attrauca, — piespiest mani atteikties no jebkura mērķa, ko esmu spraudusi, no jebkura rīcības plāna, ko esmu pieņēmusi, atgādinot man, ka esam te vieni, ka tuvumā nav no kā gaidīt palīdzību? Mani, kad ar nodomu esmu šeit ieradusies viena? Ja es no jums bītos, vai tad nebūtu no jums vairījusies? Jā es no jums bītos, vai tad es stāvētu šeit nakts vidū un teiktu jums acīs to, ko gribu pasacīt?

—    Ko tad īsti, daiļā spītniece? — viņš jautāja. — Pat tāda tu'esi skaistāka par jebkuru citu sievieti, lai tā arī būtu vislabākajā omā.

—     Es neteikšu jums nekā, — viņa sacīja, — iekām nebūsit aizgājis atpakaļ līdz tam krēslam, — tikai to vēlreiz: nenāciet man klāt! Ne soļa tuvāk! Tik tiešām kā dievs debesīs, ja jūs to iedrošināsities, es jūs nogalināšu!

—    Tu laikam domā, ka runā ar savu laulāto draugu? — viņš atņirdza.

Viņa pameta iebildi bez ievērības, izstiepa roku, norādīdama uz krēslu. Viņš iekoda sev lūpā, sarauca pieri, pasmējās un apsēdas, pārsteigts, apmulsis, nepacietīgs, ko nespēja noslēpt; un, nervozi košļādams nagus un sarūgtinājumā par ciesto neveiksmi greizi Edītē nolūkodamies, mēģināja izlikties, ka šie untumi viņu tikai uzjautrina.

Viņa nolika nazi uz galda un, piedūrusi roku pie krūtīm, teica: — Šeit man ir kaut kas noslēpts, kas nebūt nav mīlestības ķīla, un drīzāk, nekā ļaušu sev vēlreiz pieskarties, es vērsīšu to pret jums — to nu

jūs tagad zināt — ar lielāku patiku nekā pret jebkuru citu riebīgu rāpuli, kas ložņā pa zemes virsu.

Viņš piespieda sevi bezrūpīgi pasmieties un lūdza, lai tā savu komēdiju nospēlējot ātrāk, jo vakariņas atdziestot. Bet zaglīgais skatiens, ko viņš tai uzmeta, bija vēl drūmāks un īdzīgāks, un viņš pat piecirta kāju pie zemes, klusītēm nolādēdamies.

—     Cikreiz, — sacīja Edīte, jo drūmāk viņu uzlūkodama, — jūsu nelietīgie un bezkaunīgie uzbrukumi nav mani apvainojuši un aizskāruši? Cikreiz jūs ar savu glumo pieglaimību un izsmiekla pilniem vārdiem neesat man pārmetis manu laulību? Cikreiz neesat nekautri atsedzis un plosījis manu visdziļāko brūci — manu mīlu pret jauko, pamesto meiteni? Cikreiz šajos divos gados jūs neesat uzpūtis liesmās uguni, kas mani dedzināja, un neesat pats modinājis manī atriebības alkas, kad biju pārāk nomocīta?

—     Es nešaubos, kundze, ka esat visu to sīki iegrāmatojusi un nekā neesat aizmirsusi. Bet nomierinies, Edīt! Tā tu būtu varējusi runāt ar savu vīru, to nabaga nelgu …

—     Pat ja, — viņa sacīja, uzlūkodama Kārkeru ar tik augstprātīgu nicināšanu un tādu pretīgumu, ka tas, lai kā arī centās izlikties vienaldzīgs, saruka maziņš šā skatiena priekšā, — pat ja visus pārējos iemeslus, kas liek sajust pret viņu nicināšanu, varētu aizpūst kā pieneņu pūkas, tad pietiktu'-Sr to vienu, ka viņš izvēlējies jūs par savu padomdevēju un favorītu.

—    Tad tāpēc tu bēgi ar mani? — viņš dzēlīgi jautāja.

—    Jā, un aiz šī iemesla mēs arī aci pret aci tiekamies pēdējo reizi. Nožēlojamais! Mēs šonakt satiekamies un šonakt izšķirsimies. Jo ne mirkli, kad būšu visu pateikusi, es vairs neuzkavēšos te.

Kārkers uzmeta viņai visdraudīgāko skatienu, pieķērās ar roku galda malai, tomēr ne piecēlās, nedz atbildēja ko, nedz arī viņai draudēja.

—     Es esmu sieviete, — Edīte sacīja, cieši raudzīdamās viņam acīs, — kuru jau no pašas bērnības apsmējuši un nocietinājuši. Es tiku piesolīta un atraidīta, izstādīta un nocenota, līdz mana dvēsele kļuva slima.

Mani talanti, manas pievilcīgās īpašības, viss, kas būtu varējis vērst manu dzīvi bagātu un saturīgu, tika klāstīts, rādīts, cildināts, lai tikai uzdzītu man augstāku cenu, — gluži kā to dara ielu tirgoni ar savu preci. Mani nabadzīgie, bet augstprātīgie draugi to redzēja un pieļāva, visa mīlestība pret tiem manā sirdī ir mirusi. Neviens no tiem man nerūp ne tik, cik klēpja šunelis. Esmu tagad pasaulē gluži viena un neesmu aizmirsusi, cik bezjūtīga šī pasaule pret mani bijusi un cik bezjūtīga daļiņa no tās es pali esmu bijusi. To jūs zināt un arī to zināt, cik vien man vērta mana labā slava.

—    Jā, to es nomanīju gan, — viņš atteica.

—    Uz to jūs spekulējāt, — viņa atsāka, — un tāpēc jūs mani vajājāt. Kļuvusi pārāk vienaldzīga, lai izrādītu jelkādu citu pretošanos kā tikai vienaldzību pret tām rokām, kas dienu no dienas darbojās, lai mani uz to piedabūtu, un apziņā, ka laulība mani pasargās vismaz no mūžīgās piesolīšanas katram, es pazemojoši ļāvu sevi pārdot kā verdzeni tirgū ar valgu ap kaklu. Jūs to^zināt.

—    Jā, — viņš sacīja, atņirdzis zobus, — es to zinu.

—    Un spekulējāt uz to, — viņa turpināja, — un sākāt mani vajāt. Kopš pašas kāzu dienas mani no jauna pakļāva tādam apkaunojumam, tādai zemiska nelieša uzmācībai un vajāšanai (turklāt tik atklāti, it kā, visrupjākajiem vārdiem uzrakstītu, to man uz katra soļa bāztu sauja), ka visi līdz tam izciestie pazemojumi man sāka likties niecīgi. Šai kaunā mani iegrūda mans vīrs, pats apkrāva mani ar lo, pats savām rokām no brīva prāta gremdēja mani tanī simtiem reižu. Un tāpēc — kad šie abi mani padzina no pēdējā patvēra stūrīša, kad tie mani piespieda vai nu izmest pēdējās mīlestības un maiguma paliekas no sirds, vai arī uzkraut jaunu nelaimi mīļotajam, nevainīgajam cilvēkbērnam, kad tie trenca mani viens pie otra, kad, lūkodama glābties no viena, ieskrēju rokās otram, — mans naids sakāpinājās gandrīz līdz ārprātam. Es pat nezinu, kuru nīstu stiprāk — kungu vai kalpu!

Kārkers vērīgi nolūkojās Edītē, kā viņa, savā saniknotajā skaistumā starodama, stāvēja tā priekšā. Viņa bija nelokāma, to Kārkers redzēja, viņa bija bezbailīga un nebaidījās no tā vairāk kā no tārpa.

—    Ko lai es jums būtu teikusi par godu un šķīstību! — viņa turpināja. — Ko tas varētu nozīmēt jums, un ko tas varētu nozīmēt, ja to teiktu es. Bet, ja es jums pasaku, ka viens jūsu rokas pieskāriens liek manām asinīm riebumā sastingt, ka no pirmās stundas, kad jūs ieraudzīju un ienīdu, līdz pat šim brīdim, kad manī instinktīvais pretīgums pret jums ir audzis, ar katru minūti jūs vēl dziļāk iepazīstot, jūs esat man šķitis visatbaidošākais radījums zemes virsū, kas tad?

Viņš piespiesti iesmējās. — Ak jā, kas tad, manu karalien?

—    Tanī vakarā, kad ķilda, kurā jūs bijāt klāt, jūs iedrošināja tiktāl, ka ienācāt manā istabā un uzdrošinājāties ar mani runāt, — viņa sacīja, — kas tad notika?

Viņš paraustīja plecus un atkal pasmējās.

—    Kas notika? — viņa uzstāja.

—    Tava atmiņa ir tik laba, — viņš atteica, — ka tu, bez šaubām, to atceries.

—    Jā, es atceros, — viņa teica. — Klausieties! Ierosinot šo bēgšanu, nē — ne šādu, bet gan tādu, kādu jūs to bijāt iedomājies, — jūs sacījāt, ka, pieņemdama jūs savā istabā, kur mūs varētu pārsteigt, ja jums tas labpatiktos; ka, pieļaudama šādas satikšanās jau vairākkārt agrāk — pat tīši radīdama izdevīgus momentus tam, jūs teicāt; ka, atklāti atzīdamās jums dziļā antipātijā pret savu vīru un pilnīgā nevērībā par savu labo slavu, es esot sevi pazudinājusi, esot devusi jums varu samīt dubļos manu godu, ka saglabāt godīgas sievietes reputāciju es vairs' varot tikai ar jūsu žēlīgu prātu.

—           Mīlā un karā viss atļauts, — viņš pasmīnēja,

—   atceries jel šo veco parunu …

—    Tad, tanī pašā vakarā, — turpināja Edīte, — cīņa bija galā, tā cīņa, kuru es izcīnīju jau ilgu laiku pret kaut ko, kas nepavisam nebija rūpes par manu labo slavu, — es pat lāgā nezinu, kas tas īsti bija, varbūt es tam pieķēros kā savam pēdējam glābiņam. Tanī pašā vakarā es atsacījos no visa, paturot sev vienīgi dusmas un naidu. Es spēru soli, kas satrieca pīšļos jūsu iedomīgo principālu, bet jūs nostādīja še, manā priekša, un nu jūs skatāties manī un taču beidzot saprotat, kas man prātā.

Ar negantu lāstu viņš pielēca no krēsla. Viņa iebāza roku sava tērpa izgriezumā; ne pirkstiņš viņai nedrebēja, ne matiņš uz galvas neietrīsējās. Viņš stāvēja nekustīgi, viņa arī, galds un krēsls — tiem vidū.

—    Kad es aizmirsīšu, ka šis cilvēks viņā vakarā pieskāries ar savām lūpām manējām un apskāvis mani, kā to darīja šonakt atkal, — Edīte sacīja, norādīdama uz Kārkeru, — kad es aizmirsīšu to kauna traipu, ko tā skūpsts iededzinājis manā vaigā, — vaigā, pie kura glaudies Florenses nevainīgais vaidziņš; kad es aizmirsīšu savu sastapšanos ar Florensi, kad vēl šis traips kvēloja manā sejā, un aizmirsīšu tai brīdī pamodušos apziņu, ka, glābdama viņu no vajāšanas, ko viņa cieta manas mīlas dēļ, apkrauju arī viņas vārdu ar kaunu un negodu un uz visiem laikiem viņas atmiņā palikšu kā grēciniece, no kuras jānovēršas, — tad, mans laulātais draugs, no kura esmu šķīrusies ar šo brīdi, aizmirsīšu* arī šos pēdējos divi gadus, vērsīšu par nebijušu to, ko esmu izdarījusi, izklīdināšu jūsu maldīgās domas!

Liesmojošās acis uz mirkli pacēlusi, viņa atkal uzlūkoja Kārkeru un pastieptajā kreisajā rokā sniedza tam dažas vēstules.

—    Skatieties! — viņa nicinoši sacīja. — Tās jūs man sūtījāt ar izdomāto vārdu, kurā tagad saucaties, — vienu uz šejieni, citas uz pārējām pilsētām, kur pa ceļam uzkavējos. Zīmogi nav atlauzti. Saņemiet tās atpakaļ!

Edīte saņurcīja tās rokā un nosvieda viņam pie kājām. Un, kad atkal pacēla uz viņu acis, tajās pavīdēja smīns.

—    Šonakt mēs sastopamies un arī šķiramies, — viņa sacīja. — Pārāk agri jūs sākāt sapņot par tīksmu, laimīgu atpūtu Sicīlijā. Jums vajadzēja vēl drusku ilgāk pieglaimoties un līst uz vēdera, un tēlot savu nodevēja lomu, un kļūt vēl bagātākam. Dārgi jums maksā jūsu baudkārā aiziešana atpūtā!

—    Edīt! — viņš iekliedzās un draudā pacēla roku.

—    Sēdies! Beidz jel reiz! Kādi velni tevi apsēduši?

—     Viņu vārds ir leģions! — viņa attrauca un saslējās, it kā gribēdama to iznīcināt. — Jūs un jūsu kungs audzējāt tos auglīgā zemē, un nu tie saplosīs jūs abus. Neģēlis pret viņu, bezgodis pret viņa nevainīgo bērnu, bezgodis vienmēr un visur, tad ejiet tak un dižojieties, ka esat mani ieguvis, bet atzīstieties, zobus griezdams, kaut reiz, ka melojat!

Lāstus murminādams, viņš stāvēja tās priekšā un, zvērojošās acis šaudīdams, it kā meklējās pēc kā, ar ko pieveikt savu pretinieci, bet tā stāvēja tikpat izaicinoša un neiebiedējama.

—     Dižojieties, cik uziet, — viņa sacīja, — tas būs mans triumfs. No zemsirdīgākajiem neliešiem es izvēlējos tieši jūs, parazītu un augstprātīgā tirāna ieroci, lai cirstā brūce tam būtu jo dziļāka un sāpīgāka. Plātieties vien un atriebiet viņam par mani! Jūs zināt, ar kādām jūtām te ieradāties šovakar, zināt, ka stāvat manā priekšā, sarāvies aiz bailēm, jūs redzat tagad pats sevi tikpat nejaukā gaismā, — kaut varbūt ne gluži tik riebīgā —, kādā jūs redzu es. Plātieties vien, atriebiet par mani arī sev pašam!

Viņam bija putas uz lūpām un sviedri klāja pieri. Ja pretiniece kaut reizi, kaut mirkļa tiesu būtu nodrebējusi, viņš būtu pievārējis to; bet tā stāvēja kā klints, un tās pētījošais skatiens nenovērsās no viņa.

—    Tā mēs vis nešķirsimies, — viņš sacīja. — Vai tev šķiet, es būšu tāds nelga, ka Jaušu tev aiziet šai ārprātīgajā noskaņojumā?

—    Vai jūs domājat, — viņa atjautāja, — ka varat mani aizturēt?

—    Pamēģināsim, mīļā, — viņš noteica, negantās dusmās izsliedams galvu.

—    Lai dievs jums žēlīgs, ja iedrošināsities man tuvoties! — viņa atcirta.

—     Bet ja nu, — viņš atkal ierunājās, — es nemaz nedomāju plātīties un dižoties? Ja nu arī es izrādos citāds? Klausies! — un atkal nomirdzēja zobu rinda.

—    Mums abiem jāpanāk vienošanās, citādi arī es varu uzņemt negaidītu kursu. Atsēdies, atsēdies taču!

—    Par vēlu! — viņa iesaucās, un viņas acis šķita metam zibeņus. — Esmu palaidusi vējā savu labo slavu un savu nevainojamo vārdu. Esmu nolēmusi nest negodu, kas man nāks līdzi, un zināt, ka nesu to nepelnīti, ko arī jūs zināt, bet viņš nezina, nekad nezinās, un viņam tas nav jāzina. Es kaut miršu, bet no manis viņš to nedzirdēs. Tikai tāpēc esmu te nakts vidū, viena ar jums. Tāpēc es sastapos ar jums šeit, slēpdamās aiz sveša vārda, izlikdamās par jūsu sievu. Tāpēc redzēja mani te un atstāja mani te svešie sulaiņi. Jūs nekas vairs nespēj glābt!

Savu dvēseli viņš būtu pārdevis, ja tikai varējis to visā tās skaistumā notriekt pie zemes, likt tās rokām noslīgt gar sāniem un izjust to savā varā. Bet viņš nespēja to pat uzlūkot, pats nejuzdams baiļu. Viņš jauda pretinieces spēku, kas nebija uzveicams. Viņš saprata, ka 1ā savā izmisuma neprātā un neapslāpējamā naidā pret viņu nebaidīsies ne no kā. Viņš nenolaida acu no rokas, kas ar tik ciešu, stingru apņēmību bija uzlikta uz baltajām krūtīm, un nodomāja,

—    ja tā ieroci pacels pret viņu un netrāpīs, tā nevilcināsies ar to pašu kustību vērst to pret šīm baltajām krūtīm.

Tāpēc viņš neuzdrošinājās tai tuvoties, bet durvis, pa kurām bija ienācis, atradās viņam aiz muguras, un viņš atkāpās atpakaļ, lai aizslēgtu tās.

—    Visbeidzot — uzklausiet vēl manu brīdinājumu! Turiet acis vaļā! — viņa teica, atkal pasmīknēdama.

—    Jūs esat nodots — kā visi nodevēji. Ir uzzināts, ka jūs esat šeit vai esat jau bijis, vai nule ieradīsities. Es šovakar redzēju karietē uz ielas savu vīru — tik tiešām, kā es te stāvu!

—    Tu melo, padauza! — Kārkers iebļāvās.

Tai pašā mirklī priekšnamā skali nošķinda zvans. Viņš kļuva bāls, kad tā izstiepa roku kā burve, kuras burvestībai paklausījis šis zvans.

—    Klau! Vai dzirdat?

Viņš atspiedās ar muguru pret durvīm, jo pamanīja Edītes taktikā kādu pārgrozību un nodomāja, ka tai prātā tikt viņam garām. Bet — viens mirklis — un tā jau bija pazudusi pretējās durvīs, kas veda uz guļamistabu, un aizvērusi tās.

Tiklīdz bija notikusi šī pārvērtība, tiklīdz tās nepielūdzamais, valdonīgais skatiens bija novērsies no viņa, viņš juta, ka spēs mēroties spēkiem ar to. Viņš domāja, ka izbailes no šīs pēkšņās nakts trauksmes būs salauzušas viņas pretestību, jo vairāk vēl tāpēc, ka viņa taču bija jau pārgurusi. Viņš atgrūda vaļā durvis un tūlīt steidzās tai pakaļ.

Bet istabā bija tumšs un, tā kā Edīte neatsaucās uz viņa saucienu, viņam nācās griezties atpakaļ pēc lampas. Pacēlis to augstu virs galvas, viņš lūkojās visapkārt, cerēdams ieraudzīt bēgli ierāvušos kādā kaktiņā; bet istaba bija tukša. Viņš gāja tālāk uz buduāru, tad ēdamistabu, sperdams nedrošus soļus, kā jau nepazīstamā vietā, bikli lūkojās apkārt, izmeklējās aiz visiem dīvāniem un aizslietņiem — viņas nebija nekur. Nebija arī hallē, kuras iekārtojums bija tik skops, ka visu varēja pārredzēt ar vienu acu uzmetienu.

Visu šo laiku zvans nemitīgi šķindēja un pie durvīm jau dauzījās. Viņš nolika lampu un, piegājis tām tuvāk, ieklausījās. Bija dzirdamas vairāku cilvēku balsis, vismaz divi no tiem runāja angliski, un, kaut gan durvis bija biezas un aiz tām liela kņada, vienu no balsīm viņš pārāk labi pazina, lai vēl šaubītos, kam tā pieder.

Atkal viņš paķēra lampu un steidzās atpakaļ cauri visām istabām, pakavējās ķatrā un, lampu pacēlis, vēlreiz izmeklējās, vai neieraudzīs Edīti. Tā viņš pašlaik stāvēja guļamistabā, kad pēkšņi acis uzdūrās durvīm, kas veda uz šauro eju sienā. Viņš piegāja klāt un konstatēja, ka durvis no ārpuses aizslēgtas, bet, ārā ejot, Edītei bija noslīdējis plīvurs un ievēries durvju spraugā.

Visu šo laiku ļaudis ārpusē uz kāpnēm nepārtraukti zvanīja un ar rokām un kājām dauzīja durvis.

Viņš nebija gļēvulis, bet troksnis un viss, kas noticis pirms tam, svešās istabas, kurās viņš, pat otrreiz ar lampu atpakaļ nākdams, gandrīz bija apmaldījies, viņa plānu izjaukšana (lai cik dīvaini tas izklausās — viņš būtu juties daudz drošāks, ja būtu guvis panākumus), vēlā nakts stunda, doma, ka tuvumā nav neviena, no kā viņš varētu gaidīt draudzīgu palīdzību, un — vairāk par visu — pēkšņā atskārta, kas sirdi kā ar svinu pielēja, ka tas vīrs, kura uzticību viņš pievīlis un kuru pašu tik nelietīgi krāpis, atradās šeit, lai norautu viņam masku no sejas un prasītu norēķinus, — radīja viņā paniskas bailes. Viņš mēģināja atdārīt durvis, kurās bija ieķēries plīvurs, taču tās nepadevās. Tad viņš atvēra logu un paraudzījās pa žalūziju spraugām lejā, bet lēcienam logs atradās par augstu un akmeņi nebija iežēlināmi.

Zvanīšana un klauvēšana nepārstāja, ari bailes nepārgāja. Viņš atkal devās pie guļamistabas durvīm, un pēc vairākiem mēģinājumiem, katrreiz stiprāk piepūloties, beidzot izdevās tās atvērt. Viņš redzēja, ka turpat ir šauras kāpnītes, un juta no lejas vēsmojam pretī nakts gaisu; tad viņš ielavījās atpakaļ, lai paņemtu mēteli un cepuri, nostiprināja, kā mācēdams, durvis aiz sevis, nozagās lejup pa kāpnēm ar lampu rokā, nopūta to, tikko bija samanījis ielu, un, noslēpis to kādā kaktā,'izgāja zvaigžņotajā naktī.

LV NODAĻA ROBS SLĪPĒTĀJS ZAUDĒ VIETU

Vārtnieks, kas apsargāja lielos dzelzs vārtus no viesnīcas pagalma uz ielu, bija pametis savas būdas vārtiņus nenoslēgtus, bet pats aizgājis projām, droši vien izdibināt, kas tā par trokšņainu kņadu pie parādes durvīm. Uzmanīgi atvilcis aizšaujamo, Kārkers izmanījās ārā un, aizvēris, cik klusi vien varēdams, čīkstošos vārteļus, deva kājām ziņu.

Drudžainais uzbudinājums, ko bija radījis pazemojums un nespēcīgās dusmas, tagad izvērtās paniskās bailēs. Tās pieauga līdz tādai pakāpei, ka viņš bija gatavs akli mesties jebkādās briesmās, lai tikai izbēgtu no cilvēka, kas vēl pirms pāris stundām viņam nemaz nebija šķitis bīstams. Šā cilvēka tik spējā ierašanās, ko viņš nemūžam nebija sagaidījis, tā balss padzirdēšana, tik tuvā iespējamība tiem satikties aci pret aci — tas pirmajā acumirklī varēja likt viņam šausmās sastingt, taču atjēdzies viņš būtu to uzņēmis ar nekaunīgu bravūru un savu vainu nomaskējis ar izaicinošu drosmību, kā jau daždien nelietis. Bet atskārta, ka uzrāvies uz paša izmesta āķa, bija satricinājusi un sagrāvusi visu viņa drosmi un pašpaļāvību. Šī lepnā sieviete, kuras dvēseli viņš pamazām bija indējis, kuru domājās jau pārvērtis pakļāvīgā radījumā savai izpriecai, bija atgrūdusi viņu kā riebīgu rāpuli, ievilinājusi lamatās,

izsmējusi, riezusi pretī krūti un saminusi viņu pīšļos; bet viņš, pieviltais krāpnieks, kam novilkta lapsas āda, muka apkaunots, pazemots un baiļu mākts.

Slapstoties no ielas ielā, viņš pēkšņi kā no elektriskas strāvas trieciena sadrebēja šausmīgās bailēs, kas bija pavisam citādas nekā bailes no pakaļdzīšanās. Mistiskas, neizprotamas, neizskaidrojamas bailes, gluži kā pirms zemestrīces, — kaut kas, it kā brāzmaini šalkdams, traucās pa gaisu, kā pati Nāve, spārnos pacēlusies. Viņš parāvās pat sānis, it kā lai palaistu garām šo lidoni. Tas nepalidoja garām, tā tur nekad nebija bijis, un tomēr — kādas baismīgas šausmas tas bija uzvēdījis.

Viņš pacēla savu bailēs pārvērsto bezgoža seju pret nakts debesīm, un zvaigznes pie tām mirgoja tikpat rimti un mierīgi, kā bija mirgojušas pirms brīža, kad viņš zagšus izlavījās uz ielas; viņš apstājās, lai pārdomātu, ko darīt tālāk. Bailes tikt izsekotam un notvertam kādā svešā, tālā malā, kur varbūt likums viņu neaizsargātu, — ka tā ir sveša un tāla, šī jaunuzradusies sajūta tagad, kur viņš palicis gluži viens savu sabrukušo piānu drupās, viņu šausmināja, — vēl lielākas bailes meklēt tagad patvēru Itālijā vai Sicīlijā, kur, pēc viņa domām, varēja būt uzpirkti zeļļi, lai viņu noslepkavotu kādā tumšā ielas'stūrī, — vainīguma un baiļu radīta slimīga iedoma, — varbūt vēl tas apstāklis, ka viņa plāni bija realizējušies pretēji iecerei, — pamudināja arī viņu rīkoties pretēji iepriekšējiem nodomiem, proti, viņš nolēma doties atpakaļ uz Angliju.

«Tur man visādā ziņā būs drošāk. Ja arī es izšķiršos nerādīties šim nelgām acīs, — viņš domāja, — tad tur būs daudz grūtāk sadzīt man pēdas nekā šeit ārzemēs pašreiz. Bet, ja nolemšu rādīties (kad šī nolādētā lēkme bus pārgājusi), vismaz es nebūšu vairs viens, tur būs kāda dvēsele, ar ko parunāt, apspriesties, būs kas sniedz palīdzīgu roku. Tur es neļaušos, ka mani trenkā un vajā kā žurku.»

Viņš šņākdams izdvesa Edītes vārdu un sažņaudza dūri. Viņš grieza zobus, slēpdamies masīvo namu ēnā, izvirda šausmīgus lāstus pār viņas galvu un glūnēja uz visām pusēm, it kā raudzīdamies pēc viņas. Tā viņš

aizzagās līdz kādas iebraucamās vietas vārtiem. Visi jau bija apguluši, bet, parāvis zvanu, viņš nedabūja jlgi gaidīt, kad ar laternu rokā iznāca kāds vīrietis, un jau pēc mirkļa viņš atradās ar to tumšā ratnīcā, kur noīrēja vecu faetonu braucienam uz Parīzi.

Viņi salīga ātri; tūliņ tika aizsūtīts pēc zirgiem. Piekodinājis, lai, tiklīdz tie klāt, pajūgs viņam seko, viņš atkal lavījās projām, ārā no pilsētas, garām seniem vaļņiem, līdz nonāca pie lielceļa, kas šķita kā upes straume aizviļamies pa tumšo līdzenumu.

Uz kurieni tas veda? Kur bija tam gals?

Kad viņš, šādās domās kavēdamies, apstājās un lūkojās pāri tumšajam klajumam, kur slaidi koki iezīmēja ceļa jostu, atkal uzbrāzmoja nāves šalka, atkal aizjoņoja garām, aukaina, neapturama, un atkal viņu sagrāba šausmas, tumšas kā šī svešā puse un nezināmas kā šīs zemes tālās robežas.

Vēja nebija, neviena ēna nepaslīdēja garām dziļajā nakts tumsā, ne mazākā troksnīša. Viņam aiz muguras gulēja pilsēta, šur tur pamirdzinādama pa uguntiņai, bet aiz torņiem un jumtiem, kas šķita bezķermeniski, slēpās zvaigžņu pasaules. Tumša, vientuļa tāle viņam visapkārt, un pulksteņi tikko dzirdami nosita otro stundu.

Viņš soļoja tikai uz priekšu, un viņam šķita, ka gājis ilgi un nogājis tālu gabalu, bieži apstādamies, lai paklausītos. Beidzot ilkss zvārguļa skaņas sasniedza viņa bailīgās ausis. Zvārguļi skāmēja drīz klusāk, drīz skaļāk, brīžam gandrīz noklusdami uz nelāgā ceļa, taču pēc tam atkal jo žirgti iešķindēdamies, kamēr beidzot, balsi netaupot un pātagu plīkšķinot, līdz acīm aiztuntuļojies vedējs apturēja auļojošu četrjūgu viņam līdzās.

—     Kas tur iet? Mesjē?

—     Jā.

—    Mesjē nogājis garu ceļa gabalu tāda nakts melnumā.

—     Kas par to? Katrs dara, kā tam tīk. Vai pasta stacijā aizrunāti vēl kādi zirgi?

—     Tūkstoš velnu! … un piedošanu! Vēl kādi zirgi? Šinī stundā? Nē!

—    Klausieties, draugs. Es ļoti steidzos. Parādiet, kā protat braukt. Jo ātrāk tiksim uz priekšu, jo lielāku dzeramnaudu dabūsit. Nu, aiziet! Žigli!

—    Heijā! Hī! Heijā! Hī! — Pilnos lēkšos prom pa tumsu, tā ka putekļi un smiltis šķīst uz visām pusēm!

Ratu rīboņa un kratīšanās atbilda nemierā un pretrunās mutuļojošām domām bēgļa galvā. Nekā skaidra visapkārt, nekā skaidra viņā pašā. Garām slīdošie priekšmeti cits ar citu saplūduši, tikko pamanīti, jau pazuduši! Aiz garām skrejošo zemnieku māju un žogu neskaidrajiem apveidiem pašā ceļa malā — drūms klajums. Aiz tēliem, kas uzpeldēja un, mirkli izniruši, atkal izgaisa viņa gara acu priekšā, — melns bezdibenis, pilns baiļu, niknuma un neizdevušās nodevības. Brīžam vēsma no tālajiem Juras kalniem pārvēdīja pār plašo līdzenumu. Un atkal tā pati mežonīgā šalkoņa, kas viņu tā biedēja, iedomās aizvējoja garām, likdama asinīm sastingt ledū.

Lākturi, mezdami atblāzmu uz auļojošo zirgu galvām, pa šaltij arī uz blāvo vedēja figūru un tā plandošo mēteli, veidoja tūkstoš nenosakāmu tēlu, kas harmonēja a"r viņa domām. Pazīstamu cilvēku ēnas viņam pazīstamā pozā noliekušās pār pultīm un grāmatām; tā vīra spokaini rēgi, no kura viņš bēga, vai atkal — Edīte; zvārguļu skaņās un ratu rīboņā — kādreiz sacītu vārdu atbalss; telpas un laika sajukums: pagājušā nakts šķiet pārdzīvota pirms mēneša, bet tas, kas bijis pagājušajā mēnesī, noticis šonakt; mājas te neiedomājami tālu, te atkal tikpat vai ar roku aizsniedzamas; nemiers, disharmonija, trauksme, tumsa un sajukums pašā un visapkārt. Heijā! Hī! Uz priekšu aulekšiem pa tumšajiem laukiem; smiltis un putekļi pašķīst uz visām pusēm, un kūpošie zirgi traucas krākdami, it kā ikvienam no tiem mugurā būtu uzklupis dēmons un neprātīgā triumfā trenktu tos pa naktsmelno ceļu — uz kurieni?

Atkal viņam uzbrāžas neizprotamās šausmas, un, kad tās ir garām, zvārguļi kliedz ausīs: «Uz kurieni?», riteņi dārdina: «Uz kurieni?» Viss brauciena troksnis un rīboņa kliedz tikai to vien. Gaisma un ēnas kā koboldi lēkā virs zirgu galvām. Tikai neapstāties! Tikai nekavēties! Tālāk, tālāk! Mežonīgos auļos uz priekšu pa melno ceļu!

Viņš vairs nespēja sakarīgi domāt. Nespēja vairs vienu domu nošķirt no otras un nespēja arī ne brīdi pie kādas atsevišķi pakavēties. Sagrautās cerības — iemantot baudpilnu dzīvi kā kompensāciju par agrāko kalpību; neizdevusies nodevība pret cilvēku, kas aizvien pret viņu izturējies godprātīgi un augstsirdīgi, bet kura ikvienu niecīgāko augstprātības izpausmi skatienā vai vārdā viņš gadiem ilgi kā dārgumus bija krājis atmiņā, lai ar augļu augļiem atmaksātu (tā viltīgi un izmanīgi cilvēki parasti mēdz klusībā nicināt to, kam glaimo, un savu pazemību, paši atzīdami, cik maz tā vērts, tomēr ieskaita lēsē un kāro atriebt), — tas galvenokārt viņam jaucās pa galvu. Ne mirkli viņā nenorima apslāpēts niknums pret sievieti, kas viņu ievilinājusi lamatās un tādējādi viņam atriebusies; zemiski, nejauki atmaksas plāni nedeva viņam miera, taču tie joprojām bija neskaidri. Steidzīgas un pretrunīgas domas rosījās viņa galvā. Un, pat nododoties šīm drudžainajām, neauglīgajām domām, viņu neatstāja viena: atlikt visu pārdomāšanu uz kādu nenoteiktu, vēlāku laiku.

Tad sāka uzpeldēt atmiņā vecie laiki pirms otrās laulības. Viņš atcerējās, kādu greizsirdību bija izjutis pret zēnu, kādu greizsirdību pret meiteni, cik veikli un viltīgi pratis visus uzmācīgos turēt pa gabalu nost un kā bija apvilcis šim lētticīgajam nelgām apkārt burvju loku, kuru drīkstēja pārkāpt vienīgi viņš pats; un tad viņš sev jautāja, vai patiesi uzņēmies visus šos pūliņus tikai tādēļ, lai tagad kā pieķerts zaglis bēgtu no tā paša nabaga nelgas!

Viņš būtu varējis sevi vai nogalināt par šo gļēvumu, bet šis gļēvums jau patiesībā bija viņa neveiksmju ēna un nebija šķirams no tām. Apziņa, ka ar vienu triecienu iedragāta paļāvība uz paša nelietību, atskārta, ka neesi bijis nekas cits kā nožēlojams rīks otra rokās, — tas viss paralizēja viņu. Viņš plosījās bezspēcīgā niknumā pret Edīti, naidā pret misteru Dombiju un naidā pret sevi pašu; un tomēr bēga un nezināja nekā cita, ko iesākt.

Atkal un atkal viņš ausījās, vai tikai aiz muguras jau neatskan ratu rīboņa. Atkal un atkal viņam likās, ka aizvien skaidrāk dzird tos tuvojamies. Beidzot viņš tik stipri tam noticēja, ka uzsauca: — Stāt! — būdams labāk ar mieru zaudēt laiku nekā ilgāk paciest neziņu.

Šis vārds spēji sagrūda zirgus, ratus un vedēju ceļa vidū vienā čupā.

—   Pie velna! — iekliedzās vedējs un palūkojās pār plecu atpakaļ— Kas ta lēcies?

—    Ieklausieties! Kas tas ir?

—    Kas?

—    Troksnis.

—    Sasodīts! Vai rimsies, bandīts tāds! — viņš sirdījās uz vienu no zirgiem, kas purināja zvārguļus.

—   Kāds troksnis?

—    Tur — aiz muguras. Vai tur nebrauc aulekšiem vēl kāds pajūgs? Tur! Nu klausieties taču.

—    Vai stāvēsi mierā, nešķīstais cūkas purns! — vedējs uzbļāva otram zirgam, kas sāka koslies ar trešo, bet pārējie satrūkušies slējās pakaļkājās un stūmās atpakaļ. — Tur nekā nav.

—    Ntjkā?

—    Nē, nekā. Tikai diena sāk aust.

—    Šķiet, jums taisnība. Pašreiz arī es tiešām nekā nedzirdu. Laižam tālāk!

Iztramdītais pajūgs, no zirgiem kūpošo garaiņu mutuļos tīts, sākumā nevarēja īsti uzņemt gaitu; vedējs, saīdzis par nevajadzīgo aizkavēšanos, sameklēja kabatas nazi un pierīkoja pātagai klāt jaunu siksnu. Bet pēc tam: — Heijā! Hī! Hcijā! Hī! — Un mežonīgā auļošana sākās no jauna.

Un zvaigznes nodzisa, un diena ieblāzmojās, un viņš, stāvēdams ratos, skatījās atpakaļ uz riteņu iebrauktajām sliedēm un redzēja, cik tālu vien acs sniedza, ka neviena sekotāja nav. Un drīz jau bija balta diena, un saule zeltīja tīrumus un vīna dārzus, un šad tad pa strādniekam iznāca no mazām pagaidu būdām pie akmeņu kaudzēm ceļa malā; tie laboja šoseju vai ēda maizes riecienu. Paretam sāka parādīties arī zemnieki, vai nu savā ikdienas darbā, vai uz tirgu iedami, vai vienkārši slaistīdamies nabadzīgo būdu priekšā un

laiski noraudzīdamies viņam nopakaļ, kad viņš tiem brauca garām. Tad ceļā pagadījās pasta stacija, dubļos . iegrimusi, ar kūpošām mēslu kaudzēm apkārt un pussagruvušiem staļļiem; un šai krāšņajā ainavā nolūkojās milzīga, veca, kokiem neaizēnota mūra pils ar daudziem, lielum lielo tiesu izdauzītiem logiem, bet zaļš miklums līda lēnām gar terases margām augšup, sniegdamies jau līdz jumta dzegām, smailēm un tornīšiem.

Nīgri atzvēlies karietes stūrī, tik vien kārodams kā ātrāk tikt uz priekšu, — tikai brīdi pa brīdim, vai ik pēc jūdzes, kolīdz ceļš kļuva klajš, celdamies kājās un skatīdamies atpakaļ, — viņš joprojām mēģināja atgaiņāt domas uz nenoteiktu laiku, bet neauglīgā prātošana tomēr viņam nedeva miera ne mirkli.

Kauns, vilšanās un sakāve kremta viņa sirdi; smagi māca nemitīgās bailes, ka viņu varētu panākt vai ceļā sastapt, — viņš pat bez iemesla satrūkās no gājējiem, kas nāca pretī pa ceļu. Tās pašas neizturamās šausmas un bailes, kas viņu bija sagrābušas naktī, atgriezās dienā ar nevājinātu spēku. Vienmuļā zvārguļu šķindoņa un zirgu pakavu dipoņa; mūžīga satraukuma un veltīgu dusmu vienmuļība; baiļu, nožēlas un niknuma vienmuļa atkārtošanās vērta ceļojumu it kā nebeidzamu vīziju virknē, kurā nebija nekā reāla, izņemot mocības.

Tas ir murgains sapnis; gari ceļi aizlokās tālē pretim apvārsnim, kas vienmēr kāpjas atpakaļ un nekad nav sasniedzams; pilsētas ar toelāgi bruģētām ielām gan pakalnos, gan ielejās, kur namu tumšās durvīs un pusaklos logos pavīd pa sejai; kur garās, šaurās ieliņās pārdošanai rindās piesietas, mēsliem notašķījušas govis un vērši badās un bauro, un saņem pa resnajam galvām belzienus ar tādām rungām, kas var tās arī ielauzt; tilti, krustceles, baznīcas, pasta stacijas, kur jauni zirgi liek iejūgti pret pašu gribu, bet izjūgtie kūpoši un elsojoši, skumji galvas nokāruši un kopā sabāzuši, stāv pie staļļa durvīm; mazas kapsētiņas ar melniem, greiziem krustiem un savītušiem, sabirzušiem vainagiem uz tiem; un atkal gari, gari ceļi, kas lokās kalnup un lejup, traukdamies pretī mānīgajam apvārsnim.

Tas ir murgains sapnis: rīts, dienasvidus un saulriets;

nakts ar augošu mēnessirpi pie debesīm. Tālē aizejošie ceļi uz īsu laiku paliek aizmugurē, nāk pilsētas nelīdzenais bruģis; rati ripo rībēdami un dārdēdami, skatiens pievēršas augstam baznīcas tornim starp namu jumtiem; tad viņš izkāpj no ratiem, steigšus ietur azaidu un iedzer krietnu malku vīna, kas tomēr garu nepacilā; iet gabalu kājām, viņu apstāj ubagu bars — aklie trīsošiem plakstiem vecu sievu pavadībā, kuras tiem tur sveces pie sejas; vājprātīgas meičas, klibie, tizlie un gaudenie; ceļš iziet cauri trokšņainajam pūlim; sēž atkal ratos un nolūkojas uz augšup pavērstajām sejām un izstieptajām rokām, drebot bailēs, ka tikai neierauga kādu vajātāju spiežamies cauri pūlim; atkal auļos tālāk pa gargaro ceļu, sēž, saknupis kaktā, apmāts un apdulbis, vai pieceļas kājās, lai pavērotu mēnesnīcas blāvi apspīdēto, garo gabalu uz tā paša nebeidzamā ceļa, vai lūkojas atpakaļ, lai redzētu, kas viņam seko.

Miegs no viņa bēg, tikai mirkļi snaudas tāpat vaļējām acīm, un jau trūkstas augšā un skaļi atsaucas kādai iedomātai balsij. Viņš nolād pats sevi par to, ka atrodas šeit, ka bēdzis, ka ļāvis tai aiziet, par to, ka nav izaicinoši stājies pretī vajātājam. Viņš ir karastāvoklī ar visu pasauli, bet galvenokārt ar sevi pašu; viņa melnais izmisums klāj tumsu pār visu, kas viņa ceļā.

Tas ir kā drudža murgojums; pagājušo dienu notikumi jaucas ar šodienējiem; līdzšinējā dzīve un šī bēgšana saplūst kopā; bezprātīga traukšanās nezin uz kurieni, kur viņam jānokļūst. Senāk redzētas ainas spraucas vidū jaunajām, tikko skatītajām. Domas vandās pa senu, tālu pagātni ar šķietamu nevērību pret pašreiz redzētajām lietām, tomēr visu laiku nezūd mokošā un gurdinošā apziņa, ka tās viņu mulsina un māc pārkaisušos prātus vēl pēc tam, kad sen jau pazudušas.

Vīzija turpinās: nemitīgas pārvērtības, bet vēl arvien tā pati vienmuļība — zvārguļi, riteņi, pakavu klaboņa, tikai miera nav un nav. Pilsētas un lauki, pasta stacijas, zirgi, vedēji, pakalni un ielejas, gaisma un tumsa, lielceļi un ielu bruģi, augstas kraujas un dziļas aizas, lietus un saule, bet tomēr tā pati vecā vienmuļība — zvārguļi un riteņi, un pakavu klaboņa, tikai miera nav. Beidzot murgos jauž tuvojamies tālo galvaspilsētu, ceļi kļūst dzīvāki, pagriezieni biežāki, gar acīm paslīd vecas katedrāles, rati rībina cauri mazām pilsētiņām un ciematiem, kas biežāk sāk pagadīties ceļa malās, bet viņš pats sēž, ratu stūrī ierāvies, mēteļa apkakli līdz acīm sacēlis, kad garāmgājēji nolūkojas viņā.

Brauc un brauc, uz priekšu vien, uz priekšu vien, atliekot domāšanu uz vēlāku laiku un pastāvīgi plosot sevi domām; nav jaudas saskaitīt ceļā pavadītās stundas, ne spējas aptvert laiku un vietu šajā braucienā. Izslāpis, apdullis, pusvājprātīgs. Un par spīti visam tomēr nerimtīgi traucas uz priekšu, it kā nebūtu iespējas atrast vielu, kur apstāties, un ierodas Parīzē, kur duļķainā upe netraucēti veļ straujos ūdeņus cauri divām trokšņainām pulsējošas dzīves straumēm.

Tad trauksmaināks murgs: tilti, krastmalas, bezgalīgas ielas, krodziņi, ūdensnesēji, ļaužu drūzma, kareivji, pajūgi, orķestru mūzika, bungu rīboņa, veikalu pasāžas; vienmuļā zvārguļu šķinda, riteņu dārdoņa un pakavu klaboņa beidzot noslāpst pārējā troksnī un dunoņā. Troksnis pamazām izdziest, kad viņš citā pajūgā pa citiem vārtiem izbrauc no pilsētas ārā. Un, dodoties uz jūras krastu, atkal tā pati vienmuļā zvārguļu, riteņu un pakavu sasaukšanās, tikai miera nav.

Atkal saules riets un vakara nokrēslis. Atkal gari ceļi, melna nakts un blāvi mirgojoši logi ceļa malā, un vēl aizvien tā pati vieriftiulība — zvārguļi, riteņi, pakavu klaboņa, tikai miera nav. Agrīna krēsla, rītausma, saules lēkts. Lēni, smagi pajūgs uzvelkas kalnā, kur uzvējo spirgta jūras dvesma, no kurienes jau var redzēt, kā rīta saulē laistās tālo viļņu krēpes. Osta sasniegta tieši paisuma laikā; nāk malā zvejnieku laivas, līksmas sievas un bērni sagaida pārbraucējus. Krastmalā izžauti tīkli un zvejnieku drānas; kuģu mastos un takelāžā rosās matroži, un to balsis skan no augšienes; nemainīgā jūra ir gaiša un dzidra, un pāri tai žilbinoša vizma.

Jauna vīzija: kuģis lēnām aizpeld jūrā; viņš pats no klāja noraugās atpakaļ uz krastu, kas izskatās kā miglas vāls virs ūdens, vietvietām pavērdams pa gaišai zemes strēlei, kur saule to pāršķēlusi. Mierīgā jūra viegli viļņojas, vizuļo un šalko. Kāda cita pelēka svēdra iznirst okeānā tieši kuģa ceļā, tā kļūst aizvien skaidrāka, ceļas aizvien augstāk virs ūdens. Klintis, mājas, kādas vējdzirnavas, kāda baznīca iezīmējas arvien skaidrāk. Pēdīgi kuģis ieslīd klusos ūdeņos, pietauvojas krastmala, kur ļaudis stāv bariņos un māj sveicienus draugiem uz klāja. Tad izcelšanās malā, steigšanās cauri pūlim, vairoties no visiem, — beidzot atkal Anglijā.

Savos murgos viņš bija domājis doties uz kādu pazīstamu nomaļu vietiņu lauku klusumā, paslēpties tur, kamēr slepšus ievāks ziņas, kas dzirdams par viņu, un izlems, ko darīt tālāk. Vēl aizvien kā apdullis, viņš tomēr atcerējās dzelzceļa staciju, no kuras pa citu nozarojumu viņam būtu jābrauc līdz nodomātajai vietai, kur atradās neliela, klusa viesnīca. Tajā, viņš prātoja, varētu uzkavēties un atpūsties.

Ar tādu nodomu viņš aši ielēca dzelzceļa vagonā, ietinās mētelī, atzvila pusguļus un izlikās aizmidzis; drīz viņš bija jau tālu projām no jūras — zemes vidienas zaļajos laukos. Nonācis ceļa galā, viņš no vagona loga uzmanīgi nopētīja staciju. Priekšstats nebija viņu vīlis. Tā atradās nomaļā vietiņā neliela meža malā. Viena vienīga ēka, tikko celta vai šim nolūkam pārbūvēta, stāvēja jauka dārziņa vidū; tuvākā pilsētiņa bija jūdzēm tālu. Viņš izkāpa un, neviena neievērots, iegāja tieši viesnīcā, noīrēja divas savā starpā savienotas istabas augšstāvā un apmierināts devās uz tām.

