Dikenss Čarlzs

Dzīves cīņa. Burvju asaka

Čarlzs Dikenss

Dzīves cīņa. Stāsts par mīlestību

Burvju asaka. Pasaka

DZĪVES CĪŅA

..

Pirmā daļa

Reiz senos laikos — nav svarīgi, kurā gadā, — dižajā Anglijas zemē — nav svarīgi, kurā vietā, — notika barga cīņa. Tā notika vasaras sākumā, kad diena ir gara un vijīgā zāle zaļa. Daudz savvaļas puķu, ko Visuvarenā roka veidojusi par smaržīgiem rasas traukiem, todien sajuta savus gleznos kausus līdz malām pieplūstam asinīm un vīstot saļima zemē. Daudz kukaiņu, kas savu maigo krāsu bija guvuši no nekaitīgām lapām un zālītēm, todien no jauna krāsojās mirstošo cilvēku asinīs un, pārbīlī bēgdami, atstāja aiz sevis nedabisku sliedi. Raibais taurenis, uzlidodams gaisā, uz spārnu galiem aiznesa līdzi asinis. Sarkani tecēja upes ūdeņi. Nomīdītā zeme kļuva par muklāju, kur pēdu un pakavu nospiedumos sakrājušās lāmas biedīgi spīguļoja saulē, atspulgodamas vienu un to pašu nokrāsu.

Lai debess aiztaupa mūsu acij tās ainas, ko šajā cīņas vietā redzēja mēness, kad tas uznira virs tālīnās, melnās pamales, kur kalnāju aso līniju vietvietām pārtrauca un gaisināja koku apveidi, un, paceldamies debesīs, raudzījās lejup uz līdzenumu, no kura tam pretī vērās neskaitāmas augšup vērstas sejas — sejas, kas reiz laimīgi dusējušas pie mātes krūtīm vai tvērušas viņas mīļo skatienu! Lai debess aiztaupa mūsu ausij tos čukstā izdvestos noslēpumus, ko dzirdēja dvakojošais vējš, traukdamies pāri šim laukam, kas glabāja dienas kauju un nakts nāvi, un ciešanas! Neskaitāmas reizes vientuļais mēness apspīdēja kaujaslauku, neskaitāmas naktis zvaigžņu pulki sēroja virs drūmā klajuma, neskaitāmas dienas vējš pūta pār to no visām debesu pusēm, iekams cīņas pēdas izgaisa un pazuda pagātnē.

Tās ilgi rēgojās un kavējās virs zemes, taču saglabājās vien sīkās izpausmēs, jo Daba, kas paceļas augstu pār cilvēku ļaunajām kaislībām, drīz atguva savu rāmo mieru un smaidīja pāri grēcīgajam kaujaslaukam gluži tāpat kā iepriekš, kad tas bija bezvainīgs. Cīruļi trillināja augstu virs galvas, bezdelīgas traucās augšup, lejup un visos virzienos, peldošo mākoņu ēnas tvarstīja cita citu, slīdēdamas pāri zālei, rudzu un runkuļu laukiem, mežam, tuvējās koku ieskautās pilsētiņas baznīcas jumtam un smailei un steigdamās pretī zemes un debess malas tālajam spožumam, kur sarkdama rietēja un dzisa saule. Iesētā labība auga, brieda un tika novākta, upe, kas tecēja sarkana, tagad grieza dzirnavu ratu, vīri svilpodami gāja pakaļ arklam, vārpu lasītāji un siena vācēji mierīgos pulciņos darīja savu darbu, aitas un vērši ganībās plūca zāli, puikas klaigāja un sasaucās, skraidīdami pa laukiem un biedēdami putnus, no namiņu skursteņiem gaisā vijās dūmi, rāmi zvanīja svētdienas zvani, veci ļaudis dzīvoja un mira, biklās lauku radības un vienkāršās meža un dārza puķes auga un gāja bojā savā noliktajā laikā, un tas viss notika šai pašā bargajā, asiņainajā cīņas vietā, kur nežēlīgā kaujā bija nogalināti daudzi tūkstoši karotāju.

Tomēr sākumā labības laukos šur tur pletās sulīgi, tumšzaļi laukumi, ko cilvēki uzlūkoja ar šausmām. Gadu pēc gada tie parādījās vienās un tais pašās vietās, un bija zināms, ka zem šīs leknās virskārtas guļ juku jukām aprakti zirgi un cilvēki, darīdami zemi auglīgu. Zemkopji, kuri ara šīs vietas, izbīlī sarāvās, redzēdami milzīgos tārpus, kas mudžēt mudžēja zem kājām, un labības kūļi, kas šeit tika sasieti, daudzus jo daudzus gadus tika dēvēti par «kaujas kūļiem» un nolikti atsevišķi, un neviens neatceras, ka šāds kūlis kaut reizi būtu kopā ar pēdējo labības kravu aizvests uz ražas svētkiem. Ilgu laiku katra apgrieztā velēna atsedza kādu liecību par bijušo kauju. Ilgu laiku šai apvidū koki dziedēja ievainojumus un niknāko cīniņu vietās mētājās salauzti vai sacirsti žogu un sētu gabali, bet visbargāk nomīdītajos laukumos neauga ne lapiņa, ne zāles stiebrs. Ilgu laiku neviena ciemata meitene neuzdrošinājās rotāt matus vai tērpu pat ar vissmaržīgāko puķi no ši nāves apvidus, un vajadzēja paiet daudziem gadiem, lai gaistu ticība, ka šeit ienākušās ogas atstāj nedzēšamus traipus uz rokām, kas uzdrīkstas tās noplūkt.

Tcwnēr gadalaiki, ritēdami savā gaitā cits aiz cita viegli 'kā vasaras mākoņi, pamazām dzēsa arī šīs senā cīniņa atskaņas un izgaisināja tās nostāstu pēdas, kas vēl glabājās apkārtējo ļaužu prātos, līdz tās kļuva par vecu sievu pasakām — reizumis tās izdevās atsaukt atmiņā ziemā pie kamīna uguns, taču ar katru gadu šis atmiņas kļuva bālākas un nedrošākas. Tur, kur tik ilgi neviena neskartas bija augušas neplūktās savvaļas puķes un ogas, sakuploja dārzi, pacēlās mājas, un bērni spēlēja kaujas virs zaļajām velēnām. Ievainotie koki jau sen, sen bija pārtapuši malkā un rūkdami sadeguši pelnos. Arkla lemesis joprojām laiku pa laikam izcēla zemes virspusē pa kādam sarūsējušam metāla gabalam, taču grūti bija pateikt, kādam nolūkam tie kalpojuši, un atradēji netika par to skaidrībā. Vecās, saliektās krūšu bruņas un ķivere baznīcā karājās jau tik sen, ka tas pats izdēdējušais, pusaklais večuks, kurš veltīgi pūlējās tās aplūkot virs nobalsinātās velves, bija tās apbrīnojis jau agrā bērnībā. Ja tie daudzie karotāji, kas tika nokauti šajā cīņas vietā, uz mirkli varētu atdzīvoties tādos pašos apveidos, kādos krituši, un piecelties tieši tai vietā, kas tapusi tiem katram par priekšlaicīgas nāves gultu, simtiem brūcēm klātu, rēgiem līdzīgu kareivju raudzītos iekšā pa māju logiem un durvīm un paceltos virs mierīgu mājokļu pavardiem, pildītu līdz malām klētis un noliktavas, stātos vidū starp šūpulī gulošu mazuli un tā aukli, peldētu lejup pa upi un virpuļotu ap dzirnavām, drūzmētos dārzos un pieblīvētu pļavas, un paceltos augstās kaudzēs starp siena gubām. Tik pārvērties bija kaujaslauks, kur nežēlīgā cīņā tika nogalināti daudzi tūkstoši karotāju.