Viņa nodoms bija atpūsties, atgūt pašsavaldīšanos un dvēseles līdzsvaru. Ārprātam tuvais satraukums un niknums — zobus griezdams, viņš staigāja pa savu istabu, — viņu vēl pilnīgi turēja savā varā. Domas, kurām viņš nespēja pavēlēt, nedz arī tās novirzīt, klīda pašas savus ceļus un rāva viņu līdzi. Viņš jutās pagalam nolrulis un līdz nāvei pārguris.

Bet viņš bija kā ar lāstu apkrauts — nekad vairs nerast miera, pārgurušās smadzenes tomēr nezaudēja atmaņu. Viņš nespēja tās pakļaut savai gribai, it kā tās nemaz nepiederētu viņam. Tās gan nevērsa viņa uzmanību uz pašreizējām skaņām vai priekšmetiem, bet vēl aizvien kavējās trauksmainajās ceļojuma laika vīzijās. Viņš nespēja no tām atbrīvoties. Tur stāvēja viņa, atkal nicīgi lūkodamās viņā ar savām tumšajām acīm, un viņš atkal traucās no tām projām bez mērķa pa pilsētām un laukiem, dienu un nakti, lietū un saulē, pa lielceļiem un ielu bruģi, pāri kalniem un lejām, pāri kraujām un aizām, zvārguļu, riteņu un pakavu trokšņa nomocīts un biedēts, un miera nebija.

—      Kas šodien par dienu? — viņš jautāja sulainim, kas klāja viņam pusdienu galdu.

—    Kas par dienu, ser?

—    Vai trešdiena?

—    Trešdiena, ser? Nē, ser. Ceturtdiena.

—     Biju piemirsis. Un cik pulkstenis? Neesmu savējo uzvilcis.

—      Bez dažām minūtēm pieci, ser. Laikam ilgi esat bijis ceļā, ser?

—    Jā.

—    Ar vilcienu, ser?

—    Jā.

—      Ļoti nogurdinoši, ser. Man gan nav iznācis daudz ar vilcienu braukt, ser, bet iebraucēji aizvien tā saka.

—    Vai viesi mēdz bieži šeit apstāties?

—      Vispār diezgan bieži, ser. Pašreiz gan neviena nav. Samērā paklusi pašlaik, ser. Viscaurēm paklusi, ser.

Viņš nekā neatbildēja'/ bet, uztrausies sēdus dīvānā, uz kura bija atlaidies, elkoņus uz ceļgaliem atspiedis, blenza grīdā. Ne mirkli viņš nespēja koncentrēt uzmanību. Tā traucās, kurp pagadījās, bet ne uz brīdi neiesnaudās.

Paēdis pusdienas, viņš izdzēra krietnu kvantumu vīna, — veltīgi. Arī šādi mākslīgi līdzekļi nespēja atvilināt miegu. Domas, kļuvušas vēl nesakarīgākas, rāva viņu sev līdzi, kā mežonīgi zirgi auļos rauj līdzi piesietu notiesāto, kam šādā veidā jāizpērk savs noziegums. Nedz aizmiršanās, nedz miera.

Cik ilgi viņš dzerdams tā sēdēja un prātoja, savu domu šurpu turpu raustīts, neviens par to nevarēja būt mazākā skaidrībā kā viņš pats. Viņš tikai atcerē

jās, ka ilgi bija tā sēdējis sveces gaismā, kad pēkšņi pietrūkās kājās un, šausmu pārņemts, sāka ausīties.

Nē, šoreiz tā nebija nekāda iedoma. Zeme drebēja, māja dārdēja, un gaisā uzbrāzmoja negantais, varenais šalciens! Viņš juta to tuvojamies un aizbrāžamies pāri, un pat vēl tad, kad bija pieskrējis pie loga un redzējis, kas tas īstenībā ir, viņš stāvēja trīcēdams, it kā no skatīšanās vien jau draudētu briesmas.

Lai nolādēts tas ugunīgais pūķis, kas aizdārdināja tik slaidi, mezdams plašajā klajumā žilbinošas gaismas un draudīgu dūmu strēli un tad nozuzdams! Viņam likās, ka viņu kāds norāvis šim nezvēram no ceļa, kur būtu saplosīts gabalu gabalos. Viņš trīcēja un drebēja pat tad vēl, kad vispēdējais troksnītis jau bija izdzisis un dzelzs sliedes, cik tālu vien acs mēnesnīcā varēja saredzēt, gulēja pamestas un klusas kā tuksnesī.

Nespēdams iemigt un sliežu ceļa nepārvarami pievilkts — vismaz tā viņam likās —, viņš izgāja ārā un devās pa dzelzceļa uzbērumu uz priekšu, kur kvēlojošie, nobirušie pelni iezīmēja aizgājušā vilciena pēdas. Kādu pusstundu nosoļojis šai virzienā, viņš sāka iet — vēl aizvitn gar uzbērumu — uz otru pusi, pagāja garām viesnīcas dārziņam, tad vēl krietnu gabalu tālāk, aplūkodams tiltus, signālus un laternas un prātodams, kad atkal tāds nelabais drāzīsies garām.

Zemes sadrebēšanās, vibrējošas skaņas ausīs, griezīgs svilpiens tālumā; pretī slīdoša blāva gaismas strēle strauji pārvēršas divās sarkanās acīs, trakojošas liesmas bārsta kvēlošas dzirkstis; rēcoša masa, augdama augumā, neatturami traucas uz priekšu; spējš vēja brāziens un dārdoņa — otrs ir klāt un projām, un viņš stāv, pietvēries pie kādiem vārtiem, kā glābiņu meklēdams!

Viņš sagaidīja nākamo un tad atkal nākamo. Viņš devās atpakaļ uz to vietu, kur tikko bijis, un tad atkal atpakaļ un cauri uzmācīgajām ceļojuma vīzijām raudzījās, vai netuvojas atkal kāds no šiem briesmoņiem. Viņš klaiņoja ap staciju un gaidīja, kamēr ķāds tur pietur, un, kad tas apstājās, lai uzņemtu ūdeni, viņš stāvēja klāt, blenza uz tā smagajiem riteņiem, uz tā dzelzs pieri un domāja, ar kādu nežēlīgu spēku un varu tas apveltīts. Brr! Redzēt, kā lielie riteņi lēnām sāk griezties, un iedomāties, kā tie tevi notriec gar zemi un samal!

Noreibis no vīna un alkdams atpūtas, — ko nekas, kaut arī viņš bija tik noguris, nespēja dot, — viņš tomēr nevarēja atkratīties no šīm slimīgajām domām un parādībām. Arī tad vēl, kad jau bija atgriezies savā istabā — tā ap pusnakti —, tās viņu vajāja, un viņš sēdēja klausīdamies un gaidīja nākamo.

Tāpat ari gultā, kad atlaidās atpūsties, necerēdams iemigt. Viņš gulēja, vēl arvien ausīdamies, un, tikko juta sadrebēšanos un ievibrēšanos, cēlās augšā un devās pie loga, lai vērotu (cik šeit stāvot bija iespējams), kā blāvā gaismiņa pārvēršas divās sarkanās acīs, kā sprēgājošā uguns spļauj kvēlojošas ogles, klausījās, kā rrilzenis dārdēdams aizripo un pār ieleju aizstiepjas dzirksteļota dūmu taka. Tad viņš palūkojās uz to pusi, kurp gribēja ar saules lēktu doties, jo šeit viņam miera neatrast; nolikās atkal gultā, kur viņu no jauna māca ceļojuma vīzijas un zvārguļu, riteņu un pakavu trokšņu vienmuļība, līdz tuvojās nākamais vilciens. Tā tas turpinājās visu nakti. Nespēdams savaldīšanos atgūt, viņš šai naktī, ja vien tas bija iespējams, to pazaudēja vēl vairak. Kad ausa rīts, viņu vēl joprojām mocīja domas, kuras viņš mēģināja atvairīt uz vēlāku laiku, kad būs labākā noskaņā; pagātne, tagadne un nākotne saplūda viņa gara acu priekšā, līdz viņš vairs nespēja skaidri atšķirt citu no citas.

—    Cikos, — viņš jautāja sulainim, kas visu nakti bija viņu apkalpojis un tagad ienāca ar sveci rokā,

—   jūs teicāt, man no šejienes jāaizbrauc?

—   Tā ceturksni pēc četriem, apmēram, ser. Četros iet garām ātrvilciens, bet tas šeit nepietur.

Viņš pārvilka ar roku sāpošajai galvai un palūkojās savā pulkstenī. Bija turpat pusčetri.

—    Laikam jūs būsit vienīgais braucējs, ser, — piemetināja sulainis. — Pie mums gan vēl apmetušies divi džentlmeņi, bet tie gaidīs Londonas vilcienu.

—    Man šķiet, jūs teicāt, ka te neviena vairāk neesot? — vaicāja Kārkers, vērsdamies pret sulaini ar rēgainu tā senākā smaida palieku, ar ko mēdza parādīt dusmas vai aizdomas.

—     Nebija jau arī neviena, ser. Tikai naktī ar pasažieru vilcienu, kas šeit pietur, atbrauca abi džentlmeņi. Vēlaties siltu ūdeni, ser?

—    Nē. Un aizvāciet sveci. Man gaismas pietiek tāpat.

Tā kā viņš bija atkritis gultā gandrīz nenoģērbies, tad, tikko sulainis bija izgājis no istabas, viņš piesteidzās pie loga. Saltā rīta gaisma bija padzinusi nakti, un debesis tinās lecošās saules rožainajā miglā. Viņš samērcēja ūdenī galvu un seju, — tas viņu gan nenieka neatspirdzināja —, steidzīgi saģērbās, samaksāja lēsi un izgāja ārā.

Gaiss, kas viņam vēdīja pretī, bija auksts un nemīlīgs. Viss mirka rasā, un pār viņa sakarsušo ķermeni pārskrēja šermuļi. Pametis vēl skatienu uz nakti staigāto ceļu un signālugunīm, kas tagad mirgoja palsi un nebija gandrīz vairs samanāmas, viņš pavērsa acis pret uzlecošo sauli un tās vareno gaismu, kas pārplūdināja pasauli.

Tik cēfa, tik dzidra savā skaistumā, tik svinīga! Kas gan lai pasaka, vai šai brīdī, kad viņš savas apžilbušās acis vērsa pret debesīm, kur cēlās saule, rimta un nopietna, vienaldzīga pret visu netaisnību un ļaunumu, pār kuriem mirdzējusi kopš pasaules iesākuma, kas pateiks, vai arī viņā nemodās kāda klusa nojausma par tikumu zemes virsū un atlīdzību par to debesīs? Ja viņš jel kādreiz ar maigumu un nožēlu atcerējies māsu vai brāli, — kas lai pasaka, vai tas nenotika šai mirklī?

Viņam vajadzēja tagad to izjust. Pār viņu pletās nāve. Viņš bija izstumts no dzīvajo pasaules un bija ceļā uz savu kapu.

Viņš samaksāja ceļa naudu līdz tai lauku stacijai, ko bija iecerējis, un sāka staigāt šurp un turp, gluži viens, noraudzīdamies uz dzelzs sliedēm, kuras vienā virzienā vijās cauri ielejai, un uz tumšo tiltu, kas atradās pavisam tuvu otrā virzienā; un, kad, nogājis līdz koka perona galam, apgriezās, viņš ieraudzīja to vīru, no kura bija bēdzis, iznākam pa tām pašām durvīm, pa kurām bija iznācis pats. Viņu acis sastapās.

Pēkšņajā pārsteigumā samulsušam, viņam sajuka solis, viņš klupa un pakrita uz sliedēm. Tomēr tūliņ atkal pielēca kājās, atkāpās paris soļu uz sliežu ceļa, lai palielinātu atstatumu starp sevi un šo cilvēku, un, ātri, aizgūtnēm elpodams, palūkojās savā vajātājā.

Viņš izdzirda kliedzienu — vēl otru — redzēja pretinieka sejā atriebes kaisli pārvēršamies nāves bālumā un šausmās .. . sajuta zemi iedrebamies … tai pašā mirkli atskārta, ka nupat tuvojas nāves šalkoņa . . . nelabi iekliedzās… pagriezās un pavisam tuvu klāt ieraudzīja sarkanās acis, nespodras un aklas gaišajā dienā, — tad viņu notrieca gar zemi, uzrāva atkal augšā, mētāja un dauzīja gar riteņiem, līdz atrāva locekļus citu pēc cita, un ugunīgajā svelmē izsīka viņa dzīvības avots, bet sakropļotie locekļi tika izsvaidīti pa gaisu.

Kad ceļinieks, kas viņu bija pazinis, pamodās no nesamaņas, tas redzēja netālu četrus vīrus nesam kaut ko smagu uz pārsegtām dēļu nestuvēm, kamēr daži citi trenca projām suņus, kuri skraidīja, zemi ošņādami un ar karstiem pelniem apbirušās asinis laizīdami.

LVI NODAĻA DAŽAM LABAM SIRDS PRIEKA PILNA, BET KAUJAS GAILIM ĪGNUMA PILNA

Ap Koka Mičmani uzstrāvoja dzīvība. Misters Tūtss ar Sjūzenu beidzot bija ieradušies. Sjūzena ar joni uzdrāzās augšā, gluži kā tāda neprātīga, bet misters Tūtss ar Kaujas Gaili iegāja viesistabā.

—                                                                                         Ak manu mīļumiņ manu jauko meitenīt mis Floja! — Nipere sauca jau pa gabalu, iebrāzdamās Florenses istabā, — kas to nu būtu domājis ka tas noies šitik tālu ka es jūs atradīšu šeit manu mī|o dūdiņu vienu pašu bez neviena kas viņu aptecētu bez mājām kuras viņa varētu saukt par savējām bet nu es nekad nekad vairs projām neiešu mis Floja jo lai gan es neesmu sūnām apaugusi es tomēr neesmu arī ritošs akmens un arī sirds man nav no akmens citādi jau viņa man tā nespārdītos kā pašlaik ak manu dieniņ manu dieniņ!

Nobērusi šos vārdus vienā elpas paņēmienā, tā ka nebija iespējams to starpā iedomāties ne punktu, ne komatu, mis Nipere noslīga ceļos blakus savai kundzenei un cieši to apskāva.

—           Ak mīļā sirds! — Sjūzena sacīja, asaras rīdama.

—     Es zinu visu kas noticis es zinu visu manu ūbelīt man aizraujas elpa dodiet man gaisu!

—    Sjūzen, mīļo, labo Sjūzen! — Florense sacīja.

—          Dievs, stāvi viņai klāt! Es, kas biju viņas kopēja,

kad viņa vēl bija maza meitenīte! Un vai tad par tiesu, par visu tiesu un visā patiesībā viņa taisās precēties? — Sjūzenas vārdos izskanēja ir sāpes, ir prieks, ir lepnums, ir skumjas un dievs vien zina kādas vēl citas pretrunīgas jūtas.

—    Kas jums to stāstīja? — Florense iejautājās.

—     Ak manu vai! Nu tas pats nevainīgais dieva jērs Tūtss, — Sjūzena histēriski attrauca. — Es sapratu, ka viņš ir runājis patiesību, manu mīlulīt, tāpēc ka viņam tas stipri ķērās pie sirds. Viņš tak ir tas vispieķērīgākais, visnevainīgākais bērniņš! Un vai tad mana sirdspuķīte, — Sjūzena turpināja, no jauna to cieši apkampdama un no jauna apraudādamās, — no visas tiesas gan domā precēties?

Līdzjūtības, prieka, sirsnības, gādības un nožēlas kopstrāvojums, kādā Nipere aizvien atgriezās pie šī jautājuma un katru reizi pie tam pacēla galvu, lai palūkotos jaunajā vaidziņā un noskūpstītu to, bet tad atkal pieglaudās kundzenes plecam, paijādama viņu un pati šņukstēdama, bija tik sievišķīgs un sava īpatnējā veidā valdzinošs, ka tādu nekur citur pasaulē neatrast.

—    Nu neraudiet taču! — Florenses glāstošā balss mierināja. — Re, nu jau jiis atkal esat pavisam prātīga, manu mīļo Sjūzen!

Mis Nipere, nosēdusies uz grīdas pie savas kundzenes kājām, smiedamās un elsodama, kabatas drāniņu turēdama pie acīm vienā rokā', ar otru glaudīdama Diogenu, kas laizīja lai seju, atzinās, ka šī esot gan jau kaut cik nomierinājusies, un par pierādījumu saka smiet un raudat vēl skaļāk.

—    Es… es.. . es vēl nebiju redzējusi tādu cilvēkbērnu kā šis Tutss, — Sjūzena teica, — nekad, kamēr vien es skaitu savas dieniņas šai pasaulē!

—    Tik sirsnīgu, — Florense piebilda.

—    Un tik jocīgu! — Sjūzena nošņukslēja. — Vai, ko viņš visu nesarunāja, sēdot ar mani karietē, kamēr tas derdzīgais Kaujas Gailis tupēja uz bukas!

—    Par ko tad viņš īsti runāja, Sjūzen? — Florense bikli ievaicājās.

—    O, par leitnantu Volteru un kapteini Džilsu, un par jums, mīļā mis Floja, un par kluso kapu, — Sjūzena stāstīja.

—    Par kluso kapu! — Florense atkārtoja.

—    Viņš saka, — te Sjūzenai uznāca histēriska smieklu lēkme, — šis tagad vairs nevilcināšoties un mīļu prātu lajā nogulšoties, bet jūsu sirsniņa var būt pavisam mierīga, mis Floja, viņš to nedarīs, viņam jau laimes atliku likām, ja var noskatīties citu laimē, nav jau viņam tādēļ jābūt Zālamanam, — Nipere 1.urpinaja, tecinādama vārdu straumi, kā jau paradusi,

—    neba es saku, ka viņš tas ir, bet to gan es saku — nesavtīgāka cilvēkbērna nav pasaule vēl redzējusi!

Pēc šīs enerģiskās deklarācijas mis Nipere, joprojām vēl sabudusi, sāka atkal nevaldāmi smieties; pēdīgi pateica Florensei, ka Tūtss lejā gaidot, gribot viņu redzēt, un tā būšot bagāta almaksa par visām pūlēm šai viņa pēdējā ceļojumā.

Florense sacīja Sjūzenai, lai ir tik labiņa un palūdz misteru Tūtsu uznākt augšā, viņa ļoti gribot tam pateikties par parādīto laipnību; un nepagāja ne pieci mazi brītiņi, kad Sjūzena jau ieveda pie viņas šo jauno džentlmeni, vēl tādu samurcījušos no izskata un bezgala stostelīgu.

—     Mis Dombija, — misters Tūtss teica. — Kur man atkal ir atļauts ska … ska . .. skatīt… vismaz tak ne skatīties, bet… es labi nezinu, ko es gribēju teikt… bet tam nav nekādas nozīmes.

—    Man tik bieži nākas jums paldies teikt, — Florense atteica, pasniegdama tam abas rokas, un viņas seja staroja nevainīgā pateicībā, — ka man jau vārdu sāk trūkt un es nezinu, kā to izdarīt.

—     Mis Dombija, — misters Tūtss sacīja godbijības pilnā balsī, — ja tas būtu iespējams, ka jūs varētu, saglabādama savu eņģeļa dabu, mani nolādēt, tas nebūtu man… ja drīkstu tā izteikties… tāds belziens kā šie nepelnītie, laipnie vārdi no jūsu mutes. Tie mani aizgrābj… tā… bet, — misters Tūtss strupi aprāva,

—     tā ir novirzīšanās sānis, un tam nav itin nekādas nozīmes.

Uz to nekādas citas atbildes nezinādama kā vienīgi . pateikties, Florense pateicās viņam vēlreiz.

—     Es labprāt vēlētos, — misters Tūtss sacīja, — izmantot šo gadījumu, mis Dombija, ja drīkstētu, lai pāris vārdos jums šo to paskaidrotu. Man būtu bijis prieks at. . . atgriezties ar Sjūzenu jau labi agrāk, bet, pirmkārt, mēs nezinājām, kā sauc to radinieku, uz kura mājām viņa bija aizbraukusi, un, otrkārt, no tā radinieka viņa jau bija devusies pie kāda cita krietni tālu. Un es domāju, ka tikai Gaiļa apķērībai jāpateicas, ka mēs vispār vēl laikā viņu sameklējām.

Florense bija pārliecināta par to.

—     Tas tomēr, — misters Tūtss sacīja, — nav pats galvenais. Sjūzenas sabiedrība, no sirds to jums saku, mis Dombija, bija man ir mierinājums, ir iepriecinājums manā pašreizējā dvēseles noskaņojumā, ko vieglāk var iedomāties nekā aprakstīt. Tāds ceļojums vien jau ir tīrā bauda. Bet arī tas nav galvenais. Mis Dombija, es zinu — esmu par to jau kādreiz agrāk ieminējies —, ka nepiederu pie tā sauktajiem asa prāta cilvēkiem. Es to pilnīgi apzinos. Nedomāju, ka var kāds labāk pazīt savu — ja tas neskanētu pārāk rupji, es teiktu — pavieglo pauri nekā es pats. Un ar visu to, mis Dombija, es nojēdzu, kāds . .. kāds stāvoklis ir radies sakarā .. . sakarā ar leitnantu Volteru. Un, lai arī cik lielas mokas šis stāvoklis liek manai sirdij ciest (tam nav nekādas nozīmes), maiV tomēr jums jāsaka, ka leitnants Volters ir cilvēks, kas droši vien cienīgs saņemt to laimi, kas… kas iekritusi viņam . .. viņam klēpī. Lai viņš bauda to ilgi un prot augsti novērtēt, kā to būtu darījis kāds cits un citāds — gaužām necienīgs indivīds, kuru vārdā minēt nav nekādas nozīmes! Arī tas vēl nav pats galvenais. Mis Dombija, kapteinis Džilss ir mans draugs, un man liekas, viņam gluži labi patiktu, ja šinī laikā, kas vēl palicis, vienu otru reizi staigādams es šeit iegrieztos. Arī man pašam tas būtu patīkami. Bet es nevaru aizmirst, ka reiz nelaimīgā kārtā sakompromitējos Braitonas skvērā, un, ja mani apmeklējumi jums kaut mazākā mērā ir nepatīkami, es lūdzu, pasakiet man to tūlīt, un, varat ticēt, es pilnīgi sapratīšu jūs. Es nebūt neturēšu to par nelaipnību, bet būšu

priecīgs un laimīgs, ka esat pagodinājusi mani ar uzticību.

—    Mister Tūts, — Florense atteica, — ja jūs, tik sens un uzticīgs draugs, tagad sāktu vairīties no šīs mājas, es justos gauži nelaimīga. Nekad, nekad jūsu apmeklējumi nevar sagādāt man neko citu kā vienīgi prieku.

—    Mis Dombija, — misters Tūtss sacīja, izņemdams no kabatas mutautiņu, — ja man tagad nobirst asara, tad tā ir prieka asara. Tam nav nekādas nozīmes, un es jums ļoti pateicos. Atļausit vēl piebilst, ka pēc tiem vārdiem, ko jūs ar tādu sirsnību teicāt, es nedomāju vairs ilgāk izturēties nevērīgi pret savu personu.

Florensei, dzirdot šo piebildi, sejā pavīda burvīga neizpratnes mulsa.

—    Tas nozīmē, — misters Tūtss sacīja, — kamēr man būs lemts palikt savu tuvāku vidū, kamēr klusais kaps nebūs uzņēmis mani savā klēpī, es turēšu par savu pienākumu parādīt sevi vislabākajā gaismā un man . . . man būs kurpes nospodrinātas tik spožas, cik … cik vien apstākļi to atļaus. Šī ir pēdējā reize, mis Dombija, kur es atļaujos nekautrību izteikt šādu vai tādu personiska rakstura piezīmi. Es tiešām no sirds jums pateicos. Ja es arī, vispār ņemot, neesmu tik aptvērīgs, kādu varētu vēlēties mani redzēt mani draugi vai kādu es pats sevi vēlētos redzēt, es tomēr sevišķi labi, ticiet manam goda vārdam, aptveru to, kas ir smalkjūtība un laipnība. Man tāda sajūta, — misters Tūtss teica kaislā aizrautībā, — it kā šajā mirklī es spētu apbrīnojami skaidri izteikt savas jūtas, ja … ja . .. ja . . . tikai varētu atrast pirmo vārdu.

Pāris minūtes nogaidījis, vai tomēr kas neiešausies prātā, un acīmredzot neko nesagaidījis, misters Tūtss steigšus atvadījās un gāja lejā uzmeklēt kapteini, kuru viņš atrada veikalā.

—    Kapteini Džils, — misters Tūtss teica, — tas, ko mēs tagad šeit pārrunāsim, ir jāpārrunā zem klusuciešanas zvēresta. Tas būs turpinājums sarunai, ko ar mis Dombiju uzsākām augšā.

—    Kajītē un uz klāja, vai ne, draudziņ? — kapteinis nomurdēja.

—          Taisni tā, kapteini Džils! — misters Tūtss strauji un dedzīgi pievienojās kapteiņa vārdiem tieši tāpēc, ka nesaprata, kas ar tiem gribēts pateikt. — Mis Dombija, man liekas, kapteini Džils, drīzumā tiks savienota ar leitnantu Volteru?

—    Aijā, tā tas ir, brālīti manu! Mēs visi te esam jūrā braucēji. Volrs un Sirds Gaišumiņš tiks saistīti laulības saitēm, tiklīdz būs pārmesti pār kanceli, — kapteinis Katls iečukstēja viņam ausī.

—    Pār kanceli pārmesti, kapteini Džils! — misters Tutss atkārtoja.

—    Baznīcā, rau’, tamā, — kapteinis teica, rādīdams ar īkšķi pār plecu.

—    Ak jā! — misters.Tūtss novaidējās.

—    Bet tad, — kapteinis turpināja tai pašā aizsmakušā pusčukstā, papakšinādams ar plaukstas virspusi misteram Tūtsam pa krūtīm un ar bezgala jūsmīgu skatienu atkāpdamies pa gabaliņu no viņa, — kas notiks tālāk? Tad šī jaukā radībiņa, sargāta, glabāta kā tāds svešzemju putniņš, dosies kopā ar Volru bangojošā jūrā un peldēs uz Ķīnu.

—    Ak die's, kapteini Džils! — misters Tūtss novaidējās.

—    Tā tas ir! — kapteinis palocīja galvu. — Kuģis, kas uzņēma Volru pēc pārciestās avārijas, orkānam trakojot, un kas pats šai orkānā bija pazaudējis kursu, izrādījās par kādu Ķīnas tirdzniecības kuģi, un tā nu Volrs brauca atkal pa jūru, un tika viņš labi ieredzēts kā uz klāja, tā uz sauszemes — nu, tādu tik izmanīgu un lādzīgu zēnu lai pameklē vēl otru! — un, ta kā Kantonā gadījās nomirt kuģa kravas uzraugam — superkargo, viņu ielika šā vietā (bija jau agrāk strādājis par klerku), un patreizās viņš ir pieņemts par superkargo uz cita kuģa, tā paša īpašnieka gan. Un tā nu redziet, — kapteinis domīgi atkārtoja, — šī jaukā radībiņa dosies kopā ar Volru bangojošā jūrā un peldēs uz Ķīnu.

Misters Tūtss un kapteinis Katls abi reizē smagi nopūtās.

—    Nu ko ta? — kapteinis sacīja. — Viņa viņu mīlē no visas sirds. Viņš viņu mīlē no visas sirds. Tie, kam bija viņu mīlēt un lolot, apgājās ar viņu kā ar medī

jamu zvēru mežā. Kad viņa, no tēva mājām izmesta, atskrēja pie manis un sabruka uz sitās pašas grīdas, viņas ievainotā sirds salūza. Es ta gan zinu. Es, Ed'ards Katls, gan redzēju. Nav citu zāļu kā vien patiesa, sirsnīga un dziļa mīlestība, kas to var atkal sadziedēt veselu. Un, ja es nezināj's, ka tā tas notiek, un, ja es nezināj’s, brālīt, ka Volrs ir viņas īstenais iemīļotais un viņa — Volra, tad es gan papriekš būtu nocirtis šiten tās zilās rokas un kājas nekā ļāvis viņai braukt. Bet es, lūk, zinu to, un kas ta vēl? Nu, vēl es saku: debesu svētība lai pavada tos abus, un tam būs tā notikt! Amen!

—     Kapteini Džils, — misters Tutss sacīja, — atļaujiet man paspiest jūsu roku. Jums ir tāda māka runāt, ka man klausoties patīkams siltums pārlīst pār visu muguru. Arī es saku āmen. Jūs jau gan zināt, kapteini Džils, ka ir es dievināju mis Dombiju.

—    Galvu augšā! — kapteinis noteica, uzlikdams roku misteram Tūtsam uz pleca. — Turēties braši, brāl!

—    To es arī esmu apņēmies, kapteini Džils, — misters Tūlss uzmundrināts atteica, — turēt galvu augšā. Kā ar&gt; turēties braši, cik vien tas manos spēkos būs. Kad klusais kaps reiz atvērsies, kapteini Džils, es mierīgs nogulšos tajā, ne agrak. Bet šinī acumirklī vēl nejuzdamies drošs, ka spēšu valdīt pār sevi, tas, ko gribu jums pateikt un vēlos, lai jūs, parādīdami man sevišķu uzmanību, ieminētos par to arī leitnantam Volteram, ir sekojošais.

—    Sekojošais, — skanēja kapteiņa atbalss. — Uzmanību!

—    Tā kā mis Dombija bija tik neizsakāmi laipna, — misters Tūtss turpināja valgām acīm, — un pateica, ka, mani redzēdama, izjutīšot pavisam ko pretēju nepatikai, un tā kā jūs un visi šeit esat ne mazāk pacietīgi un iecietīgi pret cilvēku, kas.. . kas patiešām, — misteru Tutsu uz mirkli pārņēma grūtsirdība, — it kā būtu pasaulē nācis aiz pārskatīšanās, es šad un tad vakaros pienākšu pa šo neilgo laiku, ko mēs vēl varam visi kopā pavadīt. Bet lūgt es gribēju, lūk, ko. Ja uznāk mirklis, kad es jutos nespējīgs mierīgi noskatīties leitnanta Voltera svētlaimē un veikli izmetos ārā, es ceru, kapteini Džils, ka jūs un arī viņš uzlūkosit to ka manu

nelaimi, nevis pārkāpumu vai negribu iet ar savu dvē. seli cīnā. Ceru, jūs ticēsit, ka es nevēlu ļaunu nevienai dzīvai radībai — vismazāk leitnantam Volteram, — un tā nejauši starp citu ieminēsities, ka esmu izgājis pastaigāties vai, teiksim, paraudzīties, cik rāda Londonas biržas pulkstenis. Kapteini Džils, ja jūs būtu ar mieru to uzņemties un uzņemtos arī atbildību par leitnantu Volleru, tas manai sirdij būtu tik liels atvieglojums, ka ar krietnu daļu mana īpašuma tas vēl būtu lēti pirkts.

—     Manu zēn, — kapteinis atbildēja, — ne vārda vairāk! Speriet augšā, kādas krāsas karogu gribat, tas tiks pamanīts, un tam atbildēs kā Volrs, tā arīdzan es.

—     Kapteini Džils, — misters Tūtss sacīja, — man nu jau daudz vieglāks prāts. Man tā gribētos, lai visiem te es paliktu labā atmiņā. Es… es jau domāju labi, goda vārds, kaut arī to varbūt slikti parādu. Ziniet, — misters Tūtss teica, — tas iznāk uz mata tā kā, piemēram, ja Berdžess un Ko vēlētos kādu savu klientu iepriecināt ar sevišķi oriģinālam biksēm, bet neprastu tās piegriezt pēc savas ieceres.

Pateicis šo atjautīgo piemēru, ar kuru pats likās mazliet lepojamies, misters Tūtss novēlēja kapteinim laimi un svētību un aizgāja.

Lāga vīrs kapteinis, redzot allaž savu Sirds Gaišumiņu un Sjūzenu, kas to aprūpē, staroja vien un jutās laimīgs. Laikam aizritot, viņš kļuva ar katru dienu starojošāks un laimīgāks. Vairākkārt apspriedies ar Sjūzenu (par kuras saprātu kapteinis bija augstās domās un kuras varonīgo pretsparu Makstindžerei nekad nevarēja aizmirst), viņš ieteica Florensei aiz piesardzības, ka mājas noslēpumi netiktu iznēsāti, atlaist saimniecības darbiem pagaidām pieņemto meiču, kuras vecā māte parasti sēdēja Līdenholas tirgū zem zila lietussarga, un tās vietā saklaušināt kādu zināmu cilvēku, kam droši var uzticēties. Sjūzena, kas sarunā bija klāt, minēja misis Ričardsi, ko ar gudru ziņu jau iepriekš bija ieteikusi kapteinim. Florensei acis iemirdzējās, izdzirdot šo vārdu. Sjūzena to pašu pēcpusdienu devās uz Tūdlu dzīves vietu tikt skaidrībā ar misis Ričardsi un vakarā jau triumfēdama pārradās kopā ar Polliju, vēl tādu pašu sartvaidzi kā senāk, kuras jūtu

izpausmē, ieraugot Florensi, diezin vai bija mazāk sirsnības kā vēl Sjūzenai pašai.

Kad šis augstākās kara mākslas manevrs bija laimīgi izdevies, par bezgala lielu apmierinājumu kapteinim, bet viņš gan, jāteic, bija ar visu apmierināts, lai kas tika darīts un padarīts, — Florensei vēl stāvēja priekšā sagatavot Sjūzenu uz drīzo šķiršanos. Šis jau bija krietni grūtāks uzdevums, jo Sjūzena, pēc dabas stingra un noteikta, bija ieņēmusies galvā cietu domu, ka nākusi atpakaļ, lai nekad vairs nešķirtos no savas bijušās kundzenes.

—      Un algas jautājumu, dārgā mis Floja, — viņa teica, — jūs tak nesāksit cilāt un nedarīsit man pāri, vispār to prātā vai mutē ņemdama, jo naudiņa man ir ietaupīta un nolikta nebaltai dienai un šitādā brīdī kā pašlaik es gan neietu savu mīlestību un pakalpojumus pārdot arī tad, ja man ar krājkasēm nebūtu nekādas pazīšanās, ja visas Anglijas bankas būtu nogājušas dibenā, bet jūs nekad, mīlulīt, nepalikāt bez manis kopš tā laika, kad jūsu nabaga mīļā māmiņa tika aizsaukta no šīs „saules, un, lai gan neesmu nekāda teicamā, slavējamā, bet jūs esat pieradusi pie manis, ak mana mīļā, dārgā pavēlniece, tik ilgus gadus, ij nedomājiet kur doties bez manis, jo tas nedrīkst un nevar tā nolikt!

—     Mīļo Sjūzen, es došos tālā, tālā jūras ceļā.

—      Nu, un tad, mis Floja? Jo vairāk jums manis var ievajadzēties. Ceļa tālums man nav nekāds šķērslis, paldies dievam! — impulsīvā Sjūzena Nipere turējās.

—     Bet, Sjūzen, es taču braucu kopa ar Volteru, un kopā ar viņu es dotos vienalga kurp, uz jebkuru pasaules malu! Volters ir tukšinieks, un man nav gluži nekā; man jāmācās tagad ir pašai sev izpalīdzēties, ir viņam palīdzēt.

—     Dārgā mis Floja! — Sjūzena izsaucās, no jauna iekaisdama un enerģiski purinādama galvu. — Jums tas nav nekas jauns palīdzēt sev un tāpat citiem un būt vispacietīgākai, visuzticīgākai no visām cēlām dvēselēm, bet atļaujiet man parunāt ar misteru Volteru Geju un nokārtot šo jautājumu ar viņu, jo palaist jūs vienu plašajā pasaulē, to es nevaru pieļaut, nevaru un negribu.

—     Vienu, Sjūzen? — Florense brīna atteica.

. — Vienu? Kad Volters ņem mani līdzi! (Ai, cik dzidrs

izbrīna un jūsmas pilns smaids atplauka viņas sejā! Viņam vajadzēja to redzēt.) Es domāju, jūs nerunāsit ar Volleru, ja es palūgšu to nedarīt, — viņa laipnīgi piebilda. — Nu, lūdzu, mīļā, nerunājiet vis!

Sjūzena šņukstēja.

—      Kāpēc ne, mis Floja?

—     Tāpēc, ka, — Florense teica, — es kļūšu viņa sieva, lai atdotu viņam visu savu sirdi, lai dzīvotu ar viņu un mirtu ar viņu. Viņš varētu iedomāties, ja jūs pateiktu viņam, ko man sacījāt, ka es baidos no tā, kas mani sagaida, vai ka jums ir iemesls par mani baidīties. Ak, Sjūzen dārgā, es taču mīlu viņu!

Šo vārdu rāmā kvēle un tā vienkāršā, aizkustinošā, dziļā nopietnība, kas tajos izskanēja un vērta runātājas seju vēl daiļāku un dvēseliski skaidrāku, mis Niperi tik ļoti saviļņoja, ka viņa varēja tikai no jauna apkampt Florensi un izsaukties, vai tad viņas mazā kundzene patiešām un no tiesas gan domājot precēties, un žēlot, un glāstīt, un apmīļot viņu, kā to jau pirmāk bija darījusi.

Bet Nipere, kaut gan reizēm padevās sievišķīgām vājībām, taču prata sevi apvaldīt gandrīz ar tādu pašu apņēmību kā satriekt briesmīgo Makstindžeri. Kopš tās reizes viņa nekad vairs nepieskārās šim jautājumam, bet allaž bija jautra, rosīga;un mundra. Protams, misteram Tūtsam pa draugam viņa uzticēja, ka šī tikai tā pagaidām esot «saņēmusies», bet, kad viss būšot garam un mis Dombija projām, uz šo laikam baigi būšot paskatīties; un misters Tūlss savukārt apliecināja, ka tā pati nelaime esot ari ar viņu un ka šie nu abi varēšot liet asaras kopīgi; taču ne Florenses klātienē, ne vispār Mičmaņa teritorijā Sjūzena nejāva vaļu savām slepenajām jūtām.

Lai cik pieticīga un vienkārša bija Florenses garderobe, — kāds kontrasts tai, ko gatavoja tām pēdējām kāzām, kurās arī viņa piedalījās! — bija tomēr diezgan ko noņemties, kamēr dabūja visu to gatavu, un Sjūzena Nipere blakus Florensei rāvās no rīta līdz vakaram, sakoncentrēdama sevī piecdesmit šuvēju cītību.

Brīnum jaukās lietiņas, ar ko kapteinis Katls būtu papildinājis šis nozares krājumus, ja vien tam ļāvuši brīvi rīkoties, — kā sārti saules sargi, krāsainas zīda zeķes, zilas kurpes un citi uz kuģa klāja ne mazāk vajadzīgi priekšmeti, — būtu aizņēmušas krietnu vietu šajā sarakstā. Taču ar visādām viltīgām izrunām izdevās viņu pārliecināt, ka pilnīgi pietiek, ja viņš dāvina rokdarbu lādīti un neseseru, un viņš tad arī iegādājās tos abus — vislielākos, kādi vien par naudu dabūjami. Pēc tam dienas desmit vai visas divi nedējas viņš parasti dienas lielāko daļu nosēdēja, acis nenovērsdams no šīm kastēm, brīžam bezgala jūsmodams par tām, brīžam krizdams izmisā, ka tās vēl nav pieliekami greznas, un bieži metās ārā uz ielas, lai nopirktu uz labu laimi kādu nekādu lietiņu, ko atzītu par nepieciešamu komplekta papildināšanai. Bet visam kronis bija tas, ka pēkšņi kādu rītu viņš abas kastes aiznesa un uz to vāku rotājumiem — bronzas sirdīm — lika iegravēt divus vārdus: FLORENSE GEJA. Pēc tam viņš vienatnē mazajā viesistabā izkūpināja četras pīpes pēc kārtas, un tur viņu atrada vēl smīknējam, kad dažas stunclas šai nodarbībā bija apritējušas.

Volters bija aizņemts ar darbiem un augām dienām projām no mājām, bet katru rītu viņš ieradās apraudzīt Florensi un vakarus pavadīja kopā ar to. Florense nekad nešķīrās no sava augšas kambara, vienīgi zināmā stundā, kad Volteram bija jānāk, pazagšus noslīdēja pa kāpnēm sagaidīt viņu vai atkal, viņa drošās rokas sargāta, gāja pavadīt viņu līdz durvīm un dažreiz pameta aci arī uz ielas. Krēslas stundās viņi vienmēr bija kopā. Ak, laimes pilnās stundas! Ak, nevaldīgā sirds, kas esi mieru atradusi! Ak, dziļais, neizsīkstošais, varenais mīlas avots, kurā tik daudz kas nogremdēts!

Nežēlīgā rēta uz krūtīm vēl nebija izdzisusi. Tā sacēlās pret tēvu ar katru viņas dvašas vilcienu, tā atradās starp viņu un viņas mīļoto, kad tas spieda viņu pie savas sirds. Bet viņa to bija aizmirsusi. Kad mīļotā sirds pukstēja tikai viņai un viņas pašas sirds — tikai viņam, visas skarbās skaņas palika nedzirdētas, visas nežēlīgās, nemīlošās sirdis tika aizmirstas. Trausla un vāra viņa bija, bet savā mīlā tik stipra, ka spēja radīt un arī radīja sev pasauli, kurā nobēgt un atpūsties.

Cik bieži krēslas stundās, kad viņu sargāja roka, tik stipra un tik mīļa, acu priekšā iznira vecā, diženā māja un senās dienas, un viņa, trīcēdama atmiņās, spiedās savam sargātājam ciešāk pie krūtīm! Cik bieži, atcerēdamās to nakti, kad bija iegājusi tēva istabā un sastapusi tā mūžam neaizmirstamo skatienu, viņa pacēla acis pretī tām, kas raudzījās viņā ar mīlas apgarotu sirsnību, un raudāja aiz laimes, ka atradusi tādu patvērumu! Jo vairāk viņa baudīja to, jo biežāk viņai bija jādomā par mīļo mirušo puisīti; bet savu tēvu it kā pēdējo reizi būtu redzējusi tonakt, kad aizmigušu to noskūpstīja uz vaiga, viņa arī atstāja tur un nekad savām atmiņām neļāva sniegties tālāk par šo stundu.

—      Volter, mīļais, — kādu vakaru, kad bija jau pavisam tumšs, Florense teica, — vai tu zini, par ko es šodien domāju?

—     Domāji, cik ātri skrien laiks un vai drīz jau mūs šūpos jūras viļņi, mīļo Florens?

—      Nē, Volter, to negribēju teikt, lai gan arī tas man stāv prātā. Es domāju par to, kādu nastu ar sevi es uzveļu tev plecos..

—     Dārgu, svētu nastu, mīļā sirds! Zini, arī es par to brīžam padomāju.

—     Tu smejies, Volter. Zinu jau, ka tavas domas pie tā vairāk kavējas nefciā manējās. Bet es runāju par izdevumiem.

—     Par izdevumiem, manu sirsniņ?

—      Par naudas izdevumiem, dārgais. Viss, kas te sagādāts, gar ko mēs te raujamies abas ar Sjuzenu — cik gan es varēju nopirkt par savu naudu! Tu biji nabags puisis jau-agrāk, bet es tevi padarīšu vēl nabagāku!

—     Un cik bagātāku, Florens!

Florense smaidīja un šūpoja galvu.

—     Bez tam, — Volters teica, — sen atpakaļ, pirms es devos jūrā, man iedāvināja mazu maciņu, kurā bija nauda iekšā.

—            Ai, — Florense atteica, skumji smaidīdama,

—      maz tur bija! Ļoti maz, Volter! Bet tev nav ja-

domā, — viņa uzlika savu vieglo rociņu Volteram uz pleca un ielūkojās tam acis, — ka es ar sirdsnožēlām uzkrauju sevi tev kamiešos. Nē, mans mīļais draugs, es daru to ar prieku. Tā ir mana laime. Ja ari man visas pasaules bagātības noliktu pie kājām, es nevēlētos, lai notiktu citādi!

—     Arī es nevēlētos, patiešām ne, dārgo Florens.

—     Aijā! Bet tu, Volter, to nevari izjust tā kā es. Es tā lepojos ar tevi! Man sirds ir prieka pārpilna, zinot, ka tiem, kas runās par tevi, vajadzēs teikt: tu apprecēji nabaga atstumtu meiteni, kas atradusi šeit patvērumu, kam nebija citas mājas, nebija draugu, kam nebija nekā — nekā! Ai, Volter, ja es būtu varējusi apbērt tevi ar miljoniem, nekad tu man nebūtu bijis tas, kas esi tagad!

—     Bet tu, mīļo Florens? Vai tu neesi nekas?

—     Nekas, Volter. Nekas vairāk kā tava sieva. — Mazā roka apvijās viņam ap kaklu un balss nāca tuvāk un tuvāk. — Nekā man vairāk nav kā vien tu. Nav citu cerību zemes virsū kā vien tu. Nav nekā mīļāka un dargaka kā vien tu.

O, misteram Tūtsam tik tiešām nācās šinī vakarā pamest mazo sabiedrību un divi reizes aiziet noregulēt savu pulksteni pēc Londonas biržas pulksteņa, vienu reizi aizskriet uz norunātu satikšanos ar baņķieri, par ko viņš pēkšņi bija atcerējies, un vienu reizi tāpat izmest mazu līkumu līdz Oldgeitas ūdens sūknim un atpakaļ!

Bet, pirms viņš vēl bija šīs ekspedīcijas uzsācis vai pat jau, kas ticamāk, pirms viņa ierašanās, kad vēl gaisma nebija iedegta, Volters teica:

—     Florens, mīļā, mūsu kuģis gandrīz visu kravu būs. jau uzņēmis, un iespējams, ka īieši mūsu kāzu dienā tas dosies uz upes grīvu. Varbūt mums arī aizbraukt to pašu ritu un padzīvot Kentā, bet pēc nedēļas mēs tad Greivzendā uzkāptu uz kuģa?

—      Kā tu gribi, Volter. Es būšu laimīga visur, tikai…

—     Jā, mana sirds? .

—     Tu zini, — Florense teica, — ka mums nekādu svinīgu kazu nebūs un ka pēc mūsu tērpiem neviens

mūs neatšķirs no pārējiem ļaudīm. Ja mēs to pašu dienu aizbraucam, vai tu.. . vai tu mani nepavadītu uz vienu vietu, Volter … no paša agra rīta … pirms dodamies uz baznīcu?

Volters acīmredzot saprata viņu, kā tam arī jābūt, kur cilvēks no sirds mīl un tiek no sirds mīlēts, — un apstiprināja savu labprātīgo solījumu ar skūpstu — varbūt ne ar vienu vien — ar diviem vai trim, vai pieciem, sešiem; un šajā klusa miera un skumju apdvestaja vakarā Florense jutās ļoti laimīga.

Tad klusajā istabā ieradās Sjūzena Nipere ar svecēm; drīz pēc tam tika uzklāts tējas galds, ienāca arī kapteinis un nemiera putns misters Tūtss, kas, kā jau minēts, vēlāk nevarēja ilgi uz vietas nosēdēt un, jāteic, pavadīja diezgan nemierīgu vakaru. Tas gan nebija viņa iedabā, jo parasti viņš jutās gluži omulīgi, spēlēdams, mis Niperes pamācīts un vadīts, kribidžu ar kapteini un nogurdinādams smadzenes ar spēles gaitā paredzētiem aprēķiniem, kas, pēc viņa paša atzinuma, bija efektīvs līdzeklis galīgai prāta apstulbināšanai.