Varbūt vēl vairāk nekā jebkur citur tas bija pārvērties tur, kur pirms gadiem simt pletās neliels augļu dārzs, ieskaudams vecu akmens namu ar sausseržos iegrimušu lieveni; šai dārzā kādā saulainā rudens rītā skanēja mūzika un smiekli un zālienā jautri dejoja divas meitenes, bet pusducis zemnieču, kas stāvēja uz kāpnītēm, lasīdamas no kokiem ābolus, pārtrauca darbu, lai palūkotos lejup un papriecātos kopā ar viņām. Tā bija tīkama aina, pilna dzīvības un dabiskas līksmes, — skaista diena, nomaļa vieta un divas meitenes, kas brīvi un nebēdīgi griežas dejā, sirdīm gavilējot bezrūpīgā priekā.

Manas domas ir tādas — un ceru, ka jūs man piekritīsiet, — ka cilvēki spētu daudz labāk saprasties un sagādātu cits citam daudz vairāk prieka, ja pasaule nepazītu izrādīšanos. Bezgala patīkami bija vērot šīs dejotājas. Viņām nebija citu skatītāju kā vienīgi ābolu vācējas uz dārza kāpnītēm. Meitenēm ļoti patika sagādāt tām prieku, taču dejoja viņas tāpēc, lai sagādātu prieku pašas sev (vismaz tā jums noteikti liktos), un, tāpat kā viņas šai brīdī nespēja nedejot, jūs nespētu par viņām nejūsmot. Ai, kā viņas dejoja!

Ne jau kā balerīnas. Nepavisam ne. Nedz ari tā, kā dejo Tādasuntādas kundzes izskolotās audzēknes. Ne uz to pusi. Tā nebija ne kadriļa, ne menuets, pat ne vienkārša zemnieku deja. Tas nebija ne vecais stils, ne jaunais stils, ne franču stils, ne angļu stils; iespējams gan, ka tur tīrās sagadīšanās dēļ bija kaut kas no spāņu stila, kurš, kā man stāstits, esot līksms un atraisīts, pievilcīgs ar savu brīvo improvizāciju un aizrautību, ko piešķir mazās, klikstošās kastaņetes. Kamēr viņas tā dejoja gar augļu kokiem, ienirdamas starp daudzajiem stumbriem un atkal atgriezdamās, viegli virpuļodamas viena ap otru, šķita, ka šo draisko kustību iespaids izplatās arvien tālāk un tālāk šai saulainajā ainavā, gluži kā apļi uz ūdens virsmas. Viņu vaļējie mati un plandošie svārki, līganā zāle zem viņu kājām, zari, kas šalkoja vieglajā rīta vēsmā, ņirbošās lapas, gaismas izraibotās ēnas uz maigā zāles zaļuma, liegais vējš, kas šalca pāri apkaimei, līksmi griezdams tālīno vējdzirnavu spārnus, — it viss no abām meitenēm līdz pat arājam ar zirgu pie paša apvāršņa, kuri tik asi iezīmējās uz debess fona, it kā tai vietā beigtos pasaule, šķita griežamies dejā.

Visbeidzot jaunākā no abām dejotājām, aizelsusies un jautri smiedamās, atkrita uz soliņa atvilkt elpu. Otra māsa atspiedās turpat blakām pret koku. Ceļojošie muzikanti — vijolnieks un arfas spēlmanis — nobeidza savu priekšnesumu ar krāšņu kāpumu, itin kā gribētu palepoties, ka nav nogurdināmi, kaut gan patiesībā abi bija spēlējuši tādā tempā un iekarsusi tādā sacensības azartā, ka nekādi nebūtu varējuši noturēties vairs ne minūti ilgāk. No dārza kāpnītēm atšalca atzinīga murdoņa un aplausu brāzma, un ābolu vācējas atkal čakli kā bites atsāka darbu.

Varbūt pat vēl čaklāk, jo tobrīd no mājas pikti izsteidzās kāds pavecāks kungs, kurš nebija neviens cits kā pats doktors Džedlers — jums jāzina, ka šī bija doktora Džedlera māja un dārzs un dejotājas bija doktora Džedlera meitas, — un vēlējās noskaidrot, kas te notiek un kāda velna pēc viņa īpašumos pirms brokastlaika skan mūzika. Jo šis doktors Džedlers bija liels filozofs, turklāt no dabas ne visai muzikāls.

— Mūzika un dejas — šodien! — doktors sevī izsaucās, apstādamies uz vietas. — Es domāju, ka viņām bail no šīs dienas. Ir nu gan pretrunīga šī pasaule! Ei, Greisa! Ei, Marion! — viņš skaļi uzsauca. — Vai šorīt pasaule pavisam jukusi prātā?

—    Ja arī ir, tad mēģini tai piedot, tēt, — atbildēja viņa jaunākā meita Mariona, pieiedama tēvam klāt un ieskatīdamās viņam acīs, — jo šodien kādam ir dzimšanas diena.

—    Ak kādam dzimšanas diena, kaķēn! — atsaucās doktors. — Vai tad tu nezini, ka dzimšanas diena kādam ir katru dienu? Vai tad tu nezini, cik daudz jaunu aktieru ik mirkli piebiedrojas — lia, lia, ha! Par to nemaz nevar nopietni runāt! — šim bezjēdzīgajam, smieklīgajam teātrim, ko sauc par dzīvi?

—    Nē, tēt!

—    Nu, skaidrs, ka nezini; tu taču esi sieviete… tikpat kā sieviete, — noteica doktors. — Starp citu, — un viņš ieskatījās skaistajā sejiņā, kas joprojām cieši raudzījās viņā, — man tā vien liekas, ka šī dzimšanas diena ir tavējā.

—    Nevar būt! Vai tiešām tev tā liekas, tēt? — iesaucās viņa mīlule, pastiepdama sārtās lūpas skūpstam.

—    Nu re! Tas tev kopā ar manu sveicienu, — sacīja doktors, uzspiezdams šīm lūpām savējās, — un vēlu tev piedzīvot vēl daudz jo daudz šādu laimīgu dienu… ak, šī dumjā frāze! Ir nu gan jēga vēlēt daudz laimīgu dienu tādā bezjēdzīgā komēdijā kā šī dzīve, — viņš klusītēm piemetināja.

Doktors Džedlers, kā jau teicu, bija liels filozofs, un viņa filozofijas dziļi slēptais kodols bija tāds, ka pasaule uzlūkojama par milzīgu, aplamu joku, par kaut ko tik ačgārnu, ko neviens saprātīgs cilvēks neņemsies apcerēt nopietni. Viņa uzskatu sistēma savos pirmsākumos sakņojās dziļi jo dziļi tai pašā kaujaslaukā, uz kura viņš dzīvoja, un par to jūs drīz varēsiet pārliecināties.