Kapteiņa sejā šādās reizēs atainojās tik dažāds, tik mainīgs jūtu strāvojums, ka jāpabrīnās. No dabas dotā smalkjūtība, bruņnieciska attieksme pret Florensi brīdināja viņu, ka patlaban nav īstā reize skaļai jautrībai un brāzmainai prieka izpausmei. Bet, no otras puses, jau zināmās allaž uzpeldošās atmiņas par «Daiļo Pegu» ar varītēm lauzās uz āru'un tā vien urdīja kapteini izdarīt kādu nelabojumu izlēcienu. Vai atkal, jūsmodams par Florensi un Volteru (kā viņi abi tur nomaļu sēdēja, patiešām saderīgs pāris, tik valdzinošs ar savu jaunību, mīlestību un skaistumu), tā aizrāvās, ka nometa kārtis uz galda un starojošām acīm noņēmies vērās viņos, viegli visapkārt pakšķinot galvu mutautā, līdz pēdīgi aptvērās — varbūt mistera Tūtsa pēkšņās aizskriešanas brīdināts, ka gluži neapzinīgi būs laikam sagādājis šim džentlmenim sirdssāpes. So aizdomu tirdīts, viņš jutās gaužām nospiests, kamēr Tūtss bija projām, bet, kad tas ieradās atpakaļ, ar skubu ķērās atkal pie kārtīm, ar visādiem slepeniem mājieniem, acu mirkšķiem un kāsīša pavēzieniem likdams mis Niperei noprast, ka turpmāk viņš vairs tā neuzvedīsies. Tas, kas tagad sekoja, pārspēja varbūt līdzšinējo, jo pārliekā centībā saglabāt pilnīgi vienaldzīgu vaigu viņš sēdēja, šaudīdams acis apkārt, un rādīja tādu seju, kurā vienlaikus izpaudās visas viņa jūtas un nikni sacentās savā starpā. Prieka jūsma par Florensi un Volteru arvien ņēma virsroku pār citām, un tās uzvara nebija nomaskējama, līdz misters Tūtss no jauna devās svaigu gaisu ieelpot; pēc tam, kamēr viņš nebija atgriezies, kapteinis sēdēja kā grēku nožēlnieks, klusā, pārmetumu pilnā balsī sev atgādinādams: «Saturies!» — vai nogrudzinādams rājienus «Ed'ardam Katlam»,“ka nav bijis pietiekami piesardzīgs savā uzvedībā.

Smagāko pārbaudi misters Tūtss tomēr uzvēla sev pats. Tuvojoties tai svētdienai, kad notiks pēdējā uzsaukšana baznīcā, kā kapteinis bija stāstījis, misters Tūtss atklāja savas jūtas Sjūzenai Niperei šādiem vārdiem:

—     Sjūzen, — misters Tūtss sacīja, — mani vilktin velk uz šo namu. Vārdi, kas mani atraus no mis Dombijas uz mūžīgiem laikiem, skanēs man ausīs kā kapu zvans, jūs zināt, bet, pie visiem svētiem, es jūtu, ka man tie*jādzird. Tāpēc, — misters Tūtss teica, — vai jūs nāktu man rītu līdzi uz šo svēto namu?

Mis Nipere nosolījās labprāt iet, ja ar to izdarot patikšanu misteram Tūtsam, bet lūdza gan atteikties labāk no šī nodoma.

—            Sjūzen, — misters Tūtss atteica dziļā nopietnībā,

—     kad vēl manu vaigubārdu cits neviens nemanīja kā vien es pats, jau tad es dievināju mis Dombiju. Kad vēl atrados Blimbera verdzībā, es dievināju mis Dombiju. Kad man vairs nevarēja liegt pašam pārvaldīt savu īpašumu, kā to noteica likums, un … un, kad tādā kārtā kļuvu pilntiesīgs sava mantojuma īpašnieks, — es dievināju mis Dombiju. Vārdi, ar kuriem mācītājs viņu nodos leitnantam Voltersam, bet mani… mani… melnai tumsai, jūs zināt, — misters Tūtss sastomījās, meklēdams spēcīgu izteicienu, — var būt drausmīgi un būs drausmīgi, bet es jūtu, ka es gribētu tos dzirdēt. Es jūtu, ka es gribētu zināt, ka man vairs tiešām nav zemes zem kājām un ka man nav cerību ko lolot vai… vai kājas, vārdu sakot, kājas, uz kā stāvēt.

Sjūzena Nipere varēja tikai just līdzi nelaimīgajam misteram Tutsam un apņemties, ja apstākli šādi, viņu atbalstīt, ko arī darīja nākamajā rītā.

Dievnams, ko Volters šim nolūkam izraudzījies, bija nosūbējusi, senlaikus celta baznīca, kas, iesprostota strupielu un sētu labirintā, ar pagalmiņu un nelielo kapsētu apkārt šķita pati ieslēgta īpatnējā kapu velvē, ko veidoja kaimiņu namu sienas un dimdošais akmeņu bruģis. Tā bija liela, nespodra, laika zoba apgrauzīta celtne ar augstiem, veciem ozola baznīcsoliem, kuros ik svētdienu pazuda ap divdesmit dievlūdzēju, kamēr mācītāja balss miegaini izskanēja tukšumā, bet ērģeles ducināja un rūca, it kā baznīcu būtu vēdergraizes sagrābušas, kad niecīgais draudzes locekļu skaits ļāvis ieplūst vējam un drēgnumam. Bet to gan var teikt par šo lielpilsētas baznīcu, ka tai nebija skumībā jāilgojas pēc citu dievnamu sabiedrības, jo torņu smailes drūzmējās lai apkārt kā kuģu masti flotilē uz upes. Grūti būtu nācies tās saskaitīt no zvanu torņa — tik daudz to bija. Gandrīz vai katrā sētā, katrā strupieliņā bija pa baznīcai. Zvanu jauktais koris tanī svētdienas rītā, kad Sjūzena un misters Tūtss savus soļus vērsa uz turieni, dimdināja, ka vai ausis aizkrīt. Divdesmit baznīcas cita cilai blakus sauca ļaudis nākt iekšā.

Divas tikko minētās nomaldījušās avis bīdīs iedzina ērtā baznīcsolā, un, tā kā bija atnākušas par agru, tās sēdēja un kavējās kādu teiku, skaitīdamas baznīcēnus, klausīdamās gaudulīgo zvanu augstajā tornī vai nolūkodamās panīkušajā večukā, kas portikā aiz šķērssienas, ielicis kāju virves cilpā, dimdināja minēto zvanu. Misters Tūtss, labu laiku apvērojis lielās grāmatas uz pults, pačukstēja mis Niperei, ka būtu gribējis zināt, kurā grāmatā uzsaucamie tiek glabāli, bet jaunā lēdija tikai pakratīja galvu un sarauca uzacis, pagaidām izvairīdamās no sarunām par pasaulīgām lietām.

Misters Tūtss tomēr, nevarēdams laikam atrauties no domām par uzsaucamajiem, visu dievkalpojuma pirmo daļu vai acis izskatīja, lai uzminētu, kur tie varētu būt ierakstīti. Tuvojoties uzsaukšanas brīdim, nabaga jaunais džentlmenis acīm redzami sāka bezgala uztraukties un trīcēt, un nespēja viņu nomierināt arī kapteiņa nejauša parādīšanās galerijas pirmajā rindā. Kad ķesteris pasniedza mācītājam uzsaucamo sarakstu, misters Tūtss, kas tobrīd sēdēja, pieturējās ar rokām pie sola; bet, kad izdzirda skali nolasām, ka Volters Gejs un Florense Dombija tiek trešo un pēdējo reizi uzsaukti, viņš nevaldīja vairs pār savām jūtām un izskrēja no baznīcas bez cepures; viņam pa pēdām sekoja bīdīs, solu atvērēja un divi džentlmeņi ārsti, kas nejauši tur bija gadījušies, bet pirmāk minētais tūliņ atnāca atpakaļ pēc aizmirstās mantas un iečukstēja mis Niperei ausī, ka viņai nemaz neesot ko uztraukties par džentlmeni, jo džentlmenis teicis, ka viņa veselībai neesot nekādas nozīmes.

Mis Nipere, jauzdama, ka visa tā Eiropas dala, kas ik nedējas ieslīgst augstatzveltņu baznīcsolos, blisina acis uz viņu, būtu pietiekami dabūjusi sarkt šī incidenta dēl jau tad, ja ar to vien tas būtu beidzies, ja vēl piedevām kapteinis galerijas pirmajā rindā neizrādījis tik pārmērīgu līdzdalību, kas nevarēja baznīcēnus nepavedināt uz domām, ka viņam ir kāds noslēpumains sakars ar notikušo. Bet mistera Tūlsa līdz pēdējam satrauktie prāti vēl pastiprināja un paildzināja viņas kutelīgo stāvokli.

Šis jaunais džentlmenis, nespēdams pašreizējā garastāvoklī palikt baznīcas pagalmā viens ar savām domām, turklāt gribēdams, bez šaubām, apliecināt godbijību pret dievkalpojumu, ko viņš zināmā mērā bija traucējis, pēkšņi ienāca atpakaļ — un nemeklēja vis savu solu, bet apmetās ailē pie durvīm kādā brīvā sēdvietā starp divām vecītēm, kas paradušas šeit saņemt savu nedēļas maizes devu, ko atrada baznīcas priekštelpa izliktu uz plaukta.

Šai sabiedrībā misters Tūtss palika, ļoti traucēdams dievlūdzējus, kas nevarēja noturēties, neskatījušies atpakaļ uz viņu, līdz viņu no jauna sagrāba jūtu viesulis un viņš klusi un piepeši pazuda. Neuzdrošinādamies vairs rādīties baznīcā un tomēr vēlēdamies kaut cik būt saskarē ar to, kas tur iekšā notiek, misters Tūtss ar pamesta bāreņa acīm paraudzījās te pa vienu, te otru logu; un, tā kā bija daudz logu, kas no ārpuses aizsniedzami, un tā kā nemiers viņu dzenāja no viena pie otra, tad ne vien kā grūti bija uzminēt, pie kura loga viņš nākamreiz parādīsies, bet tikpat grūti bija baznīcēniem atturēties no aprēķiniem — pa sprediķa laiku, kad varēja justies samērā brīvāk —, kurš no augstajiem logiem būs šoreiz tas izredzētais. Taču mistera Tūtsa pārvietošanās baznīcas pagalmā bija tik ekscentriska, ka lielāko tiesu viņš visus aprēķinus sagrāva, aizvien kā burvju mākslinieks parādīdamies tur, kur vismazak to cerēja ieraudzīt; un jo lielāku efektu šī parādīšanās panāca ar to, ka viņam bija grūti ko saskatīt iekšā, bet visiem pārējiem bija viegli redzēt, kas notiek ārā; tālab viņš katru reizi, pieplacis ar seju loga rūtij, uzkavējās ilgāk, nekā to varēja sagaidīt, līdz pēdīgi aptvērās, ka visas acis pievērstas viņam, un pazuda.

Šādas mistera Tūtsa izdarības, turklāt vēl kapteiņa pārspīlētā intereses izrādīšana vērta mis Niperes stāvokli tik atbildīgu, ka viņa jutās bezgala atvieglota, kad dievkalpojums beidzās, bet pret misteru Tūtsu nemaz nebija tik draudzīgi laipna kā parasti, kad tas atpakaļceļā atklāja tiem abiem savu sirdi, teikdams, ka tagad esot pārliecinājies, — nav viņam vairs nekādu cerību, viņš jūtoties, ziniet, daudz mierīgāks — ne nu tieši daudz mierīgāks, bet daudz mierīgāks un panesīgāks sava nelaimē.

Kā vēja spārniem tagad skrēja laiks, līdz bija jau noliktās kāzu dienas priekšvakars klāt. Pie Mičmaņa visi bija sapulcējušies augšējā kambari un nebaidījas, ka tiks traucēti, jo mājā tagad nebija svešu iedzīvotāju, tā visa bija Mičmaņa rīcībā. Rītdienas jūtīs visi bija svinīgi un rāmi, bet nevairījās arī mērenas jautrības. Florense, sēdēdama blakus Volteram, steidza nobeigt kādu rokdarbu, ko atvadām bija nodomājusi dāvināt kapteinim. Kapteinis ar misteru Tūtsu spēlēja kribidžu. Misters Tūtss, kad nāca viņa izspēle, pieņēma mis Niperes padomus. Mis Nipere tos deva ar visu pienācīgo slepenību un piesardzību. Diogens ta kā ausījas un reizi pa reizei rukdams pa pusei ierējās, par ko pēc tam pats likās nokaunējies, it kā šaubītos, vai jel maz bijis iemesls tādai uzvedībai.

—     Saturies, valdies! — kapteinis uzrunāja suni.

—     Kas tev lēcies? Tu tāds vien kā nemierīgs izskaties šovakar, puis!

Diogens paluncināja asti, bet jau pēc mirkļa atkal saspicēja ausis un palaida jaunu rējienu, par ko viņš kapteinim atvainojās, atkal paluncinādams asti.

—     Es par tevi esmu tādās domās, Di, — kapteinis teica, domīgi lūkodamies savās kārtīs un pakašādams zodu ar kāsīti, — ka tu nevari lāgā uzticēties misis Ričardsei. Bet, ja tu esi tāds lopiņš, par kādu es tevi turu, tev uzradīsies labāki ieskati par viņu; jo viņas vaigā spīd viņas tikumi. Nu, brāl, — viņš uzrunāja misteru Tūlsu, — ja jus butu, tā teikt, jau tiktāl, tad atdosim galus.

Kapteinis runāja un mierīgā prātā visu uzmanību veltīja spēlei, bet pēkšņi viņam kārtis izbira no rokām, mute pavērās līdz ausīm vajā, acis izvalbījās, kājas atrāvās no grīdas un izstiepās taisnas kā nūjas krēsla priekšā, un viņš raudzījās uz durvīm stulbs un mēms aiz brīnumiem. Pārlaidis skatienu pārējiem un pārliecinājies, ka neviens viņu nenovēro un nejauž viņa pārsteiguma cēloni, kapteinis, ievilkdams dziji elpu, atguvās, gāza ar dūri pa galdu, iebrēcās pilnā galvā: «Sol Džils, ahoi!» — un metās izplestām rokām pretī vēju ārdētam zirņu krāsas mētelim, kas reizē ar Polliju ienāca istabā. Vēl mirklis — un Volters atradās vēju ārdētā zirņu krāsas mēteļa skavās, vēl mirklis — un Florense bija vēju ārdētā zirņu krāsas mēteļa skavās. Vēl mirklis — un kapteinis Katls bija apkampies ar misis Ričardsi un mis Niperi un, vicinādams pa gaisu kāsīti, spēcīgi kratīja misteram Tūtsam roku, izsaukdamies: «Ur-rā, mans draugs, ur-rā!» Misters Tūtss, galīgi nekā nesaprazdams, kas Le noliek, atbildēja laipni un pieklājīgi: «Protams, kapteini Džils, visu, ko jūs uzskatāt par vajadzīgu.»

Vēju ardēlais zirņu krāsas mētelis un ne mazāk cietusī cepure ar šalli, kas tam klāt piederējās, atrāvās no kapteiņa un Florenses atpakaļ pie Voltera, un atskanēja tādas kā veca cilvēka elsas no šī zirņu krāsas mēteļa, cepures un šalles, kamēr apdriskātās piedurknes cieši kļāvās ap Volteru. Šo brīdi pavadīja pilnīgs apklusums, un kapteinis sirdīgi ņēmās spodrināt savu degunu. Bet, kad zirņu krāsas mētelis, cepure un šalle , atkal atslējās taisni, Florense maigi sniecās pēc tiem, un, kad viņa un Volters noģērba tos, parādījās vecais instrumentu meistars, mazliet vājāks, ar dziļākām rūpju rievām vaigā nekā agrāk, tai pašā velsiešu parūkā, tais pašos kafijbrunajos svārkos ar apvītajām pogām, un kabatā viņam tikšķēja vecais, nemaldīgais hronometrs.

—      Piebāzts pilns ar zinībām, — runāja starojošais kapteinis, — kāds viņš allažiņ bijis! Sol Džils, Sol Džils, kur tu dējies, ko tu darījies visu šo gargaro laiku, manu veco zēn?

—      Es esmu pusē akls, Ned, — vecais vīrs sacīja,

—    gandrīz kurls un mēms no priekiem.

—      Viņa paša balss! — kapteinis izsaucās, vērdamies apkārt ar tādu sajūsmu, ko pat viņa seja neiespēja pilnam atspoguļot, — viņa paša balss, zinību pieblīvēta, kā tas allažiņ bijis! Sol Džils, atpūties, draudziņ, starp saviem vīna un vīģu kokiem kā vecs patriarhs, kas savu pienākumu izpildījis, un pārstāsti tiem savā jaukajā balsī visus galu galus, ko esi piedzīvojis un pieredzējis. «Tā bija sapņotāja balss,» — kapteinis izteiksmīgi piebilda, ar kāsīti akcentēdams citātu, — «kas gaudās: jūs esat mani par agru pamodinājuši, man vēl jāpasnauduļo. Izklīdini viņa ienaidniekus un satriec tos!»

Kapteinis nosēdās ar tādu apziņu, ka ir izteicis visu klātesošo domas un jūtas, un tūlīt atkal trūkās augšā, lai stādītu priekšā misteru Tūtsu, kas bija galīgi apmulsis, ierodoties personai, kam acīmredzot pieder pirmtiesības saukties Džilsa vārdā.

—     Lai arī, — misters Tūtss stostījās, — man nav bijis lemts prieks būt ar jums pazīstamam, ser, pirms jūs . . . pirms jūs . . .

—     Pazudāt no mūsu acīm, bet jie no sirdīm, — kapteinis paklusā balsī steidzās izpalīdzēt.

—     Tieši tā, kapteini Džils! — misters Tūtss atsaucās atzinīgi. — Lai gan man nebija lemts prieks būt ar jums pazīstamam, mister… mister Sols, — misters Tūtss turpināja, gaišā iedvesmā atvasinādams uzvārdu,

—     pirms tas nolika, man ir liels prieks — to es saku no visas sirds . .. ziniet, iepazīties ar jums tagad un redzēt, es ceru, jūs pie labas veselības, cik nu tas iespējams.

Izdabūjis pār lūpām šos pieklājības un labas uzvedības vārdus, misters Tūtss nosēdās sarkdams un knukst ēdams.

Vecais instrumentu meistars, sēdēdams nomaļu vidiņā starp Volteru un Florensi un mādams ar galvu Pollijai, kurai, tos uzlukojot, vaigs laistījās vienā priekā un smaidā, uzrunāja kapteini:

—      Ned Kati, mans mīļais draugs, lai gan par tejienes pārmaiņām un notikumiem ko neko jau esmu dzirdējis no šīs jaukās draudzenes — un vai sirdij nav jāpriecājas, ja klejotāju sagaida mājās ar tik jauku smaidu? — vecais vīrs sacīja, spēji apraudams iesākto teikumu un berzēdams rokas, kā dažkārt izklaidībā bija paradis to darīt.

—      Lai nu viens paklausās viņā! — kapteinis svinīgi iesaucās. — Re, sievišķis, visu vīriešu pavedējs! Lai to atrastu, — pievērsdamies misteram Tūtsam, — brālīt, pašķirstiet savu Ādamu un Ievu.

—      Es to likšu vērā, kapteini Džils, — misters Tūtss atteica*

—     Lai gan es ko neko no viņas jau esmu dzirdējis par tām pārmaiņām un notikumiem šeit, — instrumentu meistars atsāka, izņemdams savas vecās acenes no kabatas un pa vecam paradumam uzstutēdams tās uz pieres, — tie ir tik lieli un negaidīti un mana sirds ir tā pārņemta, redzot atkal manu dārgo zēnu un, — pavērdamies uz Florenses nolaistiem plakstiem un nevarēdams teikumu pabeigt, — ka es . . . ka es neko daudz vis šovakar nevarēšu pastāstīt. Bet manu mīļo Ned Kati, kāpēc tu man nerakstīji?

Pārsteigumā pārvērstā kapteiņa seja misteru Tūtsu no tiesas sabiedēja, tā ka viņš, iezīdies tajā acīm, nespēja no tās atrauties.

—     Nerakstīju! — kā atbalss atskanēja no kapteiņa mutes. — Nerakstīju, Sol Džils?

—     Nūjā, — vecais vīrs teica, — vai nu uz Barbadosu, vai Jamaiku, vai uz Demeraru. Uz tām vietām lūdzu tevi rakstīt.

—     Tu tiki lūdzis, Sol Džils? — kapteinis atkārtoja.

—     Nūjā, — vecais vīrs sacīja. — Vai nu tu nezini, Ned? Nevar būt, ka esi to aizmirsis? Tak jau katru reizi par to rakstīju.

Kapteinis noņēma savu spīdīgo cepuri, uzmauca to kāsītī un, noglaudis matus no pakauša uz augšu, sēdēja, valbīdams acis pret visiem apkārtsēdošiem; īsts apstulbuma rezignācijas tēls.

—      Izskatās, ka tu mani labi nesaprastu, Ned! — Sols piebilda.

—     Sol Džils, — kapteinis attrauca, kad labu laiku bija klusībā blenzis uz viņu un pārējiem, — esmu pazaudējis kursu, un viļņi mētā manu kuģi. Izmet tak kādu vārdiņu par saviem piedzīvojumiem, esi tik labs! Vai tad es tīri nespēšu kauč kā noenkuroties? Kauč kā? — kapteinis teica, pārdomu pilns vērdamies apkārt.

—     Tu tak zini, Ned, — Sols Džils teica, — kāpēc es no šejienes aizbraucu? Vai tu attaisīji to sainīti, Ned?

—     Nu tu dieniņ, tak jau, — kapteinis atteica. — Protams, ka es attaisīju sainīti.

—      Un izlasīji ar? — vecais vīrs jautāja.

—      Un izlasīju ar, — kapteinis atbildēja, viņu cieši nopētīdams un mēģinādams citēt pēc atmiņas. — «Manu dārgo Ned Kati, atstādams dzimteni un dodamies uz Rietumindiju, lolodams varbūt veltīgas cerības sadzīt kādās pēdas savam dārgajam…» — rau, te viņš sēž! Skaties, kur Volrs! — kapteinis iesaucās, it kā atvieglots, ka izdevies pieķerties kam. reālam un neapstrīdamam.

—      Tā jā, Ned. Tagad paklausies mazlietiņ, — vecais vīrs sacīja. — Kad es rakstīju pirmoreiz, — las bija no Barbadosas, — es teicu, ka vēlētos, lai, saņēmis šo vēstuli, kaut ne tuvu vēl nebūs aptecējis gads, tu atvērtu to sainīti, jo tas noskaidrotu tev manas aizceļošanās iemeslus. Nu labi, Ned. Kad es rakstīju otru, trešu, varbūt ij ceturto reizi — tas bija no Jamaikas,

—     es teicu, ka arvien vēl atrodos tādā pašā stāvoklī, nevaru ne mierīgi uz vielas palikt, ne pamest to pasaules daļu, neizdibinājis, vai mans puika gājis bojā vai izglābts! Kad rakstīju nākamreiz — tas laikam bija no Demeraras, vai ne tā?

—     Viņš domā, tas bijis no Demeraras, vai ne! — kapteinis teica, bezcerīgi raudzīdamies apkārt.

—     Es pastāstīju, — vecais Sols turpināja, — ka arvien vēl nav nekādas ziņas saņemtas. Ka esmu tajā pasaules malā saticies ar vairākiem kapteiņiem un citiem ļaudīm, paziņām no agrākajiem gadiem, kas man palīdzēja pārceļot no vienas vietas uz otru un kam es savukārt varēju kaut cik atdarīt vienu otru reizi, izlīdzēdams ar savām aroda zināšanām; pastāstīju, ka visiem bija manis žēl, ka visi juta līdzi manām klaidu gaitām un ka es jau sāku domāt, sak, tāds mans likteņa nolikums — kreisēt pa jūrām un meklēt manu puiku līdz pašai nāves stundiņai.

—     Sāka jau domāt, ka šis pārvērties zinību pilnā Skrejošā Holandietī, — kapteinis noteica kā pirmāk un ar lielu nopietnību.

—      Bet, kad vienā jaukā dienā pienāca ziņa, Ned, — uz Barbadosu, kad atkal biju nokļuvis tur atpakaļ, — ka uz kāda tirdzniecības kuģa, kurš no Ķīnas uzņēmis ceļu uz mājām, mans puika redzēts uz borta, es tūdaļ ar nākamo kuģi devos uz dzimteni, ierados mājās šovakar un redzu, ka viss ir tīra patiesība — lai slavēts die's! -* vecais vīrs ticīgā bijībā noteica.

Kapteinis, lielā godbijībā palocījis galvu un ielūkojies katram acīs, sākot ar misteru Tūtsu un beidzot ar instrumentu meistaru, teica svinīgi un nopietni:

—     Sol Džils! Tas, ko tu tagad dzirdēsi, tas noraus visas buras no visiem taviem mastiem, un tavs kuģis sazvelsies uz sāniem. Neviena no tām vēstulēm nav nodota Ed’ardam Katlam. Neviena no tām vēstulēm, — kapteinis atkārtoja, lai viņa sakāmais skanētu jo svinīgāk un iespaidīgāk, — nav nodota Ed'ardam Katlam, Anglijas jūrniekam, kas dzimtajā zemē bauda atpūtu un priecājas par katru saulainu stundu!

—     Bet es tak pats ar savu roku nodevu pastā! Un pats ar savu roku rakstīju adresi: Brigpleisa, devītais numurs! — vecais Sols izsaucās.

Kapteinis kļuva bāls no vaiga un tūlīt atkal sāka kvēlot.

—     Kas tavai galviņai prātā, Sol Džils, mans draugs, pieminot Brigpleisas devīto numuru? — kapteinis apvaicājās.

—      Kas prātā? Tavs dzīvoklis, Ned, — vecais vīrs atbildēja. — Pie misis — kā viņu, vilkos, sauc! Drīz es aizmirsīšu pats savu vārdu, bet es jau netieku laikam līdzi. .. allažiņ esmu no tā atpalicis, ja atceries. Misis . . .

—      Sol Džils! — kapteinis ierunājās tādā balsī, it kā viņš nupat nodomājis minēt visneiedomājamāko lietu pasaulē. — Vai tas nav Makstindžeres vārds, pēc kura tu minstinies?

—            Nūjā, tas pats! — instrumentu meistars izsaucās.

—    Rokā ir, Ned. Misis Makstindžere!

Kapteinis Katls, kam acis iepletās līdz pēdējai iespējamībai un pumpas uz vaigiem sāka, bez pārspīlējuma izsakoties, kvēlot, palaida garu, griezīgu svilpienu ar gaužām melanholisku izskaņu un kā uz mutes sists tikai stulbi blenza te uz vienu, te uz otru.

—     Ko tu tur teici, pasaki vēlreiz, Sol Džils, esi tik labs, — beidzot viņš pārdabūja pār lūpām.

—      Visas šīs vēstules, — tēvocis Sols atteica, ar labās rokas rādāmo pirkstu taktī sizdams pa kreisās rokas delnu ar tādu skaidrību un noteiktību, kas darītu godu pat nemaldīgajam hronometram viņa kabatā, — es pats ar savu roku nodevu pastā un adresi uzrakstīju pats ar savu roku: kapteinim Katlam misis Makstindžeres dzīvoklī — Brigpleisā, devītajā numurā.

Kapteinis noņēma savu spīdīgo cepuri no kāsīša, uzlika to galvā un apsēdās. .

—      Ak, mani draugi mīļie, — kapteinis teica, pagalam izmisīgus skatienus apkārt raidīdams, — es tak izmuku un aizbēgu no turienes!

—     Un neviens nezināja, kur jūs palikāt, kapteini Kati? — Volters aši ievaicājās.

—      Pasarg die's, Volr, — kapteinis atteica, kratīdams galvu, — nemūžam viņa nebūtu ļāvusi man nākt un pieskatīt šito te īpašumu. Nekas cits nevarēja līdzēt kā tikai mukšana un bēgšana. Debess lai tev žēlīga, Volr! — kapteinis teica. — Tu viņu tiki redzējis tikai rāmā brīdī! Bet bij tev viņu redzēt, kad viņa sak dusmās un niknumā vārīties — liec to aiz auss!

—     Es gan viņai parādītu! — Nipere paklusām piebilda.

—     Ak domājat, ka parādītu gan, mana dārgā? — kapteinis teica ar jaušamu apbrīnu, — Nu, tas dara jums tikai godu. Bet es kuram katram niknam meža zvēram drīzāk stātos pretī. Savu mantu lādi atdabūju šurp tikai ar kāda drauga palīdzību, kuram otra līdzīga neatradīsi. Nebija nekādas jēgas vēstules sūtīt turp. Šitādos te apstākļos viņa jau nu nebūtu, pasarg die's, pieņēmusi nevienu vēstuli! Gluži veltīgas pūles vēl pastniekam kājas bij locīt uz turieni!

—     Tātad tas nu ir skaidri redzams, kapteini Kati, ka mēs visi, it sevišķi tēvocis Sols un jūs, — Volters teica, — varam paldies teikt misis Makstindžerei par ne vienu vien nemiera un satraukuma pilnu brīdi.

Sparīgās nelaiķa mistera Makstindžera atraitnes nopelns šai ziņā bija tik acīm redzams, ka kapteinis to arī nemēģināja nemaz apstrīdēt, bet, zināmā mēra pats kaunēdamies sava stāvokļa, — lai gan neviens viņam nekā nepārmeta, pie kam Volters bija sevišķi uzhianīgs un piesardzīgs, atcerēdamies savu pēdējo sarunu ar kapteini šai sakarā, — viņš minūtes piecas nostāvēja kā zem lietus debess — ārkārtīgi garš laika sprīdis šim vīram, *pēc tam saule — viņa seja — par jaunu izpeldēja no mākoņa, žilbinošiem stariem apmirdzēdama visus klātesošos, un tad viņš nevarēja vien beigt atkal un atkal spiest roku visiem pēc kārtas.

Diezgan vēl agrā vakara stundā, bet kad jau tēvocis Sols un Volters bija paspējuši diezgan viens otru izvaicāt par katra ceļojumu un pārlaistajām briesmām, visi, izņemot Volteru, atstāja Florenses kambari un nogāja lejā viesistabā. Drīz viņiem piebiedrojās arī Volters, kas pastāstīja, ka Florensei esot. mazliet skumji un smagi ap sirdi un viņa jau nolikusies gulēt. Kaut gan viņu balsis šeit apakšā nevarēja aizskanēt līdz Florensei un traucēt viņu, visi tomēr sāka runāt pusčukstus un katrs savā sirdī savā īpatnējā veidā sajuta mīlestību un maigumu pret Voltera daiļo, jauniņo līgavu; un tēvocim Solam par prieku un patikšanu tiku tikām nu tika runāts un pārrunāts viss, ko vien zināja par šo jauko meiteni; bet misteru Tūtsu jo sevišķi aizkustināja tas, ar kādu smalkjūtību Volters pieminēja viņu pašu, piešķirot viņa pakalpojumiem lielu nozī

mību un atzīstot viņa klātbūtni nepieciešamu šajā mazajā ģimenes apspriedē.

—     Mister Tūts, — Volters teica, atvadīdamies no viņa pie namdurvīm, — citrīt taču atkal redzēsimies?

—     Leitnant Volters, — misters Tūtss atteica, dedzīgi spiezdams tam roku, — es noteikti ieradīšos.

—     Šis ir pēdējais vakars, ko pa vadam kopa, pirms šķiramies uz ilgu laiku — varbūt — uz visiem laikiem, — Volters teica. — Un tik cēlai sirdij kā jūsējai ir jāsaprot, es domāju, arī citu sirds siltums. Ceru, jūs nešaubāties par to, ka esmu jums ļoti pateicīgs?

—     Volters, — misters Tūtss atteica, dziļi aizkustināts, — es būtu laimīgs, ja jums būtu pamats būt pateicīgam.

—      Florense, — Volters sacīja, — šai pēdējā vakarā, kur viņa saucas vēl savā Dombijas vārdā, lika man apsolīties, tas bija nupat tikai, kad mēs palikām augšā divi vien, — nodot jums vismīļākos sveicienus no viņas un pateikt…

Mistera Tūtsa roka pietvērās durvju stenderei un viņa skatiens — šai rokai.

—      … vismīļākos sveicienus un pateikt, ka nekad viņai nebūšot tuvāka drauga par jums; ka nekad viņa neaizmirsīšot, cik daudz paliesas, sirsnīgas uzmanības jūs viņai veltījis; ka viņa pieminēšot jūs šovakar savās lūgšanās un palikšot cerībā, ka jūs domāšot par viņu, kamēr viņa būšot tālu svešumā. Vai man būtu kas arī viņai no jums pasakāms?

—      Pasakiet, Volters, — misters Tūtss tikko dzirdami nodudināja, — ka es par viņu domāšu katru dienu un ne citādi, kā juzdamies laimīgs, ka viņa izgājusi pie vīra, ko mīl un kas viņu mīl. Pasakiet, lūdzu, ka, pēc manas svētas pārliecības, šis vīrs ir viņas cienīgs — pat viņas! — un ka es priecājos par viņas izvēli.

Uz beigām misters Tūtss jau sāka runāt skaidrāk un, novērsis acis no durvju stenderes, pēdējos vārdus izteica pavisam braši. Pēc tam viņš no jauna ņēmās dedzīgi kratīt Volteram roku. Volters, ne kūtrs būdams, tikpat dedzīgi atbildēja, — un atvadījies devās mājup. Misters Tūtss aizgāja kopā ar Gaili, ko viņš pēdējā laikā katru vakaru ņēma līdzi un atstāja veikalā gadījumam, ja draudētu kāds neparedzēts traucējums no ārienes, lai tad šis vīrs būtu Mičmanim pa rokai īstajā brīdī un liktu savu drosmi un veiklību lietā. Šajā reizē Gailis nelikās esam sevišķi labā omā. Vai nu gāzes lampu gaisma bija nodevīga, vai ari viņš patiešām derdzīgi piemiedza acis un nicinoši sarauca degunu, kad misters Tūlss, šķērsodams ielu, pameta acis atpakaļ pār plecu uz logiem, aiz kuriem gulēja Florense. Pa ceļam uz mājām viņš izrādīja vairāk agresīvu tieksmju pret citiem ielas gājējiem, nekā pieklātos pašaizsardzības miermīlīgās mākslas profesoram. Kad mājas bija klāt, viņš, ievadījis misteru Tūtsu tā dzīvoklī, negāja vis projām, bet, kratīdams galvu un raustīdams degunu (kā galva, tā deguns bija daudzkārt tikuši dauzīti un ne visai prasmīgi salāpīti), palika stāvam un, izrādīdams acīm redzamu necieņu, vicināja, abām rokām aiz apmales satvēris, savu balto cepuri.

Viņa patrons, pats savās domās aizmirsies, neievēroja to labu laiku vai patiesībā — tik ilgām, līdz Gailis, par vari negribēdams paliki nepamanīts, sāka klakšķināt un šmakstināt ar mēli un zobiem, lai pievērstu sev uzmanību.

—     Nu, saimniek, — Gailis, spītīgi iecirties, teica, kad pēdīgi izdevās saskatīties ar misteru Tūtsu, — gribētu zināt, vai šai spēlītei jūs atmetat ar roku vai domājat vēl cīnīties un uzvarēt?

—     Gaili! — misters Tūtss attrauca. — Runājiet, lai jūs var saprast!

—      Apžēliņ, viss tak ir skaidrāks par skaidru, saimniek, — Gailis teica. — Es nav no tiem, kas aplam svaidās ar vārdiem. Nu tad klausās: vai kādam no tiem būtu jāsaliek pa mici?

Uzdevis šo jautājumu, Gailis nometa cepuri zemē, kreiso roku saliecis, taisīja veiklu izklupienu, ar labo roku deva pamatīgu zvēlienu iedomātajam pretiniekam, tad bravūrīgi sapurināja galvu un apvaldījās.

—            Nu, saimniek, kā ta būs, — Gailis noprasīja,

—    blēņošanās vai izrēķināšanas? Ko?

—     Gaili, — misters Tūtss atteica, — jūsu izteiksmes veids ir rupjš, un jusu vārdi ir miglaini.

—     Nu, tad es jums, lūk, ko pateiks, saimniek, — Gailis sacīja. — Tas ir gļēvulīgi. Gļēvulība tā ir.

—     Gaili, kas ir gļēvulīgi? — misters Tūtss vaicāja.

—      Tas ir, — Gailis atteica, briesmīgi saviebdams savu salauzīto degunu. — Eh! Ko nu, saimniek! Lūk, kas! Kur jūs būt varēš aiziet un papūst par to tur pārīti tam stērķelētajam, — Kaujas Gailis ar šo noniecinošo vārdu, kā izrādījās, bija nogodējis misteru Dombiju,

—     kur jūs būt varēš saliekt ragā vinnētāju un visu to švadroņu, tā ka lai nepīkst, jūs ņemat un padodaties. Padodaties? — Gailis atkārtoja, tīri vai izkliegdams savu nicinājumu: — Fi, tā ir gļēvulība.

—     Gaili, — misters Tūtss runāja bargi, — jūs esat plēsīga lija. Jūsu jūtas ir zvēriskas.

—     Manas jūtas ir cīņa un aizrautība, saimniek, — atteica Gailis. — To es sauc par savām jūtām, šitā gan. Es uzstājas publikas priekšā. Manam vārdam ir svars «Mazā elefanta» bufetē, un neviens no maniem saimniekiem nedrīkst būt gļēvulis. Jā gan, tā ir gļēvulība, — Gailis runāja, aizvien vairāk iekaisdams. — Tā tas ir. Gļēvulība un vairāk nekas.

—     Gaili, — misters Tūtss sacīja, — jūs man derdzaties.

—     Saimniek, — Gailis atteica, likdams cepuri galvā,

—      tad mēs abi iztais veselu pāri dergļu. Labs i'. Es nāk ar priekšlikumu. Jūs ne vienreiz vie‘ ir ieminējies man par bufetes turēšanu. Nekas. Iešaujiet man rīt vienu piecdesmit mārci/ru zirni un palaiž mani brīvā.

—     Gaili, — misters Tūtss atteica, — pēc tam, kur jūs tik riebīgā gaismā sevi esat parādījis, ar prieku pieņemu šos noteikumus, lai tiktu vaļā no jums.

—     Darīts, — Gailis teica. — Noruna paliek noruna. Tas, kā jūs izturas, nesaskan ar maniem baušļiem, saimniek. — Eh, tā ir gļēvulība, — Gailis noteica, acīmredzot nevarēdams to sagremot, nedz savu mēli apvaldīt. — Kas i', tas i1 ; tā ir gļēvulība!

Un tā misters Tūtss un Gailis nolēma šķirties, nevarēdami vienoties morāles principu uztverē. Un misters Tūtss nolikās gulēt un sapņoja par Florensi, kas bija domājusi par viņu savā meitas dienu pēdējā vakarā un sūtījusi viņam sirsnīgus sveicienus.

LVII NODAĻA VĒL VIENAS KĀZAS

Misters Saunds, bīdīs, misis Mifa, baznīcas solu atvērēja, jau agri atradās savos posteņos vienā no lepnākajām baznīcām, kurā bija laulāts misters Dombijs. Šinī rītā kāds vecs džentlmenis, dzeltenvaidzis no Indijas, apņem par sievu jaunu daiļavu; gaida ierodamies sešas karietes ar kāzu viesiem, un misis Mifa jau saklaušinājusi, ka vecais dzeltenvaidzis varētu dimantiem nobruģēt visu ceļu līdz baznīcai, ir tad diezin vai sajustu robu savā bagātībā.

Laulību ceremonija paredzama ārkārtīgi svinīga, jo laulās pats viņa svētība dekāns un nodot līgavu kā retu dāvanu nākamajam vīram ekstrā ieradies kads no armijas galvenā štāba.

Misis Mifa šinī rītā ir vēl neiecietīgāka pret vienkāršo tautu nekā parasti, bet šai ziņā viņai vienmēr bijuši savi stingri uzskati, jo te tā lieta saistīta ar bezmaksas vietām. Misis Mifa nav studējusi politisko ekonomiju (viņa domā, ka šai zinātnei ir kāds sakars ar sektantiem: «baptistiem, metodistiem vai ar kādiem vēl citiem tādiem pašiem», viņa saka), un viņa nekādi nevar saprast, kāpēc ļauj precēties arī šiem mazajiem ļautiņiem.

—      Vilks viņus rāvis! — saka misis Mifa. — Jūs, cilvēciņ, lasāt tiem tos pašus svētus vārdus, bet sovrinu vietā saņemat sešpensus!

Bīdīs misters Saunds ir liberālāks nekā misis Mifa, bet viņš jau arī nav solu atvērējs.

—     Tas ir jādara, cienītā, — viņš saka. — Mums jāliek tiem precēties. Mums vajadzīgas savas tautskolas ar viskuplāko skolēnu skaitu, mums vajadzīga sava regulāra armija. Mums jāatļauj tiem precēties, cienītā, — saka misters Saunds, — un jāgādā par tautas pieaugumu valstī.

Misters Saunds sēž uz portāla pakāpieniem, un misis Mifa iekšā slauka putekļus, kad kāds jauns pāris, vienkārši ģērbies, ienāk baznīcā. Misis Mifas mūžu nokalpojusī cepure strauji pagriežas pret ienācējiem, jo šai agrajā apmeklējumā viņa saskata slepenu laulību simptomus. Bet tiem nav prātā laulāšanās, — «tikai,» saka džentlmenis, «apstaigāt un apskatīt baznīcu». Un, kad vēl viņš ieslidina pieklājīgu ripiņu misis Mifas saujā, viņas skābā seja atplaukst smaidā un pussairusī cepure un izžuvušais augums godbijīgā pietupienā nokrakšķas vien.

Misis Mifa atsāk putekļu slaucīšanu ūn uzpužina spilventiņus, jo vecajam džentlmenim ar dzelteno seju, dzird, esot vārīgi ceļgali, — bet viņas blāvās baznīcsolu vērējas acis neatlaižas no jauniņā pārīša, kas staigā apkārt pa baznīcu.

—     Khe, khe! — misis Mifa ieklepojas, un viņas klepus ir sausāks par sienu tais spilventiņos, par kuriem viņai jātur rūpe, — jūs kādu nākamo rītu atkal pie mums ieradīsities, mīlīši/ ja vien man kaut cik vēl saprašanas.

Viņi pašreiz apskata plāksnīti, kas piestiprināta pie sienas par piemiņu kādam mirušam. Viņi atrodas pa labu gabalu no misis Mifas, bet misis Mifa ar pusaci redz, kā meitene piekļaujas jaunekļa plecam un kā pār viņas galvu noslīgst viņējā.

—     Jā, jā, — misis Mifa sevī nosaka, — jūs varētu izdarīt arī ko nelāgāku. Jūs esat viens jauks, kārtīgs pārītis!

Misis Mifa ar šo frāzi nedomā nevienu apvainot. Viņai rūp tikai apgrozāmais kapitāls. Diezin vai pārīši viņu interesē vairāk nekā zārki. Viņa ir tik kalsna, taisna, izžuvusi veca lēdija — dēlis, ne sievišķis, — ka sagaidīt dziļāku līdzjūtību no viņas būtu tas pats kā sagaidīt to no koka skaidas. Miesās pilnīgais, allaž sarkanos svārkos ietērptais misters Saunds turpretī ir pavisam cita temperamenta cilvēks. Kad abi ar misis Mifu, stāvēdami uz kāpnēm, acīm pavada aizejošo jauno pāri, viņš ieminas, ka meičai skaists augums, vai ne? — un cik nu viņš paspējis saredzēt (jaunava, iedama ārā, turēja galvu noliektu), neparasti daiļš vaidziņš.

—     No tiesas, misis Mifa, — misters Saunds saka ar tīksmi, — viņa ir, kā mēdz teikt, īsts rožu pumpurītis.

Misis Mifa, it kā pievienodamās viņa domām, atturīgi paloka savu novalkāto cepuri, bet patiesībā nemaz tā nedomā un sevī noņemas neiet pie mistera Saunda, lai viņš bildina, kauč zelta kalnus solīdams, un lai viņš būtu kauč desmitkārt bīdīs.

Bet ko runā jaunais pāris, ejot no baznīcas uz vārtiem?

—     Mīļo Volter, pateicos tev! Nu es laimīga varu doties tālajā ceļojumā.

—     Un, kad mēs atgriezīsimies, Florense, mēs atkal atnāksim iin apraudzīsim viņa kapu.

Florense paceļ acis, tik spožas, asarām apvilgušas, un raugās laipnajā sejā, ar brīvo roku spiežot savu otru kautro rociņu, kas aptvērusi viņa elkoni.

—     Ir vēl ļoti agrs, Volter, un ielas gandrīz tukšas. Paiesimies kājām.

—     Bet tu taču būsi ļoti nogurusi pēc tam, mīlulīt?

—     Ai nē! Es ļoti noguru to pašu pirmo reizi, kad mēs gājām kopā, bet šodien es nenoguršu.

Un tā, neko daudz nepārmainījušies — viņa tikpat nevainīgu un skaidru sirdi, viņš tikpat sirsnīgs un cerību pilns, bet vēl vairāk lepodamies ar viņu, — Florense un Volters savā kāzu dienas rītā pastaigājās kopa pa pilsētas ielām.

Pat ne tajā bērnu dienu pastaigā pirms daudziem gadiem viņi nejutās tik šķirti no ārpasaules kā šodien. Bērnu kājiņas pirms daudziem gadiem nestaigāja pa to brīnumzemi, ko tās min tagad. Bērnu uzticība un mīla var tikt dāvāta daudzreiz un var uzplaukt gan še, gan tur, bet Florenses sievietes sirds ar saviem neizdāļātiem dārgumiem var sevi atdot tikai vienreiz un noniecināta un pievilta var tikai nonīkt un mirt.

Viņi izraugās pašas klusākās ielas un vairās tuvoties tai, kurā staltojas viņas agrākā māja. Ir jauks, silts vasaras rīts, un saules apmirdzēti viņi iet pretī dūmakā tītajai Sitijai. Veikali atklāj aplūkošanai savu bagātību; dārgakmeņi, zelts un sudrabs zaigo juvelieru saulainajos skatlogos, bet augstie nami met diženu ēnu pār Volteru un Florensi, kad tie iet garām. Taču cauri gaismai, cauri ēnām viņi iet, mīlestības aplaimoti, akli pret. visu, kas tiem apkārt, nedomādami par citu bagātību vai lepnāku patvērumu kā to, ko tie tagad atraduši viens otrā.

Jo tālāk viņi iet, jo nonāk arvien tumšākās, šaurākās ielās, un saule, brīžam dzeltena, brīžam iesārta, paspīd cauri miglai vienīgi ielu krustojumos vai nelielos laukumiņos, kur aug kāds koks vai paceļas kāda no neskaitāmajām baznīcām, vai kur kāds bruģēts apceļš un kāpņu posms, vai smieklīgi mazs dārziņš kā ielāpiņš, vai kapsētiņa, kuras nedaudzie pieminekļi un kapakmeņi gandrīz jau melni kļuvuši.

Pa visiem šiem šaurajiem līkloču sānceļiem, gatvēm un krēslainajām ielām, mīlas apgarota un paļāvīga, iet Florense rokrokā ar Volteru, lai kļūtu viņa sieva.

Florenses sirds sāk tagad straujāk pukstēt, jo Volters pasaka, ka viņu baznīca vairs neesot necik tālu. Viņi paiet garām dažām lielām preču noliktavām, kur durvju priekšā stāv pajūgi un'Vedēji rosīdamies aizkrusto viņiem ceļu, — bet Florense ne tos redz, ne dzird, — un tad visi trokšņi ir rimuši un diena krēslo, un Florense stāv trīsēdama baznīcā, kas atsit tādu savādu, sastāvējušos gaisu.