—    Re nu! Un kur tad jūs ņēmāt mūziku? — noprasīja doktors. — Kaut kādi klaidoņi, vistu zagļi! No kurienes šie abi uzradās?

—    Mūziķus atsūtīja Alfrēds, — atteica viņa meita, sakārtodama māsas matos dažus vienkāršus ziediņus, kurus pirms pusstundas savā jaunavīgajā jūsmā pati bija tur iespraudusi un kuri dejojot bija pajukuši.

—    Tā gan! Ak tad Alfrēds, ko? — pārjautāja doktors.

—    Jā. Viņš tos satika atceļā no pilsētas, kad pats agri no rīta gāja turp. Sie vīri ceļo apkārt kājām un pagājušo nakti pavadījuši pilsētā, un, tā kā šodien Marionai ir dzimšanas diena, viņš nodomāja, ka tas varētu sagādāt viņai prieku, un atsūtīja viņus šurp, iedevis līdzi zīmīti, kurā man rakstīja — ja es tam piekrītot, šie vīri varētu nospēlēt viņai serenādi.

—    Tā, tā, — doktors nevērīgi novilka. — Viņam vienmēr ļoti rūp tavas domas.

—    Un, tā kā manas domas bija tādas pašas, — labsirdīgi turpināja Greisa un brītiņu pieklusa, aplūkodama jauko galviņu, ko rotāja ziediem, pati savējo atmetusi atpakaļ, — un tā kā Mariona bija priecīgā noskaņojumā un sāka dejot, tad arī es viņai piebiedrojos. Un tā mēs dejojām Alfrēda mūzikas pavadījumā, kamēr palikām bez elpas. Un tieši tāpēc mums šī mūzika šķita ļoti līksma, ka to sūtījis Alfrēds. Vai ne, mī|ā Marion?

—    Ai, es nezinu, Greisa! Ko tu mani vienmēr ķircini tā Alfrēda dēļ!

—   Vai tā ir ķircināšana, ja es pieminu tavu iemīļoto? — atsaucās māsa.

—    Briesmīgi man vajag, lai viņu pieminētu! — atcirta spītīgā skaistule, noraudama dažām rokā saņemtajām puķēm ziedlapas un izkaisīdama tās pa zemi. — Man galīgi apnicis klausīties par viņu, un tas par to «iemīļoto»…

—    Cst! Nezobojies par patiesu sirdi, kura pilnīgi pieder tev, Marion! — iesaucās māsa. — Par to nevajag pat jokot. Tik uzticamas sirds kā Alfrēdam nav nevienam citam pasaulē!

—    Nu jā… jā, — Mariona savilka uzacis pievilcīgā nevērīgas iecietības izteiksmē, — droši vien nav. Bet es nedomāju, ka tas ir kāds sevišķais nopelns. Es… es nemaz negribu, lai viņš ir tik uzticams. Nekad neesmu viņam to lūgusi. Ja viņš cer, ka es… Bet, mīļā Greisa, kāpēc mums vispār šobrīd jārunā par viņu?

Bija tīkami noskatīties, kā abu māsu līganie augumi, kopā sakļāvušies, slīd gar koku stumbriem, un dzirdēt, kā viņas šādi sarunājas — viena nopietni, otra bezbēdīgi, tomēr abas ar patiesu savstarpēju mīlestību. Taču pavisam negaidītas bija asaras jaunākās māsas acīs, kad viņas balsī ieskanējās neparasti dedzīgi un izjusti toņi, kas itin kā lauzās cauri izaicinošajiem vārdiem un mokoši cīnījās ņr tiem.

Māsu vecuma starpība nebija lielāka par četriem gadiem, taču, kā bieži mēdz notikt ģimenēs, kur divas meitenes aug bez mātes (doktora sieva bija mirusi), vecākās māsas maigā gādība par jaunāko un pastāvīgā aizbildniečība lika Greisai izskatīties vecākai par saviem gadiem un daudz vairāk, nekā šī gadu starpība liktu, itin kā stāvēt pāri jebkādai sacensībai ar māsu, tās untumu un iegribu pasaulei, ar ko viņu saistīja vienīgi līdzpārdzīvojums un sirsnīga mīlestība. Ai, cildenā mātes daba, kas pat šādā atēnā, šādā vārā atblāzmā izpauzdamās, spēj šķīstīt dvēseli un tuvināt cēlu sirdi debesīml

Vērojot abas meitenes un klausoties viņu sarunā, doktors vispirms nodevās dažām vīpsnīgām apcerēm par to, cik muļķīga ir jebkāda iemīlēšanās un aizraušanās un cik nejēdzīgi rīkojas visi tie jaunie ļaudis, kas sev to uzkrauj, kaut neilgu brīdi ticēdami, ka šādi gaisa burbuļi var būt nopietni ņemami, un beigās vienmēr pieviļas — vienmēr!

Tomēr Greisas pašaizliedzīgā pavarda sargātājas daba un jaukais raksturs, kurā maigums un atturība apvienojās ar neatlaidību un gara spēku, tobrīd viņam parādījās īpaši spilgti, redzot vecākās meitas rāmo, neuzkrītošo stāvu blakām jaunākajai un skaistākajai māsai, un viņam kļuva Greisas žēl — kļuva žēl abu savu bērnu —, domājot, cik šī dzīve ir bezgala muļķīgs joks.

Doktoram nekad neienāca prātā pavaicāt sev, vai viņa meitas — jebkura no tām vai abas — palīdz darīt to nopietnāku. Bet tāpēc jau viņš bija filozofs.

Pēc dabas būdams lādzīgs un augstsirdīgs cilvēks, šis vīrs bija nevilšus paklupis pret to labi pazīstamo filozofu akmeni (un tas ir daudz vieglāk atrodams par to, kuru meklē alķīmiķi), kurš palaikam apdraud lādzīgus un augstsirdīgus cilvēkus un kuram piemīt liktenīgā spēja pārvērst zeltu izdedžos un jebkuru dārgumu niecībā.

—    Briten! — doktors iesaucās. — Briten! Heil

No mājas iznāca neliela auguma cilvēks ar neparasti nīgru un sapīkušu seju un atsaucās šim aicinājumam ar strupu: — Kas ir?

—    Kur tad brokastu galds? — noprasīja doktors.

—    Iekšā, — atteica Britens.

—   Vai jūs nedomājat uzklāt to šeit ārā, kā vakar tika pieteikts? — jautāja doktors. — Vai nezināt, ka mums būs viesi? Ka šorīt vēl šis tas paveicams, pirms piebrauks pasta kariete? Un ka šis ir sevišķs gadījums?

—    Es tak neko nevarēju iesākt, doktor Džedler, pirms tie sievieši nebija beiguši lasīt ābolus! — iebilda Britens, balsij ar katru atspēkojuma vārdu pieaugot stiprumā, tā ka teikuma beigas izskanēja iespaidīgā skaļumā.

—       Nu, un vai tagad viņas ir beigušas?, — atjautāja doktors, paraudzīdamies pulkstenī un sasizdams plaukstas, — Pasteidzieties nu! Kur Klemensija?

— Es esmu šepat, saimniek! — atsaucās kāda balss no vienām kāpnēm, pa kurām tūdaļ nosteidzās lejup neveiklu kāju pāris. — Ir jau viss padarīts. Taisieties prom, meitas! Tūdaļ viss būs kārtībā, saimniek!

To pateikusi, viņa sāka enerģiski rosīties visapkārt, un visa viņas darbošanās atstāja tik dīvainu iespaidu, ka šī persona pelna vēl dažus paskaidrojuma vārdus.

Viņa bija apmēram trīsdesmit gadus veca, ar ļoti apaļu un omulīgu seju, kaut arī tās izteiksme šķita dīvaini sastingusi, kopumā radot diezgan komisku iespaidu. Taču pat visneparastākā seja pasaulē nevarētu sacensties dīvainībā ar viņas gaitu un izturēšanos. Ja teiktu, ka šai sievietei ir divas kreisās kājas un no sveša rumpja patapinātas rokas un ka visi šie četri locekļi neturas savās locītavās un darbodamies rada iespaidu, ka pieauguši pavisam aplamās vietās, tad tas būtu visai mērens īstenās ainas apraksts. Ja teiktu, ka viņa jutās pilnīgi apmierināta ar saviem dotumiem un nelikās par to īpatnībām ne zinis, pieņemdama savas rokas un kājas tādas, kādas tās ir, un ļaudama tām darboties tā, kā tām tīk, tas diezgan pieticīgi raksturotu viņas nosvērtību. Viņas ietērps sastāvēja no nekur neredzētām, ietiepīgām kurpēm, kas nekad negribēja iet turp, kurp vedināja kājas, zilām zeķēm, koši raibas kleitas, kuras modelis laikam gan bija pats neglītākais, kādu iespējams nopirkt par naudu, un balta priekšauta. Viņa vienmēr staigāja apģērbā ar īsām piedurknēm, turklāt nezināmas nejaušības dēļ viņai vienmēr bija nobrāzti elkoņi, un to izskats viņu tik ļoti interesēja, ka viņa nemitīgi centās apgriezt tos otrādi un aplūkot gluži neiespējamās vietās. Parasti kaut kur uz galvas viņai slējās maza cepurīte, taču tā reti atradās tai vietā, kur šādu apģērba gabalu mēdz nēsāt citas viņas dzimuma personas, tomēr no galvas līdz kājām viņa bija nevainojami tīra un radīja tādu kā samežģīta kārtīguma iespaidu. Sī cildināmā tieksme allaž būt kārtīgai un sakoptai gan pašas sirdsmiera labad, gan citu acu priekam lika viņai palaikam izdarīt pašu dīvaināko no savām kustībām — ik pa brīdim satvert pašai sevi aiz tāda kā koka roktura (tā bija daļa no viņas ietērpa, ko parasti sauc par korsetes kauliņu) un kopā ar apģērbu grozīt, līdz ikviena vīle iegula simetriskā rakstā ar pārējām.

Tādi no ārpuses izskatījās Klemensijas Ņūkamas apveidi un apģērbs, turklāt bija pamats domāt, ka viņa neapzināti sakropļojusi savu kristīto vārdu, kas varētu būt Klementīna (bet skaidri neviens to nezināja, jo viņas vecā, kurlā māte, ko viņa bija uzturējusi jau gandrīz kopš bērnu dienām, ļoti cienījamā vecumā bija mirusi un citu radinieku viņai nebija), bet tagad šī sieviete rosījās, klādama galdu, un ik pa laiciņam palika stāvam, sakrustojusi kailās, sarkanās rokas un berzēdama nobrāztos elkoņus pretējās pusēs, un ļoti nosvērti raudzījās uz galdu sev priekšā, līdz piepeši atcerējās vēl kādu nepieciešamu tā piederumu un aizklumburoja tam pakaļ.

—    Tur nāk tie divi tiesas kungi, saimniek, — noteica Klemensija bez sevišķas labvēlības balsī.

—    AI — iesaucās doktors, dodamies uz vārtiņu pusi nācējiem pretī. — Labrīt, labrīti Greisa, mana mīļā! Marīon! Lūk, kur Sničija un Kregsa kungi! Kur tad Alfrēds?

—    Viņš noteikti kuru katru brīdi būs atpakaļ, tēt, — sacīja Greisa. — Viņam savas prombraukšanas dēļ šorīt bija tik daudz darāmā, ka viņš piecēlās un izgāja no mājas jau pašā rītausmā. Labrīt, kungil

—    Dāmas! — sacīja misters Sničijs. — Vēlu jums laburītu savā un mistera Kregsa vārdā! — Te pieminētais palocījās. — Jaunkundz, — tas tika teikts Marionai, — skūpstu jūsu roku. — Un viņš izdarīja teikto. — Un vēlu jums… — (kas zina, vēlēja vai nevēlēja, jo pirmajā acu uzmetienā viņš neizskatījās pēc cilvēka, kurš ļautu dvēselei plūst pāri malām sirsnības vēlējumos), — vēlu jums vēl simtiem šādu laimīgu gadadienu!

—    Ha, ha, ha! — dziļdomīgi nosmējās doktors, rokas sabāzis kabatās. — Sis varenais farss — simt jaunos atveidojumos!

—    Tomēr es esmu pārliecināts, doktor Džedler, — atteica misters Sničijs, atbalstīdams zilo tiesas dokumentu maisiņu pret vienu no galda kājām, — ka jūs nekādā ziņā nevēlētos, lai šis farss šai aktrisei izbeidzas, vai ne?

—    Protams, ne, — doktors piekrita. — Pasarg Dievs! Lai viņa dzīvo un smejas par to tik ilgi, cik vien spēj smieties, un tikai pēc tam lai saka tāpat kā tas asprātīgais francūzis: «Farss ir galā, aizveriet priekškaru!»

—    Tas asprātīgais francūzis maldījās, doktor Džedler, — teica misters Sničijs, strauji ieskatīdamies savā zilajā maisā, — tāpat kā maldīga ir visa jūsu filozofija — uz galvošanu, kā jau daudzkārt esmu jums teicis. Dzīvē neesot nekā nopietnai Un kas tad ir tiesa?.

—    Tikai joks, — atbildēja doktors.

—   Vai jūs kādreiz esat bijis tiesā? — apvaicājās mis« ters Sničijs, atraudams skatienu no zilā maisa.

—    Nekad, — atteica doktors.

—   Ja kādreiz tur nok|ūsiet, — piezīmēja misters Sničijs, — var gadīties, ka jūsu uzskati mainās.

Kregss, kuru, šķiet, pārstāvēja misters Sničijs un kurš laikam tikai attāli apzinājās vai pat vispār neapzinājās, ka ir individuāla būtne ar atsevišķu esamību, šai brīdī izsacīja pats savu piezīmi. Tā pauda vienīgo domu, kurā viņš nejutās saistīts ar Sničiju un atkarīgs no viņa kā puse no veselā, toties šo domu balstīja vairāki citi gudri vīri šajā pasaulē.

—    Tā ir padarīta pārāk vienkārša, — viņš teica.

—    Vai tiesa? — pārvaicāja doktors.