Panīkušais večuks, tas pats, kas raustīja gaudulīgo zvanu, stāv portikā, cepuri ielicis kristāmtraukā, jo viņš, ķesteris un kapracis būdams, jūtas šeit kā mājās. Viņš ieved tos vecā, ar brūnu paneli apšūtā ģērbkambarī, kas atgādina trauku skapi, no kura izņemti plaukti; tur cirmeņu saēstie reģistri izplata vieglu šņaucamās tabakas dvaku, no kuras asarās slīkstošajai Niperei jāsāk šķavāt.

Ziedoša un cik daiļa izskatās jauniņā līgava šai vecvecajā, putekļainajā telpā, kur nekas nevar ar viņu līdzināties kā vien viņas līgavainis. Te ir putekļiem aplipis klerks, kas pretējā vārtu pavelvē aiz īsta stabu nocietinājuma uztur sava veida jau novadējušos avīžu bodīti. Te ir putekļiem aplipuši baznīcsolu atvērēja, kas gādā tikai par sevi un domā, ka ar to jau ir diezgan darījusi. Te ir putekļiem aplipis bīdīs (tas pats bīdīs un tā pati atvērēja, kurus misters Tūtss redzēja pagājušo svētdien), kam ir šādi tādi sakari ar «Dievbijīgo apvienību», kas noīrējusi blakus sētā lūgšanu zāli ar krāsaina stikla logu, kādu neviens mirstīgais vēl nav redzējis. Te ir putekļiem aplipušas koka dzegas un izciļņi, kas rēgojas virs altāra, virs starpsienām, apkārt galerijai un virs uzrakstu rindām, kas vēstī, ko šīs «Dievbijīgo apvienības» meistari un virsmeistari darījuši tūkstoš seši simti deviņdesmit ceturtajā gadā. Te ir, virs kanceles un pults, putekļiem noklāti, veci rezonanses dēji, kas izskatās pēc vākiem, ar kuriem, domāt, apvāzīs mācītājus sprediķa laikā, ja tie gadījumā aizvainos draudzi. Te visās malu malās ir gādāts par to, lai putekļiem būtu kur piemesties, vienīgi ne kapsētā, tur šāda vt-ida iespēja gaužām ierobežota.

Kapteinis, tēvocis Sols un misters Tuts ir atnākuši; mācītājs ģērbkambarī apvelk amata talāru, kamēr klerks turpat grozās, pūzdams putekļus tam nost; un līgava ar līgavaini nostājas altara priekšā. Nav līgavas māsu, ja vienīgi mis Niperi par tādu neatzīst; nav cita līgavas tēva kā vien kapteinis Katls. Kāds vīrelis ar koka kāju, zilu maišeli rokā, grauzdams sīku āboltēnu, palūr, kas notiek baznīcā, bet, savam prātam tur nekā saistoša neatradis, klambā atkal projām, blīkšinadams ar savu stumbeni, ka viss ārs noskan.

Neviena laipna gaismas stara neredz nolīstam pār Florensi, kas, bikli galvu noliekusi, nometusies ceļos altāra priekšā. Dienas spīdeklis šeit neiespīd, jo namu blīva tam aizsprosto ceļu. Ir šeit pagalma panīcis koks, kurā iečirkstas pa zvirbulim, un ir šeit arī melnais strazds, kas, gozēdamies mazā saules plankumiņā kāda krāsotāja bēniņu logā, svilpo, ka skan vien, pa visu dievkalpojuma laiku; un ir šeit tas vīrelis ar koka kāju, kurš klaudzina aizejot. Putekļiem aplipušā klerka «āmeni», šķiet, iestrēgst tam kaklā (tāpat kā Makbetam), bet kapteinis Katls iet viņam palīgos un dara to ar tādu aizrautību, ka trīsreiz iesprauž šo vārdu tur, kur tas liturģijā nemaz nav paredzēts.

Viņi ir salaulāti un parakstījušies vienā no tiem vecajiem reģistriem, kurus paverot gribot negribot jāšķavā, mācītāja talārs atkal tiek nodots putekļu ziņā, un pats viņš jau aizgājis uz mājām. Krēslainās baznīcas tumšā kaktiņā Florense ir piegājusi pie mis Niperes un raud viņas skavās. Misteram Tūtsam acis ir sarkanas. Kapteinis spodrina savu degunu. Tēvocis Sols ir nostūmis acenes no pieres uz deguna un iet jau uz durvīm.

—      Dievs lai jūs svētī, Sjūzen, manu mīļo Sjūzen! Ja jums kādreiz rodas iespēja apliecināt, cik ļoti es mīlu Volteru un kas man liek viņu tā mīlēt, tad dariet to Voltera dēļ. Palieciet sveika! Palieciet sveika!

Viņi nodomājuši labāk vairs neatgriezties pie Mičmaņa un šķirties tūlīt; kariete jauno pāri jau gaida tepat tuvumā.

Mis Nipere nevar parunāt; viņa tikai šņukst un rīstās, un spiež pie krūtīm savu kundzēni. Misters Tūtss pieiet klāt, mierina viņu un ņem savā gādībā. Florense sniedz viņam roku, sniedz jūtu pārpilnībā arī lūpas, noskūpsta tēvoci Solu, kapteini Katlu un aiziet' ar savu jauno vīru.

Taču Sjūzena nevar pieļaut, ka Florensei jāpaņem līdzi skumjas atmiņas par viņu. Viņa bija domājusi pavisam citādi izturēties un rūgti tagad pārmet sev. Ciešā apņēmībā pievārēt savu raksturu un vēl pēdējā brīdī izlabot, kas labojams, viņa atraujas no mistera Tūtsa un aizskrien pakaļ karietei, lai uzsmaidītu aizbraucējiem. Kapteinis, nojauzdams viņas nodomu, šaujas tai nopakaļis, jo arī viņš sajūt pienākumu pavadīt, ja tas vēl iespējams, tos jautriem urā saucieniem. Tēvocis Sols ar misteru Tūlsu paliek abi ārā pie baznīcas un gaida tos atgriežamies.

Braucēji ir jau projām, bet šaurā iela iet stāvu lejup, ceļš aizsprostots, un Sjūzena pārliecināta, ka redz karieti pa labu gabalu stāvam kādā sastrēgumā. Kapteinis Katls turas mis Niperes pēdās, kad tā lido lejup no

kalna, un vicina spīdīgo cepuri par signālu, ko īstā kariete varbūt uztver, varbūt arī neuztver.

Sjūzena tomēr noskrien kapteini un ir pirmā pie karietes. Viņa paveras lodziņā, redz Volteru, bet līdzās tam maigo sejiņu, sasit plaukstas un iegavilējas:

—     Mis Floja, manu dārgumiņ! Paskatieties uz mani! Mēs visi esam tik priecīgi tagad, mīlulīt! Nu tad vēlreiz uz redzēšanos, manu zelta drostaliņ! Dzīvojiet vesela!

Kā Sjūzenai tas izdodas, viņa pati nezina, bet viņa iespraucas logā, skūpsta Florensi un mirklī apķeras viņai ap kaklu.

—      Mēs visi esam tik. .. tik laimīgi, dārgā mis Floja! — Sjūzena saka, elpai tā aizdomīgi aizraujoties.

—     Jūs tak vairs nebūsit dusmīga uz mani tagad. Jā, nebūsit, ko?

—     Dusmīga, Sjūzen!

—      Nē, nē, es jau zinu, ka nebūsit. Es jau saku, ka nebūsit, manu dūdiņ, manu dārgumiņ! — Sjūzena attrauc, — un te ir kapteinis arī… zināt, jūsu draugs kapteinis — arī atnācis vēlreiz atvadīties no jums!

—      Urā, manu Sirds Gaišumiņ! — kapteinis taurē visā galva1 , bet viņa seja pauž dziļu saviļņojumu, — Urā, Volr, manu zēn! Urā! Urā!

Jaunais vīrs pie viena lodziņa, jaunā sieva — pie otra, kapteinis iekāries vienās durvīs, Sjūzena Nipere cieši turas pie otrām, taču karietei jāsāk ripot, vai nu grib, vai negrib, jo pārējie pajūgi un karietes saceļ negaisu, tāpēc ka tā kavējas; izceļas tik liela jezga, kāda vēl uz četriem riteņiem nav piedzīvota. Taču Sjūzena Nipere, gods godam, noturas braši līdz galam. Viņa noraugās uz savu kundzēni ar smaidu, ar asarām aizplīvurotu smaidu līdz pēdējam brīdim. Kapteinis ir tad vēl, kad viņa jau palikusi iepakaļ, kakla lakatiņam neganti plīvojot, te parādās pie durtiņām, te pazūd, saukdams: «Urā, manu zēn! Urā, manu Sirds Gaišumiņ!» — līdz izgaist pēdējās cerības vēl turēties karietei līdzi. Pēdīgi, kad kariete jau pazūd skatienam un kapteinis ir atpakaļ pie Niperes, viņa zaudē samaņu, un viņu ienes kādā maiznīcā, lai tur atžilbinātu.

Tēvocis Sols un misters Tūtss sēž uz kapu sētas akmens stabiņiem un pacietīgi gaida, kamēr atnāks atpakaļ kapteinis un Sjūzena. Tā kā ne vienam, ne otram negribas runāt, nedz ari tikt uzrunātam, viņi ir sakritīgs pāris un jūtas gaužām apmierināti. Kad visi atkal ir pārradušies mājās pie mazā Mičmaņa un sēstas ieturēt brokastu, nevienam kumoss nelien mutē. Kapteinis gan mēģina izlikties, ka rītin varētu aprīt grauzdētās maizītes, bet apdomājas un atmet šādu blēdīšanos. Misters Tūtss pēc brokastīm saka, šis vakarā atnākšot, un aiziet un noklaiņo augu dienu pa pilsētu ar tādu sajūtu, ka divi nedējas nebūtu gultā gulējis.

Dīvaina burvība ir apsēdusi māju un sevišķi to istabu, kurā viņi bija raduši sapulcēties visi kopā un kura nu kļuvusi tik tukša. Tas padara smagākas un reizē arī remdina šķiršanās sāpes. Misters Tūtss, vakarā atnācis, stāsta Sjūzenai Niperei, ka visu dienu juties tik šausmīgi kā vēl nekad, un tomēr šī sajūta viņam patikusi. Ta kā pašlaik tie istabā ir divi vien, viņš izkrata Sjūzenai savu sirdi un pastāsta, ko pārdzīvojis, kad dzirdējis viņas atklātās domas par to, vai mis Dombija varētu kādreiz viņu, Tūtsu, iemīļot. Šais vaļsirdības uzplūdos, ko radīja kopīgas atmiņas un abu asaras, misters Tūtss ieminas, ka varētu abi iziet un kaut ko nopirkt vakariņām. Mis Nipere ir ar mieru, un viņi sapērk krietni daudz visādu labu lietu un ar misis Ričardses palīdzību klāj lepnu vakariņu galdu mājās pārnākušajam kapteinim un tēvocim Solam.

Kapteinis ar veco Solu bjjuši uz kuģa, aizgādājuši turp Di un pieskatījuši, kā novieto kastes uz klāja. Viņiem ir daudz ko stāstīt par to, cik Volters labi ieredzēts, par ērtībām, kādas viņam tur būs, un par to, kā viņš klusībā, laikam no agra rīta līdz vēlam vakaram raudamies, kajīti iekārtojis, kapteiņa vārdiem runājot, kā «bildi», lai pārsteigtu jauno sievuli.

—     Paša admirāļa kajīte, kad es jums saku, — kapteinis jūsmo, — nav lepnāk uzposta.

Bet visvairāk kapteini ielīksmo tas, ka lielais kabatenis, cukura standziņas un tējkarotes, kā viņam zināms, arī ir uz kuģa, un viņš atņemdamies slavina sevi, murdēdams:

—     Ed'ard Kati, manu zēn, visā savā dzīvībslaikā tu neesi izvēlējies pareizāku kursu kā toreiz, kad nodevi šo nieka mantību viņu laipnajā pārziņā un pārvaldīšanā. Tev ir acs saskatīt, kur krasts, Ed'ard, — kapteinis saka, — un tas tev dara godu, manu zēn.

Vecajam instrumentu meistaram prāts vairāk apjucis un apmiglojies nekā parasti, viņš smagi pārdzīvo šīs kāzas un šķiršanos. Bet lielu atvieglojumu viņš izjūt, zinot savu veco biedru Nedu Katlu savā tuvumā, un pie vakariņām jau nosēstas pateicīgu un apmierinātu vaigu.

—      Mans puika ir palicis dzīvs un kāpj dzīvē uz augšu, — saka vecais Sols Džils. — Vai man kādas tiesības nebūt apmierinātam un laimīgam!

Kapteinis, kas vēl nav ieņēmis savu vietu pie galda, bet labu brīdi nemierīgi mīņājies apkārt, tagad gausi pienāk, nostājas aiz sava krēsla, tā nedroši uzlūko misteru Džilsu un saka:

—      Sol! Tur lejā, apakšā vēl guļ tā pēdējā vecā madeiras pudele. Vai tev nebūtu prāts stiept to augšā un iztukšot uz Volra un viņa sievas veselību?

Vecais instrumentu meistars, domīgi noraudzīdamies uz kcļpteini, iebāž roku savu brūno svārku krūšu kabatā, izņem kabatas grāmatiņu un no tās — vēstuli.

—     Misteram Dombijam, — vecais vīrs saka. — No Voltera. Jānosūta pēc trim nedēļām. Es nolasīšu jums to.

«Ser, esmu apprecējies ar jūsu meitu. Viņa brauc man līdzi tālā ceļojumā. Ar sirdi un dvēseli viņu mīlēt — nozīmē neuzstādīt nekādas pretenzijas ne viņai, ne jums, un dievs ir mans liecinieks, ka es viņu mīlu.

Kāpēc, mīlēdams viņu par visiem vairāk pasaulē, es tomēr bez sirdsapziņas pārmetumiem pieļauju viņai savu dzīvi saistīt ar manējo, nedrošu un allaž briesmu apdraudētu, to neteikšu. Jūs zināt, kāpēc, un jūs esat viņas tēvs.

Nenosodiet viņu, viņa nekad nav nosodījusi jūs.

Es nedomāju un neceru, ka jūs kādreiz man piedosit. Lai ko, bet to es vismazāk sagaidu. Bet, ja nu pienāktu brīdis, kur jums sirdi atvieglotu pārliecība, ka Florensei allaž ir tuvumā kāds, kam nav lielākā uzdevuma dzīvē kā izdzēst no viņas atmiņām skumjo pagātni,

tad — ticiet manam svētam vārdam — tai bridī jūs mierīgu sirdi varat palikt šajā pārliecībā.»

*       Solomons rūpīgi ieliek vēstuli atpakaļ grāmatiņā, bet grāmatiņu ieliek atpakaļ kabatā.

—      Šodien mēs vēl pēdējo madeiras pudeli nedzersim, Ned, —.vecais vīrs domīgi nosaka. — Vēl ne.

—     Vēl ne, — kapteinis viņam pievienojas. — Nē, vēl ne.

Sjūzena un misters Tūtss ir vienis prātis ar viņu. īss klusuma brīdis, tad visi sēstas pie vakariņām un uzdzer laimes jaunajam vīram un sievai ar citu vīnu, bet vecā madeiras pudele joprojām gul putekļos neaizskarta.

Ir pagājušas dažas dienas, un stalts kuģis šūpojas jūrā, pretī labam ceļa vējam izpletis baltus spārnus.

Uz klāja kā piemīlības, skaistuma un nevainības iemiesojums — pat pašu rupjāko kuģa ļaužu uztverē kā kaut kas tik jauks, ko patīkami redzēt savā vidū un kas sola tiem veiksmīgu ceļojumu, — sēž Florense.

Ir nakls; viņa ar Volteru pašlaik divi vien uz klāja un noraugās vizmojošā takā, kas no kuģa aizstīdz pa jūru pretī mēnesim.

Pēdīgi viņa nevar to skaidri vairs saredzēt, jo acis aizmiglo asaras, tad viņa pieglauž galvu Voltera krūtīm, apliek tam rokas ap kaklu un saka:

—     Ak, Voller, mans mīļais, mans dārgais, esmu tik bezgala laimīga!

Viņas vīrs spiež viņu pie^sirds, tie abi sēž klusi, un staltais kuģis peld mierīgi tālāk.

—      Kad es klausos jūrā, — Florense saka, — un sēdu, raudzīdamās uz to, tā uzvanda atmiņā tik daudzas dienas. Tā liek man arvien domāt. ..

—     Par Polu, mīlulīt. Es saprotu to.

Par Polu un Volteru. Un viļņu balsu nerimstošā čala vienmēr stāsta Florensei par mīlu — par mūžīgu un nebeidzamu mīlu, kas turpinās vēl aiz šīs zemes un laika robežām, kas sniedzas vēl aiz jūrām, aiz debesīm — tur tālajā, neredzamajā pasaulē!

LVIII NODAĻA PĒC KĀDA LAIKA

Jūrā bēgums ar paisumu bija mijies jau veselu gadu. Veselu gadu vēji un mākoņi bija nākuši un gājuši. Laika darbs nav mitējies ne saulē, ne negaisā. Veselu gadu ļaužu dzīvē bija mijušās veiksmes ar neveiksmēm — kā paisums un bēgums, pēc nemainīgas likumības. Veselu gadu slavenā firma Dombijs un Dēls bija cīnījusies uz dzīvību un nāvi ar bīstamām nejaušībām, šaudīgām baumām, neveiksmīgiem pasākumiem, nelabvēlīgiem apstākļiem, bet visniknāk ar aklību, ar ko sirga pats firmas galva, kas ne par mata tiesu negribēja sašaurināt firmas operācijas un nelikās dzirdis brīdinājuma balsis, ka kuģis, ko tas par vari triec pretim aukainai vētrai, nav tik stiprs, lai to izturētu.

Gads bija apritējis, un varenā firma nogāja dibenā.

Kādā vasaras novakarē — turpat gandrīz gadu pēc laulībām Sitijas baznīcā — biržā dzirdēja čukstam un dudinām par milzīgu krahu. Zināmais, biržā labi pazīstamais, augstprātīgais kungs nebija todien tur ieradies, nebija arī viņa pārstāvja. Otrā dienā jau bazūnēja visās malās, ka Dombijs un Dēls pārtraucis maksājumus, bet vakarā bija publicēts bankrotētāju saraksts ar šo vārdu pirmajā vietā.

Sabiedrība nu patiešām bija sacelta spārnos, un tai

bija arī sava tiesa, ko teikt. Tā bija naivi lētticīga sabiedrība, ar kuru pārāk ļauni apgājušies. Tā bija pa‘saule, kurā vēl nekādi bankroti nebija pieredzēti. Tajā nebija izcili redzamu vīru, kas pa kreisi, pa labi būtu tirgojušies ar reliģijas, patriotisma, tikumības un goda satrunējušām akcijām. Tajā netika apgrozīti kaut cik jūtamā daudzumā vērtspapīri bez seguma, no kuriem viens otrs dzīvoja itin augsti, solīdamies nomaksāt lielas summas no laipnības — arī bez seguma. Ja tajā vispār pazina kādu trūkumu, tad tas bija naudas trūkums. Sabiedrība no tiesas bija ļoti saniknota. Sevišķu sašutumu izrādīja taisni tie vīri, kuri ar savu izlikšanās mākslu slēpa savu stāvokli aiz ārēja spožuma, bet kuri, ja dzīvojuši sliktākā sabiedrībā, varēja paši būt bankrotieri.

Nu bija radies jauns stimuls mesties uzdzīvē šai apstākļu rotaļlietai — misteram Pērčam, kurjeram! Kā redzams, pats liktenis bija lēmis misteram Pērčam aizvien atmosties un pārliecināties, ka atkal kļuvis slavens.* Vēl tikai vakar, tā sakot, tas bija sācis nodoties savai privātajai dzīvei pēc tiem godības laikiem, ko tam sagādāja zināmā bēgšana un tai sekojošie notikumi, un šodien jau, skat, bankrots padarīja to slavenāku nekā jebkad. Tiklīdz viņš, noslīdējis no sava ķebļa kantora priekštelpā, kur tagad sēdēja, vērodams rēķinvežu un citu kantoristu svešās sejas (kuri ātri bija nomainījuši gandrīz vi=ius agrākos darbiniekus), parādījās ārā pagalmā vai, pats tālākais, «Karaļa ģerboņa» bufetē, kad viņu bērtin apbēra jautājumiem, starp kuriem, gandrīz droši var galvot, netrūka arī tik visai interesantā jautājuma: ko viņš vēlētos iedzert? Tad misters Pērčs sāk pūst par trauksmainajām, nemiera pilnajām stundām, kādas viņš ar misis Pērču pārlaiduši Bolspondā, kad viņiem pirmo reizi uzradušās aizdomas, ka «tā būda sāk šķobīties». Tālāk misters Pērčs ziņkārē degošajiem klausītājiem apspiestā balsī — domāt, blakus istabā atrastos neapbedīts sabrukušās firmas līķis — stāstīja, kā misis Pērča, izdzirdusi viņu pa miegam kunkstam un buldurējam «Divpadsmit šiliņu deviņi peniji mārciņā, divpadsmit šiliņu deviņi peniji mārciņā», pirmo reizi atjautusi, ka tā būda sāk

šķobīties. Šai somnambulisma stāvoklī viņš domājās nonācis aiz satricinājuma, kādu pārdzīvojis, ieraudzīdams mistera Dombija pārvērtušos seju. Tad viņš pastāsta, kā šis reiz uzbildis misteru Dombiju: «Piedodiet, ka ņemos pārdrošību jums vaicāt, ser, vai kāda nelaime jums nospiež prātu?» — un kā misters Dombijs atbildējis: «Manu uzticamo Pērč… nē taču, tas nevar notikt!» — un, kā to pateicis, iesitis ar roku sev pa pieri, vēl piebilzdams: «Atstājiet nu, Pērč, mani vienu!» Un tad, īsumā saņemot, misters Pērčs, sava stāvokļa upuris, melsa tālāk ziņā neziņā, nobirdinādams asaras aizgrābjošās vietās un pats no tiesas ticēdams, ka vakar sacerētās pasakas, atkārtotas šodien, kaut cik jau līdzinās patiesībai.

Šīs pārrunas misters Pērčs katru reizi noslēdza ar lēnprātīgu piezīmi, ka, vienalga, lai kādas arī viņam radušās aizdomas (it kā tās būtu kādreiz radušās!), viņam taču nenācies kļūt par nodevēju, vai nav tiesa? Klausītāji (starp kuriem nekad nebija neviena kreditora) atzina, ka tik cēlas jūtas darot viņam tikai godu.

Un tā, parasti paņemdams līdzi nomierinātu sirdsapziņu un atstādams vietā labu iespaidu par sevi, viņš devās atpakaļ uz kantori, kur vai nu atkal sēdēja uz sava ķebļa, vērodams nepazīstamās rēķinvežu un citu kantora darbinieku sejas, kuri atļāvās tik nevērīgi rīkoties ar lielo noslēpumu glabātājām — firmas grāmatām; vai pa reizei uz pirkstgaliem ietipināja mistera Dombija tukšajā kabinetā paurķēt kamīnā ogles; vai izgāja ārā aiz durvīm paelpot svaigu gaisu un vēl mazliet raudulīgi patērzēt ar vienu otru nejauši atklīdušu paziņu; vai pacentās ar šādiem tādiem sīkiem pakalpojumiem pielabināties galvenajam grāmatvedim, ar kura palīdzību cerēja iekļūt ugunsapdrošināšanas pārvaldē par kurjeru, kad firmas lietas būs galīgi likvidētas.

Majoram Begstokam šis bankrots uzklupa kā dzīva nelaime. Majors pēc dabas nebūt nebija no līdzjūtīgajiem — viņa rūpju un uzmanības centrā bija un palika Dž. B., — nebija arī cilvēks, kas smagi pārdzīvotu dažādas likstas, neattiecinot, protams, sacīto uz fiziskas dabas likstām — īso elpu un aizdusas lēkmēm. Bet viņš, luk, bija klubā tā dižojies ar savu draugu misteru

Dombiju, tā cildinājis viņu iespaidīgāko kluba biedru priekšā, tā noniecinājis tos, nemitīgi plātīdamies ar ‘Dombija pasakaino bagātību, ka klubieši, cilvēki vien būdami, priecājās tagad, varēdami majoram atspēlēties, apvaicājoties tam valšķīgi notēlotā dziļā līdzjūtībā, vai šis šausmīgais spēriens nācis gluži negaidīts un kā viņa draugs Dombijs to pārdzīvojot. Uz šādiem jautājumiem majors, kļūdams sarkani violets, mēdza atbildēt, ka šī te caurcaurēm esot viena nejauka pasaule, ser; ka Džo vienu otru lietiņu zinājis gan, bet ticis piemānīts, ser, piemānīts kā mazs bērns; ka, teikuši jūs to agrāk Dž. Begstokam, ser, kad viņš devās Dombijam līdzi uz ārzemēm un dzina pēdas tam vagabundam Kārkeram pa visu Franciju, Dž. Begstoks būtu nospļāvies par jums, die's sodi, ser, goda vārds, būtu nospļāvies! Ka Džo ticis maldināts, ser, apvests ap stūri, piemuļķots, apstulbināts, bet tagad viņš ir atkal pilnīgi atžilbis un atdarījis acis; tā ka, ser, ja rīt pieceltos Džo tēvs no miroņiem, viņš, Džo, vecajam zellim neuzticētu ne plika penija uz atdošanu, bet pateiktu tam, ka tā dēls Džošs par daudz ilgi ir pulveri ostījis, lai vēlreiz uzķertos uz āķa, ser. Ka viņš ir kļuvis aizdomu pilns, īdzīgs, untumains, nekur liekams Dž. B. neticīgais, ser; un, ja tas butu savienojams ar viena parupja kramagalvas, nosirmojuša vecās skolas majora cieņu, kuram bijis gods būt personiski pazīstamam ar mūžībā aizgājušām karaliskāki augstībām — Kentas un Jorkas hercogiem un izpelnīties to uzticību, — jā, ja tas būtu savienojams ar viņa cieņu — paslēpties mucā un dzīvot tajā, goda vārds, ser, jau rītu viņš Pelmelā ievilktos mucā *, lai parādītu cilvēcei, cik ļoti viņš to nicina!

Visu to un vēl nez cik variantu par šo pašu tēmu majors cēla priekšā ar skaidri jaušamiem apopleksijas simptomiem, galvu kā vilciņu virpinādams, tik plosīgi šņākdams par negodīgo izturēšanos, par aizvainojumu, tā ka jaunākie kluba locekļi nodomāja, ka viņš ieguldījis naudu sava drauga Dombija firmā un to zaudējis, taču gudrākie veterāni, viltīgākie zeļļi, kas Džo labāk pazina, tādos niekos nemaz neklausījās. Nelaimes putns iezemietis, kas neizteica nekādas domas, dabūja ciest šausmīgi; cieta ne tikvien viņa dvēseliskā būte, ko majors regulāri apšaudīja ik dienas, izcaurumodams to kā sietu, bet arī ķermenis, kas ar grūdieniem un belzieniem tika turēts pastāvīgā saspringumā. Veselas sešas nedēļas vēl pēc bankrota šis nelaimīgais svešzemnieks dzīvoja drēbju suku un zābakkalpiņu krusas negaisā.

Misis Cikai bija trejādas domas par šīs briesmīgās nelaimes piemeklējumu. Pirmā — ka viņa nevar to saprast. Otrā — ka brālis nav gribējis īsti saņemties. Trešā — ka, būtu viņa aicināta uz tām pirmajām pusdienām, nekad tas nebūtu noticis, un to viņa jau toreiz teikusi.

Taču, lai ko šajā sakarībā būtu teicis viens vai otrs, vai trešs, nelaimi nevarēja aizkavēt, ne arī vērst to lielāku vai mazāku. Dzirdēja runājam, ka firmas pasākumi tikšot likvidēti, maksimāli apmierinot visus, ka misters Dombijs labprātīgi atdodot visu, kas viņam pieder, un ne no viena nelūdzot atbalsta; ka par firmas darījumu atjaunošanu neesot nemaz ko domāt, jo viņš izvairoties no jebkādām draudzīgām sarunām, kuru nolūks panākt šādu kompromisu; ka viņš atsakoties no visiem atbildīgiem goda posteņiem, ko līdz šim ieņēmis kā veikalnieku pasaulē cienījama persona; vieni zināja stāstīt, ka viņš guļot uz nāves gultas, citi — ka kritis melanholijā un tuvojoties ārprātam; bet visi bija vienis prātis, ka viņš ir beigts cilvēks.

Noturējuši paši vien tādas mazas sēru godības, kas tika atdzīvinātas ar komiskām dziesmiņām un noritēja brīnišķīgi, klerki izklīda savmalu kurš. Daži dabūja vietas ārzemēs, daži iekārtojās cilās firmās tepat dzimtenē, viens otrs uzmeklēja radus uz laukiem, pēkšņi atcerēdamies, cik šie radi tam mīļi; un viens otrs meklēja darbu ar sludinājumiem avīzēs. Misters Pērčs viens vienīgais no agrākā kalpotāju štata palika vēl un, sēdēdams uz sava augstā ķebļa, noraudzījās rēķinvežos vai, notrausies no tā, gāja iežēlināt galveno grāmatvedi, kas varēja izgādāt viņam vietu ugunsapdrošināšanas pārvaldē. Kantoris netika vairs uzkopts, un to drīz vien piebradaja, piedrazāja netīru. Galvenais rītakurpju un suņu kaklasiksnu pārdevējs, kas tirgojās vienā sētas stūrī, būtu sācis šaubīties, vai vairs piedienētos piemest rādāmo pirkstu pie cepures, ja tagad te parādītos misters Dombijs, un ekspresis, salicis rokas zem baltā priekšauta, gudri moralizēja par augsti kāpšanu, piebilzdams, ka, pēc vina domām, «kāpšana» ne jau gluži velti atskaņu atrodot vārdā «krišana».

Misters Morfins, vecpuisis ar gaiši brūnajām acīm, jau sirmu pavedienu piestīgotiem matiem un vaigubārdu, bija varbūt vienīgais šai saspīlētajā firmas atmosfērā, protams, nerunājot jau par pašu šefu, kam patiešām smagi sāpēja sirds par firmas bēdīgo likteni. Viņš bija izturējies pret misteru Dombiju ar pienācīgu cieņu un godbijību visus šos ilgos gadus, bet nekad nebija tēlojis divkosi vai zemiski luncinājies viņa priekšā, vai izdabājis viņa valdīšanas kārei, lai pats izvirzītos uz augšu. Tāpēc viņam nebija jāatriebj sevis pazemošana, viņā nebija stingri savilktas atsperes, kas, pēkšņu triecienu dabūjusi, varētu atritināties. Viņš strādāja no agra rīta līdz vēlam vakaram, rakdamies un skaidrību meklēdams firmas operāciju neskaidrajos, grūti saprotamajos pārskatos; vienmēr pieejams, ja no viņa vajadzīgi kādi paskaidrojumi; dažu labu reizi nosēdēja līdz vēlai naktij savā bijušajā darba istabā, ar lietpratīgu aci izpētīdams katru punktu, lai aiztaupītu misteram Dombijam rūgto pienākumu pašam dot dažādus paskaidrojumus; tad devās mājup uz Islingtonu, kur vēl pirms gulētiešanas nomierināja prātus, izvilinādams no sava čella visdrūmākās, bezcerīgākās skaņas. *

Kādu vakaru, kad viņš pašlaik priecināja sevi ar šo melodisko gaudu dziesmu un, būdams pēc smagas darba dienas gaužām saplakušā omā, čīgāja pašas zemākās notis, viņa dzīvokļa saimniece (kas, par laimi, bija kurla un šos priekšnesumus sajuta tikai kā tādu trīcoņu kaulos) pieteica kādu lēdiju.

—     Sērās, — viņa teica.

Violončells mirklī apklusa, un muzicētājs, nolikdams to ar lielu maigumu un rūpību uz sofas, deva zīmi, lai lēdiju aicina nākt iekšā. Pats viņš tūliņ sekoja saimniecei un satika kāpnēs Herietu Kārkeru.

—     Viena pati? — viņš brīnījās. — Un Džons tak šorīt jau bija te! Vai kas nelāgs atgadījies, dārgā? Nebūs

vis, — viņš piebilda, — jūsu seja pauž pavisam cilādu stāstu.

—            Baidos, ka tādā gadījumā jūs tajā redzat patmīlības atklāsmi, — Herieta atbildēja.

—             Katrā ziņā patīkamu, — viņš teica, — un, ja patmīlības, tas arī ir jaunums, ko vērts jūsos novērot. Taču neticu tam.

Runājoties viņš bija pasniedzis viešņai krēslu un pats nosēdās tai iepretī, bet čells gulēja mierīgi starp viņiem uz sofas.

—            Jūs nebrīnīsities, ka esmu atnākusi viena vai ka Džons nav brīdinājis jūs par manu nākšanu, — Herieta teica. — Jūs sapratīsit to, kad es jums pastāstīšu sava nāciena iemeslu. Vai varu sākt tūlīt?

—     Tas būtu visprātīgākais.

—     Vai jūs nupat nestrādājāt?

Viņš pameta ar roku uz čellu, kas gulēja uz sofas, un sacīja:

—            Es strādāju visu dienu. Lūk, tas var apliecināt. Tam es uzticēju visas savas rūpes. Es gribētu, kaut man nebijis cita kā tikai savas rūpes, ko uzticēt.

—            Vai firmai draud sabrukums? — Herieta nopietni ievaicājās.

—     Pilnīgs.

—     Vai nebūs iespējams vairs to atjaunot?

—     Nekad.

Viņas saulainā seja neapmācās, kad lūpas atkārtoja šo vārdu. Viņš, to vērodams, kā likās, jutās negribot pārsteigts un vēlreiz atkārtoja:

—             Nekad. Atcerieties, ko es jums teicu. Visu šo laiku nav bijis iespējas viņu pārliecināt, nav bijis iespējas ar viņu prātīgi parunāt, dažbrīd pat ne tuvoties viņam. Ļaunākais ir noticis: firma sabrukusi un nav vairs uzceļama no jauna.

—      Un misters Dombijs, vai viņš pats arī izpostīts?

—      Izpostīts.

—            Vai viņam nekāda mantība nepaliek? Pavisam nekas?

Viņas it kā alkainas vēlēšanās piešalkotā balss un gandrīz vai līksmais skatiens izraisīja misterā Morfinā arvien lielāku izbrīnu, radīja vilšanās sajūtu, kas asi

disharmonēja ar viņa paša noskaņojumu. Viņš bungāja ar pirkstiem pa galdu, domīgi uzlūkoja viņu un, galvu šūpodams, pēc brīža sacīja:

—     Cik plaši ir mistera Dombija līdzekļi, man nav skaidri zināms; kaut arī viņa kapitāli, neapšaubāmi, ir ļoti lieli, taču saistību pārmērīgi daudz. Viņš ir cilvēks, kas par godu un taisnību stāvēs un kritīs. Cits viņa vietā varētu sevi glābt — un daudzi šādā situācijā to arī darītu —, noslēdzot līgumus ar tādiem noteikumiem, kas mazliet, gandrīz nejūtami, palielinātu zaudējumus tiem, kam bijusi saistība ar viņu, un pašam vēl paliktu iztikas minimums. Taču viņš ir nolēmis atdot līdz pēdējam fārtingam visu savu kapitālu! Tas, pēc viņa paša vārdiem, segtu visus vai gandrīz visus firmas parādus, un neviens nekā daudz nezaudētu. Ak, mis Heriet, nenāktu par Jaunu, ja mēs biežāk, nekā to darām, atcerētos, ka dažu labu reizi līdz galējībai izturēts netikums pāraug tikumā! Šajā lēmumā labi izpaužas viņa lepnums.

Kamēr viņš runāja, Herietas sejas izteiksme gandrīz nemaz vai nemaz nepārmainījās, un klausījās viņa tikai ar vienu ausi, acīmredzot risinādama pali kādu savu domu. Kad misters Morfins apklusa, viņa spēji ievaicājās:

—     Vai jūs viņu pēdējā laikā esat redzējis?

—     Neviens viņu nedabū redzēt. Ja iegadās, ka viņam šīs uznākušās krīzes dēļ nepieciešams iziet no mājas, viņš iziet, drīz ir atpakaļ, ieslēdzas un nevienu negrib redzēt. Es saņēmu no viņa vēstuli, kurā viņš izteic atzinību par mūsu agrāko saskanīgo sadarbību cildenākos vārdos, nekā pelnīts, un atvadās no manis. Es kautrējos viņam tagad uzmākties, jau tāpēc vien, ka arī labajos laikos mēs reti tikām domām apmainījušies, tomēr esmu mēģinājis to darīt. Esmu rakstījis, gājis pie viņa, lūdzis mani pieņemt. Veltas pūles.

Viņš vēroja Herielu, it kā gaidīdams, ka viņa izrādīs kaut cik lielāku interesi nekā līdz šim; runāja nopietni, iejūtīgi, kā ietekmēt gribēdams, — taču nekādas pārmaiņas viņā.

—     Tā ja, mis Heriet, — viņš noteica ar vilšanās pieskaņu balsī, — bet ko līdz tāda runāšana! Ne jau to klausīties jūs šurp nākusi. Jums cita — patīkamāka doma prātā. Iepazīstiniet mani ar to, un mums tad labāk vedīsies kopīgas valodas. Sāciet!

—      Nē, tas ir par to pašu, — Herieta, gluži iztrūkusies, attrauca. — Vai tas neliekas ticami? Vai tad nav dabiski, ka mēs ar Džonu pēdējā laikā esam daudz domājuši un runājuši par šīm lielajām pārvērtībām? Misters Dombijs, kam viņš tik ilgus gadus kalpojis — jūs zināt, ar kādiem noteikumiem —, ir, kā jūs notēlojāt, izputināts; bet mēs — tepat vai bagātnieki!

Viņas jaukā, godīgā seja, kas misteram Morfinam, šim brūnacainajam vecpuisim, bija iepatikusies jau kopš pašas pirmās reizes, kad viņš to ieraudzīja, šinī mirklī, prieka stara apmirdzēta, viņam patika mazāk nekā jebkad.

—      Lieki būs jums atgādināt, — Herieta teica, uzmezdama acis savam melnajam tērpam, — kādā ceļā radusies šī pārmaiņa mūsu materiālajos apstākļos. Jūs nebūsit aizmirsis, ka mūsu brālis Džeimss, tās drausmās dienas upuris, neatstāja ne testamenta, ne citu radu bez mums.

Kaut bālā un noskumusi, viņas seja misteram Morfinam tagad šķita tīkamāka nekā mirkli iepriekš. Viņš likās uzelpojam vieglāk.

—            Jūs zināt mūsu dzīves gājumu, — viņa turpināja,

—     manu abu brāļu dzīves ievirzi sakarā ar likteņa piemeklēto nelaimīgo džentlmeni, par kuru jūs tik godprātīgi izteicāties. Jūs zināt, cik nelielas mūsu prasības — manas un Džona — un cik maza vajadzība mums pēc naudas, kur tik ilgus gadus esam dzīvojuši šaurībā un kur tagad viņš, pateicoties jūsu laipnībai, nopelna pieliekami daudz, lai izdzīvotu mēs abi. Jūs, jādomā, būsit uzminējuši, kādu pakalpojumu no jums esmu nākusi lūgt?

—     Nezin vis. Vēl tikai pirms minūtes es domājos atminējis. Pašlaik liekas, ka ne.

—      Par mirušo brāli es neteikšu neko. Ja mirušie zinātu, ko mēs darām … Jūs taču mani saprotat. Par dzīvo es varētu daudz ko teikt, bet kāda nozīme sacīt vairāk par to, ka viņš apzinās pienākumu un grib to pildīt, bet te nu nepieciešama jūsu laipna palīdzība, ko izlūgties esmu nākusi, jo viņam nebūs miera, iekām tas nebūs izpildīts!

Viņa atkal pacēla skatienu, un prieka uguntiņa viņas sejā sāka jau likties skaista acīm, kuras to vēroja.

—      Dārgo ser, — viņa vēl turpināja runāt, — tas jādara apdomīgi un slepeni. Jūs ar savu pieredzi un zināšanām gan pratīsit atrast ceļu, kā to izdarīt. Misteru Dombiju varbūt iespējams pārliecināt, ka šo summu gluži necerēti izdevies izglābt firmas katastrofā vai ka to iemaksājuši daži no tiem, ar kuriem viņam bijuši lieli tirdznieciski darījumi, kā labprātīgus meslus viņa godprātīgajam, taisnajam raksturam, vai ka ar to ir dzēsts kāds vecs, aizmirsts parāds. Vajag tak būt dažādām iespējām to izdarīt. Es zinu, jūs atradīsit to labāko. Tāpēc esmu atnākusi, lai lūgtu izdarīt mums šo pakalpojumu ar jums piemītošo atsaucību, augstsirdību un piesardzību. Es vēlētos, lai jūs nekad par to neieminētos Džonam, kam lielākais prieks būtu izdarīt šo restitūciju slepeni, neatklājot sevi, nesaņemot nekādu atzinību; lai mums tiktu atstāta tikai maza daļiņa no šī mantojuma, bet visa pārējā kapitāla procentus lai saņem misters Dombijs līdz sava mūža galam; lai jūs uzticīgi glabātu šo noslēpumu — ne mirkli gan nešaubos par to —, un lai no šī brīža reti to pieminētu pat mēs, es un jūs, savā starpā, lai tas dzīvotu manās domās kā jauns iemesls būt pateicīgai debesīm un kā kluss prieks un lepnums par manu brāli.

Tik starojoša varētu būt eņģeļiem seja, kad starp deviņdesmit deviņiem taisnajiem paradīzē ienāk viens atgriezies grēcinieks. Tā no prieka asarām neapmācās un nesadrūma, bet staroja vēl gaišāk.

—     Dārgā Heriet, — misters Morfins sacīja, brīdi pārdomājis, — to es nebiju sagaidījis. Vai man jāsaprot, ka jūs tiklab savu, kā Džona mantojumu novēlat šim cēlajam mērķim?

—     Jā, protams, — viņa attrauca. — Kur mēs tik ilgu laiku visā esam dalījušies, kur mums bijušas abiem vienas rūpes, vienas cerības un nodomi, vai es varētu pieļaut, ka manu līdzdalību tagad noraida? Vai man nebūtu tiesību palikt par brāļa draugu un biedru līdz beigām?

—     Pasarg die's, ka es ņemtos to apstrīdēt! — viņš atteica.

—     Tātad mēs varam paļauties uz jūsu draudzīgu palīdzību? Es zinu, ka varam!

—     Es būtu sliktāks cilvēks, nekā … nekā es, manuprāt, esmu vai nekā man gribētos sevi turēt, ja es no visas sirds un dvēseles nevarētu apsolīties ievērot jūsu lūgumu. Jūs varat pilnīgi paļauties uz mani. Dodu goda vārdu, ka glabāšu jūsu noslēpumu. Un, ja izrādīsies, ka misters Dombijs paliek tukšā, kas, es baidos, notiks, jo viņš, šķiet, turēsies pie sava lēmuma un nebūs ietekmējams to grozīt, tad palīdzēšu izpildīt plānu, ko jūs ar Džonu kopīgi esat pieņēmuši.

Viņa aplaimotu seju pasniedza tam roku un sirsnīgi pateicās.

—      Heriet, — misters Morfins sacīja, turēdams viņas roku savējā, — teikt jums, cik lielu upuri jūs uzņematies nest, sevišķi vēl, ja tas ir naudas upuris, būtu veltīgi un nesmalkjūtīgi. Mēģināt lūgt jūs vēl pārdomāt savu lēmumu vai sašaurināt ziedojuma apjomu, būtu, es jūtu, tikpat nekautri. Man nav nekādu tiesību sabojāt kāda liela dzīves posma cēlu noslēgumu ar savas niecīgās personas uzbāzību. Taču man ir pilnas tiesības noliekt galvu tā priekšā, ko jūs man uzticējāt, pārliecībā, ka tas izplūst no cēlāka iedvesmas avota nekā mana nožēlojamā dzīves gudrība. Gribu pateikt vēl tikai to: esmu jūsu uzticīgais pilnvarotais un, ja turklāt vēl jūs izvēlaties mani par draugu, nav tad pasaulē neviena, ar kuru es gribētu mainīties, izņemot — jūs pašu.

Viņa vēlreiz tam pateicās un novēlēja arlabunakti.

—            Vai jūs ejat uz mājām? — viņš apvaicājās.

—     Es pavadīšu jūs.

—     Šovakar ne. Es tūlīt vēl neeju uz mājām; man vēl kāds jāapmeklē — vienai pašai. Vai rīt jūs atnāksit?

—     Labs ir, — viņš atteica, — es rit aiziešu. Līdz tam es vēl padomāšu, kā mums labāk rīkoties. Un varbūt arī jūs padomāsit, dārgā Heriet, un pie viena padomāsit … padomāsit mazdrusciņ arī par mani.

Viņš novadīja Herietu lejā, kur ormanis to gaidīja, un, ja dzīvokļa saimniece nebijusi kurla, tā būtu dzirdējusi, kā viņš, kad ormanis bija aizbraucis, kāpdams augšā, murmulēja, ka mēs, lūk, esam ieraduma vergi un ka tas ir viens sasodīts ieradums — dzīvot vecpuisī.

Čells gulēja uz sofas starp diviem krēsliem; viņš paņēma to, brīvo krēslu atstādams turpat, un sēdēja, dūcinādams savu instrumentu un viegli mādams ar galvu pret brīvo krēslu, ilgu, ilgu laiku.

No sākuma instruments, kaut skanēja brīnum patētiski un liegi, ne tuvu neizteica to, ko izteica viņa seja, raugoties uz tukšo krēslu; tajā atspoguļojās tik siltas, patiesas jūtas, ka viņam ne vienreiz vien nācās ķerties pie kapteiņa Katla remdināšanās līdzekļa — noberzēt seju ar piedurkni. Taču pamazām violončells unisonā ar viņa paša noskaņojumu ieslīdēja «Dziesmotā kalēja» melodijā, ko viņš spēlēja atkal un atkal no jauna, līdz viņa sārtā, mierīgā seja sāka spoži dzirkstīt kā īsts metāls uz īsta kalēja laktas. Vārdu sakot, violončells un tukšais krēsls īsināja viņa vecpuiša vientulību gandrīz līdz pusnaktij, bet, kamēr viņš ieturēja vakariņas, violončells, novietojies sofas stūrītī, glabādams sevī «Dziesmotā kalēja» melodiju, šķita brīnum saprotoši un koķeti šķielējam ar savām greizajām acīm uz tukšo krēslu.

Kad Herieta bija iesēdusies ratos, važonis, kam acīmredzot šī apkārtne nebija sveša, izvēlējās īsāko ceļu pa šīs priekšpilsētas klusajām ieliņām, līdz izbrauca klajākā vietā, kur redzēja Vairs tikai pa retai, vecai mājelei dārziņu vidū. Pie vienas šādas būdeles dārza vārtiem važonis pieturēja, un Herieta izkāpa no ratiem.

Uz viņas pakluso zvanu, piešķiebusi galvu, iznāca pie vārtiem skumīga izskata sieviete baltūksnēju seju, uzrauktām uzacīm, pakniksēja, ieraudzījusi Herietu, un aizvadīja to caur dārzu uz mājeli.

—     Kā jūtas šovakar jūsu slimniece, kopēj? — Herieta apvaicājās.

—      Bēdīgi, kā rādās, mis. Ak, tētīt, kā viņa man dažbrīd atgādina mana tēvoča Betsiju Džeinu! — atteica bālgansejīgā sieviete tādā kā skumīgā pacilātībā.

—     Kādā ziņā? — Herieta jautāja.

— Visādīgā ziņā, — otrā atteica, — tik vis tās starpas, ka šī te ir pieaudzis cilvēks, bet Betsija Džeina bija vēl bērns, kad atradās uz nāves sliekšņa.

—     Bet jūs tak man stāstījāt, ka viņa izveseļojusies, — Herieta rāmi atgādināja, — šinī gadījumā tāpēc jo vairāk cerību uz atlabšanu, misis Vikem.

—      Ak, mis, cerība ir viena jauka lieta tādam, — misis Vikema teica, galvu šūpodama, — kas vēl saglabājis tik daudz dzīves spara, ka spēj cerēt! Manī pašā nav vairs šī spara, bet es par to nekurnu. Apskaužu tos, kam bijusi tāda laime!

—    Jums vajadzētu tomēr mēģināt noskaņot sevi priecīgāk, — Herieta iebilda.

—            Paldies, mis, kā tad! — misis Vikema īgni atcirta.

—      Ja es ar gribētu tā noskaņoties, tad šitai vientulībā, kādā apstākļi mani tagad iespieduši — neņemiet ļaunā manu atklātu valodu —, divdesmit četrās stundās šī griba pārietu, bet es nepavisam negribu. Un paldies dievam. Cik manī vispār bija tā dzīvesprieka, to pašu paņēma Braitona dažus gadus atpakaļ, un, manuprāt, tas nācis man tikai par labu.

Patiesi, šī bija tā pati misis Vikema, kas atlaistās misis *Ričardses vietā tika pieņemta par aukli mazajam Polam un kas savu nupat minēto zaudējumu zem apburošās misis Pipčinas jumta atzina par ieguvumu.

Pateicoties lieliskajai, gudri iecerētajai sistēmai, kas saņēmusi sensenu nerakstītu likumu svētību, pēc kuriem parasti par jaunatnes audzinātājiem, tikumu sargātājiem, pansiju turētājām, mājskolotājiem, slimo kopējiem izraudzījās garlaicīgākos, neinteresantākos cilvēkus, kādi vien sameklējami, — misis Vikema bija iekārtota ļoti labā darbā — par slimnieka kopēju, un viņas neskaitāmie paziņas nespēja vien apbrīnot un tāli izslavēt viņas labās īpašības.

Tāpat sarauktām uzacīm, piešķiebtu galvu misis Vikema, apgaismodama ceļu, uzveda viešņu augšā tīrā, glītā kambarītī ar vaļā pavērtām durvīm uz otru kambari, blāvi apgaismotu, kurā bija redzama gulta. Pirmajā istabā pie atvērta loga sēdēja kāda vecenīte un sadrūmusi raudzījās tumsā. Otrā istabā gultā gulēja ēna no tās sievietes, kas kādā ziemas naktī traucās uz priekšu, spītēdama lietum un vējam; grūti nāktos tagad pazīt viņu, ja nebijis garo, melno matu, kas izskatījās melnum melni pret bālo seju un baltajiem priekšmetiem

• visapkārt.

Ai, šīs dzīvīgās acis un izģindušais ķermenis! Sīs acis, kas tik alkanā priekā pavērsās uz durvīm, kad Herieta ienāca, un nespēcīgā galva, kas nespēja pacelties, tikai gurdi pagriezās uz spilvena!

—     Alise! — noskanēja apmeklētājas maigā balss, — vai esmu novēlojusies šovakar?

—     Man liekas, jūs vienmēr nokavējaties, kaut vienmēr atnākat agri.

Herieta nosēdās pie gultas un saņēma izdilušo roku savējā.

—     Vai jums šodien labāk?

Misis Vikema, stāvēdama gultas kājgalī kā tāds nenomierināms rēgs, enerģiski purināja galvu, noliegdama tādu iespējamību.

—     Tam gaužam maza nozīmē, — atbildēja Alise, vārgi pasmaidīdama. — Labāk man šodien vai ļaunāk, taču dienu jautājums vien tas ir — kas zina, varbūt pat ne dienu.

Misis Vikema, kā jau daždien nopietna rakstura cilvēks, apstiprināja viņas domas ar smagu nopūtu; tad, pāris reižu vienaldzīgi papliķējusi pa segu gultas kājgalī, domāt, slimnieces kājas taustīdama un sagaidīdama, ka tās jau būs sastingušas, viņa sāka šķindināties ar zāļu pudelītēm, itin kā gribētu teikt: «Kamēr jau nu vēl esam šeitan, ieņemsim to mikstūru tāpat kā līdz šim.»

—             Nē, — Alise, vārgi čukstēdama, sacīja viešņai,

—     nelaba dzīve un sirdsapziņas pārmetumi, klejošana, trūkums, lietus un negaisi, vētras brāzmas manī un ap mani — tas viss sabeidzis manu dzīvi. Līdz beigām nav vairs tālu.

Runādama viņa pavilka Herietas roku uz augšu un pieglauda tai savu vaigu.

—     Dažreiz es guļu te un domāju, ka patīkami būtu padzīvot vēl kādu laiciņu, lai paspētu parādīt jums, cik pateicīga es varu būt! Tie ir vājuma brīži un drīz pāriet. Jums labak, ka ir tā, kā ir. Labāk arī man!

Kur citādi viņa turēja šo roku tagad nekā tajā aukslajā ziemas vakarā pie kamīna! Nicinājums, niknums, izaicinājums, neprāts, — tur bija viss! Un, lūk, tādas ir beigas.

Misis Vikema, izskandinājusies tiku tikām ar zāju pudelītēm, tagad pasniedza mikstūru. Misis Vikema cieši raudzījās uz slimnieci, kamēr tā dzēra; saknieba lūpas, savilka uzacis un grozīja galvu, it kā ar to sacīdama, ka spīdzināt viņu varētu, ir tad mute nevērtos pateikt, cik bezcerīgs ir šis gadījums. Pēc tam misis Vikema izsmidzināja istabā kādu atsvaidzinošu šķidrumu, ar savu izrīkošanos atgādinādama sieviešu kārtas kapraci, kas kaisa pelnus pie pelniem un pīšļus pie pīšļiem, — jo viņa bija nopietns cilvēks, — un tad gāja lejā pamieloties ar cepeti — bēru mielastu.

—      Cik sen tas jau ir, — Alise vaicāja, — kad es pie jums aizgāju un izstāstīju, ko biju izdarījusi, un jums tika iegalvots, ka nevar vairs laikā viņu panākt un brīdināt?

—     Būs jau vairāk nekā gads apkārt, — Herieta atteica.

—      Vairāk nekā gads, — Alise atkārtoja, skumjām, vērīgām acīm uzlūkodama to. — Mēneši aiztecējuši, kopš jūs mani atvedāt šurp!

—     Jā, — Herieta noteica.

—     Atvedāt, savas siltās, žēlīgās sirds skubināta! Mani! — Alise sarāvās un paslēpa seju zem Herietas rokas. — Un ar saviem acu glāstiem un vārdiem, un eņģeļa darbiem atmodinājāt manī cilvēku!

Herieta, noliekusies pār slimo, glāstīja to un mierināja. Pēc brītiņa, juzdamās labāk, bet joprojām paturēdama Herietas roku pie vaiga, Alise lūdza, lai paaicinot viņas māti.

Herieta sauca to vairāk reižu, bet večuka bija tā aizdomājusies ar kaut ko, raudzīdamās tumsā pa atvērto logu, ka nedzirdēja. Vajadzēja Herietai pašai iet un papurināt to, tikai tad tā pietrūkās un sekoja aicinājumam.

—      Māt, — Alise sacīja, saņemdama atkal Herietas roku un mīlestibā starojošām acīm cieši uzlūkodama viešņu, kamēr, veco māti uzbilzdama, tik tikko pakustināja pirkstus, — izstāsti viņai visu, kas tev zināms.

—     Vai šovakar, mīlulīt?

—      Jā, māt, — Alise atbildēja vārgā, bet svinīgā . balsī, — šovakar!

Vecā sieva, kam no satraukumiem, sirdsapziņas ēdam, varbūt arī no bēdām prātiņš šķita iedragāts, klusītēm piešļūca pie gultas un, pietupusies otrā malā iepretī Herietai, lai grumbainā seja būtu vienā līmenī ar segu, un izstiepusi roku, lai varētu saņemt meitas elkoni, iesāka:

—     Mana skaistā meitene …

Ak, mūžs, kā viņa iebrēcās un palika pusteicienā, kad paskatījās uz nožēlojamo augumu gultā!

—     Sen pārziedējusi, māt! Sen, sen jau novītusi, — Alise noteica, nepaskatījusies uz māti. — Negaudies vairs par to tagad.

—     Mana meitiņa, — vecā šļupstēja, — mana meitenīte, kas drīzi atlabs un atstās kaunā visus ar savu skaistumu.

Alise skumji uzsmaidīja Herietai, ciešāk pieglaudās viņas rokai, bet neteica ne vārda.

—     Kas drīzi, drīzi atlabs, es saku, — vecā atkārtoja, draudēdama tukšam gaisam ar savu červeļaino dūri,

—     un atstās kaunā visus ar savu skaistumu — tā būs… Tā būs, es saku, tā tam jābūt! — vecā runāja tā, it kā tur stāvējis kāds neredzams oponents, kas apstrīdētu viņas vārdus, — manu meitiņu atstūma, padzina, bet viņa, ja vien gribējuse, varēja padižoties, ka ir rada šiem lepnajiem ļaužieiVi. Ak! Siem lepnajiem ļaužiem! Šais rados iekļuvuse bez jūsu mācītājiem, bez laulības riņķiem — tie gan var ievest rados, bet nevar izslēgt, — bet manai meitai ir īsta asins radniecība. Parādiet man misis Dombiju, un es jums parādīšu savu Alisi — viņas māsīcu.

Herieta pārlaida skatienu no vecās mātes uz starojošām acīm, kas arvien vēl raudzījās viņā, un saņēma no tām apstiprinājumu.

—     Tā redz! — vecā izsaucās un baismīgā iedomībā pasvieda savu ļengano galvu augšup. — Kauču es veca un neglīta tagad — ne tik veca vēl gados, cik dzīves un raižu saēsta, bet kādreiz, kā visi, arī es biju jauna. Ai, un glītumā arī turējos citām līdzi! Es savās dienās,

mīlīt, biju sprigana lauku meiča, — viņa teica, pastiepdama roku pāri gultai un pieskardamās Herietas rokai, — un izskatīga ar. Tanī pusē, kur es dzīvoju, misis Dombijas tēvs un viņa brālis bija tie jautrākie un visvairāk mīļotie džentlmeņi, kad no Londonas bija atbraukuši sērst uz laukiem, — abi jau sen kā noguluši! Dieviņ, tētīt! Kur tas laiks jau! Brālis, Alises tēvs, aizgāja pirmais.

Viņa pacēla mazliet galvu un pavērās meitas sejā, it kā līdz ar pašas jauno dienu atmiņām būtu atausušas atmiņas arī par sava bērna jaunību. Tad pēkšņi nolaida galvu uz gultas malas un paslēpa to abās rokās.

—     Viņi bija tik vienādi no paskata, cik nu vienādi var izskatīties divi brāļi tepat vai vienā vecumā — starpa neko lielāka par gadiņu nebija, cik atgādāju. Un, ja jums gadījies redzēt manu meitēnu, kā es reiz to redzēju blakām tā otra meitai, jūs būtu ievērojuse, cik viņas abas līdzīgas, — lai cik liela atšķirība apģērbā un dzīves kārtā. Ak manu! Līdzība ir zudusi, un tā ir mana meita — vienīgi mana meita, kura tā pārvērtusies!

—     Visi mēs pārvērtīsimies, māt, kad pienāks mūsu kārta, — Alise noteica.

—      Kārta! — vecā uzbudinājās, — bet kāpēc tad tā kārta nevarēja pienākt tikpat labi viņai kā manai meitenei! Māte jau gan pārvērtusēs — tā izskatījās tikpat veca kā es, tikpat krunkaina, lai ar smiņķa kārta virsū, bet viņa bija skaista. Ko es tādu esmu nodarījuse; es, ko es ļaunaku esmu nodarījuse nekā tā otra, ka tikai manai meitai tā jāguļ un jādziest laukā?

Atkal tāpat mežonīgi iebrēkusies, viņa pusteciņus aiztenterēja uz otru istabu, no kurienes bija ienākusi, bet tūdaļ atgriezās un pazagšus, kā allažiņ bija iedabājusies iet, piešļūca pie Herietas un teica:

—     Tas bija Las, ko Alise lūdza, lai pastāstu jums, mīlīt. Tāds viss tas stāsts. Es pie tās skaidrības tiku, kad sāku prašņāt, kas viņa tāda ir, un visu ko par viņu — tur Vorikšīrā vienu vasaru. Tāda radu būšana nesolīja man nekā laba toreiz. Tie jau nebūtu mani atzinuši un nebūtu man arī nekā atmetuši. Vēlāk gan būtu palūgusi kādu mazumiņu naudas, ja mana Alise nespurojusēs pretī; jān'die, viņa varēja mani nogalēt, ja es to izdarījuse. Viņa savā ziņā bija tikpat lepna kā tā otra,—vecā teica, pieskardamās bailīgi meitas sejai un tūlīt atvilkdama roku atpakaļ, — kauču viņa guļ tagad tik mierīga; un tomēr viņa vēl pametīs tos kaunā ar savu daiļumu. He, he! Viņa pametīs tos kaunā, mana daiļaviņa, mana skaistīte!

Viņas smiekli, izejot no istabas, bija vēl baismīgāki nekā tie brēcieni; vēl baismīgāki nekā idiotiskā vaimanāšana, ar ko tie beidzās; vēl baismīgāki par prāta apmiglošanos, kas atkal viedās viņas vaibstos, kad viņa nosēdās vecajā vietā un blenza tumsā.

Alise visu šo laiku nebija novērsusi acu no Herietas, ne palaidusi vaļā viņas roku. Tagad viņa sacīja:

—     Šeit guļot, man radās tāda sajūta, ka tas atvieglotu manu sirdi, ja jūs to dabūtu zināt. Jūs, es domāju, varbūt tad saprastu, kāpēc es varēju kļūt tik nežēlīgi cietsirdīga. Toreiz, kad man kāja bija paslīdējusi, es diezgan dabūju atklausīties, ka esmu aizmirsusi savu pienākumu, līdz beidzot atskārtu, ka pienākums pret mani ticis aizmirsts, un tātad, kāda sēkla bija sēta, tāda druva zēla. Kaut kā es nācu pie atjausmas, ka arī lēdijas, ja tām sliktas mātes un izdzisis ģimenes pavards, dažkārt nomaldās neceļos, bet viņu neceļi nav tik staigni, kāds bija manējais, un par to lai viņas pateicas dievam. Tas bijis un pagājis. Tagad tas šķiet sapnis bijis, ko nevaru labi atcerēties, ne saprast. Jo dienas jo vairāk tas man atgādināja sapni, kopš jūs sakāt nākt pie manis pasēdēt un palasīt man priekšā. Pastāstu jums tā, kā tas palicis man prātā. Vai jūs man palasīsit vēl?

Herieta jau pavilka roku atpakaļ, lai atvērtu grāmatu, bet Alise vēl uz brīdi to atturēja.

—     Vai jūs manu māti neaizmirsīsit? Es piedodu viņai, ja ir kas piedodams. Es zinu, viņa piedod man, un sirdī viņai ir manis žēl. Neaizmirsīsit viņu?

—     Nekad, Alis!

—     Vēl mirklīti. Nolieciet manu galvu tā, lai es, kad jūs lasīsit, varu redzēt vārdus jūsu jaukajā sejā.

Herieta izpildīja viņas vēlēšanos un sāka lasīt — lasīja grāmatu, kura mūžam dod veldzi visiem noguru

šajiem un rūpju nomāktajiem, visiem nelaimīgajiem, pagrimušajiem, visiem dzīves grūtdieņiem, lasīja stāstu no svētajiem rakstiem, kurā aklie, tizlie, melmeņsērdzīgie, noziedznieki, kaunā kritušas sievietes, visi nicinātie un atstumtie katrs saņem savu daļu, ko tiem neatņems un ne par tūkstošdaļatoma nesamazinās ne cilvēku augstprālība, ne vienaldzība, ne sofistika, kamēr vien šī pasaule pastāvēs; lasīja par tā sūtību, kurš, visu sāpju un cerību pilno cilvēka dzīves ceļu nostaigādams no šūpuļa līdz kapam, no bērnu dienām līdz brieduma posmam ar dziļu līdzjūtību ir iedziļinājies ikkatrā dzīves norisē un izpausmes veidā, tās ciešanās un bēdās.

—     Rit es atnākšu no paša rīta, — Herieta sacīja, aizvērdama grāmatu.

Starojošas acis, kas vēl joprojām cieši lūkojās viņas sejā, uz mirkli aizvērās, tad atkal atvērās. Alise noskūpstīja viņu, novēlēdama dieva svētību.

Šīs acis pavadīja Herietu līdz durvīm; kad tās aizvērās, gaišajā skatienā un rāmajā sejā paplaiksnīja smaids. Acis vairs nenovērsās no durvīm. Viņa uzlika roku uz sirds, klusi piesaukdama tā vārdu, kas tika pieminēts lasījumā, un dzīvība nodzisa viņas sejā, kā nodziest svece izdegdama.

Tur gulēja vairs tikai mirstīga čaula, ko kādreiz kapāja lietus, un melnie mati, kas kādreiz plivinājās ziemas vējā.

LIX NODAĻA ATMAKSA

Atkal jaunas vētras brāzušās pāri diženajam namam garajā, vienmujajā ielā, kur aizritējusi Florenses vientulīgā bērnība. Nams joprojām vēl dižens, drošs pret lietu un negaisiem: jumts nav caurs, logi nav izbiruši, sienas nav saplaisājušas, un tomēr tas ir vraks, no kura žurkas mūk projām.

Misters Taulinsons ar savu kompāniju no sākuma neticīgi ausās paklīdušajās valodās. Virtuvene saka: «Mūsu kunga kredīts, paldies dievam, nav tik lēti satricināms, lai noietu tiktāl,» — bet misters Taulinsons tagad vairs nebrīnītos, ja dzirdētu, ka Anglijas bankai draud krahs vai ka Tauera dārgumi tiks pārdoti ūtrupē. Tad atnāk «Valdības Vēstis» un ierodas misters Pērčs; misters Pērčs paķēris līdzi arī misis Pērču, lai šo traci pārrunātu virtuvē un pavadītu patīkamu vakaru.

Kad nu vairs nav nekādu šaubu, mistera Taulinsona galvenā rūpe — lai bankrots iznāktu pamatīgs, tā uz savām simttūkstoš mārciņām. Misters Pērčs gan šaubās, vai ar simttūkstoš mārciņām segšot vēl visus parādus. Sievieši ar virtuveni un misis Pērču priekšgalā ar tik bijīgu tīksmi bez mitas atkārto: «Simt-tūk-sloš mārciņas!» — it kā skandināt vārdus jau būtu tas pats, kas skandināt naudu rokā, bet istabene, kas aci metusi uz misteru Taulinsonu, izsaka vēlēšanos, kaut viņai

bijusi tikai simtā daļiņa no tā, lai varētu aplaimot savu izredzēto. Misters Taulinsons, arvien vēl atcerēdamies veco aizvainojumu, izmet, ka dažs labs ārzemnieks diezin vai jel maz saprastu, ko ar tik daudz naudas iesākt, ja nu varbūt iztērētu to savas vaigubārdas kopšanai; no tik dzēlīgam zobgalībām istabenei jāaizmūk asarās.

Ilgi tomēr projām tā nepaliek, jo virtuvene, kas iemantojusi bezgala labsirdīgas sievietes slavu, ieminas, sak, lai nu kas un kā, bet tagad gan, Taulinson, šiem pienāktos citam citu atbalstīt, jo ej tu sazini, vai drīz nebūšot jāšķiras. Tak jau šitai mājā, virtuvene saka, kopā esot pārlaistas ij bēres, ij kāzas, ij bēgšana, lai tad nu nebūtu jāklausās, ka šie it kā nevarētu godam sadzīvot tādā brīdī kā pašlaik. Misis Pērču līdz sirds dziļumiem aizkustina šie vārdi, un viņa pasaka, lai visi dzird, ka virtuvene esot tīrais eņģelis. Misters Taulinsons atbild virtuvenei, ka šim prātā nenākot sacelties pret tik cēlām jūtām, par kurām šis varot tikai priecāLies; tad dodas uzmeklēt istabeni un, tūdaļ atgriezies ar jauno lēdiju zem rokas, paziņo visai virtuvei, ka ar tiem ārzemniekiem palaidis tikai joku un ka šie ar'Anni izlēmuši turēties kopā dienās baltās un nebaltās, turpmāk iekārtoties Oksfordas tirgū un mesties galvenokārt uz tirdzniecību ar dārzeņiem, ārstniecības augiem un dēlēm un lūdzot klātesošos neatteikties būt par pircējiem. Šo paziņojumu uzņem ar skaļu prieku, un misis Pērča, savā sirdī jau matīdama nākotni, svinīgi iečukst virtuvenei ausī: «Meitenes!»

Šeit apakšstāva apartamentos ģimenes likstas bez svinībām nevar tikt pārlaistas. Tāpēc virtuvene aši, aši sasteidz pāris siltu ēdienu vakariņām un misters Taulinsons sagatavo omāru salātus tam pašam mielastam. Pat misis Pipčina, notikumu satraukta, zvana un nosūta lejā rīkojumu, lai uzsilda viņai vakariņām to palieciņu cepeša no pusdienām un uznes uz paplātes līdz ar glāzi karsta heresa, jo viņa gaužām slikti jūtoties.

Valodās aizņem arī misteru Dombiju, bet neko daudz. Galvenokārt spriedelē, vai sen, kamēr viņš jau zinājis, kas draud notikt. Virtuvene viszinīgi apgalvo: «O, sendieniņas gan, ticiet droši. Varat kauč apzvērēt.» Kad par to apjautājas misteram Pērčam, tas pievienojas virtuvenes domām. Kāds ieminas, ko misters Dombijs tagad iesākšot un vai varēšot kaut kā izkulties vēl. Misters Taulinsons tam netic un izmet, ka, domāt, kungs atradīšot patvērumu kādā no labākajām dižciltīgo patversmēm. «Ai, tur viņam būs savs dārziņš, ziniet,» virtuvene žēlabaini gūgo, «kur pavasarī varēs audzēt saldos zirnīšus.» — «Tieši tā,» misters Taulinsons saka, «un iestāties vienā vai otrā brālībā.» — «Visi mēs esam brāļi,» misis Pērča atteic brīdī, kad glāze nestāv pie mutes. «Izņemot māsas,» misters Pērčs saka. «Kā godība beidzas!» virtuvene nogaužas. «Lepnībai jakrīt, tā vienmēr bijis un būs!» istabene piemetina.

Var pabrīnīties, cik krietni tie paši sev šķietas, mētādamies ar šīm nievām, un par kādu kristīgu vienprātību tie uzskata savu rezignēto izturēšanos pret ļaužu postu. Tikai viens mazs starpgadījums sabojā tiem šo lielisko labsajūtu, un vainīga te zemāka ranga kalpone — jauniņā trauku mazgātāja melnās zeķēs, kura, jau labu laiku kā sēdējusi ieplestu muti, negaidot izmet no tās tik ietekmīgus vārdus: «Bet ja nu algas vairs neizmaksā!» Visi uzreiz sēž kā uz mutes sisti. Virtuvene, attapdamās pirmā, ņem priekšā skuķi, — sak, kā šī tā uzdrošinoties, gribētos zināt, tik nekrietnām aizdomām apvainot kungus, kuru maizi šī ēdot, un vai šī tiešām ticot, ka jele viens, kam vēl kaut kripatiņa goda palikusi, ņemšoties/atraut saviem dienestniekiem viņu nožēlojamo aldziņu? «Ja tu kā ticīgs cilvēks vari tā domāt, Mērij Dausa,» virtuvene saērcināta piebilst, «nezi, nezi, kur tas tevi galā novedīs.»

Misters Taulinsons ari to nezina, neviens nezina, un jauniņā trauku mazgātāja, kas, rādās, arī pati skaidri nezina, visu nicinoši aprāta, jūtas kā ar kauna segu apsegusies.

Pēc dažām dienām namā sāk uzrasties sveši ļaudis un norunāt cits ar citu satikšanos ēdamistabā, it kā, domāt, tie būtu šās mājas iemītnieki. Sevišķi duras acīs kāds džentlmenis, pēc izskata no jūdu-arābu cilts, ar masīvu pulksteņa važu, kurš viesistabā svilpo un, gaidīdams atnākam otru džentlmeni, kam vienmēr kabatā ir tinte un spalva līdzi, apvaicājas misteram Taulin

sonam (uzrunādams to vienkārši par Veco Gaili), vai šim neesot gadījies dzirdēt, cik maksājušas tās tumšsarkanzeltainās portjeras jaunas. Ar katru dienu uz noliktajām apspriedēm ēdamistabā apmeklētāju skaits pieaug, un liekas, ka visiem tiem kabatā ir tinte un spalva un ka pa reizei rodas arī vajadzība ko pierakstīt. Pēdīgi dzird runājam, ka šeit rīkojas drīzumā noturēt ūtrupi; un tad sarodas vēl vairāk svešo ar tinti un spalvu kabatā un izrīko grupu strādnieku ar tepiķdrānas benītēm, kuri tūdaļ ķeras saritināt paklājus, pārnēsāt mēbeles, atstājot priekšnamā un uz kāpnēm tūkstošiem pēdu nospiedumu.

Apakšstāva padomes Locekļi visu šo laiku sarodas pilnā skaitā uz savām sapulcēm un, tā ka tiem nav nekā ko darīt, tad rīko īstas sacensības ēšanā. Pēdīgi kādu dienu tie pilnā sastāvā tiek sapulcināti misis Pipčinas istabā, kur daiļā peruāniete tos uzrunā šādi:

—     Jūsu kungs ir nonācis grūtībās, — misis Pipčina saka dzedri. — Man liekas, jūs zināt to.

Misters Taulinsons, izbīdīts par runātāju, atbild, ka tas šiem esot gan zināms.

—      Un "jūs visi, es nešaubos, meklējaties jau pēc jaunas vietiņas, — misis Pipčina turpina, kratīdama galvu pret tiem.

Spiedzīga balss atskan no aizmugures:

—     Ne vairāk kā jūs pati!

—      Ak tā jūs domājat, misis Nekauņa, ko? — dusmās kūsādama, misis Pipčina met vārdus un ugunīgus zibšņus uz aizmuguri.

—      Jā, misis Pipčina, tā gan, — virtuvene atcērt, iznākdama priekšā. — Un kas nāks tālāk, lūgtu?

—      Tālāk nāks tas, ka jūs varat lasīties projām kaut kuru brīdi, — misis Pipčina saka. — Jo ātrāk, jo labāk. Ceru, ka man vairs jūsu ciparnīcā nebūs jāskatās.

Tad varonīgā misis Pipčina izvelk audekla maku un noskaita tai algu līdz šai dienai un par mēnesi uz priekšu, bet patur naudu samiegtu saujā un tikai tad, kad kvīts par saņemšanu līdz pēdējam burtam kārtīgi izrakstīta, īdzīgi ver sauju vaļā. So izdarību misis Pipčina atkārto pie katra kalpojošā gara, līdz visiem izmaksāts.

—      Un tagad, kas grib, var iet, — misis Pipčina noteic, — kas grib, var palikt vēl nedēļu vai divas un darīt parasto darbu, saņemot par to parasto algu. Tikai tā virtuves draza, — strauji sabudināmā Pipčina piemetina, — tā lai pazūd uz pēdām!

—            To viņa tik tiešām arī darīs! — virtuvene atbild.

—      Palieciet tad nu vesela, misis Pipčina, un, jān'die, no sirds būtu vēlējusies, kaut būtu varējusi paslavēt jūsu saldo ģīmīti!

—     Prom no manām acīm! — misis Pipčina uzbļauj, piecirzdama kāju.

Virtuvene paceltu galvu cienīgi izstūrē no istabas, jo trakāk vēl sakaitinādama misis Pipčinu, un drīz vien lejā tai pievienojas pārējie konfederācijas locekļi.

Misters Taulinsons tad saka, ka vispirms šis lūgtu likt galdā kaut ko uzkodām un ka pie uzkodu galda šis vēlētos izteikt kādu priekšlikumu, kas, šis domājot, būtu atbilstošs pašreizējam stāvoklim. Mielasts tiek sarūpēts, un, visiem to sirsnīgi iebaudot, misters Taulinsons nāk klajā ar savu ierosinājumu — proti, ka virtuvene nu aiziet un ka mēs nevaram gaidīt, lai mums kāds ir uzticīgs, ja paši mēs neesam uzticīgi cits citam. Sie, proti, esot nodzīvojuši šai mājā ilgu laiku un centušies cik varēdami uzturēt draudzīgas attiecības. (Te virtuvene saviļņota izsaucas: «Paklau, paklau!» — un misis Pērča, kas atkal ieradusies un saēdusies līdz acīm, nobirdina asaru.) IJn šis domājot, ka pašlaik būtu jāvienojas par to: «Iet viens, iet visi!» Istabeni ļoti aizgrābj tik augstsirdīgs nodoms, un viņa silti atbalsta to. Arī virtuvene atzīst šādu nostāju par pareizu, vienīgi ar piebildi: viņa cerot, ka tas netiekot darīts tikai viņai par prieku, bet aiz pienākuma apziņas. Misters Taulinsons atbild, ka aiz pienākuma apziņas gan; un, ja tagad tieši prasot pēc viņa domām, tad viņš arī klaji pateikšot: būtu augstākā mērā nepieklājīgi palikt tādā mājā, kur sagaidāmas ūtrupes un tamlīdzīgas nebūšanas. Istabene ir tādās pašās domās un, tās apstiprinādama, pastāsta, ka šo pašu ritu kāds svešs puisis ar to muļķīgo benīti gribējis viņu nobučot kāpņu telpā. To padzirdis, misters Taulinsons trūkstas augšā no krēsla un skries tūlīt uzmeklēt bezgodi, lai «samaltu to miltos», bet dāmas viņu attur, lūdz nomierināties un apsvērt, ka daudz vienkāršāk un gudrāk taču esot uz vietas aiziet no mājas, kur notiek tādas piedauzības. Misis Pērča pat aizrāda, nostādīdama šo jautājumu pavisam jaunā apgaismojumā, ka jau smalkjūtība vien pret misteru Dombiju, kas ieslēdzies savās istabās, prasot uz ātrāko taisīties projām. «Jo kā gan,» šī labsirdīgā sieva saka, «lai viņš jūtas, ja gadās saskrieties krūtīs ar kādu no nabaga kalpotājiem, kurus tas kādreiz aplam maldinājis, ļaudams tiem ticēt viņa neizsmeļamai bagātībai!» Virtuveni šāds morālisks apsvērums ārkārtīgi pārsteidz, tāpēc misis Pērča vēl papildina savu domu dažādām reliģiskām aksiomām, gan oriģinālām, gan aizgūtām. Beidzot nav vairs divu domu — jāaiziet ir visiem. Mantas liek sasaiņotas, vedēji sarunāti, un to pašu vakaru ap krēslas stundu šeit nav vairs neviena šās sabiedrības locekļa.

Nams, liels un varens, kas vētru nebaidās, staltojas garajā, vienmuļajā ielā, un tomēr tas ir vraks, no kura žurkas mūk projām.

Strādnieki ar tām drānas benītēm vēl arvien nebeidz pārnēsāt mēbeles, un džentlmeņi, kas nodrošinājušies ar spalvu un tinti, sastāda inventāra sarakstus un sēž uz tādiem priekšmetiem, kas nekad sēdēšanai nav domāti, un no restorāna sanestās uzkodas saliek uz tādām istablietām, kas nekad tādam nolūkam nav gatavotas, un liekas, tie izjūt sevišķu prieku, šīs dārgās mēbeles lietodami tik neparastām vajadzībām. Arī par priekšmetu haotisko novietojumu ir ko pabrīnīties. Matrači un pēļi parādās ēdamistabā; stikla un porcelāna trauki parādās puķu istabā; lepnā pusdienu servīze saridāta kaudzēs uz garā dīvāna lielajā viesistabā; kāpņu metāla stienīši, sasieti kūlīšos, dekorē kamīnu marmora dzegas. Vispēdīgi paklājs, kam piestiprināts drukāts sludinājums, tiek izkārts pār balkona margām, un tādi paši karekļi rotā arī parādes durvis abās pusēs.

Tad augu dienu rindām vien pa ielu plūst vecmodīgi divriči un vienkāršas kalešas; visādi nopluskājušies vampīri — ebreji un kristīgie — pārplūdina namu, slāj apkārt, ar pirkstu kauliņiem pabungādami pa spoguļu stiklu, uzsizdami pa disharmoniskai oktāvai uz flīģeļa taustiņiem, pārvilkdami aplaizītus rādāmos pirkstus pār gleznām, pūzdami elpu uz smalko galda nažu asmeņiem, netīrām dūrēm dunkādami krēslu un dīvānu mīkstās atzveltnes, tuncīdami dūnu pēļus, vilkdami vaļā un stumdami ciet visas atvilktnes, svārstīdami uz delnas sudraba karotes un dakšiņas, appētīdami vai katru pavedienu drapērijās un linu galdautos un visu no vietas nopeldami. Visā namā nav viņiem nepieejama stūrīša. Iemetušies, noziedušies tipi ar vienādu ziņkāri bāž degunus ka virtuves pavarda, tā augšas istabu sienas skapjos. Sprauni puiši apdilušām cepurēm galvā raugās lejup pa guļamistabās logiem un triec jokus ar draugiem uz ielas. Lēnākie un apdomīgākie vīri uzkavējas savrup viesistabās un ar zīmuļu strupņiem šo to atzīmē uz katalogu malām. Divi mākleri pat izmanījušies uzkļūt uz jumta pa ugunsdzēsēju kāpnēm un no turienes apskata apkārtējo panorāmu. Drūzmēšanās un murdoņa, mantu stiepšana augšup, lejup nenorimst vairākas dienas. Lepnās, modernās mēbeles un visa mājas iekārta tiek izstādīta apskatei.

Tad greznakaja viesistabā ar galdiem nožogo telpas daļu un uz paša greznākā — Spānijas sarkankoka pulētā ēdamgalda ar izliektajām kājām uzstāda ūtrupnieka pulti; un atkal bariem saplūst istabā nopluskājušies vampīri — ebreji, kristīgie, iemetušies un noziedušies tipi, spraunie puiši apdilušās cepurēs; tie piemetas, kur kurais patop, pat uz kamīnu dzegām, un uzsāk solīšanu. Karstumi, burzgoņa, putekļi no rīta līdz vakaram visās istabās, bet visā tai karstumā, burzgoņā un putekļos ūtrupnieka galva, pleci, balss un āmurs neapstāj darboties. Vīri ar tepiķdrānas benītēm galva uzbudinās, kļūst gluži nikni, valstīdami, stiepdami ārā to milzumu mantu, bet tās var nest, nest un nest, taču gala tām kā nav, tā nav. Reizēm tiek izteikts kāds joks, kam atbild ar vispārēju rēkoņu. Tā tas iet visu dienu un vēl trīs nākamas. Lepnās, modernās mēbeles un visa mājas iekārta tiek izūtrupēta.

Atkal parādās vecmodīgie divriči un kalešas; sarodas furgoni uz atsperu asīm, segtie kravas rati un vesela armija nesēju ar plecu polsteriem un siksnām. Augu dienu nesēji vīri benītēs te darbojas ar skrūvgriežiera vai skrūvatslēgām, te pa desmitiem bariņā, ceļos ļodzīdamies, stiepj smagos nesamos pa kāpnēm lejā, te no Spānijas sarkankoka, vissmalkākā palisandra koka un grezniem spoguļiem saceļ īstus klinšu kalnus visos divričos, furgonos un kravas ratos. Izmantoti tiek visi transporta līdzekļi, kādi vien iedomājami, sākot ar segtajiem furgoniem, beidzot ar ķerrām. Nabaga mazā Pola gultiņu aizved ēzelīšu divjūgs. Tepat vai veselu nedēļu lepnās, modernās mēbeles un visa mājas iekārta tiek vesta projām.

Pēdīgi viss ir projām. Nekas nav pamests, ja neskaita izsvaidītas katalogu lapas, salmu un siena pabiras un veselu bateriju alvas krūzīšu priekšnama aizdurvē. Tad vīri benītēs — nesēji savāc savus skrūvgriežus un skrūvatslēgas, sabāž maišeļos un, pārmetuši tos pār plecu, aiziet. Viens no džentlmeņiem ar tinti un spalvu kabatā pārstaigā un apstaigā vēl kā pēdējām atvadām namu, izlipina papīra strēmeles uz logiem par zīmi, ka šī lepnā kungu savrupmāja izīrējama, un aizver aizvirtņus. Pēdīgi arī viņš aiziet nopakaļis vīriem tepiķdrānas benītēs. Visi iebrucēji aizvākušies. Nams ir vraks, no kura žurkas mūk projām.

Misis Pipčinas apartamentus, kā arī tās noslēgtās apakšstāva istabas ar nolaistajām žalūzijām šis postīgais negaiss nav skāris. Kamēr tas plosījās, misis Pipčina, dzedra un nepieejama, uzturējās savās istabās vai retu reizi parādījās ūtrupes telpā dzirdēt, par kādām cenām aiziet mantas, un nosolīt atpūtas krēslu, kas viņai sevišķi iepaticies. Misis Pipčinai nav radies pārsolītājs šim krēslam, un viņa sēž uz sava īpašuma, kad ienāk misis Čika viņu apmeklēt.

—     Nu, kā jūtas mans brālis, misis Pipčina? — misis Čika apvaicājās.

—            Velns varbūt zina, es ne, — misis Pipčina atcērt.

—      Viņš neparāda man tadu godu kā runāt ar mani. Ēdiens un dzēriens viņam tiek nolikts blakus istabā, un, ko viņš paņem, to paņem, kad tur neviena nav iekšā. Tā ka man par viņu prasījuši vai neprasījuši. Es nezinu par viņu vairāk kā tas vīrs karstajās zemēs, kas apdedzinājis muti, ēzdams aukstu biezputru ar rozīnēm.

Dzēlīgā Pipčina lo visu nober vienā steigā.

—     Ak dies, ak dies! — misis Čika žēlīgi nogaužas.

—     Cik ilgi tas tā vilksies! Ja mans brālis nesaņemsies, misis Pipčina, kas ar viņu notiks? Varētu domāt, ir taču diezgan pieredzējis, kurp noved tas, ja nepūlas saņemties, diezgan pieredzējis, lai izvairītos no šās liktenīgās kļūdas.

—      Ak, pasaulīt! — misis Pipčina saka, nervozi berzēdama degunu. — Pēc manas saprašanas, brēka tiek sacelta lielāka nekā visa tā nelaime. Nav jau noticis nekas tik ārkārtīgs. Ir jau pirms viņa ļaudīm uzbrukusi nestunda, kad nācies šķirties no savām mēbelēm. Nav piemērs tālu jāmeklē — man nācās.

—      Mans brālis, — misis Cika, savas domas pārņemta, turpina, — ir tik īpatnējs… tik savāds cilvēks. Es otra tāda īpatņa neesmu redzējusi. Vai jel viens tam ticēs, ka viņš, saņēmis vēsti par tā dīvainā bērna apprecēšanos un aizceļošanu — ar gandarījumu tagad atceros vienmēr teikusi, ka tas meitēns ir un ir savāds, neparasts bērns, bet vai manī kāds klausījas — jā, vai jel viens tam ticēs, es saku, ka viņš uzklupa man un teica — šis tak pēc manas izturēšanās sapratis, ka Florense dzīvojusi pie manis? Ak, kungs! Un kas tam ticēs, ka pēc tam, kad viņam tik vien pateicu kā: «Pol, var jau būt, ka esmu liela muļķe, bez šaubām, esmu, bet lo es nevaru saprast, kā tavas lietas varēja nonākt tiktāl,» — viņš no tiesas fnetās man virsū un uzkliedza, lai nenākot vairs pie viņa, kamēr mani nesaukšot! Tīrie debess brīnumi!

—      Ak! — misis Pipčina novaid. — Zēl, ka viņam nav iznācis pabūt raktuvēs. Tur to būtu iemācījuši savaldīt lielās dusmas.

—      Un ar ko tas viss beigsies? — misis Cika turpina, nevērīgi palaizdama gar ausīm misis Pipčinas piebildi.

—    To, lūk, es gribētu zināt. Ko mans brālis domā darīt? Kaut kas taču viņam ir jādara. Nekā laba nesasēdēs, ieslēdzies istabā. Veikala lietas nenāks kārtoties pie viņa. Nē. Viņam jāiet pie tām. Tad kāpēc viņš neiet! Zina taču, kur jāiet, es domāju, ja jau visu mūžu noņēmies ar veikaliem. Labi. Tad kāpēc gan neiet turp?

Misis Čika, izkalusi šo spēcīgo argumentu ķēdi, uz brīdi apklust, lai apbrīnotu to.

—      Bez tam, — atsāk atkal šī prātīgā lēdija, iekaisdama strīdēšanās priekā, — vai jel kads ir dzirdējis par tādu sturgalvību kā šo ieslēgšanos pa visu šā briesmīgā jucekļa laiku? Nav taču tā, ka viņam nebūtu neviena, pie kā piemesties. Varēja tak droši nākt uz mūsu māju. Zina taču, es domāju, ka pie mums viņš var justies kā daždien pie savējiem? Misters Ciks man taisni sāk krist uz nerviem, to mūžīgi atgādinādams, un pali es brālim teicu: «Pol, tu taču nesāksi domāt, ka tagad, kad tava firma nonākusi šādā stāvoklī, tu būsi mazāk gaidīts pie tik tuviem radiem kā mēs? Tu taču nesāksi domāt, ka mēs esam tādi paši kā pārējā sabiedrība?» Velti. Viņš tev paliek te, un te viņš ir. Bet pasarg die's, māju taču var izīrēt! Ko tad viņš darīs? Tad jau viņš te paliki nevarēs. Ja arī uzdomātu palikt, sāktos prāvošanās par izlikšanu un tamlīdzīgas būšanas, un galā piespiestu viņu aiziet. Vai tad nav labāk aiziet tūlīt nekā pēc tam? Un tā es nonāku pie tā paša jautājuma, ko jau nupat teicu, un atkal jautāju: ar ko tas viss beigsies?

—     Es zinu, ar ko tas beigsies, ciktāl tas uz mani atliecas, — misis Pipčina atteic, — un man ar to pietiek. Es taisos pazust no šenes uz ātrāko.

—     Uz ko, misis Pipčina? — misis Cika pārvaicā.

—     Uz ātrāko, — misis Pipčina strupi atcērt.

—     Kā zināt, tā dariet. Nevaru jums neko pārmest, misis Pipčina, — misis Čika atklāti pasaka.

—      Man tas puslīdz viens pīpis, ja jūs ar varēlu pārmest, — attrauc indīgā Pipčina. — Viens ir skaidrs — es aizeju. Te palikšanas nav. Nedēļas laikā ar mani būtu beigas. Vakar pat man pašai bija jācep sev sivēna kotlete, bet es tak neesmu to radusi. Tā mana veselība aizietu galīgi postā. Bez tam Braitonā man bija nodibinājušies labi sakari, kad braucu uz šeni, — no mazās Penkijas vecākiem vien man sanāktu savas drošas astoņdesmit mārciņas gadā — un tiem taču es nevaru tā vienkārši pamest ar roku. Es aizrakstīju savai māsasmeitai, un viņa jau mani gaida ap šo laiku.

—      Vai ar manu brāli esat runājusi? — misis Cika . ievaicājas.

—     Kā tad, runājusi, viegli to pasacīt, — misis Pipčina atcērt. — Kā tas izdarāms? Vakar es viņam saucu pa gabalu, ka es te neesmu vajadzīga, lai ļauj man labāk aizsūtīt pēc misis Ričardses. Kaut ko viņš noburkšēja, tā kā piekrizdams, un es aizsūtīju. — Patiešām — noburkšēja! Bijis viņš misters Pipčins, tad vēl, teikt, viņam būtu bijis savs iemesls burkšēt. Eh! Manai pacietībai ar ir savs mērs!

Te nu šī paraugsieviete, kas tik daudz gara stipruma, tik daudz labu tikumu izsūknējusi no Pctu raktuvju dzīlēm, pieceļas no sava spilveniem apkrautā īpašuma, lai pavadītu misis Čiku līdz durvīm. Misis Cika, līdz pēdējam brīdim nosūrojusies par brāļa neparasto raksturu, klusītēm aiziet, nopriecādamās sevī par savu saprātu un gaišo galvu.

Vakara nokrēslī misters Tūdls, kam beigušās darba stundas, ierodas ar Polliju un koferi un tos ar skaļu skūpstu atstāj tukšā nama priekštelpā, kura pamestību redzot misteram Tūdlam pavisam saplok dūša.

—      Pollij, dzi, ko es tev teikšu, mīlīt, — misters Tūdls saka, — tagad, kur esmu ieticis mašiņistos un tīri brangi nopelnu, es neparko neļautu tev nākt uz šo postažu, kur cilvēkam dulnam jāpaliek, ja vien tas nenotiktu par senu labdarību. Bet labi darbi, Pollij, nekad nav aizmirstami. Un turklāVās tiem, kas posta piemeklēti, tavs vaidziņš būs par iepriecēšanu. Še vēl otra buča uz tā, mīlīt manu. Tu jau ar vairāk nekā negribi, es zinu, kā izdarīt vienu svētīgu darbu; un es varu tikai teikt — tā ir labi, un tā pienākas. Arlabvakar, Pollij!

Misis Pipčina pa šo laiku plandās apkārt kā tumšs rēgs savos melnajos bombazīna brunčos, melnajā cepurē un melnu šalli ap kaklu; viņa ir sasaiņojusi savu mantību; krēslu (ko misters Dombijs nesen vēl augstu vērtēja, bet ko ūtrupē aizlaida par pusvelti) jau nogādājusi lejā pie ārdurvīm; un nu tikai gaida vedēju ar vienjūga kravas ratiem, kurš šovakar pats uz savu roku brauc uz Brailonu un tāpat uz savu roku apņēmies viņu aizvest uz mājām.

Drīz ari vedējs ir klāt. Misis Pipčinas drēbju saiņus

iekrauj pirmos un noliek pie vietas, pēc tam ieceļ misis Pipčinas krēslu, novieto ērtā stūrītī un apbāza ar siena kušķiem, jo šī pievilcīgā dāma nodomājusi braucot tanī sēdēt. Misis Pipčina pati iekāpj pēdējā un grīni ieņem savu vietu. Viņas tēraudpelēkās acis spīguļo Jauni un viltīgi, domāt, viņa jau priekšlaikus ar kāri nobauda sviestā grauzdētu maizes šķēli vai karstu kotleti, izbauda prieku tramdīt un apsaukt bērnus vai uzbļaut nabaga Berijai, kā arī citus Cilvēkēdājas pils jaukumus. Kad vedējs sāk braukt, misis Pipčina gandrīz jau smaida, sakārto melnos bombazīna brunčus un ērti atlaižas atpūtas krēsla spilvenos.

Nams pārvērties tādā vrakā, ka žurkām nav vairs kur tverties. Līdz pēdējai visas ir aizmukušas.