—    Jā, — apstiprināja misters Kregss, — tiesa un viss cits tāpat. Itin viss šodien ir padarīts pārāk vienkāršs un viegls. Tas ir galvenais šolaiku ļaunums. Ja pasaule ir joku spēle (un es neņemos apgalvot, ka tā nav), tad vajadzīgs, lai šo spēli būtu ļoti grūti spēlēt. Tai, ser, jābūt tik bargai cīņai, cik vien iespējams. Tur ir visa jēga. Bet to cenšas padarīt pārāk vienkāršu. Mēs eļļojam dzīves vārtus. Bet tiem jābūt sarūsējušiem. Drīz tie sāks vērties klusi un viegli. Bet vajag, lai eņģes čīkstētu, ser.

Pašam misteram Kregsam gan visas eņģes šķita čīkstam, paužot šo domu, un jo iespaidīgāk tas izdevās tālab, ka viņš bij auksts, ciets, sauss vīrs, ģērbies pelēkās un baltās krāsās, un izskatījās gluži vai pēc krama gabala; acīs viņam spīdēja sīkas uguntiņas, it kā tajās kāds šķiltu dzirksteles. Nudien šajā vīru trijotnē savu šķietamo pārstāvi varēja ieraudzīt katra no trim dabas valstībām — gan minerālu, gan dzīvnieku, gan augu pasaule —, jo Sničijs atgādināja žagatu vai kraukli (tikai viņš nebija tik pieglausts un spīdīgs), bet doktora rievotā seja atsauca atmiņā ziemas pepiņu — tajā šur tur vīdēja pa melnam punktiņam kā putnu knābienu pēdas — un mazā, tievā bizīte pakausī bija ļoti līdzīga ābola kātiņam.

Kad dārzā straujā solī ienāca jauns, izskatīgs, enerģisks cilvēks, saposies ceļa drēbēs, ar prieka un cerību at, spulgu vaigā, kas tik labi saderējās ar šo rītu, un viņam līdzi nesējs ar vairākiem saiņiem un groziem, visi trīs vīri sastājās ciešāk kopā gluži kā brāļi Likteņa māsām vai kā sevišķi veiksmīgi nomaskējušās trīs Grācijas, vai kā trīs dīvainās gaišreģes tīrelī* un sveicināja nācēju.

—    Sveiciens dzimšanas dienā, Alfi — jautri uzsauca doktors.

—    Simtkārtīgs sveiciens jums šai izcilajā dienā, mister Hītfīld! — teica Sničijs, zemu paklanīdamies.

—    Sveiciens! — dobjā basā savrup norūca Kregss.

—    Oho, kas par armiju! — izsaucās Alfrēds, pārsteigumā apstādamies. — Viens… divi… trīs… un visi tādi, kas nevēsta neko labu tai lielajā jūrā, kas plešas manā priekšā. Priecājos, ka jūs neesat pirmie, ko šorīt sastopu: to es būtu uzskatījis par |aunu zīmi. Bet pirmā bija Greisa — jaukā, laipnā Greisa —, tāpēc jūs man neesat bīstami!

—    Ja atļaujat sacīt, mister, pirmā biju es, — iebilda Klcmensija Ņūkama. — Atcerieties — Greisa pirms saullēkta pastaigājās ārā. Bet es biju iekšā mājā.

—    Taisnība! Pirmā bija KJemensija, — piekrita Alfrēds. — Nu tad mani no jums pasargās Klemensija.

—    Ha, ha, ha! — savā un Kregsa vārdā, — nosmējās Sničijs. — Neko teikt, varens sargs!

—    Varbūt labāks, nekā var likties, — sacīja Alfrēds, draudzīgi sarokodamies ar doktoru, tad ar Sničiju un Kregsu un pēc tam paraudzīdamies apkārt. — Kur tad ir… Ak debess!

Ar strauju kustību, kas Džonatanam Sničijam un Tomasam Kregsam lika uz brīdi savirzīties ciešāk, nekā bija paredzēts viņu lietišķo darījumu punktos, jaunais cilvēks atrāvās no viņu pulciņa un aizsteidzās turp, kur stāvēja abas māsas, un… Nu, būtu lieki sīkumos skaidrot, kā viņš apsveica vispirms Marionu un pēc tam Greisu, varu vienīgi piebilst, ka misteram Kregsam tas droši vien likās «pārāk vienkārši».

Varbūt tāpēc, lai mainītu sarunas tematu, doktors Džedlers steigšus aicināja klātesošos brokastīs, un visi apsēdās pie galda. Greisa apsēdās galda galā un iekārtojās tik apdomīgi, ka nošķīra māsu un Alfrēdu no pārējās sabiedrības. Sničijs un Kregss sēdēja pretējās galda pusēs, zilo dokumentu maisu drošības dēļ novietojuši sev pa vidu, un doktors, kā vienmēr, apsēdās pretī Greisai. Klemensija saraustītām kustībām grozījās gar galdu, apkalpodama ēdējus, kamēr skumīgais Britens pie cita, mazāka, galdiņa svarīgi grieza gabalos bifšteku un šķiņķi.

—    Gaļu? — Britens noprasīja, pieiedams pie mistera Sničija ar lielo nazi un dakšiņu rokās un raidīdams viņam jautājumu gluži kā artilērijas šāviņu.

—    Kairā ziņā, — atbildēja advokāts.

—    Un jums ari? — Tas tika jautāts Kregsam.

—    Liesu un labi mīkstu, — uzrunātais atbildēja.

Izpildījis šos pasūtījumus un pasniedzis mērenu devu

doktoram (šķiet, viņš zināja, ka citam nevienam negribas ēst), Britens nostājās tik tuvu tieslietu firmai, cik pieklājība atjāva, un ar bargu skatienu noraudzījās, kā viri stiprinās ar ēdamo; nepielūdzamā sejas izteiksme atslāba tikai vienu reizi. Tas notika tai bridi, kad misters Kregss, kurš nevarēja lepoties ar spēcīgiem zobiem, gandrīz aizrijās; tad viņš ar neparastu dzīvīgumu iesaucās: — Es jau domāju, ka pagalam ir!

—    Nu tad parunāsim dažus lietišķus vārdus, Alfred, kamēr vēl esam pie brokastgalda, — sacīja doktors.

—    Kamēr vēl esam pie brokastgalda, — atkārtoja Sničijs un Kregss, kuri, šķiet, tik drīz vēl nedomāja to pamest.

Kaut arī Alfrēds brokastīs nepiedalījās un, jādomā, tāpat jau nevarēja žēloties par lietišķu rūpju trūkumu, viņš ar cieņu atbildēja:

—   Ja jūs tā vēlaties, ser.

—    Ja kaut kas nopietns būtu iespējams, — doktors iesāka, — tādā …

—    …farsā kā šis, ser, — pateica priekšā Alfrēds.

—    …tādā farsā kā šis, ser, — turpināja doktors, — tad tā varētu būt šī divkāršā dzimšanas diena, kas pienākusi tieši pirms mūsu šķiršanās un nes līdzi daudz tīkamu izjūtu mums visiem četriem un atmiņas par ilgu, sirsnīgu draudzību. Bet tas šobrīd nav svarīgi.