Bet Pollija, kas nu palikusi viena pati šai pamestajā kungu mājā — jo nav taču sagaidāms neviens sarunu biedrs no tām noslēgtajām istabām, kurās slēpjas bijušais saimnieks —, ilgi tomēr nepaliek viena. Jau vakars. Viņa sēž saimniecības vadītājas istabā ar savu rokdarbu, cenzdamās aizvairīt domas par šo vientuļo namu „un tā bēdīgo likteni, kad pie āra durvīm dzird klauvējam ar tādu troksni, kādu klauvējiens var sacelt vienīgi tad, ja atbalsojas tik tukšā telpā kā šī. Atvērusi durvis, Pollija nāk atpakaļ pa dimdošo gaiteni līdz ar kādu sievišķi melnā, cieši uzmauktā micītē. Tā ir mis Toksa, un acis mis Toksai ir sarkanas.

—    Ak, Pollij, — mis Toksa stāsta, — nupat, kad iegriezos pie jums mājās kādu brīdi pamācīties ar bērniem, saņēmu zīmīti, ko bijāt man atstājusi, un, tiklīdz cik necik apvaldījos, skrēju šurp pie jums. Vai te neviena vairak nav kā jūs?

—   Nevienas dzīvas dvēseles, — Pollija atteic.

—   Vai esat viņu redzējusi? — mis Toksa čukst.

—    Kur nu, — Pollija nočukst, — nē. Viņš nav redzēts diez cik dienu. Stāsta jau, ka nemaz ārā nenākot no savām istabām.

—   Ko tad runā, vai viņš slims? — mis Toksa pētī.

—    Nē, kundzenīt, par slimību tā kā nebūtu dzirdējusi, — Pollija atbild, — tikai, dzird, prāts gaužām nospiests esot. Nevar viņam viegli būt ap sirdi, nabaga džentlmenim!

Mis Toksai tik žēl viņa, ka ne parunāt gandrīz. Nav viņa vairs pirmā jaunībā, bet gadi un bezlaulība nav

*   nocietinājuši viņu. Viņas sirds karsta un atsaucīga, viņas līdzjūtība dziļi patiesa, viņas cieņas izrādīšana nemākslota. Zem medaljona ar blāvo aci mis Toksa glabā cildenākas īpašības nekā daža laba ar mazak ekscentrisku ārieni, — tādas īpašības, kas, kamēr vien saule lēks un rietēs, pārdzīvos visspožāko ārējo čaulu, kura krīt, kad ražu ievāc lielais pļāvējs.

Labs laiks ir aiztecējis, kad beidzot mis Toksa dodas mājup un Pollija, pametusi sveci plīvojam uz kailajām kāpnēm, iziet aiz durvīm un acīm pavada aizejošo viešņu; viņa sajūt netīksmi nākt atpakaļ drūmajā namā, piešķendināt tā tukšumu ar durvju smagajiem aizbīdņiem un lēnām taustīties uz gultu. Taču Pollija to visu izdara un no rīta ēdienu un citu vajadzīgo, ko sagatavojusi pēc norādījuma, ienes vienā no tām aptumšotajām istabām, noliek un aiziet, lai atgrieztos tur tikai nakamo rītu šai pašā stundā. Mājā ir arī zvani, bet tie. nekad netiek zvanīti, un, lai gan Pollija brīžam padzird soļus dipinām uz priekšu atpakaļ, taču pāri slieksnim soļotājs nekad nepārkāpj.

Mis Toksa nu ierodas jau laikus dienā. Viņa uzdomājusi sev nodarbošanos, proti, pagatavot kadu sevišķu gardumiņu — vai, teiksim, kas liekas sevišķi gards viņai, — ko tad otrā rītā nogādāt tanīs istabās. Sai nodarbībā mis Toksa rpd tādu apmierinājumu, ka no šīs pašas reizes sāk tai nodoties regulāri un katru dienu atnes groziņā dažādas izmeklētas garšvielas no niecīgajiem krājumiem, ko atstājis bižainās, pūderētās parūkas nelaiķis īpašnieks. Tāpat pati savām pusdienām viņa atnes, ievīstījusi malu uztīšanai paredzētajos papīriņos, pa šķēlītei aukstas gaļas, jēra mēles, pa puscālītim un, pacienādama arī Polliju, lielāko daļu sava laika pavada šai izpostītajā namā, no kura žurkas ir aizbēgušas, — slēpdamās bailēs no katra troksnīša, kā noziedznieks pazagšus ienākdama, pazagšus aiziedama, ar vienīgu vēlēšanos — palikt uzticīgai savam kritušajam dieveklim, lai to neuzzinātu ne viņš, ne pasaule, lai tas paliktu zināms tikai vienai nabaga vientiesīgai sievai.

Zina gan arī majors, un, kaut arī nevienam nebūs

ne miņas, taču majoram smieklu bez ziņas. Majors, degdams ziņkārē, ir uzdevis savam iezemietim pa laikam novērot namu un izdibināt, kas noticis ar Dombiju. Kad iezemietis pastāstīja par mis Toksas kārtējiem uzticības pierādījumiem, majors bezmaz nobeidzās aiz smiekliem. Kopš tās stundas majors ir vēl zilāks no vaiga un, valbīdams savas vēža ačeles, pastāvīgi gārgdams, burkšķ savā nodabā: «Velns un elle, ser, šis meitietis būs jau pa dzimšanai jucis!»

Bet pazudinātais cilvēks? Kā tas aizvada savas stundas vientulībā?

«Viņam nāksies to atcerēties šai pašā istabā dienās nākamajās!» Viņš atcerējās. Tas smagi nospieda viņa prātu, smagāk nekā viss pārējais.

«Viņam nāksies to atcerēties šai pašā istabā dienās nākamajās! Lielus, kas čabina uz jumta, vējš, kas elso ārā aiz durvīm, varbūl jau vēstī to ar savām grūtsirdīgajām pūtām. Viņam nāksies to atcerēties šai pašā istabā dienās nākamajās!»

Viņš atcerējās. Viņš domāja par to smagajās bezmiega »naktīs, drūmajas dienās, biedu pilnajā rītausmā un spokainajā mijkrēslī, kad vajā atmiņu rēgi. Viņš atcerējās. Mokās, sāpēs, nožēlā, izmisumā! «Papa! Papa! Parunājies ar mani, mīļais papa!» Viņš dzirdēja šos vārdus atkal un redzēja viņas vaidziņu. Viņš redzēja, kā tas noslīga uz trīcošajām plaukstiņām, dzirdēja izgaistam klusu iekliegšanos.

Viņš bija kritis, lai nekad vairs neceltos. Jo pēc tik melnas posta nakts rītdiena vairs nenāks ar sauli, jo tik melnu ģimenes kaunu vairs nenomazgās; nekas, paldies dievam, vairs nevarēja atsaukt viņa mirušo dēlu atpakaļ dzīvē. Bet tas, ko viņš pagātnē būtu varējis vērst pavisam citādu — kas pašu pagātni būtu izvērtis pavisam citādu, lai gan šobrīd viņam tas prātā nenāca, — tas, kas bija viņa paša roku darbs, ko viņš tik viegli būtu varējis izvērst dzīves svētībā, bet ko ar lādu iecirtību ilgus gadus bija vērlis dzīves lāstā, — tas tagad visniknāk plosīja viņa dvēseli.

O, viņš atcerējās to! Lietus, kas čabināja uz jumta, vējš, kas elsoja tonakt aiz durvīm, bija vēstījis to ar savām grūtsirdīgajām pūtām. Viņš zināja tagad, ko bija

izdarījis. Viņš zināja tagad, ko pats uzvēlis sev uz gal. vas un kas lieca to zemāk nekā visbargākie likteņa sitieni. Viņš zināja tagad, ko nozīmē būt atstumtam un pamestam, tagad, kad ikviens mīlā uzplaucis zieds, kam viņš bija ļāvis nokalst savas meitas nevainīgajā bērna sirdī, kā pelnu plēnes kaisījās pār viņa galvu.

Viņš atminējās, kāda viņa bija tajā vakarā, kad viņš pārbrauca mājās ar savu jauno sievu. Viņš atminējās, kā viņa pārdzīvoja visus notikumus šīs pamestās mājas ģimenes dzīvē. Viņš atskārta, ka no visiem, ar ko tam bijusi tuvāka saskare, viņa vienīgā nebija pārmainījusies. Viņa zēns aizgāja nebūtībā, viņa lepnā, augstprātīgā sieva samina savu godu dubjos, viņa lišķīgais draugs izvērtās par beidzamo neģēli, viņa bagātība izkūpēja, pat šīs sienas, kas deva vēl patvēru, raudzījās uz viņu kā uz svešinieku; viņa vienīgā bija uzlūkojusi tēvu vienmēr ar to pašu maigo, biklo skatienu. Jā, līdz pašam pēdējam, pašam beidzamam brīdim. Tā nebija citāda kļuvusi pret viņu — nebija arī viņš citāds kļuvis pret to —, bet viņš bija to zaudējis.

Kad citpakaļcitam zudībā bija aizgājis viss: mazais lolojums, viņa cerība un prieks, sieva, draugs, bagātība — ai, kā tad izklīdinājās migla, caur kuru viņš bija skatījies uz savu meitu, un parādīja tās īsto seju! Ai, daudz labāk būtu bijis, ka viņš meiteni būtu mīlējis tāpat kā savu zēnu, zaudējis tāpat kā savu zēnu un apracis tos abus bez laika vvenā kapā!

Savā augstprātībā — augstprātīgs viņš bija vēl arvien — viņš mierīgi uzņēma sabiedrības novēršanos. Kad tā grieza viņam muguru, viņš atgrūda to. Vai nu viņš iedomājās redzam tās sejā līdzjūtību vai vienaldzību, vienalga viņš vairījās no tās. Tiklab no viena, ka otra viedokļa tā bija atvairāma. Viņš nevarēja iedomāties nevienu, ko bulu vēlējies redzēt savā tuvumā šinī smagajā brīdī, kā vien to vienīgo, ko bija izdzinis no mājām. Ko viņš tai būtu teicis vai kādu atvieglojumu tā būtu viņam atnesusi, to viņš nekad neiztēlojās. Bet viņš saprata, ka viņa gan arvien būlu palikusi uzticīga, ja vien viņš tai to atļāvis. Un vēl viņš zināja: tā mīlētu viņu šobrīd stiprāk, nekā jebkad mīlējusi. Viņš droši zināja, ka tāda ir Florenses daba, tikpat

droši kā to, ka virs galvas plešas debess jums. Un tā viņš sēdēja un domāja savā vientulībā, aizritot stundai pēc stundas. Ik jauna diena teica viņam to pašu; ik jauna nakts atklāja viņam šo patiesību.

Tas bija sācies neapšaubāmi (lai cik arī nenojaušami no sākuma) jau ar to brīdi, kad viņš saņēma vēstuli no Florenses jaunā vīra, kad atskārta, ka meitas viņam vairs nav. Un tomēr — tik augstprātīgs viņš vēl bija savā sabrukumā, vai arī Florense tam bija vairs tikai atmiņu tēls, kaut kas, kas būtu varējis tam pilnīgi piederēt, ja nebūtu neglābjami pazaudēts, — ka viņš, ja šai brīdī atskanējusi tās balss blakus istabā, nebūtu gājis pie tās; ja ieraudzījis uz ielas to pretī nākam un uzlūkojam viņu, kā tā arvien mēdza uzlūkot, viņš būtu pagājis tai garām tikpat aukstu, noraidošu seju kā senāk, viņš nebūtu to uzrunājis, nebūtu ļāvis atmaigt saviem sejas pantiem, kaut vai sirds būtu stājusi pukstēt pēc tam. Lai cik sabangoti bija viņa prāti, lai cik spīvas dusmas viņu smacēja pirmajā laikā, domājot par tās precībām un tās izraudzīto vīru, — tas viss jau piederēja pagātnei. Tagad viņa domas vērpās galvenokārt ap to, kas bija varējis būt un kā nebija. Bet viss, kas īstenībā bija, saplūda kopā vienā atziņā: Florense zaudēta, un viņš guma zem sāpju un nožēlu smagmes.

Tikai tagad viņš apjauda, ka šinī namā viņam dzimuši divi bērni, ka viņu ar šīm tukšajām, plašajām telpām un kailajām sienām vieno saite, kaut sāpīga, bet grūti saraujama, — divu bērnu bērnība un divu bērnu zaudējums. Viņš bija domājis atstāt namu — zinādams, ka nāksies aiziet, nezinādams tikai, kur, — jau tās dienas vakarā, kad pirmoreiz šī sajūta bija dzimusi viņa krūtīs, bet nolēma palikt vēl līdz rītam un naktī izmaldīties pēdējoreiz pa visam istabām.

Viņš iznāca no savas slēptuves, kad bija jau dziļa nakts, un ar sveci rokā klusītēm devās pa kāpnēm augšup. Uz kāpnēm, nomītām kā ielu ietves, nebija neviena pēdu nospieduma, viņš domāja, kas, šķiet, nebūtu iespiedies arī viņa smadzenēs, kamēr viņš ieslēdzies klausījās soļu dimā. Viņš vēroja šo pēdu bezgalīgo jūkli, steigu un sacensību, kādā tās traukušās augšup lejup cita aiz citas, cita citu izdzēsdama, un ar šausmām un izbrīnu domāja, cik daudz gan ir nācies viņam pārciest šai pārbaudījuma laikā un kā tas pārvērtis viņu citā cilvēkā. Un vēl viņš domāja, — ak vai, kaut kur tālu pasaulē tek tās vieglās kājiņas, kas vienā mirkli izdzēstu pusi no šiem nospiedumiem! — un nolieca galvu, un raudāja, kāpdams augstāk.

Viņš gandrīz šķitās redzam to ejam pa priekšu. Viņš apstājās un pacēla acis uz augšu. Ja, tur pavīdēja augumiņš, meitenīte — pati vēl sīciņa maziņa, bet ar bērnu uz rokām, un dziedāja iedama. Drīz atkal parādījās tā pati meitenīte bez bērna; uz brīdi apstājās, elpu aizturējusi, un atskatījās atpakaļ uz viņu; spožie mati izrisuši krita vaļējās cirtās pār saraudāto seju.

Viņš klīda no istabas istabā, kas nesen vēl bija tik pārbagāti greznas, bet tagad tik kailas un baras, tik pārvērtušās, pat pēc veida un lieluma šķita citādas. Arī te grīdas bija nopēdotas no vienas vietas, un atkal viņu sagrāba tas pašas domas par pārciestām mocībām, tās mulsināja un šausmināja viņu. Viņš sāka baiļoties, ka viss šis mudžeklis viņa smadzenēs novedīs līdz ārprātam; viņš juta, ka domas jau zaudējušas skaidrību un noteiktību, tāpat kā šie pēdu nospiedumi; ka saraustītas, taku nozaudējušas, cita citu dzenādamas, tās saplūst tādā pašā nejēdzīgā, bezveidīgā juceklī kā tie.

Viņš nezināja pat to, kurā no šīm istabām viņa dzīvojusi, palikdama vienatnē. Ar prieku viņš atstāja tās un kāpa stāvu augstāk. Šinīs^ telpās viņam negribot uzmācās domas par neuzticīgo sievu, neuzticīgo draugu un kalpu, par savas godības nedrošajiem pamatiem, bet tās viņš tagad atgaiņāja un nodevās tikai skumjām, bezcerīgām, bet mīļām atmiņām par saviem diviem bērniem.

Visur šie pēdu nospiedumi! Tie nebija saudzējuši pat veco istabiņu pašā augšā, kur stāvējusi mazā gultiņa; viņš ar pūlēm tik atrada tīru vietiņu, lai nokristu uz grīdas sienmali — nabaga satriektais vīrs! — un ļautu asarām brīvu vaļu. Tik daudz asaru viņš te bija lējis sen atpakaļ, ka šinī istabā mazāk kaunējās savas vājības, — varbūt ar to viņš arī attaisnoja savu nācienu šurp. Sagumis, galvu nokāris, tāds viņš še ienāca. Nokritis uz kailas grīdas, dziļā naktī viņš raudāja te vientulibā — viņš, lepnais, augstprātīgais vīrs, jā, joprojām vēl lepnu garu; ja pasniegusies tagad pretī mīļa roka, ja parādījusies viņa acu priekšā mīļa sejiņa, viņš būtu pietrūcies kājās, novērsies un devies lejup uz savu celli.

Kad ausa diena, viņš atkal ieslēdzās savās istabās. Viņš bija domājis aizbraukt šodien, bet tvērās pie šīs pēdējās un vienīgās saites, kas viņu vēl saistīja ar šo namu. Viņš dosies projām rīt. Atnāca rītdiena. Viņš aizies citu rīt. Katru nakti — ko nezināja neviena dzīva dvēsele — viņš iznāca no sava slēpņa un klīda kā rēgs pa izlaupīto namu. Tā daudzus rītus ausmas stundā viņš sēdēja, pārvērties sejā, pie sava loga, caur kura žalūzijām gaisma ap šo laiku ieplūda tikko viežama, un domāja par savu divu bērnu zaudējumu. Tagad tie bija sakusuši vienā. Domās viņš tos apvienoja un nekad vairs nešķīra vienu no otra. Ak, kaut spējis jel viņš savienot tos abus par vienu savā senajā mīlā un nāvē, un kaut jel viss šis nebijis vēl daudzkart ļaunāks par nāvi!

Stipri dvēseles saviļņojumi un nemiers nebija viņam nekas s*vešs arī tad, kad viņu vēl neplosīja šīs pēdējās ciešanas. Stūrgalvīgi, drūmi raksturi nevar lepoties ar dvēseles nesatricināmību, jo tie par vari grib nesatricināmi būt. Grunts, kuras pamatne izskalota, bieži iebrūk vienā mirklī; tas, kas še bija skalots un izskalots, mazpamazām ira un drupa stundu no stundas.

Pēdīgi viņš sāka prātot, ka nav nemaz nepieciešams iet projām. Viņš taču var atsacīties no tā, ko kreditori viņam visžēlīgi atlicinājuši (ja nebija atlicināts vairāk, tad gan tikai viņa paša gribu izpildot), un saraut saites ar izpostīto namu, pārraujot to otru pavedienu …

Todien tad arī bijušās ekonomes istabā bija dzirdama tā nerimtīgā soļošana uz priekšu un atpakaļ, bet nezināms palika tās patiesais cēlonis, citādi šī dipoņa būtu likusies šaušalīga.

Pasaule viņam apkārt bija gaužām rosīga un nemierīga. To viņš sāka atkal apjaust. Mūžīga sačukstēšanās, mēļošana. Ne brīdi tā neapklusa. Tas un vēl šo pēdu nospiedumu nejēdzīgais juceklis nomocīja viņu līdz nāvei. Visi priekšmeti viņam sāka rādīties miglainā, rūsganā krāsā. Dombija un Dēla nebija vairs . .. viņa bērnu nebija vairs. Tas viņam vēl krietni jāpārdomā rit.

Viņš domāja par lo, kad atnāca rītdiena; sēdēja savā krēslā un domāja, un laiku pa laikam spogulī redzēja šādu skatu.

Spokains, novājējis, novārdzis viņa līdzinieks tur, virs saltā kamīna, kaut ko perināja, perināja savā prātā. Rau, pašlaik tas pacēla galvu un pētīja rievas, iekritušās acis un vaigus savā sejā; te atkal to nokāra un no jauna iegrima domās. Nu tas piecēlās un sāka staigāt pa istabu; te atkal iegāja blakus istabā un atgriezās atpakaļ, pie krūtīm slēpdams kādu priekšmetu, ko bija paņēmis no tualetes galda. Un tagad tas raudzījās uz durvju apakšu un atkal domāja.

Klusu! Par ko?

Tas domāja: ja asiņu straumīte ņemtu virzienu uz to pusi, vajadzētu paiet diezgan ilgam laikam, kamēr tā izsūktos ārā priekšnamā. Tā tecētu tik lēnām, vietvietām apstādamas un izveidodama te vienu peļķīti, te otru, ka ievainoto pēc tās atrastu vai nu mirušu, vai tuvu nāvei. Kad līdzinieks par to bija izprātojies labu laiku, tas atkal piecēlās un staigāja uz priekšu atpakaļ, roku krūšu kabatā turēdams. Viņš uzmeta tam pa reizei acis, ar ziņkāri vērodams tā kustības, un viņam šī roka šķita ļauna un noziedzīga.,^

Pašlaik tas atkal domāja! Par ko tas domāja?

Par to, vai iemīs kads kāju asinīs, kad tās būs aiztecējušas tiktāl, un izraibinas ar tām neskaitāmos pēdu nospiedumus visā māja un varbūt pat ārā uz ielas?

Līdzinieks apsēdās, raudzīdamies tukšajā kamīnā, un, kad tas bija aizmirsies savās domās, istabā ieplūda gaismas šalts, iespīdēja saules stars. Līdzinieks neko neievēroja, sēdēja tik un domāja. Pēkšņi tas drausmās pārvērstu seju pietrūkās kājās, tvēra ar noziedzīgo roku pēc tā, kas bija paslēpts azotē. Bet aizkavēja to kliedziens — skaļš, spalgs, neprātīgs, kaisls, gaviļains kliedziens, — un viņš ieraudzīja tikai savu attēlu spogulī, bet pie kājām — savu meitu!

Jā. Savu meitu! Paskaties uz viņu! Paskaties! Tā no

kritusi ceļos, tā glaužas pie viņa, sauc viņu, rokas pacēlusi, lūdzas viņu.

—   Papa! Mīļais papa! Apžēlojies par mani! Piedod man! Es atnācu atpakaļ, lai uz ceļiem izlūgtos piedošanu. Nekad es nebūšu laimīga vairs, ja to nesaņemšu!

Viņa nebija pārmainījusies. Viena visā pasaulē nebija pārmainījusies. Tāpat raudzījās viņam acīs kā tajā baismīgajā naktī. Lūdzās viņam piedošanas!

—    Mīļais papa, ak, neuzlūko mani tik sveši! Es nekad neesmu gribējusi tevi atstāt. Nekad es to neesmu domājusi, ne agrāk, ne pēc tam. Es biju sabijusies, kad aizbēgu, es nespēju domāt. Papa mīļais, esmu pārmainījusies. Es nožēloju. Es apzinos savu vainu. Es apzinos savu pienākumu tagad labāk. Papa, neatstum mani, citādi man jāmirst!

Viņš aizstreipuļoja līdz savam krēslam. Viņš sajuta, ka Florense apvelk viņa rokas sev ap kaklu; viņš sajuta, ka pati tā savējās apvij viņam ap kaklu; viņš sajuta tās skūpstus uz sava vaiga; viņš sajuta tās miklo vaigu pieglaužamies savējam; viņš saprata — ai, ar kādu sirds smeldzi! — ko viņš ir nodarījis tai.

Tā spieda viņa seju, ko tagad bija aizsedzis ar plaukstām, pie savām krūtīm, pret kurām viņš bija triecis reiz dūri, pie savas sirds, kuru viņš bezmaz bija salauzis, un elsodama teica:

—    Papa, mīļais, es esmu māte. Man ir bērns, kas drīz Volteru sauks tai vārdā, kādā es saucu tevi. Kad viņš bija piedzimis, kad es sapratu, cik kaisli viņu mīlu, es atskārtu, ko esmu nodarījusi tev, tevi pamezdama. Piedod man, mīļo papiņ! Dod savu svētību man un manam bērniņam!

Viņš būtu to darījis, ja mute vērusies. Viņš cēla jau rokas, lai izlūgtos piedošanu sev, bet Florense tās satvēra un steigšus nolika viņam uz klēpja.

—    Mans bērniņš piedzima uz jūras, papa. Es lūdzu dievu (un Volters tāpat), lai taupa man dzīvību, ka varu atgriēzties dzimtenē. Tiklīdz pārradāmies, es steidzos atpakaļ pie tevis. Nekad mēs vairs nešķirsimies, papa!

Viņa galva, tagad jau sirma, bija atradusi balstu Florenses rokās, un smaga nopūta viņam izlauzās, iedomājoties, ka nekad, nekad vēl šī galva nebija atdusējusies uz tām.

—   Tu brauksi man līdzi, papa, un redzēsi manu mazulīti. Puisītis, papa. Vārdā Pols. Man liekas… es domāju … viņš ļoti līdzīgs …

Asarās aizžņaudzās balss.

—    Mīļais papa, manis dēļ, tā vārda dēļ, ko devām savam puisītim, piedod Volteram. Viņš ir tik labs un mīļš pret mani. Esmu tik laimīga ar viņu. Tā nebija viņa uzgriba, ka mēs apprecējāmies. Tur es biju vainīga. Es viņu tik ļoti, ļoti mīlēju.

Florense pieglaudās viņam vēl ciešāk, vēl mīļāk, vēl dedzīgāk.

—    Viņš ir mana sirds un dvēsele, papa. Es varētu dzīvību atdot par viņu. Viņš mīlēs un godās tevi tāpat kā es. Mēs mācīsim savu mazuli mīlēt un godāt tevi. Mēs pastāstīsim viņam, kad viņš spēs jau saprast, ka tev arī bija dēls tai pašā vārdā, ka tas nomira un tev tas gauži sāpēja; ka tagad Pols ir debesīs un mēs visi ceram ar viņu tur satikties, kad būs pienākusi mūsu atdusas stunda. Noskūpsti mani, papa, lai es zinu, ka tu samierināsies ar Volteru — manu dārgo vīru, mana bērna tēvu, jo šis bērns taču deva man prātu nakt atpakaļ pie tevis. Mācīja man atrast ceļu atpakaļ!

Kad jaunos asaru uzplūdos Florense pieglaudās vēl ciešāk viņam, viņš noskūpstīja to uz lūpām un, acis pacēlis augšup, sacīja: '*

—   Kungs, piedod man, jo man tik gauži vajag tavas piedošanas!

Tad viņa galva atkal noslīga pār Florensi, viņš raudāja un paijāja to, un ilgu, ilgu laiku visā namā nebija dzirdams ne mazākais troksnītis; viņi abi klusēja tagad viens otra skavās, un saule, kas bija iezagusies šeit reizē ar Florensi, lēja zelta mirdzu pār tiem.

Padevīgi paklausīdams Florenses dedzīgajam lūgumam, viņš apģērbās izejamās drēbēs; drebošu sirdi, pārlaizdams vēl skatienu istabai, kur tik ilgu laiku bija dzīvojis noslēgtībā, kur spogulī bija redzējis savu līdzinieku, viņš gurdeniem soļiem, aplicis roku meitai ap pleciem, izgāja priekštelpā. Florense, neko daudz apkārt neskatīdamās, lai tēvam no jauna neatgādinātu viņu pēdējo šķiršanos — jo pašlaik viņu kājas stāvēja uz tām pašām akmens plāksnēm, kur tas savā neprātā bija triecis dūri viņai krūtīs —, bet jo ciešāk tam piekļaudamās, visu laiku vērodama tā seju, izveda ārā, iesēdināja karietē, kas pie durvīm jau gaidīja, un aizveda to pie sevis.

Mis Toksa un Pollija tad i/.līda no savas paslēptuves un gavilēja caur asarām. Pēc tam viņas ar sevišķu rūpību ņēmās iesaiņot viņa drēbes, grāmatas un visu pārējo un noteiktā laikā atdeva saiņus vīriem, kurus vakarā Florense bija atsūtījusi mantām pakaļ. Un tad viņas pēdējo reizi nosēdās padzert tēju šai pamestajā namā.

—   Un tā Dombijs un Dēls, kā jau es pēc kāda zināma bēdīga notikuma izteicos, — mis Toksa sacīja, noslēgdama savu atmiņu virkni, — ir kļuvis galu galā par Dombiju un Meitu, Pollij!

—   Un krietnu meitu! — Pollija izsaucās.

—   Jums taisnība, — mis Toksa teica, — un tas pieskaitāms jūsu nopelniem, ka izturējāties draudzīgi pret meitiņu viņas bērnībā. Jūs likāt ar viņu draugos daudz agrāk nЈkā es, Pollij, — mis Toksa sacīja, — jūs esat viena laba dvēsele. Robiņ!

Mis Toksa uzrunāja jaunu cilvēku ar bumbveidīgu galvu, kurš acīmredzot nestāvēja uz zaļa zara un nospiestā garastāvoklī sēdēja nomaļu kaktiņā. Kad tas piecēlās, nebija vairs šaubu, ka tas ir Slīpētājs.

—   Robiņ, — mis Toksa sacīja, — es nupat teicu jūsu mātei, ko, jādomā, jūs arī dzirdējāt, ka viņa ir laba, jauka dvēsele.

—   Tāda viņa arī ir, mis, — Slīpētājs aizkustināts atteica.

—   Jauki, Robiņ, — mis Toksa turpināja, — patīkami to dzirdēt no jums. Bet nu, Robiņ, tā ka, paklausīdama jūsu neatlaidīgam lūgumam, esmu ar mieru izmēģinājuma dēļ pieņemt jūs par mājkalpotāju, dodot jums iespēju kļūt atkal par kārtīgu cilvēku, tad gribu vēl šai svarīgajā brīdī likt jums pie sirds: neaizmirstiet, ka jums ir un vienmēr ir bijusi laba un mīļa māte, centieties uzvesties un dzīvot tā, lai viņai būtu prieks par j ums.

—   Goda vārds, es centīšos, mis, — Slīpētājs attrauca.

—   Esmu iznesis uz savas muguras tādu sutu, ka tagadīt mana apņemšanās ir tik stingra, cik vien stingra zellim …

—    Es gribētu, ka jūs atradinātos lietot šo vārdu, Robiņ, — mis Toksa laipnīgi pārtrauca.

—   Nu tad — puisim …

—    Nē, Robiņ, nē, — mis Toksa iebilda, — es jums tā vietā ieteiktu indivīdu.

—    Cik vien stingra indevīdam … — Slīpētājs pārlaboja.

—   Daudz labāk, — mis Toksa apmierināta piebilda,

—  vismaz izteiksmīgāk.

—    … var būt, — Robs turpināja. — Ja no manis nebūtu iztaisījuši slīpētāju, māt un mis Toksa, — un tas, izrādījās, atnesa tīro nelaimi zel. .. indevīdam . . .

—    Labi, labi, — mis Toksa piebilda atzinīgi.

—    … un, ja es nebūtu sācis ar tiem putniem malstīties, ja nebūtu vēl pēdīgi iekļuvis tai nelāgajā dienestā, — Slīpētājs teica, — es domāju, no manis vēl būtu iznācis lietaskoks. Bet nekad jau nav par vēlu vienam . . .

—   Indi… — mis Toksa nāca palīgos.

—    … vudam, — Slīpētājs turpināja, — vēl laboties; un es ceru, ka labošos ar jūsu laipnu palīdzību, mis; un tu, māt, nodod mīļus sveicienus tēvam, māsām un brāļiem un pasaki viņiem, kčfesmu nosolījies.

—    Jūs mani patiešām iepriecināt ar šiem vārdiem, — mis Toksa teica. — Vai nevēlaties apēst kadu sviestmaizīti un izdzert tasi tējas, Robiņ, pirms ejam pie manis?

—    Paldies, mis, — Slīpētājs atteica un tūlīt laida darbā savus noslīpētos zobratus ar tādu sirdību, ka, domāt, ilgu laiku būtu dzīvojis pusbadā.

Kad mis Toksa bija jau cepuri uzmaukusi uz acīm un aizplīvurojusies un kad ceļam bija saposusies arī Pollija, Robs apkampa māti un gāja līdz savai jaunajai kundzei un pavēlniecei, pieliedams Pollijas sirdi ar tik lielu, cerību pilnu prieku, ka Pollijas acīm kaut kas notika, jo ap visām gāzes lampiņām zaigoja spoži apļi, kad viņa noraudzījās pakaļ savam zēnam. Pēc tam Pollija nodzēsa sveci, noslēdza namdurvis, nodeva atslēgu kādam aģentam turpat kaimiņos un steidzās mājup ko kājas nesa, jau tagad jūsmodama par to prieka negaisu, ko sacels viņas negaidītā ierašanas. Staltais nams, klusēdams par visu, kas tajā ciests un pārdzīvots, par visām pārmaiņām, kuram par aculiecinieku tas bijis, drūms un sabozies stavēja ielas malā kā algots sērotājs bērēs un ar saviem pa gabalu jau saredzamajiem sludinājumiem, aiztaupot garāmgājējiem tuvāku apjautāšanos, vēstīja, ka šī lieliskā ģimenes savrupmāja izīrējama.

LX NODAĻA GALVENOKĀRT PAR KĀZĀM

Ap šo pašu laiku apmēram notika gadskārtējie mācību gada nobeiguma svinīgie svētki, ko rīkoja doktors un misis Blimbera, un lūdza šai gadījumā ikvienu jauno džentlmeni, kas savas zinības ieguvis šai cienījamā mācību iestādē, pagodināt tos ar savu klātbūtni, ierodoties uzsvētku mielastu pulksten pusastoņos ar sekojošu kadriļu; pēc tam jaunie džentlmeņi, nepavisam neizrādīdami nepiedienīgu prieku, devās katrs uz savām mājām, līdz acīm piesmēlušies augstu zinību. Misters Sketlss aizbrauca uz ārzemēm, lai būtu par pastāvīgu rotu sava tēva sera Bārneta Sketlsa namā, kurš, pateicoties savām izdaudzinātajām labajām manierēm, bija iekļuvis diplomātiskajā dienestā, kur viņš, kā arī lēdija Sketlsa godam veica savus pienākumus, apmierinādami pat savus tautiešus un tautietes, ko uzskatīja gandrīz par brīnumu. Misters Tozers, tagad stalti noaudzis jauneklis Velingtona zābakos, bija tik pilnum pilns ar klasiku, ka ar savām zināšanām angļu valodas nozarē varēja bezmaz blakus stāties īstam senajam romietim, — tā bija uzvara, kas viņa krietno vecāku sirdīs modināja vissiltākās jūtas, bet mistera Brigsa (tā zināšanas līdzīgi nemākulīgi sakrautai bagāžai bija tik cieši sablīvētas, ka nedomā dabūt ārā to, kas vajadzīgs) tēvam un mātei lika «paslēpt savas pa

zemotās galvas». Augli, ko nupat minētais džentlmenis ar pārmērīgām pūlēm savācis no gudrības koka, patiešām bija izcietuši tādu presēšanu, ka no tiem izvērties kaut kas līdzīgs Norfolkas bifinam [2] un tie galīgi pazaudējuši savu sākotnējo formu un aromātu. Māsters Baiterstons, kuru šī forsēšanas sistēma ietekmēja laimīgākā un diezgan parastā kārtā, citiem vārdiem, neietekmēja nemaz, tagad, kad forsēšanas aparāts bija beidzis darboties, savu stāvokli atzina par labāku; un jau uz kuģa, kas devās uz Bengāliju, viņam sāka visas gudrības izvējot tik pasakainā ātrumā, ka bija jāšaubās, vai lietvārdu locīšana vēl patversies galvā līdz ceļojuma beigām.

Kad doktoram Blimberam svinību dienas rītā, paliekot uzticīgam savam paradumam, būtu bijis jāsaka: «Džentlmeņi, mēs atjaunosim atkal mācības nākošā mēneša divdesmit piektajā datumā,» — viņš atmeta šo paradumu un teica: «Džentlmeņi, kad mūsu draugs Cincināts * devās atpakaļ uz savu lauku muižu, viņš senātam nestādīja priekšā nevienu romieti, ko būtu vēlējies redzēt par savu pēcteci. Bet, lūk, šeit ir romietis, — doktors Blimbers teica, uzlikdams roku uz humanitāro zinātņu bakalaura mistera Fīdera pleca,

—    adolescens imprimis grāvis et doctus*, džentlmenis, kuru es, atpūtā aizejošais Cincināts, vēlos stādīt priekšā manam mazajam senātam kā tā turpmāko diktatoru. Džentlmeņi, mēs atjaunosim savas mācības nākošā mēneša divdesmit piektajā datumā humanitāro zinātņu bakalaura mistera Fīdera vadībā.» — Tad (doktors Blimbers jau laikus smalkā kārtā bija informējis visus vecākus par šīm pārmaiņām) jaunie džentlmeņi priecīgi uzgavilēja un misters Tozers tai pašā brīdī visu audzēkņu vārdā pasniedza doktoram sudraba tintnīcu, uzstādamies ar runu, kurā maz vārdu dzirdēja mātes valodā, toties piecpadsmit citātus latīņu valodā un septiņus grieķu valodā, par ko paši jaunākie no jaunajiem džentlmeņiem to apskauda un sirdījās uz to, murdēdami: «Ko neteiksi! Tas jau vecajam Tozeram pa zobam, bet naudu taču tie nebija ziedojuši, lai vecais

Tozers varētu izplātīties, ko, vai ne? Vai vecajam To. zeram šai lietā lielāks svars nekā pārējiem? Tā tak nebija viņa tintnīca. Vai šis nevarēja likt mierā zēnu kopīgo īpašumu?» Tādiem un vēl citādiem izteicieniem mazie murmulēja savu sašutumu, un, likās, mierinošāk par visu iedarbojās Tozera godāšana par veco.

Ne vārds nebija teikts jaunajiem džentlmeņiem, ne mazākais mājiens izmests, ka drīzumā sagaidāmas humanitāro zinātņu bakalaura mistera Fīdera un daiļās Kornēlijas Blimberas kāzas. Doktors Blimbers jo sevišķi nopūlējās rādīt tādu seju, it kā nekāda vēsts viņam nevarētu sagādāt lielāku pārsteigumu; taču visiem jaunajiem džentlmeņiem tas tomēr bija smalki zināms, un šķirdamies, lai dotos pie radiem un draugiem, tie atvadījās no mistera Fīdera ar cieņu un bijību.

Mistera Fīdera visromantiskākie sapņi bija piepildījušies. Doktors bija nolēmis nokrāsot ēku no ārpuses, kārtīgi to izremontēt un tad šķirties no savas skolas un šķirties no Kornēlijas. Jau tai pašā dienā, kad aizbrauca jaunie džentlmeņi, uzsāka krāsošanas un remonta darbus, un — raugi! — kāzu diena ir klāt, un Kornēlija jaunās acenēs gaida, ka to vedīs pie Himeneja altāra.

Doktors un viņa mācītās kājas un misis Blimbera violetā aubē, un misters Fīders, humanitāro zinātņu bakalaurs, ar saviem garajiem pirkstiem un sarainajiem matiem, un mistera Fīdera brālis — viņa svētība Alfrēds Fīders, humanitāro zinātņu maģistrs, kas izpildīs laulību ceremoniju, — visi bija sapulcējušies viesistabā, un Kornēlija ar oranžziedu pušķi un līgavas māsām bija tikko nonākusi lejā — kā arvienu mazliet saņurcīta, bet burvīga, kad pēkšņi atvērās durvis un tuvredzīgais jaunais cilvēks skaļā balsī pieteica:

—   Misters un misis Tūlsi!

Tūlīt arī ienāca misters Tūtss, varen pieņēmies resnumā, un viņam pie rokas lēdija, gaumīgi ģērbusies, spridzīgām, melnām acīm.

—   Misis Blimbera, — misters Tūtss teica, — atļaujiet, ka stādu jums priekšā manu sievu.

Misis Blimbera saņēma viešņu priecīgi. Misis Blimbera bija gan mazliet iecildīga, tomēr ļoti, ļoti laipna.

—    Un tā kā, zināt, jūs mani tik sen kā jau pazīstat, — misters Tūlss sacīja, — atļausit jums teikt, ka viņa ir brīnišķīgākā sieviete pasaulē.

—   Mīļais draugs! — misis Tūtsa protestēja.

—   Tik tiešām, goda vārds, — misters Tūtss apgalvoja, — visapbrīnojamākā sieviete, misis Blimbera, ticiet man.

Misis Tūtsa jautri pasmējās, un misis Blimbera to aizveda pie Kornēlijas. Misters Tūtss, apliecinājis dziļu cieņu šai dāmai un sasveicinājies ar savu veco audzinātāju, — kas, netieši norādīdams uz Tūtsa apprecēšanos, sacīja: «Jauki, jauki, Tūts! Tātad ari jūs esat piebiedrojies mūsu pulkam,» — pagāja ar misteru Fīderu, humanitāro zinātņu bakalauru, nomaļus loga nišā.

Misters Fīders, humanitāro zinātņu bakalaurs, būdams labā garastāvoklī, taisīja vienu boksera izklupienu un deva veiklu triecienu Tutsam pa krūšu kaulu.

—       Tā, veco zēn! — misters Fīders teica smiedamies.

—   Nu mums āda pār kārti!

—   Fīder, — misters Tūtss atteica, — vēlu daudz laimes. Ja jūs laulības dzīvē būsit tikpat… tikpat bezgala lcfimīgs kā es, tad jums nav vairak ko vēlēties.

—   Es neaizmirstu savus vecos draugus, kā redzat, — misters Fīders teica. — Es tos ielūdzu uz savām kāzām.

—    Fīder, — misters Tūtss sadrūmis atteica, — patiesībā bija dažādi apstākļi, kas man liedza sazināties ar jums, pirms nebija nosvinētas manas kāzas. Pirmkārt, es taču parādījos jums ka pēdīgais nerrs, samuldēdamies par mis Dombiju, un, man likās, ja lūgšu jūs uz savām kāzām, jūs, protams, domāsit, ka svinu tās ar mis Dombiju; ņemties un paskaidrot visu, goda vārds, tas tanī kritiskajā laikā būtu mani galīgi izsitis no virām. Otrkārt, kazas tika nosvinētas gaužām klusi. Viesu tik vien bija kā viens — manējs un misis Tūlsas kopīgs draugs kapteinis, kāds. .. nudien, nezinu kāda dienesta kapteinis, bet tam nav nekādas nozīmes. Ceru, Fīder, ka, paziņodams par nolikušo, pirms ar misis Tūtsu devāmies kāzu ceļojumā uz ārzemēm, esmu izpildījis drauga pienākumu.

—   Tūts, manu zēn, — misters Fīders, saņemdams viņa rokas, teica, — es pajokoju.

—    Bet tagad, Fīder, — misters Tūtss turpināja,

—   man gribētos dzirdēt, ko jūs sakāt par manu izvēli.

—   Lieliska! — misters Fīders atteica.

—   Jūs domājat, lieliska, jā, Fider? — misters Tūtss svinīgā pacilātībā pārvaicāja. — Tad cik lieliska lai tā man pašam nešķietas? Jo jūs tak nemaz nevarat iedomāties, kas tā par neaptveramu sievieti.

Misters Fīders teicās to zinot bez iedomāšanās. Bet misters Tūtss kratīja galvu, neticēdams, ka tas kādam iespējams.

—   Redziet, — misters Tūtss risināja savu domu,

—   tas, ko man sievā vajadzēja atrast, bija … vārdu sakot, tas bija prāts. Nauda, Fīder, man bija. Prāta man . . . nu, nebija nekāda gaišā.

Misters Fīders nomurdēja: «Bija jau arī prāts, Tūts!»

Bet misters Tūtss nepiekrita:

—    Nē, Fīder, man nebija. Ko tur slēpt? Man nebija. Es zināju, ka prāta atliku likām ir tur, — misters Tūtss sacīja, pastiepdams roku uz sievas pusi, — veseliem kalniem. Radi nevarēja neko iebilst vai apvainoties sakarā ar stāvokļu nevienlīdzību, jo man radu nav. Nekad neviena nav bijis, izņemot aizbildni, bet to, Fīder, es vienmēr esmu turējis par pirātu. Tāpēc, zināt, pilnīgi neiedomājami, ka es būtu vērā ņēmis viņa domas.

—   Skaidrs, — misters Fīders noteica.

—    Un tātad, — misters Tūtss turpināja, — es rīkojos pēc savas patikas. Lai svētīt^ tā diena, kad es to izdarīju! Fīder! Tikai es, neviens cits nevar to pateikt, cik bagāti prāta apcirkņi pieder šai sievietei. Ja kādreiz tiks atzītas sieviešu tiesības un kādas tur tamlīdzīgas lietas, tad vienīgi pateicoties viņas prāta varenībai. Sjūzen, dārgā, — misters Tūtss, spēji pašķīris nišas aizkarus, ieteicās, — lūdzama, nenogurdini sevi!

—   Mīļais draugs, — misis Tūtsa atteica, — es jau tikai sarunājos.

—    Bet, sirsniņ, — misters Tūtss nerimās, — lūdzu, lūdzu, nenogurdini sevi. Tev patiešām jābūt visai uzmanīgai. Lūdzu, mīļo Sjūzen, nenogurdini sevi. Viņa tik viegli uzbudinās, — misters Tūtss teica misis Blimberai, — un tad viņai ārsti nemaz vairs nestāv prātā.

Misis Blimbera pašlaik brīdināja misis Tūtsu tomēr ievērot piesardzību, kad misters Flders, humanitāro zinātņu bakalaurs, sniedza viņai elkoni, lai pavadītu lejā līdz karietei, kas jau gaidīja uz baznīcā braucējiem. Doktors Blimbers pavadīja misis Tūtsu, misters Tūtss — daiļo līgavu, kurai gar spīguļojošām acenēm kā naktstauriņi plivinājās divi sīciņas līgavas māsas gaisīgos tērpos. Mistera Fīdera brālis misters Alfrēds Fīders, humanitāro zinātņu maģistrs, bija jau aizgājis, lai sagatavotos saviem oficiālajiem pienākumiem.

Ceremonija noritēja apbrīnojami spoži. Kornēlija sīkās sprodziņās sacirtotiem matiem «ieņēma pamatstāju», kā būtu izteicies Kaujas Gailis, pavisam mierīgi un aukstasinīgi. Vedējtēvs doktors Blimbers atdeva meitu kā vīrs, kas sen jau ar šķiršanās domām samierinājies. Mazās, gaisīgi tērptās līgavas māsas, kā likās, cieta vairāk par visiem. Misis Blimbera bija saviļņota, bet tā tīkami, maigi, un ceļā uz mājām teica viņa svētībai misteram Alfrēdam Fīderam, humanitāro zinātņu maģistram, ka, būtu viņa savām acīm skatījusi vaigā Ciceronu viņa vientulībā Tuskulā, tad viņas dzīvē nebūtu palļķusi neviena nepiepildījusies vēlēšanās.

Ieturot vēlāk kāzu brokastis, rīkotas tikai šai pašai mazajai sabiedrībai, mistera Fīdera — humanitāro zinātņu bakalaura garastāvoklis sakāpa tādos augstumos, aizraujot sev līdzi arī misis Tūtsu, ka nācās vairākkārt dzirdēt no pretējās galda malas mistera Tūtsa brīdinājumus: «Sjūzen, mana dārgā, nenogurdini sevi pārāk!» Tas labākais nāca vēl nule: misters Tūtss, sajuzdams, ka pienākums liek viņam teikt runu, kaut arī misis Tūtsa laida darbā visu telegrāfisko atrunāšanas kodu, pirmoreiz mūžā piecēlās, lai uzstātos oficiāli.

—   Šinī namā, — misters Tūtss iesāka, — vienalga, kas te arī dažkārt netika darīts, lai. . . lai radītu zināmu jucekli manā galvā… bet tam nav nekādas nozīmes, un es neviena nevainoju. .. pret mani vienmēr izturējās kā pret doktora Blimbera ģimenes locekli, un man te bija pašam sava īpaša pults … diezgan ievērojamu laika periodu … un es nevaru … nevaru pieļaut … manam draugam Fīderam uzsākt.. .

Misis Tūtsa pateica priekšā: «Laulības dzīvi.»

—   Varbūt šinī gadījumā būtu vietā un gluži intere

se i

santi piezīmēt, — misters Tūtss, starodams pār visu seju, teica, — ka mana sieva ir apbrīnojama sieviete un ar šo runu viņa tiktu daudz vieglāk galā nekā es. . . nevaru piejaul manam draugam Fīderam uzsākt laulības dzīvi… it sevišķi vēl ar . . .

Misis Tūtsa atkal izpalīdzēja: «Ar mis Blimberu.»

—    Ar misis Fīderu, mana mīļā, — misters Tūtss teica, balsi pieklusinādams, kā jau personiskā sarunā. — «Ko dievs ir savienojis», jūs zināt, «tos cilvēkam nebūs …» Zināt taču? Es nevaru pieļaut manam draugam Fīderam uzsākt laulības dzīvi… it sevišķi vēl ar misis Fīderu … neuzsaucis tiem . .. tiem augstas laimes, un lai, — misters Tūtss turpināja, urbdamies acīm savā sievā, it kā iedvesmu smeldamies jūsmīgam runas nobeigumam,

—   Flimeneja lāpa mirdz tiem kā prieka bāka, lai ziedi, ko šodien kaisījām viņu takā, atvaira … atgaiņā no tiem skumjas!

Doktors Blimbers, kas sevišķi cienīja metaforas, bija iepriecināts un teica: «Ļoti labi, Tūls! Skaisti pateikts, Tūts!» — tad atzinīgi palocīja galvu un paplaukšķināja plaukstas. Mistera Fīdera atbildes runā bija daudz komikas un sentimenta. Misters Alfrēds Fīders, humanitāro zinātņu maģistrs, pēc tam novēlēja kuplas laimes doktoram un misis Blimberai, bet misters Fīders, humanitāro zinātņu bakalaurs, ne mazāk kuplas mazajām, vieglajām spārītēm — līgavas māsām. Tad vēl doktors Blimbers sonorā balsī izteica dažas domas pastorālā stilā par niedrēm, kuru ai'žvējā viņi abi ar misis Blimberu nodomājuši apmesties, un bitēm, kas sanēs ap viņu būdiņu. Drīz pēc tam, tā kā doktoram acis sāka tā dīvaini mirguļot un viņa znots jau bija izmetis vārdus, ka laiks esot izdomāts vergiem, un apvaicājies, vai misis Tūtsa dziedot ari, aptvērīgā misis Blimbera sēdi slēdza, bet Kornēliju, aukstasinīgu un mierīgu, kopā ar viņas izredzēto iesēdināja pasta karietē.

Misters un misis Tūtsi devās uz Bcdforda viesnīcu (misis Tūtsa tur bija bijusi jau kādreiz agrāk, kad vēl valkāja meitas vārdu — Nipere), kur tie atrada jau priekšā vēstuli, un misters Tūtss to tik pārliecīgi ilgi lasīja, ka misis Tūtsa sāka jau uztraukties.

—   Manu dārgo Sjūzen, — misters Tūtss teica, — uz

traukums ir vēl ļaunāks nekā pārpūlēšanās. Esi, ludzu, mierīga.

—   Kas to raksta? — misis Tūtsa jautāja.

—   Ak jā, mīlulīt, — misters Tūtss atbildēja, — tā ir no kapteiņa Džilsa. Neuzbudinies. Volteru un mis Dombiju sagaida pārbraucam.

—   Mīļais draugs, — misis Tūtsa sacīja, gluži bāla pietrūkdamās kājas no sofas, — nemaz necenties mani apmānīt, jo tās ir veltīgas pūles; viņi ir jau atbraukuši, to tak skaidri var redzēt no tavas sejas!

—   īr gan viena neaptverama sieviete! — misters Tūtss, līdz sirds dziļumiem aizgrābts, iesaucās. — Tev, mīļa, nemaldīga taisnība. Mis Dombija ir tikusies ar tēvu, un viņi ir salabuši.

—   Salabuši! — misis Tūtsa izsaucās, sasizdama plaukstas.

—   Dārgumiņ, — misters Tūtss brīdināja, — nenodari sev pāri, lūdzu! Atceries ārsta padomus! Kapteinis Džilss saka, — tieši tā gan nesaka, bet vismaz to var izlobīt no viņa vēstules, — ka mis Dombija ir aizvedusi nelaimīgo tēvu no viņa bijušās mājas turp, kur viņa ar Volteru dzīvo; misters Dombijs guļot pavisam slims — iespējams, miršot — un ka viņa dienu un nakti sēdot pie slimnieka gultas.

Misis Tūtsa sāka rūgti raudāt.

—        Manu vismīļo Sjūzen, — misters Tūtss atgādināja,

—   esi nu tik labiņa, ja vien vari, atceries, ko tev ārsts teica! Ja nu nevari… tam nav nekādas nozīmes . .. tad tomēr pacenties!

Viņa sieva pēkšņi, kā sendienām iedabājusies, nomierinājās un tik aizgrābtīgi lūdzās, lai viņu aizved pie viņas mīlulītes, pie viņas mazās kundzenītes, pie zelta drostaliņas un tā tālāk tādā pašā garā, ka misters Tūtss, kura līdzjūtībai un apbrīnai nebija robežu, ar sirdi un dvēseli bija ar mieru paklausīt; un tie nolēma braukt tūlīt un atbildes vietā uz kapteiņa vēstuli ierasties paši.

Vai tā bija instinktīva tieksme pēc līdzīgiem pārdzīvojumiem vai nejauša sagadīšanās, bet arī kapteinis (misters un misis Tūtsi drīz vien jau atradās ceļa pie viņa) šai pašā dienā piedalījās raibā kāzu procesijā, ne nu kā galvenā persona, bet kā gadījuma kāzinieks. Tas iznāca pavisam negaidot un, proti, šādā kārtā.

Kad kapteinis, priekā kūsādams, bija mirklīti pakavējies pie Florenses un viņas bērniņa un gargaro laiku izrunājies ar Volteru, viņš izgāja pastaigāties, sajuzdams vajadzību pabūt vienatnē, lai pārdomātu par cilvēka dzīves untumainiem pavērsieniem, lai domīgi pavēcinātu spīdīgo cepuri par mistera Dombija sabrukumu, kas viņa cēlajā, vientiesīgajā sirdī pamodināja patiesu līdzjūtību. Domādams par šo nelaimīgo džentlmeni, kapteinis patiešām varēja ieslīgt grūtsirdībā, ja neienācis prātā mazulītis, kas, lai kura brīdī uzpeldēdams atmiņā, radīja tik lielu prieku, ka viņš gāja pa ielu, balsī smiedamies, un ne vienu lāgu vien pēkšņā jūsmas uzplūdumā svaidīja spīdīgo cepuri pa gaisu, ikreiz to atkal satverdams, — garāmgājējiem nenobrīnīties. Ēnas un gaismas spējās mijas, ko radīja šo divu tik pretrunīgo jūtu reflekss, pārlieku satrauca kapteiņa sirdi un prātus, un viņš juta, ka nepieciešama labi tāla pastaiga, lai atgūtu atkal dvēseles līdzsvaru, un, tā ka šai ziņā liela nozīme bija harmoniskas apkārtnes ainām, tad viņš par šīs pastaigas lauku izvēlējās savas agrākās dzīves vietas apkaimi, kur dabūs redzēt mastu, airu un bloku meistarus, kuģa sausiņu cepējus, ogļu krāvējus, darvas katlus, matrožus, kanālus, dokus, izgriežamos tiltus un cilus tādus pašus nomierinošus objektus.

Šī klusā peizāža, sevišķj Laiinhauzholas apkārtne, tik nomierinoši ietekmēja kapteini, ka viņš pilnīgi atguva dvēseles mieru un tālāk soļoja, jau ar tīksmi dungodams balādi par daiļo Pegu, kad pēkšņi, nogriezies kādā šķērsielā, viņš kļuva stīvs un mēms, ieraugot pretī virzāmies svinīgu procesiju.

Šī satriecošā gājiena priekšgalā soļoja tas trakoti apņēmīgais sievišķis — misis Makstindžere, vēl tāda pati nepielūdzami nesaliecama pēc izskata, izpušķojusi — tā, lai redz un apbrīno, — savas nelokāmās sirds apvidu ar dīvainu, visādiem karuļiem apkarinātu pulksteni, kuru kapteinis no pirmā acu uzmetiena sazīmēja par Bansbija īpašumu, — un soļoja zem rokas ne ar vienu citu kā ar šo pašu gudro, attapīgo jūrnieku; tas, apjukušu, grutsirdīgu vaigu rādīdams, kā vergs, ko piespiedu kārtā ved uz svešām zemēm, padevīgi paļāvās viņas gribai. Aiz viņiem gavilēdami nāca mazie Makstindžerēni, visi pilnā sastāvā. Aiz tiem divi lēdijas, pēc izskata briesmīgi bargas un nelokāmas, vidū ieņēmušas maza auguma džentlmeni ar gardibeni galvā, arī šie pacilātā omā. Gājienu noslēdza Bansbija junga, apkrāvies ar lietussargiem. Visi maršēja stingrā kārtībā, un bēdīgi drausmīgā līksmība, kas bija pārņēmusi šo sabiedrību, pat ja nebijis pārvarīgās apņēmības lēdiju sejās, runāja skaidru valodu, ka gājiens virzās uz ziedokli un ka upura jērs ir Bansbijs.

Pirmā vēlēšanās kapteinim bija laisties lapās. Tāda pati, jādomā, bija arī Bansbija pirmā vēlēšanās, lai cik arī bezcerīga rādījās tās piepildīšana. Bet gājiena dalībnieki kapteinim jau veltīja apsveikuma saucienus, un Aleksandrs Makstindžers jau skrēja pretī ieplestām rokām — nekur viņš netika.

—        Nu, kapten Kati! — misis Makstindžere iesaucās.

—   Jān'die, tā tik ir sazatikšanās! Neturu jau, neturu vairs ļaunu prātu uz jums, kapten Kati, nemaz nebīstieties, ka klupšu atkal virsū ar pārmetumiem. Gribu pie altārafc stāties citādā prātā. — Te misis Makstindžere apstājās, tad, izslējusies taisni un pievilkusi pilnu krūti gaisa, teica, pamādama uz upura jēru: «Mans līgavainis, kapten Kati!»

Nožēlojamais Bansbijs neraudzījās ne pa labi, ne pa kreisi, ne uz līgavu, ne uz savu draugu, bet blenza taisni uz priekšu tukšumā. Kad kapteinis sniedza viņam roku, viņš sniedza pretī savējo, bet uz kapteiņa apsveikumu neatbildēja ne vārda.

—   Kapten Kati, — misis Makstindžere sacīja, — ja jums būtu patikšana aizmirst vecu naidu un redzēt pēdējoreiz savu draugu, manu līgavaini, puiša kārtā, mēs priecātos, ka jūs nāktu ar mums pulciņā uz baznīcu. Rau, šī te lēdija, — misis Makstindžere teica, pagriezdamās pret neiebiedējamāko no divām līgavas māsām, — būs laimīga, ja jūs to ņemsit savā aizsardzībā, kapten Kati.

Mazā auguma džentlmenis gardibenē, kurš, kā likās, bija otras lēdijas vīrs un acīmredzot priecājās par sava tuvākā pazemināšanu līdz viņa stāvoklim, atkāpās un uzticēja lēdiju kapteinim Katlam. Lēdija tūlīt satvēra tā elkoni un, aizrādījusi, ka laiku nav ko kavēt, stingrā balsī pavēlēja virzīties uz priekšu.

Kapteinis uztraukumā par savu draugu, sākumā mazliet ari par sevi pašu, — proti, viņam uzmācās nenoteiktas bailes, ka, ej tu sazini, ņemsies vēl un viņu ari salaulās ar varu, taču šīs bailes aizdzina dievkalpojuma satura zināšana, un, atcerēdamies, kāds likumīgs spēks ir atbildei «Jā», viņš par sevi vairs neuztraucās, apņēmies, ja viņam ko jautās, skaidri un gaiši atbildēt «Nē», — mirka vienos sviedros un labu laiku nemaz nejauda, kā virzījās uz priekšu procesija, kurā pašam tagad piekrita tik ievērojama loma, nedz arī dzirdēja, ko stāsta viņa daiļā ceļa biedre.

Bet, kad viņa prāts bija kaut cik norimis, viņš uzzināja no šīs lēdijas, ka tā ir atraitne, kuras vīrs, kāds misters Bokams, strādājis muitnīcā; ka viņas ir sirdsdraudzenes ar misis Makstindžeri, kuru šī uzskatot par paraugu visām sievietēm; ka šī esot daudz dzirdējusi par kapteini un domājot, ka viņš tagad būšot nožēlojis savu pagātni; ka šī cerot, misters Bansbijs zinot, kādu laimi tas ieguvis, bet šī baidoties, ka vīrieši reti aptverot, ko tāds dārgums ir vērts, iekām neesot to zaudējuši, — un tā vēl daudz ko citu tādā pašā garā.

Pa visu šo laiku kapteinis nevarēja nenomanīt, ka misis Bokama neizlaiž no acīm līgavaini un katrreiz, kad gadījās iet garām kādai sētas spraugai vai šaurai šķērsieliņai, kas varēja -.^pamudināt uz bēgšanu, viņa kļuva modrāka, lai nogrieztu ceļu, ja tas iedomātos mukt. Tāpat otra lēdija, kā arī tās vīrs, mazais džentlmenis gardibenē, acīmredzot pēc iepriekš izstrādāta plāna turēja to stingrā uzraudzībā, bet pati misis Makstindžere tā apsargāja nelaimes putnu, ka mēģinājumam glābties bēgot jau iepriekš bija lemts neizdoties. Protams, šī apsardzība neapšaubāmi dūrās acīs pat garāmgājējiem, un tie smēja un mētājās trāpīgām, dzēlīgām zobgalībām, pret kurām briesmīgā Makslindžere izturējās pilnīgi vienaldzīgi, kurpretī Bansbijs šķita esam tuvu nemaņai.

Kapteinis daudzkārt izmēģinājās kā nekā sazināties ar filozofu, kaut vai ar vienzilbes vārdu tikai vai ar

kādu mājienu, bet katrreiz bez panākumiem, jo traucēja sardzes modrība un paša Bansbija raksturīga īpašība nekad nepievērst uzmanību nekādiem dzirdamiem un redzamiem signāliem. Tā viņi nonāca beidzot pie baznīciņas, glītas, nobalsinātas celtnes, kurā nesen sācis darboties viņa svētība Melhizedeks Haulers, kas pēc neatlaidīgiem lūgumiem bijis ar mieru Jaut pasaulei pastāvēt vēl divi gadus, bet brīdinājis savas mācības piekritējus, ka tad gan tā no tiesas iešot bojā.

Kamēr viņa svētība Melhizedeks skaitīja kādas nekādas improvizētas lūgšanas, kapteinis notvēra izdevību ierēkt līgavainim ausī:

—   Kā ap dūšu, draugs, kā ap dūšu?

Uz to Bansbijs atbildēja, pilnīgi aizmirsis par viņa svētības Melhizedeka klātbūtni, ko varēja attaisnot vienīgi ar viņa izmisīgo stāvokli:

—   Dra-aņķīgi.

—        Džek Bansbij, — kapteinis čukstēja, — vai tu ielaidies uz šito numuru no sava brīva prāta?

Misters Bansbijs atbildēja: «Nē.»

—        Kāpēc ta, draudziņ, to dari? — kapteinis jautāja, kā būtu jautājis katrs.

Bansbijs, arvien vēl nekustīgu seju lūkodamies neredzamā tālē, neatbildēja nekā.

—   Kāpēc tad neattauvoties? — kapteinis teica.

—        Ko? — Bansbijs nočukstēja, uz mirkli it kā cerības staram pazibot.

—   Attauvojies! — kapteinis skubināja.

—    Kāda tur jēga? — atteica bezcerīgais prātnieks.

—  Viņa mani sagūstīs tikpat.

—        Pamēģini! — kapteinis neatlaidās. — Attauvojies! Dzirdi! Ir pats īstais brīdis. Attauvojies, Džek Bansbij!

Džeks Bansbijs, kur bija paklausīt, tikai sērīgi nomurmināja:

—        Tas viss sākās ar to tavu pūra lādi. Kāda vilka pēc man bija to meitieti tovakar buksēt uz viņas ostu?

—   Draudziņ, — kapteinis stostījās drebulīgā balsī,

—   es domāju, ka tu būsi viņu pievārējis, nevis viņa tevi. Tāds prātagalva kā tu! — Misters Bansbijs tikai norūcās.

—   Nu, — kapteinis teica, pabuknījis viņu ar elkoni, — pēdējais laiks! Attauvojies! Es segšu tavu atkāpšanos. Laiks joņo. Bansbij! Saproti — brīvība! Vai ta modīsi reiz! Viens!

Bansbijs stāvēja kā miets.

—   Bansbij!—kapteinis čukstēja.

—   Vai tu modīsi! Divi!

Bansbijs arī otrreiz nemodās.

—   Bansbij! — kapteinis uzstāja. — Brīvībā! Mosties! Trīs! Tagad vai nekad!

Bansbijs neizdarīja to tagad, neizdarīja nekad, jo turpat uz pēdām misis Makstindžere tika viņam pielaulāta.

Visvairāk kapteini šīs ceremonijas norisē šausmināja tā ārkārtīgā interese, tā fatālā saspringtība, ar kādu Džuliāna Makstindžere, šis daudzsološais bērns, jau tagad savas mātes atveids, sekoja visam notiekošajam. Te kapteinis saskatīja jau iedzimtu vīriešu gūstīšanas tieksmi, kas pāriet mantojumā un vēl garus gadu simteņus turēs savā postošajā varā jūrasbraucēju ģintis. Šīs meitenes skatiens bija vēl neaizmirstamāks nekā misis Bokamas un tās otras lēdijas nenogurstošā modrība, nekā gavilīgā jūsmība, kādu izrādīja strupais džentlmenis ar gardibeni galvā, nekā pašas misis Makstindžeres varmācīgā nelokāmība. Vīriešu kārtas jaunie Makstindžeri neko daudz vēl nesajēdza, kas te notiek, un neko daudz arī nelikās zinis par to, jo ceremonijas laikā tie tik vien zināja kā mīņāties un kāpt cits citam uz puszābaciņiem, bet j*retslats, ko radīja šie mazie nejēgas ar savu neuzvedību, jo spilgtāk parādīja pāragri attīstījušos sievieti Džuliānā. Vēl gadiņš, divi, kapteinis domāja, un pagadies tad dzīvot ar šo bērnu zem viena jumta, — pagalam būsi.

Pēc ceremonijas ģimenes atvases saspurdza ap misteru Bansbiju, apsveica to, godādamas par mīļo tētiņu, un lūgtin lūdzās, lai iedod puspeniju. Kad šie karsto jūtu uzplūdi atplaka, procesija atkal rosījās uz iešanu, bet Aleksandra Makstindžera dēļ, ko pēkšņi bija sagrābušas šausmīgas bailes, nācās vēl laiciņu uzkavēties. Šī mīļā bērna iztēlē acīmredzot priekšstats par kapelu saistījās ar kapakmeņiem — neatkarīgi no tā, uz kādu reliģisku aktu tur ieradās; un viņš nu bija iedomājies, ka mammu tūlīt apglabās un viņš to zaudēs uz visiem laikiem. Briesmīgo iedomu satriekts, viņš brēca, zili melns kļūdams vaigā. Lai cik arī aizkustinoša bija šāda sirsnīga pieķērība mātei, nebija šīs varenīgās sievas dabā pieļaut savai atzinībai izpausties mīkstčaulībā. Tāpēc, veltīgi nopūlējusies vest puiku pie prāta ar sapurināšanu, sadunkāšanu, uzblaušanu un citiem tādiem galvu spirdzinošiem līdzekļiem, viņa izveda to svaigā gaisā un izmēģināja jaunu metodi, ar kuru iepazinas arī kāzinieki, dzirdot skalus pliukšķus, kas, citpakaļ citam atskanēdami, atgādināja aplausus, un pēc tam redzēdami visā galvā vaimanājošo Aleksandru, kas kvēloja vienās ugunīs, notupušu uz aukstā bruģakmens sētā.

Procesija, kas nu varēja sakārtoties par jaunu, lai steigtos uz Brigpleisu, kur tos jau gaidīja klāls dzīru galds, gāja atpakaļ tāda pašā kārlībā, kā bija šurp nākusi, un Bansbijam nācās vien atkal saņemt no garāmgājējiem ne mazumu zobgalīgu apsveikumu sakarā ar viņa jauniegūto laimi. Kapteinis, nejuzdamies vairs īsti drošs no misis Bokamas, kas tagad, tik stingri vairs nepildīdama savu interesanto sardzes dienestu (lēdiju modrība un sasprindzinātā uzmanība jūtami atslāba, kad līgavainis bija laimīgi pielaulāts), vairāk laipnas uzmanības veltīja viņam, — pavadīja kāziniekus līdz namdurvīm, bet tur šķīrās no tiem un pameta gūstekni, kautri aizbildinādamies ar norunātu satikšanos un solīdamies drīz atgriezties. Kapteiņa nemieram bija arī vēl cits cēlonis, viņu sāka sirdsapziņa skrubināt: viņš taču bija iegrūdis Bansbiju šai cilpā, kaut, protams, ne domiņas nedomādams, ka tas varētu notikt, jo nešaubīgi ticēja šī filozofa neizsmeļamai gudrībai.

Doties tūlīt atpakaļ uz Koka Mičmani pie vecā Sola Džilsa, pirms nav pametis līkumu un apvaicājies, kā misteram Dombijam pašlaik ar veselību, — kaut gan namiņš, kurā tas tagad gulēja, atradās aiz pilsētas robežām, tur, kur sākas jau plašie tīreļi, — lādu kursu ieturēt kapteinim ir prātā nenāca. Un tā, pa gabalam pavizinādamies ar kādu braucēju, kad jutās piekusis, viņš veica šo ceļojumu priecīgā garā.

Logu aizkari bija nolaisti un māja tik klusa, ka kap

teinis neuzdrošinājās nemaz pieklauvēt, bet, paklausījies pie durvīm, viņš sadzirdēja klusas balsis turpat kaut kur tuvumā; tad lēnām pagrabinājās, un viņu ielaida misters Tutss. Misters Tutss ar sievu patiesībā bija nupat vien kā ieradušies, iepriekš nomeklējuši kapteini pie Mičmaņa, kur tad arī dabūjuši šo adresi.

Lai arī pāris mirkļu tik pabijusi te, misis Tūtsa jau bija paspējusi iztvert kādam bērnu no rokām un pašlaik sēdēja uz kāpnēm, apmīļodama un paijādama to. Florense pieliekusies stāvēja blakus viņai, un kas to lai pasaka, kuru misis Tūtsa apmīļoja un paijāja vairāk — māti vai bērnu, kas lai pasaka, kura bija sirsnīgāka — vai Florense pret misis Tūtsu vai misis Tūtsa pret Florensi, vai viņas abas pret mazulīti — tāda satraukta prieka un mīlas apgarota grupiņa tā bija.

—   Un vai jūsu papa ir ļoti slims, mīlulīt mana dārgā mis Floja? — Sjūzena ievaicājās.

—        Viņš ir ļoti, ļoti slims, — Florense atbildēja.

—    Bet, Sjūzen mīļā, jums nevajag mani tā saukt, kā bijāt paradusi. Un kas tad tas? — Florense iesaucās, pieskardamās Sjūzenas tērpam. — Jūsu agrāko laiku kleita, mīļā? Cepure, matu sacirtojums un viss kā toreiz?

Sjūzena izplūda asarās un apbēra skūpstiem mazo rociņu, kas tādā neizpratnē bija pieskārusies viņai.

—    Dārgā mis Dombija, — misters Tūtss teica, pieiedams viņām tuvāk, — es paskaidrošu. Viņa ir visapbrīnojamākā sieviete. Daudz tādu nebūs, kas viņai var blakus stāties! Viņa to vienmēr ir teikusi, — teica jau, kad vēl nebijām apprecējušies, un tie bijuši viņas vārdi līdz šai pašai dienai, — ka, vienalga, lai kad jūs arī pārrastos mājās, viņa nevilks mugurā citu kā tikai to kleitu, kuru valkājusi, kad dzīvojusi pie jums, jo citādi varbūt viņa likšoties jums sveša un jūs vairs nebūšot tik mīļa pret viņu. Es pats jūsmoju par šo kleitiņu, — misters Tūtss sacīja. — Es dievinu Sjūzenu tajā! Dārgā mis Dombija, viņa būs atkal jūsu kalpone, jusu aukle, viņa darīs visu, ko agrāk darījusi un vēl vairāk. Viņa nav citāda kļuvusi. Bet, Sjūzen, mana mīļā, — sacīja misters Tūtss, kas bija runājis ar kvēlām jūtām un lielu aizrautību, — neko citu es tev nelūdzu, kā tikai lai tu atceries ārstu un nenogurdini sevi par daudz!

LXI NODAĻA PIEKĀPŠANĀS

Florensei palīdzība bija vajadzīga. Viņas tēvam tā bija sevišķi nepieciešama, un senās draudzenes pakalpojumi izrādījās nenovērtējami. Nāve jau stāvēja pie viņa gultas. Ena tikai Īrija palikusi no tā vīra, kas viņš reiz bijis. Satricināts garā, novārdzis, slims viņš atlaida gurdo galvu uz spilvena gultā, ko bija klājušas viņa meitas rokas, un kopš tā brīža ne reizi nebija pacēlis to.

Florense vienmēr uzturējās pie viņa. Parasti viņš pazina to, kaut gan bieži karsoņa murgos, runādams ar meitu, sajauca pašreizējo ar pagājušo. Dažkārt, gadījās, viņš to uzrunāja tā, it kā dēls tikai nesen būtu miris, un teicās redzējis gan, kā viņa pastāvīgi tekājusi ap mazo gultiņu, kaut gan ne vārda par to neesot bildis, — redzējis gan; tad paslēpa seju un elsoja, pastiepis izdēdējušo roku. Dažreiz viņš tai apvaicājās pēc viņas pašas: «Kur Florense?» — «Es tepat esmu, papa, es tepat esmu.» — «Es nepazīstu viņu!» viņš izdvesa. «Mēs tik ilgi esam bijuši šķirti, ka es nepazīstu vairs viņu!» — un tad viņu pārņēma stindzinošas bailes, līdz Florense glāstīdama nomierināja viņa apmulsušo prātu un noveda viņu līdz asarām, kur citkārt pielika tik daudz pūļu, lai tās nožāvētu.

Reizēm viņš nesakarīgi mēdza pārcilāt dažnedažādas

epizodes no savas agrākās komersanta dzīves — stundām ilgi, tā ka Florense klausīdamās nespēja visam izsekot. Viņš atkārtoja no bērna mutes dzirdēto jautājumu: «Kas ir nauda?» — un prātoja par to, un pats ar sevi apspriedās vairāk vai mazāk sakarīgi, kā vislabāk uz to atbildēt, it kā līdz šim brīdim šis jautājums viņam nekad vēl nebūtu ticis uzstādīts. Tūkstošiem reižu viņš domīgi atkārtoja savas firmas nosaukumu un katru reizi pie tam pūlējās pacelt galvu no spilvena. Viņš skaitīja savus bērnus: viens … divi… apstājās un sāka atkal tāpat no gala.

Bet tā viņš murgoja tikai pusnesamaņā, kad viņa galvā bija vislielākais sajukums. Pārējos slimības periodos, kad uznāca ilgāki apskaidrības brīži, viņa domas allaž pievērsās Florensei. Ko viņš visbiežāk mēdza darīt, bija sekojošais: viņš atsauca atmiņā to nakti, kuru tik nesen vēl bija atcerējies, — to nakti, kad mazā Florense nonāca lejā pie viņa; viņš murgoja, ka mokās ar sirdsapziņas ēdām, ka tūliņ pēc Florenses iziet no savas istabas, kāpj augšā pa kāpnēm, lai panaktu to. Tad, sajaukdams to laiku ar nesenajām dienām, kad visās malās acīs dūrās pēdu nospiedumi, viņš brīnās, cik to bezgala daudz, un, sekodams meitenei, sāk tos skaitīt. Te pēkšņi parādās asiņainas pēdas citām pa vidu un pēc tam ik pa brīžam — vaļā pamestas durvis, aiz kurām redz spoguļos baismīgus attēlus — neprātīgus, mežonīgus vīrus, kas kaut ko slēpj azotē. Visu laiku tomēr starp neskaitāmajiem pēdu nospiedumiem un asiņainajiem plankumiem šur tur pamana arī Florenses pēdas. Visu laiku vēl tā iet viņam pa priekšu. Visu laiku, nemierīgu domu gumdīts, viņš seko tai, skaitīdams pēdas, arvien tālāk, arvien augstāk, it kā traukdamies sasniegt augsta torņa smaili, līdz kurai gadiem ilgi jārāpjas.

Kādu dienu viņš ievaicājās, vai tā bijusi Sjūzena, kas te pirms krietna brīža runājusi.

Florense atbildēja: «Jā, mīļais papa,» — un jautāja, vai viņš varbūt vēloties to redzēt.

Viņš atteica: «Ļoti vēlos.» Un Sjūzena ne gluži rāmu sirdi piegāja pie viņa gultas.

Šķila, viņš sajuta to kā lielu atvieglojumu. Viņš lūdza Sjūzenu neiet projām; sacījās tai piedevis visu, ko tā kādreiz viņam sarunājusi, tā varot mierīgi palikt te. Florenses un viņa attiecības tagad esot pavisam citādas, viņš teica, un viņi esot ļoti laimīgi. Lai paskatoties pali! To teicis, viņš novilka mīļo galviņu uz spilvena un noguldīja blakus savējai.

Tādā stāvoklī viņš palika dienām un nedēļām. Beidzot taču kļuva mierīgāks, gulēja gultā — nožēlojama līdzība ar cilvēku — un runāja tik klusā balsī, ka sadzirdēt varēja, tikai pieliekot ausi pavisam tuvu viņa lupām. Bija tīri jauki viņam tagad te pagulēt pie vaļēja loga, raudzīties vasaras debesīs un kokos, un vakaros — saulrietā. Vērot mākoņu un koku lapotnes ēnas un just it kā līdzjūtību pret tām. Tas bija gluži dabiski. Dzīve un pasaule viņam bija vairs tikai ēnas.

Nu jau viņš sāka domāt un bažīties, ka Florense ir pārgurusi un bieži, pārvarēdams savu vārgumu, čukstēja tai: «Izej nu pastaigājies svaigā gaisā, manu dārgumiņ. Ej pie sava mīļā vīra!» Kādreiz, kad Volters bija ienācis viņa istabā, viņš pamaja tam, lai pienāk tuvāk un pieliecas zemāk; tad, spiezdams tam roku, čukstējfe: nu šis esot pārliecinājies un zinot, ka, aiziedams no šīs saules, savu bērnu uzticot drošām rokām.

Vienu vakaru pirms saulrieta, kad Florense ar Volteru sēdēja viņa istabā — viņam patika tos abus redzēt kopā —, Florense, kam puisītis bija klēpī, sāka klusi dungot, mazo aijādama, līdz uzņēma to dziesmu, kuru tik bieži bija dziedājusi mirušajam brālītim. Slimais vīrs to nevarēja izturēt; viņš pacēla trīsošo roku, lūgdams apklust, bet jau otrā dienā lūdza Florensi, lai atkal dzied to pašu dziesmu, un pēc tam vakaros bieži atkārtoja šo lūgumu, un Florense dziedāja. Viņš, novērsis vaigu, klausījās.

Reiz Florense ar savu bijušo apteksni, kas vēl joprojām bija viņai uzticīga, sēdēja tēva istabā pie loga un strādāja kādu rokdarbu. Viņš bija iesnaudies. Bija skaista novakare, vēl paris stundu līdz dziesnai; un miers un klusums aizmaldīja Florenses domas uz pagājušām dienām. Uz brīdi viņa pilnīgi aizmirsa savu apkārtni, atcerēdamās to dienu, kad šis pats vīrs, kas tagad, līdz nepazīšanai pārvērties, guļ gultā, pirmoreiz viņu iepazīstināja ar skaisto, jauno mammu. Viņa satrūkās, kad Volters, pārliecies pār krēsla atzveltni, pieskārās viņas plecam.

—   Mana mīļā, — Volters teica, — lejā gaida kāds, kas vēlas ar tevi parunāt.

Viņai likās, ka Volters izskatās sadrūmis un ievaicājās, vai kas ļauns atgadījies. )

—   Nē, nē, mīļā, — Volters atteica. — Es pats satikos ar to džentlmeni un runāju ar viņu. Nekas nav noticis. Vai tu nāksi?

Florense ielika savu roku viņa elkonī un, uzticējusi tēva uzraudzību melnacei misis Tūtsai, kas tik ņipri un veikli ņirbināja pirkstus pie sava rokdarba, cik vien tāda melnacaina sieviete spēj, gāja vīram līdzi lejā. Jaukajā, mazajā viesistabā ar logiem uz dārzu sēdēja džentlmenis, kas, viņai ienākot, piecēlās, lai ietu pretī, bet, tā kā viņa kājām piemita kāda dīvainība, nostūrēja sānis un uzgrūdās galdam.

Te Florense atcerējās brālēnu Fīniksu, kuru uzreiz nebija pazinusi, jo koku lapotne meta ēnu istabā. Brālēns Fīnikss paspieda viņai roku un novēlēja laimes jaunajā dzīves kārtā.

—    No sirds nožēloju, — brālēns Fīnikss sacīja, apsēzdamies, kad Florense bija atsēdusies, — ka neesmu radis izdevību apsveikt jūs jau agrāk, bet patiesībā tik daudz nepatīkamu notikumu redzēts un pieredzēts, tie, kā sacīt, minuši cits citam uz papēžiem, tā ka visu šo laiku biju ellīgi sliktā oma un pilnīgi nespējīgs rādīties jebkādā sabiedrībā. Vienīgais cilvēks, ar ko es uzturēju satiksmi, biju es pats; un tik tiešām, tas nemaz neglaimo cilvēkam, kas bijis augstās domās par saviem resursiem, atzīt, ka viņš patiesībā spējīgs apnikt pats sev, tā teikt, līdz atraugām.

Florense, vērodama šī džentlmeņa nebrīvo izturēšanos un tādu kā satrauktību, — džentlmenis viņš bija un palika ar visām savām nevainīgajām mazām dīvainībām, — tāpat arī Voltera izturēšanos, nojauda, ka tūliņ nāks kaut kas vairāk un atklāsies viņa ierašanās īstais nolūks.

—   Es jau ieminējos savam draugam misteram Gejam, ja man atļauts gods saukt viņu tā, — brālēns

Fīnikss teica, — cik loti es priecājos, dzirdēdams, ka mana drauga Dombija veselības stāvoklis stipri uzlabojas. Ceru, ka mans draugs Dombijs neļausies izmisumam zaudētās bagātības dēļ. Nevaru teikt, ka man pašam būtu nācies zaudēt lielu bagātību, nav man, patiesību sakot, lielas bagātības nekad bijis ko zaudēt. Bet, cik jau nu varēju zaudēt, to esmu zaudējis, un man neliekas, ka es par to būtu sevišķi noraizējies. Es zinu, mans draugs Dombijs ir ellīgi godīgs cilvēks, un, domāt, tas viņam var būt liels mierinājums zināt, ka tās ir vispārības domas. Pat Tommijs Skrjūzers, cilvēks, kas nu vienreiz ir pilns žults, — varbūt mans draugs Gejs arī viņu pazīst, — nevar ne ar pusvārdu apstrīdēt šo faktu.

Florense jauta — tagad vēl vairāk —, ka kaut kam vēl ir jānāk, un dega nepacietībā to dzirdēt. Tik ziņkārs bija viņas skatiens, ka brālēns Fīnikss atbildēja, it kā viņa būtu jautājusi.

—    Lieta tāda, — brālēns Fīnikss sacīja, — es ar savu draugu Geju apspriedos, vai drīkstētu jūs traucēt un izlūgties laipnu pakalpojumu no jums, un tā nu man ir atļai*ja no mana drauga Geja — viņš man parādīja bezgala lielu laipnību un atsaucību, par ko es viņam esmu daudz pateicības parādā, — jūs apgrūtināt ar šo lūgumu. Es nešaubos, ka tik mīļa lēdija kā mana drauga Dombija burvīgā, cēlā meita nebūs sevišķi lūdzama un pierunājama, bet es jūtos laimīgs, ka mans draugs Gejs man piekrīt un atbalsta mani. Tā tos laikus, kad es vēl piedalījos parlamenta sēdēs, ja kāds iedomājās nākt klajā ar kādu nekādu ierosinājumu, — tas gan atgadījās reti, jo abu pušu līderi, būdami īsti pedanti, mūs turēja stingri rokās, un tas bija ellīgi labi, ka mums, vienkāršajiem ierindniekiem kā es pats, piemēram, neļāva plātīties un dižoties, uz ko dažam labam no mums degtin dega prāts, — jā, es gribēju teikt, ja kādam bija dota atļauja pašaudīt savu rotaļu šautenīti, tad par lielu trumpi šī vīra rokā tika uzskatīts tas, ja viņš varēja pasacīt, sak, esmu priecīgs, ka manas jūtas dažkārt guvušas atbalstu mistera Pita sirdī, šī, tā sacīt, vētru pārcietušā stūrmaņa sirdī. Pēc tam acumirklī atskanēja ellīga ovāciju brāzma, kas runātāju lieliski

iedvesmoja. Kaut gan patiesība ir tāda, ka šie jūsmotāji, kam bija dota pavēle urjavot, cik jaudas, tiklīdz . padzirda mistera Pita vārdu, bija tā iedzīvojušies savā lomā, ka šis vārds tos vienmēr uzmodināja. Taču par to, kas tika runāts, tiem bija tik maz ģismes, ka Balamute Brauns, — vīrs no finansu ministrijas, četru pudeļu izmetējs vienā piesēdienā, — mana drauga Geja tēvs to varbūt pazina, jo runa ir par tiem laikiem, kad mana drauga Geja vēl pasaulē nebija, — jā, šis Brauns allažiņ smēja, ka droši vien, ja kāds pieceltos no savas vietas un ar grūtu sirdi palātai paziņotu, ka kuluāros raustās pēdējās konvulsijās augsti godājams loceklis un ka šī augsti godājamā locekļa vārds ir Pits, aplausi būtu vētraini.

Sī vilcināšanās pateikt to, kas sakāms, Florensi uztrauca, un, nemieram pieaugot, viņa, novērsusi acis no brālēna Fīniksa, uzlūkoja Volteru.

—   Mīļā, — Volters teica, — nekas ļauns nav noticis.

—    Goda vārds, nekas ļauns nav noticis, — apstiprināja brālēns Fīnikss, — un man ļoti žēl, ka esmu pamodinājis kaut mirklīgu nemieru jūsos. Ticiet, nekas ļauns nav noticis. Pakalpojums, ko gribu no jums izlūgties, ir vienkārši… bet, nudien, tas šķiet tik ārkārtīgi dīvains lūgums, ka es būtu bezgala pateicīgs savam draugam Gejam, ja viņš būtu tik laipns… un salauztu … vārdu sakot, ja viņš salauztu ledu.

Izdzirdis šādu lūgumu uiVne mazāku lūgumu saskatījis Florenses acīs, Volters teica:

—    Mana visumīļā, nav nekā sevišķa. Tev vienkārši būtu jāaizbrauc uz Londonu kopā ar šo džentlmeni, kuru tu pazīsti.

—   Piedodiet, lūdzu, kopā arī ar manu draugu Geju, — brālēns Fīnikss pārtrauca.

—    Kopā ar mani — un jāaiziet vizītē kaut kur.

—   Pie kā? — Florense jautāja, uzlūkodama te vienu, te otru.

—        Ja es varētu izlūgties, — brālēns Fīnikss teica,

—   lai man neprasītu atbildi uz šo jautājumu, es atļautos griezties pie jums ar šādu lūgumu.

—   Vai tu, Voller, zini?

—   Jā.

—   Un tu domā — vajag braukt?

—   Jā. Jo esmu pārliecināts, tu tāpat domātu. Bet aiz dažiem iemesliem, manuprāt, būtu labāk iepriekš neko nepētīt.

—    Ja papa vēl guļ vai pamodies var bez manis iztikt, es tūlīt braukšu, — Florense teica. Un, mierīgi piecēlusies, uzmezdama tiem mazliet mulsu, bet paļāvīgu skatienu, izgāja no istabas.

Kad viņa ienāca atpakaļ, sagatavojusies brauki līdzi, tie abi pie loga aizrautīgi sarunājās, un Florense nevarēja vien nobrīnīties, kas tas varētu būt, kas viņus tik īsā laikā tā satuvinājis. Bet par vīra lepnuma un mīlas pilno skatienu, ar kādu, sarunu pārtraukdams, tas viņu apveltīja, viņa nebrīnījās, jo Volters nekad nebija viņu citādi uzlūkojis.

—        Es atstāšu savu vizītkarti, — brālēns Fīnikss teica,

—   savam draugam Dombijam, palikdams svēta pārliecībā, ka ar katru stundu viņš atgūs spēkus un veselību. Un ceru, mans draugs Dombijs parādīs man godu un uzskatīs mani par cilvēku, kas sajūt ellīgu cieņu pret viņa reputāciju, ko viņš, tā sacīt, ieguvis kā Britānijas tirgonis un ellīgi taisnīgs džentlmenis. Mana lauku muižele ir gaužam nolaistā stāvoklī, bet, ja manam draugam Dombijam būtu vajadzīga gaisa pārmaiņa un viņš sadomātu tur apmesties, viņš pārliecinātos, kas par lielisku vielu tā veselības uzlabošanai, — kā tam arī jābūt, jo tur valda nejēdzīga garlaicība. Ja mans draugs Dombijs ir fiziski pārlieku saguris un ja viņam nebūtu iebildumu pret manis rekomendētu līdzekli, kas man pašam bieži varen līdzējis, — man arī nācies reizreizēm pieredzēt negantus vājuma brīžus, jo esmu savā laikā padzīvojis diezgan zaļi, tais dienās, kad jau vīriem patika zaļa dzīve, — es, tā sacīt, ieteiktu olas dzeltenumu, sakultu ar cukuru un muskatriekstu iemaisīt glāzē heresa un iedzert to no rītiem, piekožot šķēlīti grauzdētas baltmaizes. Džeksons, kurš Bondstrīlā turēja boksa zāli, — vīrs ar lielu pieredzi, par kuru droši vien mans draugs Gejs arī ir dzirdējis, — izteicās, ka viņi, trenēdamies pirms uzstāšanās ringā, heresa vietā ņēmuši rumu. Šinī gadījumā es gan ieteiktu heresu, ievērojot mana drauga Dombija vārgo stāvokli; rums, kas zina, varētu iesist viņam … vārdu sakot, iesist galvā  un padarīt stāvokli ellīgi smagu.

Visu laiku, kamēr runāja, brālēns Fīnikss acīmredzot bija uzbudināts un par kaut ko noraizējies. Pēc tam, piedāvājis elkoni Florensei un nostādījis kaut cik klausīgā stāvoklī savas kaprīzās kājas, kurām, šķita, bija stingrs nodoms doties ārā dārzā, viņš pavadīja to līdz durvīm un iesēdināja karietē, kas gaidīja uz viņiem.

Volters iekāpa pēdējais, un viņi aizbrauca.

Viņiem nācās nobraukt sešas vai astoņas jūdzes. Braucot pa drūmajām, lepnajām ielām Londonas rietumu daļā, sāka jau krēšļoties. Florense pa šo laiku bija pieķērusies Volteram pie rokas un ļoti acīgi un ar pieaugošu ziņkāri vēroja katru jaunu ielu, kurā viņi iegriezās. Kad kariete beidzot apstājās Brūkstrīlā tās mājas priekšā, kurā bija svinētas viņas tēva nelaimīgās kāzas, Florense ievaicājās:

—    Volter, ko tas nozīmē? Pie kā es eju? — Voltera uzmundrināta, kaut ari atbildi nesaņēmusi, viņa pameta acis uz mājas fasādi un redzēja, ka visi logi bija aizvirtņoti, it kā nams nebutu apdzīvots. Brālēns Fīnikss jau bija paspējis, izkāpt un piedāvāja Florensei savu elkoni.

—   Vai tu nenāksi, Volter?

—   Nē, es palikšu šepat. Netrīci! Nav taču par ko uztraukties, mīļo Florens.

—   Es jau saprotu, Vollēt, kur vēl tu esi manā tuvumā. Es nešaubos par to, bet…

Durvis klusi atvērās, lai gan pie tām netika klauvēts, un brālēns Fīnikss ieveda Florensi no vasaras vakara āra gaisa smacīgā, pustumšā namā. Vēl drūmāks un pelēkāks nekā senāk tas šķita stāvējis noslēgts kopš kāzu dienas un pa šo laiku glabājis sevī tumsu un skumjas.

Florense drebošu sirdi kāpa augšup pa krēslainajām kāpnēm un apstājās ar savu pavadoni pie viesistabas durvīm. Brālēns Fīnikss, neteikdams ne vārda, atvēra tās un ar rokas mājienu lūdza viņu iet dziļāk nākamajā istabā, bet viņš palikšot šepat. Florense vēl bridi vilcinājās, pēdīgi paklausīja.

Pie rakstāmgalda iepretī logam sēdēja kāda lēdija, kas laikam bija rakstījusi vai zīmējusi kaut ko, bet pašlaik, pagriezusi uz rokas atbalstīto galvu pret logu, raudzījās dziestošajā dienas gaismā. Florense, nedroši tuvodamās tai, pēkšņi sastinga uz vietas, it kā būtu zaudējusi spēju kustēties. Lēdija atskatījās.

—   Debess augstā! — tā iesaucās. — Kas tad tas?

—   Nē, nē! — Florense iekliedzās, kāpdamās atpakaļ, lai pieceļoties, un izstiepa rokas, lai to atturētu.

—   Mamma!

Viņas stāvēja un uzlūkoja viena otru. Asie kaislības pārdzīvojumi un neprātīgais lepnums bija iededzinājuši pēdas Edītes sejā, un tomēr tā bija vēl skaista un majestātiska. Bet Florenses seja, kaut izmisīgi atvairīga, pauda žēlas un skumjas un maigas, pateicības pilnas atmiņas. Abu sejās bija skaidri samanāms izbrīns un bailes. Abas viņas klusas un mēmas raudzījās viena otrā pāri neatsaucamās pagātnes melnajam bezdibenim.

Florense pirmā atguvās. Izplūzdama asarās, viņa izsaucās līdz sirdsdziļumiem satricināta:

—   Ai, mamma, mamma! Kāpēc mums jāsatiekas tā kā pattaban? Kādēļ jūs bijāt tik laba pret mani, kad

man cita neviena nebija, ja bija neizbēgama šāda sav tikšanās?

Edīte stāvēja viņas priekšā mēma un sastingusi, neatlaidīgi raudzīdamās viņas sejā.

—   Es nedrīkstu par to domāt, — Florense sacīja.

—   Es nāku no papas slimības gultas. Mēs vienmēr esam kopā tagad. Mēs nekad vairs nešķirsimies. Ja jūs gribat, lai es palūdzu viņu jums piedot, es darīšu to, mamma.

Es gandrīz esmu pārliecināta, ka tagad viņš piedos, ja es lūgšu viņu. Lai arī dievs jums piedod un suta jums mieru!

Edīte neatbildēja ne vārda.

—   Volters ir tepat lejā, — es apprecējos ar viņu, un mums ir dēls, — Florense bikli piemetināja, — viņš mani atveda šurp. Es teikšu viņam, ka jūs esat nožēlojusi, ka esat pārmainījusies, — Florense sacīja, skumji uzlūkodama Edīti, — un viņš arī runās ar papu, es zinu. Vai es vēl ko varu darīt jūsu labā?