—    A, ir gan, ir gan, doktor Džedler! — atsaucās jaunais cilvēks. — Tas ir svarīgi. Ļoti svarīgi, kā šorīt saka mana sirds un kā, nešaubos, teiktu arī jūsējā, ja vien jūs ļautu tai runāt. Es šodien atstāju jūsu namu; kopš šīs dienas es vairs neesmu jūsu aizbilstamais; mēs šodien šķiramies un atstājam aiz sevis daudz sirsnīgu saišu, kas stiepjas tālu pagātnē un vairs nebūs pilnībā atjaunojamas, un vēl citas saites, kas tikai sāk veidoties, — te viņš paskatījās uz līdzās sēdošo Marionu, — un ir tik nozīmīgas, ka es šobrīd neuzdrīkstos par tām runāt. Jā, jā! — viņš piebilda, pasmiedamies reizē pats par savu noskaņojumu un par doktoru. — Sai milzīgajā, nejēdzīgajā pelavu kaudzē tomēr ir kāds nopietnības graudiņš, doktor. Vismaz šodien pieļausim, ka viens tāds graudiņš tur ir.

—    Sodienl — iesaucās doktors. — Paklausieties vien!

Iīa, ha, hal Taisni šodien no visām daudzajām muļķīgā gada dienām! Sajā dienā pirms daudziem gadiem te notika barga cīna! Šai pašā vietā, kur mēs tagad sēžam, kur es šorīt redzēju savas meitenes dejojam, kur nupat mums tika novākti augļi no kokiem, kuru saknes turas cilvēku kaulos, nevis zemē, — šai pašā vietā gāja bojā tāds milzums dzīvību, ka pat es atceros, kā daudzas paaudzes vēlāk tepat zem mūsu kājām tika atrakta vesela kapsēta, pilna kaulu, sabirzušu pīšļu un sadauzītu galvaskausu šķembu. Un tomēr diez vai pat simt no visiem šiem karotājiem zināja, par ko viņi cīnās un kāpēc; diez vai pat simt no visiem nesaprātīgajiem, līksmajiem uzvarētājiem zināja, par ko viņi līksmo; diez vai bija pussimts tādu, kam no šīs uzvaras vai sakāves cēlās kāds labums. Šodien neatradīsies pat pusducis cilvēku, kas būtu vienādās domās par šīs kaujas cēloni vai nopelniem, un, īsi sakot, nav neviena, kas par to zinātu kaut ko noteiktu, ja neņem vērā kritušo apraudātājus. Un mēs te runājam par nopietnību! — doktors smiedamies nobeidza. — Viena vienīga bezjēdzība!

—    Bet man tas viss šķiet pat ļoti nopietni, — sacīja Alfrēds.

—    Nopietni! — izsaucās doktors. — Ja kaut ko tādu grib ņemt nopietni, tad ir jāsajūk prātā, jāmirst vai ari jāapmetas kalna virsotnē un jākļūst par vientuļnieku.

—    Turklāt tas bija tik sen, — piebilda Alfrēds.

—    Sen! — atmeta doktors. — Bet vai tev zināms, kas pasaulē noticis kopš tā laika? Vai tev zināms, ka tajā noticis arī kas labāks? Man vismaz tas nav zināms!

—    Tajā pa druskai darbojusies tiesa, — piemetināja misters Sničijs, maisīdams tēju.

—    Kaut gan tā visu padarījusi pārāk vienkāršu, — papildināja viņa partneris.

—    Un jūs mani aizbildināsiet, doktor, — turpināja misters Sničijs, — jo es jau tūkstošiem reižu mūsu pārrunās esmu jums darījis zināmas savas domas, — jūs mani aizbildināsiet, ja teikšu, ka tiesas darbībā un vispār juridiskas sistēmas pastāvēšanā es tomēr saskatu kaut ko nopietnu … jā gan, kaut ko īstu un tveramu, kaut ko pakļautu zināmam mērķim un jēgai…

Klemensija Ņūkama neveiklā klupienā atsitās pret galdu, uz kura skanīgi iešķindējās tases un apakštasītes.

r— Ei, ei! Kas tad nul — iesaucās doktors.

—    Tas sasodītais zilais maiss, — paskaidroja Klemensija, — tas mūžam maisās pa kājām!

—    Es teicu: pakļautu zināmam mērķim un jēgai, — atsāka Sničijs, — un tas izraisa cieņu. Jūs sakāt, ka dzīve ir farss, doktor Džedler? Dzīve, kurā darbojas tiesa!

Doktors iesmējās un paskatījās uz Alfrēdu.

—    Protams, karš ir bezjēdzība, — Sničijs piebilda.

—    Tur es jums piekritu. Lūk, piemērs. Mums apkārt ir ziedoša zeme, — un viņš norādīja uz to ar dakšiņu,

—    kuru kādreiz pārplūdināja karotāji — visi kā viens viņi bija robežu pārkāpēji — un izpostīja to ar uguni un zobenu. He, he, hel Iedomājieties vien, ka cilvēks var labprātīgi pakļaut sevi ugunij un zobenam! Muļķīgi, bezjēdzīgi, caur un cauri smieklīgi; ziniet, kad sāk par to domāt, gribot negribot jāsmejas par saviem līdzcilvēkiem! Bet paskatieties tagad uz šo ziedošo zemi! Padomājiet par likumiem, kas attiecas uz nekustamo īpašumu, uz nekustamā īpašuma mantošanu un novēlēšanu, uz nekustamā īpašuma ieķīlāšanu un izpirkšanu, uz zemes renti, zemes īpašumu, zemes iznomāšanu, — padomājiet, — misters Sničijs runāja tik izjusti, ka pat noštnakstināja lūpas,

—    padomājiet par sarežģītajiem likumiem, kas attiecas uz īpašuma tiesībām un to pierādīšanu ar visiem pretrunīgajiem precedentiem un neskaitāmajiem parlamenta lēmumiem šai sakarā, padomājiet par bezgaldaudzajām meistarīgajām un nebeidzamajām lorda kanclera tiesas prāvām, kam šis jaukais apvidus var pavērt ceļu, un jums būs jāatzīst, doktor Džedler, ka dzīvē ap mums kaut kur tomēr ir kārtībai Es ceru, — misters Sničijs piebilda, paskatīdamies uz partneri, — ka runāju savā un Kregsa vārdā?

Kad misters Kregss bija to apstiprinājis ar galvas mājien u, misters Sničijs, tāds kā atdzīvojies pēc sava daiļrunības uzplūda, piemetināja, ka labprāt apēstu vēl gabaliņu gaļas un iedzertu vēl kādu tasi tējas.

—    Visā visumā es dzīvi neslavinu, — viņš piebilda, saberzēdams plaukstas un guldzoši pasmiedamies, — tajā ir pārpilnām bezjēdzības un pārpilnām vēl daudz kā sliktāka. Uzticības suminājumi, pļāpas par paļāvību un pašaizllņdzībul He, he, he! Esam jau redzējuši, ko tas viss vērts. Tomēr par dzīvi nedrīkst smieties — tā ir spēle, kas jāspēlē ļoti nopietni! Saprotiet, visi te spēlē pret jums, un jūs spēlējat pret visieml Ai, tas ir ļoti interesanti. Uz galdiņa notiek vissarežģītākie gājieni. Smieties vajag tikai tad, kad esat uzvarējis, doktor Džedler, — un arī tad ar mēru! He, he, he! Tikai ar mēru, — Sničijs atkārtoja, šūpodams galvu un miegdams ar aci, itin kā gribētu piebilst: «Labāk jau dariet šitā!»