Edīte, pārtraukdama klusēšanu, bet palikdama tikpat stinga un nekustīga, rāmi atbildēja:

—   Aptraipīts ir tavs, tava vīra un tava bērna vārds. Vai tas jel kādreiz var tikt piedots, Florens?

—   Vai var tikt piedots, mamma? Ir piedots! No visas sirds kā es, tā Volters esam piedevuši. Tam jūs varat svēti ticēt, ja tas dod jums apmierinājumu. Jūs nekā … ne vārda… — Florense sastomījās, — nesakāt par papu, bet esmu pārliecināta, jūs gribat, lai izlūdzos no viņa piedošanu. Es zinu, ka gribat.

Edīte neatbildēja ne vārda.

—   Es to izdarīšu, — Florense teica. — Es atnesīšu jums viņa piedošanas vārdu, ja jūs man atļausit, un tad varbūt mēs varēsim šķirties citādāk, juzdamās viena otrai tuvākas, — kādas bijām kādreiz. Es neatrāvos, — sirsnīgi un mīļi sacīja Florense, pieiedama viņai tuvāk,

—    es neatrāvos no jums, mamma, tāpēc, ka baidītos no jums vai domātu, ka jūs varat mani apkaunot. Es tikai gribu izpildīt savu pienākumu pret papu. Viņš mani ļoti mīļo, un arī es viņu ļoti mīļoju. Un nekad es neaizmirsīšu, cik jūs bijāt laba pret mani. Lūdziet dievu, — Florense izsaucās, krizdama viņai pie krūtīm,

—   lūdziet dievu, mamma, lai piedod jums šo grēku un kaunu un lai piedod man, ka nevaru atturēties jūs neapmīļojusi (ja tas ir grēks), atcerēdamās, kas jūs kādreiz man bijāt!

It kā šīs pieskaršanās ievainota, Edīte noslīga ceļos un apvija rokas Florensei ap kaklu.

—   Florens! — viņa izsaucās. — Manu balto dūjiņ! Kamēr vēl neprāts no jauna nav mani pārņēmis, kamēr vēl nav uznākusi spīts un padarījusi mani mēmu, tici, dieva dēļ, esmu nevainīga!

—    Mamma!

—   Daudz kur vainīga! Esmu vainīga, ka mūsu starpā radusies nepārkāpjama plaisa. Esmu vainīga, ka visu manu dzīvi, cik tās vēl atlicies, man jāpaliek nošķirtai no šķīstības un nevainības un — vairāk par visu pasaulē — no tevis. Esmu vainīga, ka ļāvos aklām, nevaldāmām aizvainojuma dusmām, ko nenožēloju, nevaru un negribu nožēlot pat tagad vēl, bet es neesmu grēkojusi ar to — mirušo. Die's mans liecinieks!

Vēl tāpat ceļos uz grīdas, viņa pacēla rokas un apzvērēja to.

—    Florens! — viņa izsaucās, — pati skaidrākā, baltākā dvēsele, kādu vien pazīstu, tu, ko es mīlu, kas pirms daudziem gadiem būtu varējusi padarīt mani par citu cilvēku, kas uz brīdi lika pārvērsties pat tādas sievietes dvēselei kā es, — tici man — tā grēka man nav; un ļauj man pēdējoreiz vēl pieglaust šo mīļo galviņu pie manas salauztās sirds!

Viņa bija saviļņota un raudāja. Gadījies biežāk tas ar viņu senajās dienās, viņa būtu jutusies laimīgāka tagad.

—    Nekas, nekas, — viņa sacīja, — nebūtu varējis izspiest no manis šo atzīšanos nedarītajā grēkā. Ne mīlestība, ne naids, ne cerības, ne draudi. Es sacīju, ka nomiršu, bet nelikšu to jaust. Es varēju un es būtu turējusi sev doto vārdu, ja mums negadījies satikties, Florens.

—    Es ceru, — brālēns Fīnikss sacīja, mīņādamies durvīs un runādams pa pusei šinī, pa pusei otrā istabā,

—   mana jaukā un nesalīdzināmā radiniece neļaunosies, ka es, t/i sacīt, ar mazu kara viltības palīdzību esmu sarīkojis šo satikšanos. Es atzīšos, pašā sākumā es pilnīgi nenoraidīju domu, ka mana jaukā un nesalīdzināmā radiniece ir nelaimīgā kārtā sakompromitējusi sevi ar šo baltzobaino personu, kas tagad jau zem zemes, jo vai tad, ja runājam atklāti, mazums šādu pavisam neiedomājamu saišu ir novērots šinī pasaulē, kas ir taisni kliedzoša ar savu ellīgi dīvaino kārtību, kura patiešām neaptverama cilvēka prātam. Bet, kā jau ieminējos savam draugam Dombijam, es nevarēju atzīt manu jauko un nesalīdzināmo radinieci par vainīgu, kamēr viņas noziedzība nav neapšaubāmi pierādīta. Un, kad šī persona, kas tagad jau zem zemes, bija dabūjusi, tā sacīt, ellīgi briesmīgā kārtā galu, tad, saprazdams, ka viņas stāvoklis ir ļoti kļūmīgs, — un, apzinādamies, ka arī mūsu ģimene nav gluži bez vainas, jo nebija veltījusi viņai pelnīto uzmanību (mēs esam viena bezrūpīga ģimene), — kā arī to, ka mana tante, kaut bezgala dzīvespriecīga sieviete, varbūt tomēr nepiederēja pie labākajām mātēm, — es uzdrošinājos uzmeklēt viņu Francijā un piedāvāt viņai atbalstu, kādu jau nu var piedāvāt cilvēks, kas pats sitas ar grūtībām. Šinī gadījumā mana jaukā un nesalīdzināmā radiniece pagodināja mani ar atbildi, ka es savā ziņā esot ellīgi lādzīgs puisis un ka tāpēc šī nenoraidīšot vis manu palīdzību. Patiesību sakot, tas jāuzskata par tīro laipnību no viņas puses, jo, tā kā es kļūstu ar katru dienu ļenganāks, tad viņas rūpība man liels atbalsts.

Edīte, nosēdinājusi Florensi uz sofas, pameta ar roku, it kā lūgdama brālēnu vairāk nerunāt.

—    Mana burvīgā un nesalīdzināmā radiniece, — brālēns Fīnikss turpināja, joprojām vēl mīņādamies turpat pie durvīm, — mani atvainos, ja es viņas labad, manis paša labad un mana drauga Dombija labad, par kura burvīgo un nesalīdzināmo meitu mēs tik ļoti jūsmojam, izklāstīšu savus vērojumus līdz galam. Viņa vēl atcerēsies, ka no sākuma mēs ne viens, ne otrs savās sarunās nepieminējām viņas bēgšanu. Man, protams, vienmēr bija tāda jausma, ka ar šo dēku sakarā tiek glabāts kāds noslēpums un ka šo noslēpumu viņa gan būtu varējusi atklāt, ja gribējusi. Bet, tā kā mana burvīgā un nesalīdzināmā radiniece ir ellīgi stingra un noteikta sieviete, es sapratu, ka ar viņu, tā sacīt, nevar jokoties, un tāpēc arī vairījos ar viņu par to diskutēt. Tikai nesen vēl es uzdūros uz kāda vārīga punkta — uz viņas neaprakstāmo pieķērību mana drauga Dombija meitai, un tad man iešāvās prātā, sak, ja varētu viņas savest kopā, abām nezinot, varbūt tam būtu svētīgi panākumi. Tāpēc tagad, atrazdamies privātā kārtā Londonā, iekām aizceļojam uz Itālijas dienvidiem, lai tur, tā sacīt, nogruntētos uz dzīvi, līdz dosimies uz tālajam mājām — ellīga sajūta, ja par to jāsāk domāt, — es izpētīju, kur dzīvo mans draugs Gejs — brīnišķīgs un bezgala sirsnīgs, atklāts cilvēks, kuru droši vien pazīst arī mana burvīgā un nesalīdzināmā radiniece, — un man bija lemts prieks atvest šurp viņa mīļoto sievu. Bet tagad, — brālēns Fīnikss teica ar patiesu, neviltotu nopietnību, kas tomēr spīdēja cauri viņa vieglprātīgajam runas veidam, — es ļoti, ļoti lūdzu savu radinieci neapstāties pusceļā, bet izlīdzināt, cik tas viņas spēkos, pārestību, ko viņa nodarījusi, — ne savas ģimenes

godu, ne savu reputāciju glābjot, nei to apsvērumu dēļ, kurus nelaimīgie apstākli pamudinājuši viņu uzskatīt par nesvarīgiem, bet tādēļ, ka tā ir netaisnība un nav taisnība.

Beidzot brālēna Fīniksa kājas bija ar mieru viņu aizvest projām, un, atstājis Edīti ar Florensi vienatnē, viņš aizvēra durvis.

Brīdi abas sēdēja klusēdamas. Tad Edīte izvilka no ņiebura aizzīmogotu aploksni.

—        Es ilgi cīnījos ar sevi, — viņa ierunājās klusā balsī, — vai jel maz rakstīt šo gadījumam, ja pārsteidz pēkšņa nāve vai nejauša katastrofa, taču nevarēju atturēties neuzrakstījusi. Kopš tā brīža atkal prātoju, kad un kā to iznīcināt. Ņem to, Florens. Tur ir uzrakstīta patiesība.

—   Vai nodot to papam? — Florense jautāja.

—        Kam vien gribi, — viņa atbildēja. — Tas nodots tev, un tu to esi saņēmusi. No citām rokām viņš to nekad nebūtu saņēmis.

Atkal apklusušas, viņas sēdēja vakara krēslā.

—        Mamma, — Florense ierunājās, — viņš ir zaudējis visu savu mantu; viņš bija turpat jau uz nāves sliekšņa; vēl tagad viņš nav atlabis. Vai man pateikt kaut ko no jums viņam?

—        Tu laikam teici, — Edīte jautāja, — ka tagad viņš tevi ļoti mīļo?

—   Jā, — Florense atteica trīcošā balsī.

—        Pasaki viņam, ka es nožēloju to brīdi, kas mani ar viņu savedis kopā.

—   Vairāk neko? — Florense pēc brīža ievaicājās.

—        Pasaki viņam, ja viņš prasa, ka es nenožēloju to, ko esmu darījusi… vēl ne . . . jo, ja nāktos, es rītdien darītu to pašu. Bet, ja viņš ir kļuvis cits cilvēks . ..

Viņa aprāvās. Florenses rokas klusajā pieskārienā bija kaut kas, kas lika viņai aprauties.

—        … Bet, ja viņš ir kļuvis cits cilvēks, viņš saprot, ka tagad tas nevarētu notikt. Pasaki viņam, es vēlētos, kaut tas nekad nebūtu noticis.

—        Vai es varu viņam sacīt, — Florense jautāja,

—  ka jūs sāpināja vēsts par viņa pārciestām nedienam?

—   Nē, — Edīte attrauca, — ja tās ir mācījušas viņu

iemīļot savu meitu. Viņš pats tās svētīs kādu dienu, Florens, ja tās ir devušas tādu mācību.

—   Jūs vēlat viņam labu un gribat, lai viņš ir laimīgs. Es zinu to! — Florense izsaucās. — Ak, atļaujiet man kādreiz vēlāk, kad radīsies izdevīgs brīdis, pateikt viņam to!

Edīte sēdēja, ar savām tumšajām acīm stingi urbdamās tukšumā, un neatbildēja, iekams Florense nebija atkārtojusi lūgumu; tad viņa pavilka Florenses roku zem savējās un sacīja, joprojām domīgi raudzīdamās logā, aiz kura satumsa nakts.

—   Saki viņam, ja mana pagātne tagad spēj modināt viņā līdzjūtību, lai neliedz man to. Saki viņam — ja tagad viņš spēj domāt ar mazāku rūgtumu par mani, man būtu par to prieks. Saki viņam, ka, kaut gan mēs esam miruši viens otram, lai šaipus mūžības vārtiem nekad vairs nesatiktos, viņš zina, ka tagad mums abiem ir vienas kopīgas jūtas, kādu agrāk nebija.

Viņa savā nelokāmībā, šķita, sāka piekāpties, un viņas tumšajās acīs sariesās asaras.

—   Es ceru, — viņa teica, — kādreiz viņš būs labākās domās par mani un es par viņu. Jo vairāk mīlēs viņš savu Florensi, jo mazāk nīdīs mani. Jo lepnāks un laimīgāks viņš jutīsies viņas un viņas bērnu vidū, jo dziļāk viņš nožēlos savu lomu šai mūsu laulības baigajā murgā. Tad arī es nožēlošu — tad lai viņš arī dabū to zināt — un atzīšu, ka, domājot tik daudz par to, kas mani padarījis tādu, kāda es biju, man nācās vairāk padomāt arī par to, kas varējis viņu padarīt tādu, kāds viņš bija. Tad es raudzīšu piedot viņam viņa vainu un lai viņš piedod man manējo!

—   Ai, mamma! — Florense izsaucās. — Kā šie vārdi ielīksmo manu sirdi pat tik skumjas tikšanās un šķiršanās brīdī!

—        Man pašai tie savādi skan ausīs, — Edīte sacīja,

—    un šķiet svešādi manai balsij. Bet, ja pat es bijusi tas zemiskais, neķītrais radījums, par kādu mani noturēt biju devusi viņam iemeslu, man liekas, es tomēr būtu tos pateikusi, uzzinot, ka jās esat atraduši ceļu viens uz otra sirdi. Lai viņš, kad tu būsi viņam visdārgākais pasaulē, savās domās izturas saudzīgāk pret

mani, un es, kavēdamās atmiņās, būšu saudzīgāka pret viņu. Tie ir beidzamie vārdi viņam no manis. Un nu — ardievu, mana sirds!

Viņa apkampa Florensi tik kaisli, šķiet izliedama visu savas sievietes dvēseles mīlu un maigumu šais skavās.

—   Šis skūpsts tavam bērniņam! Šie skūpsti lai atnes tev svētību! Manu mīļo Florens, manu jauko meitenīt, dzīvo laimīga!

—   Vēl redzēsimies! — Florense izsaucās.

—   Nekad! Nekad vairs! Atstādama mani šai tumšajā istabā, domā, ka esi atstājusi mani kapā. Atceries tikai — es dzīvoju kādreiz un mīlēju tevi!

Florense atvadījās, viņas seju vairs nesaredzēdama, bet sajuzdama glāstus un skūpstus līdz pēdējam brīdim.

Brālēns Fīnikss sagaidīja viņu pie durvīm un pavadīja lejā, kur tumšajā viesistabā sēdēja Volters; raudādama viņa nolika galvu tam uz pleca.

—    Man briesmīgi žēl, — sacīja brālēns Fīnikss, gluži atklāti un bez mazākās kautrēšanās slaucīdams ar balto aproci acis, — ka mana drauga Dombija jaukās meitas un mana drauga Geja mīļotās sievas jūtīgo sirdi ir tik dziļi sāpinājusi un satriekusi nule notikusī tikšanās. Bet es ceru un ticu, ka esmu labu darbu izdarījis un ka mans godājamais draugs Dombijs jutīsies atvieglots, kad dabūs dzirdēt to, kas tagad atklājies. Mani tas bezgala sāpina, ka manam draugam Dombijam, tā sakot, nācies nokļūt ellīgi neapskaužamā stāvoklī, noslēdzot laulību ar mūsu ģimenes locekli, bet man ir nesatricināmā pārliecība, ja nebijis tā pekles gara nelieša Bārkera — tā baltzobaiņa, — viss vēl būtu nogājis samērā gludi. Ja runājam par manu radinieci, kas paradīja man godu, izteikdama sevišķi atzinīgas domas par mani, varu apgalvot mana drauga Geja mīļotai sievai, ka viņa var paļauties uz mani kā uz savu tēvu. Bet, ja runājam par dzīves likstām un par to, cik dīvaina un neizprotama dažkārt ir mūsu rīcība, tad pilnīgi pievienojos mana drauga Šekspīra vārdiem, — kurš nedzīvoja tikai savam gadsimtam, bet dzīvoja un dzīvos mūžīgi un kuru droši vien arī mans draugs Gejs pazīst, — ka dzīve ir tikai sapņu ēnas.

LXII NODAĻA NOSLĒGUMS

PUdele, ilgi gulējusi tumsā un nosirmojusi no putekļiem un zirnekļu tīkliem, ir izcelta saules gaismā, un vīns met zeltainu atspulgu uz galda.

Tā ir pēdējā vecā madeiras pudele.

—        Jums taisnība gan, mister Džils, — saka misters Dombijs. — Šis patiešām ir sevišķi smalks vīns.

Kapteinis, kas arī sēž pie galda, staro no prieka. Šķiet, īstens oreols apmirdz viņa kvēlojošo pieri.

—        Mēs jau sen norunājām, — piebilst misters Džilss,

—  mēs ar Nedu, es domāju …

Misters Dombijs pamā’/ ar galvu kapteinim, kas, gluži mēms aiz sajūsmas, staro arvien vairāk un vairāk.

—        … ka dzersim to tikai tad, vai nu vienu vai otru dienu, kad Volters būs laimīgi pārbraucis mājās, — kaut gan par šādu atgriešanos mēs nekad neiedomājāmies. Ja nu jums nav iebildumu pret šo mūsu seno, untumaino iedomu, ser, tad tukšosim šo pirmo glāzi uz Voltera un viņa sievas veselību.

—        Uz Voltera un viņa sievas veselību! — saka misters Dombijs. — Florens, bērniņ manu … — Viņš pagriežas pret meitu, lai to noskūpstītu.

—        Uz Voltera un viņa sievas veselību! — saka misters Tūtss.

—   Uz Volra un viņa sievas veselību! — uzsauc

kapteinis. — Urrā! — Unr tā kā kapteinis acīmredzot vēlas ar kādu saskandināt glāzes, misters Dombijs labprāt pasliepj pretī savējo. Pārējie seko viņa piemēram, un nu telpu pieskan jautra un priecīga zvanoņa, domāt, ka skan kāzu zvani.

Vīni, noglabāti pagrabos, kļūst veci, kā savā laika vecais «madeira», un pudeles noklājas putekļiem un zirnekļu tīkliem.

Misters Dombijs ir tagad džentlmenis baltiem matiem, kura vaigu vago rūpju un ciešanu rievas; tās ir pārbrāzmojušās un uz laikiem rimušas vētras pēdas, kuras skrejceļu tagad apmirdz dzidra vakara saule.

Godkārīgi plāni vairs nemulsina viņa prātu. Viņa vienīgais lepnums ir viņa meita un tās vīrs. Viņš ir kļuvis lēns, domīgs un kluss un dzīvo visu laiku pie meitas. Mis Toksa nav reta viešņa šai ģimenē, jo ir tai ļoti pieķērusies, un arī viņa ir visu mīļota un gaidīta. Viņas jūsmošana par kādreiz vareno, lepno patronu ir gluži platoniska un vienmēr tāda bijusi kopš tā rīta Princeses laukumā, kad viņa saņēma liktenīgo trie-( cienu, taču ne mazāk aizrautīga. 1

Pēc fitmas katastrofālā sabrukuma nekas no lielās bagātības nav palicis pāri, tikai nezin no kurienes katru gadu viņam pienāk kāda summa ar nopietnu lūgumu nepētīt pēc sūtītāja un ar apgalvojumu, ka tiek dzēsts vecs parāds un izpirkts sens pārkāpums. Viņš par to ir apspriedies ar savu bijušo grāmatvedi, kas ieteic paturēt šo naudu bez bažām un ir pārliecināts, ka ticis aizmirsts kāds firmas agrākos laikos noslēgts darījums.

Šis brūnacainais vecpuisis — ne vairs vecpuisis — ir tagad precējies un ir apprecējis sirmā «juniora» māsu. Viņš apmeklē pa reizei savu bijušo šefu, bet reti. Sirmā «juniora» dzīves stāsta lappusēs atrodams kāds iemesls, bet galvenais iemesls ir viņa uzvārds, kāpēc viņš vairās satikties ar savu bijušo darba devēju, un, tā kā viņš dzīvo pie māsas un tās vīra, tad arī tie atturas no apmeklējumiem. Volters vienu otru reizi aiziet pie viņiem — un Florense arī, — un jaukajā mājiņā tad skan dueti klavierēm un čellam, starp kuriem netrūkst arī «Dziesmotā kalēja» darba melodiju.

Un kā klājas Koka Mičmanim pēc visām šīm parmaiņām? Ko nu par to bēdāt! Tas stāv, kā stāvējis, labo kāju uz priekšu izmetis, un stingri tur rēķinu par ga-

•    rām ripojošām karietēm, un, no jauna pārkrāsots no pat trijstūrenes līdz kurpju sprādzēm, ir vēl modrāks nekā agrāk, bet augstu pār viņu spoži laistās zelta burtiem rakstīti vārdi: D2ILSS un KATLS.

Nekādā jaunā pasākumā Mičmanis nav meties, vēl tāpat pamazām tirgojas savā instrumentu veikaliņā. Bet pusjūdzes plašā apkārtnē no zilā lietussarga Līdenholas tirgū šaudās valodas, ka misteram Džilsam kādi senāki ieguldījumi nākšot atpakaļ ar gubu, un tātad šai ziņā viņš neesot vis palicis laikam iepakaļ, kā pats domājis, bet patiesībā maķenīt aizsteidzies tam priekšā, un nu viņš tikai varot gaidīt noteiktus termiņus. Čuksti pauž, ka mistera Džilsa nauda sākusi apgrozīties un apgrozoties ātri. Skaidri redzams ir tikai tas, ka, stāvēdams pie veikala durvīm savā kafijbrūnajā uzvalkā, ar hronometru kabatā un acenēm uz pieres, viņš neliekas krītam izmisumā par pircēju trūkumu, bet rāda itin jautru, apmierinātu vaigu, kaut gan mulsu un izklaidīgu tāpat kā senāk.

Kas attiecas uz viņa kompanjonu kapteini Katlu, tad tā fantāzijas uzburtais priekšstats par šo tirdzniecības uzņēmumu pārspēj jebkuru īstenību. Kapteinis piešķir tik lielu nozīmi Mičmanim valsts tirdzniecībā un navigācijā, ka lielāku nebūtu spējis piešķirt, ja neviens kuģis nevarētu atstāt Londonas ostu bez Mičmaņa palīdzības. Par savu vārdu vifs durvīm viņš nevar vien beigt priecāties. Reizes divdesmit dienā viņš šķērso ielu, lai no pretējās ietves pamielotu acis, un ne reizi neaizmirst sevi uzrunāt: «Ed'ard Kati, manu zēn, būt' nu tava māte to vēl dzirdējusi, ka tu reiz kļūsi par zinātnes kalpu, jāndie’, vecenīte būtu atsēdusies aiz brīnumiem!»

Bet, lūk, misters Tūtss kā vēja nests atdrāžas pie Mičmaņa un gluži sarkans sejā ieklūp mazajā viesistabā.

—   Kapteini Džils, — misters Tūtss saka, — un mister Sols, man prieks jums paziņot, ka misis Tūtsai ir radies pieaugums ģimenē.

—   Tas dara viņai godu! — kapteinis izsaucas.

—   Apsveicu jūs, mister Tūls! — saka vecais Sols.

—   Paldies, — misters Tūtss, laimīgi smaidīdams, atteic. — No sirds jums pateicos. Es zināju, ka jūs priecāsities par šo vēsti, un tādēļ atsteidzos pats pastāstīt. Mums patiešām laime uzsmaida. Mums jau ir Florense, Sjūzena un nu atkal viens mazs brēkulis.

—   Sieviešu gājuma, vai? — kapteinis ievaicājas.

—   Jā, kapteini Džils, — misters Tūtss saka, — bet es par to tikai priecājos. Jo vairākos variantos atkārtosies šī apbrīnojamā sieviete, jo labāk, pēc manām domām!

—   Ieturiet tik kursu! — kapteinis saka, pievērsdamies četrstūrainai pudelei bez kakla. (Ir vakars, un Mičmaņa pieticīgais pīpju un glāžu krājums jau galdā.)

—    Uz viņas veselību, un lai viņas klēpis izauklē vēl otrtik!

—   Pateicos, kapteini Džils, — saka ielīksmotais misters Tūtss. — Es pievienojos jūsu novēlējumam. Ar jūsu atļauju, — ievērojot manu pašreizējo stāvokli, cerams to neviens neņems ļaunā, — es domāju ķerties pie vienas pīpes.

Misters Tūtss iesmēķē un aiz sirds pārpilnības kļūst varen runīgs.

—   Var minēt neskaitāmus piemērus, kapteini Džils un mister Sols, — Tūtss saka, — kur šī burvīgā sieviete parādījusi savu gaišo saprātu, bet visā pilnībā to atklāj tas, cik labi viņa saprata manas pielūgsmes pilnās jūtas pret mis Dombiju.

Abi klausītāji viņam piekrīt.

—   Jo ziniet, — misters Tūtss saka, — manas jūtas pret mis Dombiju nav mainījušās. Tās ir tādas pašas, kā bijušas. Viņa man arī tagad ir tas pats gaišais sapņu tēls, kāds bija, kad vēl nepazinu Volteru. Kad mēs ar misis Tūtsu pirmoreiz ierunājāmies par.. . vārdu sakot, par maigo mīlu … jūs saprotat, kapteini Džils …

—   Jā, jā, draudziņ, — kapteinis atteic, — kas mums visiem sajauc prātu … pašķirstiet grāmatu un uzmeklējiet šito vietu.

—   Es katrā ziņā to izdarīšu, kapteini Džils, — misters Tūtss atbild pavisam nopietni. — Kad mēs pirmoreiz pieskārāmies šim tematam, es paskaidroju, ka es, tā sacīt, esmu tāds salnas nokosts zieds, ziniet.

Kapteinis atzīst šo metaforu par sevišķi izdevušos un nobubina, ka no visiem ziediem, kas pušķo pasauli, . neviens nevar līdzināties rozei.

—   Bet — lai slavēts die's! — misters Tūtss turpina,

—   viņa manu sirdi pazina tikpat labi kā es pats. Neko jaunu viņai es nevarēju pastāstīt. Viņa bija vienīgā, kas varēja nostāties starp mani un kluso kapu, un viņa to izdarīja — un tādā veidā, ka es mūžam nebeigšu viņu apbrīnot. Viņa zina, ka visā pasaulē nav neviena, ko es tā cienītu kā mis Dombiju. Viņa zina, ka nav pasaulē tādas lietas, ko es mis Dombijas labad neizdarītu. Viņa zina, ka manās acīs mis Dombija ir pati skaistākā, pati burvīgākā, pati dievišķīgākā sieviete zemes virsū. Un ko atbild viņa uz visu to? Jāapbrīno viņas līdz pilnībai attīstītais prāts! «Mīļais draugs, tev taisnība. Arī es tāpat domāju.»

—   Un es arīdzan tāpat! — kapteinis piebalso.

—   Arī es, — piebilst Sols Džilss.

—   Un tad, — brīdi domīgi sūcis pīpi, pie kam seja tam apmierinātībā laistīties laistās, misters Tūtss triec tālāk, — cik mana sieva lieliska novērotāja! Cik viņai praktisks prāts! Kādas piezīmes viņa izteic! Vēl nupat vakar vakarā, kad mēs sēdējām, baudīdami laulāto divvientulības svētlaimi; ticiet man, šie vārdi ne tuvu vēl neizteic jūtas, kas pārņem mani sievas sabiedrībā, — vēl vakarvakarā viņa teica, ka derētu padomāt par mūsu drauga Voltera pašreizējo stāvokli. «Nu jau,» mana sieva aizrādīja, «viņām nav jābrauc vairs jūrā,

—   pēc tā pirmā garā ceļojuma kopa ar jauno sievu,» kad — kā jūs zināt, — viņš nevarēja nebraukt.

—   Pilnīgi pareizi, — vecais instrumentu meistars atbild, berzēdams rokas.

—   «Tagad,» sacīja mana sieva, «Volteram nekur nav jābrauc, jo tas pats uzņēmums piedāvā viņam ļoti atbildīgu posteni tepat dzimtenē; viņš atkal var parādīt savas spējas; viņš kāpj kalnup neiedomājami ātriem soļiem, visi viņu iemīļojuši; tēvocis viņu vēl atbalsta šai viņa dzīves laimīgākajā posmā,» — kas droši vien atbilst patiesībai, mister Sols? Mana sieva nekad nemaldās.

—   Jā, jā gan … daži mūsu pazudušie kuģi pilni ar

zeltu patiešām atgriezušies uz dzimteni, — vecais Sols smiedamies atbild. — Kuģi mazi, mister Tūts, — bet manam zēnam derēs tīri labi.

—   Tieši tā, — misters Tūtss saka. — Manu sievu jūs nekad nepieķersit niekus runājam. «Redzi,» saka šī apbrīnojamā sieviete, «kāds viņa stāvoklis patlaban, — un kas būs tālāk? Kas nāks tālāk?» vaicā misis Tūtsa. Bet nu, kapteini Džils, un jūs, mister Sols, pievērsiet uzmanību manas sievas tālredzīgajam skatienam. «Pašlaik taču mistera Dombija acu priekšā tiek likti pamati, uz kuriem pamazām pacelsies jauns… e… e … uzņēmums …» — jā, uzņēmums, misis Tūtsa sacīja, — misters Tūtss stāsta, — «varbūt tāds pats, varbūt pārāks par to, kāds piederēja viņam, bet par kura necilo sākumu viņš aizmirsis» (ko daudzi aizmirst, bet slikti dara, pēc misis Tūtsas vārdiem). «Tas nozīmē,» saka mana sieva, «ar viņa meitas palīdzību pacelsies …» Nē — «atdzims» … tieši tā misis Tūtsa teica, «slavas spožumā jauns Dombijs un Dēls.»

Misters Tūtss ar savas pīpes palīdzību, kuru viņš ar lielu prieku lieto kā stimulējošu līdzekli daiļrunībā, jo no īsta dūma viņam kļūst nelabi, — tik lieliski un pareizi novērtē savas sievas pravietiskos vārdus, ka kapteinis, lielā uzbudinājumā pasviedis gaisā savu spīdīgo cepuri, izsaucas:

—    Sol Džils, tu zinātnes vīrs un mans vecais biedri, ko es ieteicu Volram izlasīt un iegaumēt tanī vakarā, kad viņš tikko bija iestājies darbā? Vai tie vārdi neskanēja uz šādu modi? — «Griezies atpakaļ, Vitington, Londonas lordmēr, un, kad tu kļūsi vecs, tu nekad vairs to nepametīsi.» Nu, bija tā vai nebija, Sol Džils?

—   Bija jau bija, Ned, — atteic vecais instrumentu meistars. — Atceros labi.

—   Nu tad es, lūk, ko jums teikšu, — kapteinis saka, atzveldamies krēslā un izriezdams krūti apdullinošai rēkoņai. — Es jums uzraušu «Daiļo Pegu» no viena gala līdz otram, bet jūs turieties braši un velciet līdzi!

Vīni, noglabāti pagrabos, kļūst veci kā savā laikā vecais «madeira», un pudeles noklājas putekļiem un zirnekļu tīkliem.

Ir saulainas rudens dienas, un pa liedagu bieži redz pastaigājamies jaunu lēdiju un sirmu džentlmeni. Turpat pie tiem vai netālu no tiem skraida divi bērni — zēns un meitene. Parasti viņiem līdzi tek arī vecs suns.

Vecais džentlmenis iet kopā ar mazo zēnu, sarunājas ar to, rotaļājas ar to un uzmana tā katru soli, it kā šis zēns būtu viss viņa dzīves saturs. Ja zēns rāda skumju vaidziņu, kļūst grūtsirdīgs arī vecais džentlmenis; bet dažreiz, kad zēns, sēdēdams viņam blakus, raugās viņam acīs un kaut ko jautā, viņš saņem mazo rociņu un, turēdams to, aizmirst atbildēt. Tad bērns saka:

—   Vectētiņ, paklau, vai es atkal esmu stipri līdzīgs savam nabaga mazajam tēvocim?

—   Jā, Pol. Bet viņš bija vārgs, un tu esi ļoti stiprs.

—   O jā, es esmu ļoti stiprs.

—   Viņš jūrmala gulēja ratiņos, bet tu vari skraidīt.

Viņi ceļas un klīst atkal tālāk, jo sirmajam džentlmenim vislabāk patīk redzēt zēnu brīvi kustamies un padraiskojamies. Ļaudis, redzēdami viņus vienmēr kopā, apbrīno viņu lielo draudzību, un valodas par saitēm, kas abus saista, iet viņiem līdzi.

Bet neviens, izņemot Florensi, nezina, cik ļoti sirmais džentlmenis pieķēries meitenītei. Par to neviens nerunā. Pats meitēns dažbrīd brīnās, kāpēc viņš grib to slēpt. Viņš lolo mazo Florensi savā sirdī. Viņš nevar izturēt, ja redz tās sejiņu apmākušos. Viņš nevar izturēt, ja redz to sēžam kaut kur maliņā. Viņš iztēlojas, ka tā jūtas atstumta, kaut nepatā nav. Viņš klusiņām ieiet pie tās istabā naktī un vēro to aizmigušu. Viņam ļoti patīk, ka no rītiem tā nāk viņu modināt. Visvairāk viņš to glāsta un apmīļo, kad nav neviena, kas to redz. Bērns tad reizēm saka:

—   Vectētiņ, kāpēc tu raudi, kad mani skūpsti?

Viņš atbild tikai: — Mazo Florens! Mazo Florens! —

un atglauž tai matu cirtas, kas apēno nopietnās acis.

PASKAIDROJUMI

19. lpp. Cita vieta — pēc parlamenta paražām Anglijā Apakšnams un Lordu palāta viens otru dēvēja par «cilu vietu».

30. lpp. Lielais Šropšīrs Pirmais — tolaik populārs bokseris.

44. lpp. Doktors Vatss — teoloģijas doktors Aizeks Vatss (XVII gs.), psalmu un baznīcas himnu autors.

47. lpp. Potivāra sieva — pēc bībeles leģendas kāda Ēģiptes faraona sardzes virsnieka Potivāra (Potifera) sieva mēģinājusi pavedināt sava vira vergu Jāzepu, ko viņa brāļi no Jūdejas bija pārdevuši verdzibā uz Ēģipti.

93. lpp. Austrummagnātu saraksts — mistera Dombija viesu sarakstu pārstāvēja bagāti tirgotāji, kam bija sakari ar Austnimindijas Kompāniju, bet misis Dombijas viesi bija no pavisam citām aprindām.

96. lpp. Vecā lēdija no Trednīdlstrītas — Londonas bankas personificējums. Trednīdla ielā (tulkojumā ielas nosaukums nozīmē — diegs un adata), vietā, kur tagad uzcelta Anglijas T^anka, XIV gs. atradies Drēbnieku tirdzniecības kompānijas nams.

96. lpp. Toma Tīdlera rotaļlaukums — ar šiem vārdiem apzīmē nevienam nepiederošu zemes joslu, neitrālu zonu starp divām valstīm. Viss, ko var uziet šajā joslā, teorētiski jjāriet atradēja īpašumā. No šejienes ari cēlusies bērnu rota|a, kurā Toms Tidlers mēģina aizkavēt citus bērnus šķērsot viņa lauciņu un uzlasīt tur zeltu un sudrabu.

105. lpp. Otra burvīgā radījuma lāpa — misis Skjūtona domā laulības dievu Himeneju, ko parasti attēlo ar lāpu rokā.

107. lpp. Senās Nīlas čūska — ta Šekspīra traģēdijā «Antonijs un Kleopatra» Antonijs nosauc Ēģiptes valdnieci Kleopatru (I gs. p. m. ē.).

174. lpp. Montardžīsas suns — leģendārs suns, kas piederējis franču bruņiniekam Obrī de Mondidjē, kuru XIV gadsimtā nogalinājis Ričards de Makērs. Šis noziegums ilgu laiku palicis nenoskaidrots, un slepkava ticis atklāts tikai tāpēc, ka tam neatlaidīgi dzinis pēdas nogalinātā suns. Pēc karaļa Kārļa V pavēles tikusi sarikota dieva tiesa — cīņa starp suni un Makēru, un slepkava gājis bojā.

176. lpp. Tugi — Indijā kopš XII gadsimta pazīstamas, reliģiski noskaņotas «žņaudzēju» apvienības locekļi. Apvienība likvidēta apmēram 1835. gadā.

176. Ipp. Pārgājis Rubikonu — pāriedams pār Rubikonu, savu pro

vinču robežupi, Jūlijs Cēzars 49. gadā p. m. ē. izraisīja pilsoņkaru. Kopš tā laika izteiciens «pāriet Rubikonu» nozīmē izšķirties par rīcību, no kuras atpaka)ce|a vairs nav.

177. Ipp. Vecais Parrs — pēc nostāstiem XVII gs. kāds Tomass Parrs

esot sasniedzis 152 gadu vecumu.

219. !pp. Indiešu atraitne — pēc tagad atmesta seno hindu paraduma atraitni sadedzināja dzīvu līdz ar mirušo vīru viņa bēru sārtā.

220 Ipp. Bet acis ir man arī — atsaukšanās uz košajiem plankumiem — «acīm» pāva astē.

227. Ipp. Zilās blūzes skola — viena no vecākajām skolām Anglijā; tās audzēkņi valkāja garas, zilas blūzes.

258. Ipp. Klibais dēmons — franču pasakas tēls; rakstnieks Lcsāžs (XVIII—XIX gs.) par to sarakstījis satīrisku romānu. Klibais dēmons noceļ namiem jumtus, tā izrādīdams jaunam augstmanim visas dzīves ēnas puses.

287. Ipp. Svētā Pāvila katedrāle — Londonā, viena no lielākajām katedrālēm pasaulē.

454. Ipp. Pārliecināties, ka atkal k|uvis slavens — vārdus «Es kādu rītu uzmodos un pārliecinājos, ka esmu kļuvis slavens» esot teicis dzejnieks Bairons nākamajā rītā pēc viņa darba «Cailda Harolda ceļojums» publicēšanas.

456. Ipp. Pelmelā ievilktos mucā… — atsaukšanās uz grieķu filozofu Diogenu (V—IV gs. p. m. ē.), kas daļu mūža mitinājies liela mucā.

497. Ipp. Cincināts — V gs. p. m. ē. Romas valsts konsuls un karavadonis, kas .pēc uzvarām kaujas laukos arvien mēdzis uzturēties savu lauku māju klusumā.

497. Ipp. «Adolescens impriinis grāvis et doctus» (latīņu valodā) — cienījams un mācīts jauneklis.

SATURS

XXXI    NODAĻA. Kāzas………………………………………………………. 5

XXXII    nodaļa. Koka Mičmanis sadrūp drumslās … 24

XXXIII    nodaļa. Kontrasti………………………………………………… 46

XXXIV     nodaļa. Vēl viena māte ar meitu…………………………….. 62

XXXV    nodaļa. Laimīgais pāris…………………………………………. 77

XXXVI nodaļa. Mājas iesvētīšana……………………………………….. 92

XXXVII     nodaļa. Vairāk nekā viens brīdinājums . . . 107

XXXVIII     nodaļa. Mis Toksa atjauno senu. pazīšanos . . 121 XXXIX nodaļa. Jūrasbraucēja Edvarda Kalla turpmākie

piedzīvojumi 132

XI. nodaļa. Ģimenes attiecības…………………………………….. 153

XLI nodaļa. Jaunas balsis viļņos………………………………….. 173

XL1I nodaļa. Slepenas sarunas un nelaimes gadījums 186

XLIII nodaļa. Nomoda nakts 205

XLIV nodaļa. Šķiršanās 216

XLV nodaļa. Uzticības persona 229

XLVI nodaļa. Identificēšana un pārdomas 239

XLNODAĻA. Pērkona spēriens…………………………………….. 255

XLVIII NODAĻA. Plorenses bēgšana…………………………………… 280

XLIX nodaļa. Mičmanis izdara atklājumu 294

L nodaļa. Mistera Tūtsa sirdssāpes…………………………. 315

LI nodaļa. Misters Dombijs un sabiedrība . . . 336

LII nodaļa. Slepenas ziņas………………………………………….. 347

LTII nodaļa. Vēl citas ziņas…………………………………………. 366

LIV nodaļa. Bēgļi………………………………………………………. 386

LV nodaļa. Robs Slīpētājs zaudē vietu ….. 400 LVI nodaļa. Dažam labam sirds prieka pilna, bet

Kaujas Gailim īgnuma pilna …. 415

LVII nodaļa. Vēl vienas kāzas 443

LVIII nodaļa. Pēc kāda laika 453

LIX nodaļa. Atmaksa………………………………………………….. 472

LX nodaļa. Galvenokārt par kāzām……………………………….. 496

LXI nodaļa. Piekāpšanās……………………………………………. 511

LXII nodaļa. Noslēgums 526

XXXI—XXXIX un LI—LXII nodaļas tulkojusi Marija Ezeriņa XL—L nodaļas tulkojis Mārtiņš Kalndruva

Dealings with the Firm of

DOMBEY AND SON Wholesale, Retail and for Exportation by

CHARLES DICKENS Volume II

Foreign Languages Publishing House Moscow 1955

ЧАРЛЬЗ ДИККЕНС ДОМБИ И СЫН Том II

Издательство Лиесма На латышском языке Художник Г, Пурвинь

Redaktore I. Kalnciema. Māksi, redaktors V. Selkovs. Tehn. redaktore F. Joffe. Korektore I. Gintere.

Nodota salikšanai 1968. g. 29. novembrī. Parakstīta iespiešanai 1969. g. 28. janvārī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 84X108/32. 16.75 fiz. iespiedi ; 28,14 uzsk. iespiedi.; 27,11 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 97 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 22395-J1011. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības parvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 679.

A(Angļu)

[1] Zīdvesters — jūrnieku cepure no eļļota audekla.

[2] sapresēti žāvēti āboli.

Content

Dikenss Čarlzs Dombijs un dēls 1,2. grāmata

I grāmata

1.NODAĻA DOMBIJS UN DĒLS

2.NODAĻA, KURĀ JAU LAIKUS SPERTI PIESARDZĪBAS SOĻI ĀRKĀRTĒJAM GADĪJUMAM, KADS DAŽKĀRT PĀRSTEIDZ ARI ĢIMENES AR VISSTINGRĀKO DZĪVES KĀRTĪBU

3.NODAĻA, KURĀ MISTERS DOMBIJS IR PARĀDĪTS KĀ CILVĒKS UN TĒVS SAVA MĀJAS DEPARTAMENTA PRIEKŠGALĀ

4.NODAĻA, KURA UZ MŪSU SKATUVES, TĒLOJOT TĀLĀKOS NOTIKUMUS, PARĀDĀS DAŽAS JAUNAS PERSONAS

5.NODAĻA POLA ATTĪSTĪBA UN VIŅA KRISTĪBAS

6.NODAĻA KUA OTRS ZAUDĒJUMS

7.NODAĻA SKATIENS NO PUTNA LIDOJUMA UZ MIS TOKSAS DZĪVES VIETU, KĀ ARI UZ VIŅAS JŪTU PASAULI

8.NODAĻA POLA TURPMĀKĀ ATTĪSTĪBA UN RAKSTURS

9.NODAĻA, KURĀ KOKA MIČMANIM PIENĀKUSI NESTUNDA

10.NODAĻA, KURĀ PASTĀSTĪTS PAR SEKĀM, KĀDAS IZRAISĪJA MlČMANIM UZBRUKUSĪ NELAIME

11.NODAĻA POLS UZNĀK JAUNA AINĀ UZ SKATUVES

12.NODAĻA POLA AUDZINĀŠANA

13.NODAĻA TIRDZNIECĪBAS FLOTES INFORMĀCIJA UN KANTORA DARĪJUMI

14.NODAĻA POLS KĻŪST ARVIEN VĒL DĪVAINĀKS UN BRĪVDIENĀS BRAUC UZ MĀJĀM

16.NODAĻA KO VIĻŅI VIENMĒR STĀSTĪJA

17.NODAĻA KAPTEINIS KATLS VEIC NELIELU DARĪJUMU JAUNO ĻAUŽU LABĀ

18. nodaĻa TĒvs un meita

18.NODAĻA VOLTORS AIZBRAUC

19.NODAĻA MISTERS DOMBIJS DODAS CEĻOJUMA

20.NODAĻA JAUNAS SEJAS

21.NODAĻA MAZLIET PAR TO, KA MISTERS KĀRKERS, RĪKOTĀJDIREKTORS, VADĪJA FIRMU

22 NODAĻA FLORENSE IR VIENTUĻA, UN MlCMANIS — NOSLĒPUMAINS

24.NODAĻA MĪLOŠAS SIRDS VĒROJUMI UN PĀRDOMAS

25.NODAĻA DĪVAINAS VĒSTIS PAR TĒVOCI SOLU

XXVI NODAĻA PAGĀTNES UN NĀKOTNES ĒNAS

27.NODAĻA ĒNAS SABIEZĒ

XXVIII NODAĻA PĀRVĒRTĪBAS

29.NODAĻA MISIS ČIKAI ATVERAS ACIS

XXX NODAĻA LAIKA SPRĪDIS PIRMS KĀZĀM

PASKAIDROJUMI

SATURS

II grāmata

XXXI NODAĻA KĀZAS

XXXII NODAĻA KOKA MIČMANIS SADRŪP DRUMSLĀS

XXXIII NODAĻA KONTRASTI

XXXIV  NODAĻA VĒL VIENA MĀTE AR MEITU

XXXV NODAĻA LAIMĪGAIS pāris

XXXVI NODAĻA MĀJAS IESVĒTĪŠANA

XXXVII NODAĻA VAIRĀK NEKĀ VIENS BRĪDINĀJUMS

XXXVIII NODAĻA MIS TOKSA ATJAUNO SENU PAZĪŠANOS

XXXIX NODAĻA JŪRASBRAUCĒJA KAPTEIŅA EDVARDA KATLA TURPMĀKIE PIEDZĪVOJUMI

XL NODAĻA ĢIMENES ATTIECĪBAS

XLI NODAĻA JAUNAS BALSIS VIĻŅOS

XLII NODAĻA SLEPENAS SARUNAS UN NELAIMES GADĪJUMS

XLIII NODAĻA NOMODA NAKTS

XLTV NODAĻA ŠĶIRŠANĀS

XLV NODAĻA UZTICĪBAS PERSONA

XLVI NODAĻA IDENTIFICĒŠANA UN PĀRDOMAS

XLVII NODAĻA PĒRKONA SPĒRIENS

XLVIII NODAĻA FLORENSES BĒGŠANA

XLIX NODAĻA MIČMANIS IZDARA ATKLĀJUMU

L NODAĻA MISTERA TŪTSA SIRDSSĀPES

LI NODAĻA MISTERS DOMBIJS UN SABIEDRĪBA

LII NODAĻA SLEPENAS ZIŅAS

LIII NODAĻA VĒL CITAS ZIŅAS

LIV NODAĻA BĒGĻI

LV NODAĻA ROBS SLĪPĒTĀJS ZAUDĒ VIETU

LVI NODAĻA DAŽAM LABAM SIRDS PRIEKA PILNA, BET KAUJAS GAILIM ĪGNUMA PILNA

LVII NODAĻA VĒL VIENAS KĀZAS

LVIII NODAĻA PĒC KĀDA LAIKA

LIX NODAĻA ATMAKSA

LX NODAĻA GALVENOKĀRT PAR KĀZĀM

LXI NODAĻA PIEKĀPŠANĀS

LXII NODAĻA NOSLĒGUMS

PASKAIDROJUMI

SATURS