—    Nu, Alfred? — iesaucās doktors. — Ko tu tagad teiksi?

—    Es teikšu, ser, — atbildēja AUreds, — ka lielākais pakalpojums, ko jūs varētu izdarīt man — un esmu pārliecināts, ka ari pats sev, — būtu reizēm pacensties aizmirst šo cīņas lauku un citus tam līdzīgus, domājot par to daudz plašāko dzīves cīņas lauku, ko katru dienu apspīd saule.

—    Es gan šaubos, vai tas mīkstinātu viņa uzskatus, mister Alfred, — teica Sničijs. — 5ajā dzīves cīņas laukā karotāji ir tikpat nevaldāmi un nežēlīgi. Cilvēki tiek durti un sisti, un šauti, turklāt no aizmugures. Notriekti zemē un visbaigākā kārtā sabradāti. Tā ir pavisam nelādzīga būšana.

—    Es domāju, mister Sničij, — atteica Alfrēds, — ka tajā ik dienas notiek klusas cīņas un uzvaras, pašuzupurēšanās un cildeni varoņdarbi, kas risinās nemanāmos kaktiņos un nostūros, necilos mājokļos, vīriešu un sieviešu sirdīs, pat tad, ja no malas tas viss liktos nenopietni un pretrunīgi, — un tāpēc jau šie veikumi netop vieglāki, ka tie netiek atzīmēti hronikās un ka tos nevēro plaša publika! — un ikviena šāda rīcība varētu pat viscietāko vīru samierināt ar šo pasauli, atdot viņam ticību un cerību tai, kaut arī divas ceturtdaļas cilvēku karotu savā starpā un trešā ceturtdaļa tiesātos; un tas ir nozīmīgs vārds šīs pasaules labā.

Abas māsas klausījās ar dziļu interesi.

—    Ak, ko nu! — atteica doktors. — Es jau esmu par vecu, lai manus uzskatus varētu grozīt pat tāds draugs kā Sničijs vai, teiksim, mana neprecētā māsa, lādzīgā Marta Džedlere, kura jau sen, kā pati izsakās, iepazinusies ar visādām ģimeniskām mocībām un kopš tā laika jūt līdzi visiem, kam vien var; viņas uzskati ir tik līdzīgi tavējiem (tikai viņa, kā jau sieviete, ir ietiepīgāka un nespriež tik saprātīgi), ka mēs nevaram saprasties un tiekamies reti. Es esmu dzimis šai senajā cīņas vietā. Jau zēnībā manas domas sāka vērpties ap šī kaujaslauka patieso vēsturi. Sešdesmit gadus esmu sabijis šajā pasaulē un neesmu redzējis nekā cita kā vienīgi to, ka visa tās radība, arī daudzas mīlošas mātes un tikpat jaukas meitenes kā manējās, kā uzburta tiecas pēc kaujaslauka. Sīs pretrunas sastopamas it visur. Var vienīgi smieties vai raudāt par šādu milzīgu nekonsekvenci, un man labāk patīk smieties.

Britens, kurš ar sevišķi grūtsirdīgu izteiksmi sejā bija veltījis katram runātājam pēc kārtas sevišķi saspringtu uzmanību, laikam piepeši izšķīrās par labu tādai pašai rīcībai, ja vien dobjās aizkapa skaņas, kas izlauzās no viņa krūtīm, varētu iztulkot par smieklu izpausmi. Tomēr viņa sejas vaibsti gan pirms, gan pēc tam palika tik absolūti nekustīgi, ka brokastgalda sabiedrībai — kaut arī dažs, neparastā trokšņa iztrūcināts, paskatījās apkārt — nenāca ne prātā vērst aizdomas uz īsto vaininieku.

Tik attapīga bija vienīgi otra viesu apkalpotāja Kletnensija Ņūkama — tā iedunkāja viņu ar vienu no savām visdarbīgākajām locītavām, tas ir, ar elkoni, un pārmetošā čukstā noprasīja, par ko viņš smejoties.

—   Ne jau par tevil — atmeta Britens.

—    Par ko tad?

—    Par cilvēci, — noteica Britens, — Tur ir tas joks.

—    Klausās tik visu, ko saimnieks un tiesas vīri runā, un kļūst ar katru dienu dulnāksl — Klemensija uzbārās, iedunkājusi Britenu ar otru elkoni, kā gribēdama uzlabot viņa_ prāta darbību. — Vai nezini, kur atrodies? Vai gribi dabūt uzteikumu?

—    Es neko nezinu, — teica Britens ar trulu skatienu un nekustīgu sejas izteiksmi. — Un neko nebēdāju. Neko nesaprotu. Nekam neticu. Un neko negribu.

Kaut arī šis viņam raksturīgā noskaņojuma apātiskais kopsavilkums, iespējams, grūtsirdības uzplūdā tika pārspīlēts, Bendžamins Britens — kuru reizēm dēvēja par Mazbritenu, lai pasvītrotu šī vārda atšķirību no «Lielbritānijas», tāpat kā mēs reizēm sakām «Jaunā Anglija»*, lai uzsvērtu tās atšķirību no vecās Anglijas, — bija raksturojis savu dvēseles stāvokli precīzāk, nekā varētu likties. Jo viņš bija doktoram apmēram tas pats, kas Mailss mūkam Bēkonam, un, dienu no dienas klausīdamies neskaitāmas svinīgas runas, ko doktors veltīja daždažādiem cilvēkiem un kas vienmēr tiecās pierādīt, ka cilvēka esamība labākajā gadījumā ir pārpratums un bezjēdzība, šis nabaga kalpotājs pamazām bija nogrimis tādā juceklīgu un pretrunīgu ideju bezdibenī, ka patiesība, kura, kā stāsta, slēpjoties akas dibenā, liktos gandrīz vai pašā virspusē salīdzinājumā ar tiem maldu un mulsuma dziļumiem, kuros bija iestidzis Britens. Vienīgais, ko viņš saprata skaidri, bija tas, ka jaunās strāvas, ko šajās pārrunās parasti ienesa Sničijs un Kregss, neko nepadarīja skaidrāku un vienmēr itin kā palīdzēja doktoram ciešāk turēties pie saviem uzskatiem. Tāpēc Britens uzlūkoja šo juristu firmu kā vienu no redzamākajiem sava dvēseles stāvokļa cēloņiem un juta pret to lielu nelabvēlību.

—    Bet ne jau tas mums šodien izlemjams, Alfred, — sacīja doktors. — Kā tu jau teici, ar šodienu tu vairs neesi mans aizbilstamais un dodies prom pasaulē, bagātīgi nodrošinājies ar tām zināšanām, ko spēja dot vietējā skola un pēc tam studijas Londonā, un ar tām praktiskās dzīves iemaņām, ko tev varēja sagādāt tāds vecs, garlaicīgs lauku dakteris kā es. Pirmais pārbaudes posms, ko nozīmēja tavs nabaga tēvs, ir beidzies, un tagad tu dodies prom, būdams pats sev noteicējs, lai īstenotu viņa otru vēlēšanos. Un šis trīs gadu ceļojums, kurā tev jāiepazīstas ar citzemju medicīnu, vēl ne tuvu nebūs galā, kad tu jau būsi mūs aizmirsis. Ak kungs, tu taču it viegli mūs izmetīsi no prāta jau pēc pusgada!

—   Nu, ja tā… Bet jūs jau zināt labāk, kādēļ man vēl ar jums runāti — smiedamies atrauca Alfrēds.

—    Neko es nezinu, — atmeta doktors. — Un ko saki tu, Marion?

Mariona, kas spēlējās ar tējas tasīti, šķita sakām — kaut arī nepateica —, ka jaunais cilvēks var mierīgi aizmirst viņus, ja vēlas un spēj. Greisa piekļāva viņas ziedošo sejiņu pie sava vaiga un pasmaidīja.

—    Es ceru, ka neesmu bijis pārlieku netaisns, veicot savus aizbildņa pienākumus, — turpināja doktors, — tomēr, šā vai tā, mani šorīt no tiem formāli jāatceļ vai jāatbrīvo, vai kas nu vēl tur pienākas, un te ir mūsu labie draugi Sničijs un Kregss ar veselu maisu papīru, atskaišu, dokumentu, lai pārrakstītu uz tava vārda aizbildniecībai paredzētos līdzekļus (žēl, ka tie bija tik viegli pārvaldāmi sava niecīgā apjoma dēļ, Alfred, bet tev jākļūst par ievērojamu cilvēku, un šis apjoms augs) un nokārtotu visas citas garlaicīgās formalitātes — parakstus, zīmogus, pārvedumus.

—    Un apstiprinātu ar liecībām, kā prasa likums, — piebilda Sničijs, atstumdams šķīvi un izvilkdams dokumentus, kurus viņa partneris tūdaļ izklāja uz galda, — un, tā kā mēs ar Kregsu aizbildniecības līdzekļu izmantošanā esam tādi paši aizbildņi kā jūs, doktor, mums būs jālūdz, lai dokumentus paraksta divi no jūsu kalpotājiem. Vai jūs protat lasīt, misis Ņūkama?

—    Es nav precējusies, kungs, — paskaidroja Klemensija.

—    A\ Es atvainojos. Tā varētu domāt gan, — Sničijs nogrudzināja slēptu smiekliņu, pārlaizdams skatienu viņas neparastajam augumam. — Bet vai jūs protat lasīt?

—    Pa druskai, — atbildēja Klemensija.

—    Droši vien laulību ceremoniju aprakstus — rītos un vakaros, ko? — advokāts palepojās ar asprātību.

—    Nē, — atteica Klemensija. — Tas man par grūtu. Es lasu tikai uzpirksteni.

—    Lasāt uzpirksteni? — atkārtoja Sničijs. — Ko jūs tur runājat, sieviņ?

Klemensija pamāja ar galvu. — Un muskatriekstu rīvi.

—    Nu gan nav pie pilna prātal Te nu būtu darbs lordam kancleram! — noteica Sničijs, stīvi raudzīdamies viņā.

—    Ja vien viņai būtu kāds īpašums, — papildināja Kregss.

Tad sarunā iejaucās Greisa, paskaidrodama, ka abiem minētajiem priekšmetiem ir iegravēti uzraksti, tāpēc tie k)uvuši par kabatas bibliotēku Klemensijai Ņūkamai, kura ar grāmatu lasīšanu daudz nenodarbojas.

—    Ak tad tā tas ir, mis Greisa! — novilka Sničijs. — Redz, kāl Ha, ha, ha! Es jau noturēju šo mūsu draudzeni par pamuļķi. Pēc tādas viņa nudien izskatās, — viņš nomurmināja, pārlaizdams Klemensijai augstprātīgu skatienu. — Un ko tad uzpirkstenis saka, misis Ņūkama?

—    Es nav precējusies, kungs, — atgādināja Klemensija.

—    Nu labi — Ņūkama. Vai tāda uzruna derēs? — noprasīja advokāts. — Ko tad uzpirkstenis saka, Ņūkama?

Nav nozīmes tam, kā Klemensija pirms atbildes paplēta vienu no kabatām un tās pavērtajos dzijumos lūkojās pēc uzpirksteņa, kura tur nebija, un kā viņa pēc tam paplēta otru kabatu, no kuras, laikam ieraudzījusi šo dārgo pērli pašā dibenā, izcēla tādus traucējošus sīkumus kā mutautu, vaska sveces galu, sarkanu ābolu, apelsīnu, lairfies monētu, žebērkļa kauliņu, priekškaramo atslēgu, futrāli ar šķērēm, ko drīzāk varētu nosaukt par pusauga aitu dzirklēm, kādu riekšavu atsevišķu krellīšu, vairākus diega kamolus, adatu kārbiņu, veselu kolekciju matu uztinamo papīriņu un cepumu un visus šos piederumus pēc kārtas nodeva Britena uzraudzībā. Nav svarīgi arī tas, kā viņa savā apņēmībā sagrābt šo kabatu aiz rīkles un turēt gūstībā (jo tai piemita tieksme plandīties un aizķerties aiz tuvākā stūra) ieņēma un nesatricināmi saglabāja pozu, kas bija acīm redzamā pretrunā ar cilvēku anatomiju un gravitācijas likumu. Galvenais ir tas, ka beidzot viņa triumfējoši uzvilka meklēto sev pirkstā un lepni nograbināja muskatriekstu rīvi; abu šo dārgumu literārie rotājumi pastiprinātās berzes iespaidā izskatījās jau manāmi padiluši un grūti salasāmi.

—    Ak šis ir tas uzpirkstenis, sieviņ? — noprasīja misters Sničijs, uzjautrinādamies par Klemensijas izdarībām.

—   Un ko tad šis uzpirkstenis saka?

—    Tas saka, — Klemcnsija atteica, lēni lasīdama pa apli apkārt uzpirkstenim, gluži kā virzīdamās apkārt tornim, — tas saka: «Aiz-mir-sti un pie-dod.»

Sničijs un Kregss sirsnīgi nosmējās.

—    Cik jauka doma! — teica Sničijs.

—    Cik vienkārša! — piebilda Kregss.

—    Kāda dziļa cilvēka dabas izpratne! — izsaucās Sničijs.

—   Cik labi piemērojama dzīves īstenībai! — piebalsoja Kregss.

—    Un ko tad saka muskatriekstu rīve? — apprasījās tieslietu firmas galva.

—    Rīve saka, — Klemcnsija atteica, — «dari… otram tā … kā gribētu … no otra … pretī saņemt».

—    Drīzāk jau tā; dari otram, ko vari, citādi viņš izdarīsies ar tevi, — teica misters Sničijs.

—    Es nesaprotu, — atmeta Klemensija, noraidoši papurinādama galvu. — Es nav no tiesu ļaudīm.

—    Bet, ja būtu, doktor, — misters Sničijs pēkšņi vērsās pie viņa, it kā gribēdams apsteigt jebkādu iespējamu atbildi uz šo Klemensijas piezīmi, — tad viņa diemžēl ātri pārliecinātos, ka tas ir zelta likums vismaz pusei viņas klientu. To viņi ņem pietiekami nopietni, lai cik nenopietna jums liktos šī pasaule, un vainu pēc tam uzveļ mums. Mēs savā profesijā beigu beigās esam gandrīz tikai spoguļi, mister Alfred, bet parasti pie mums griežas saniknoti un ķildīgi cilvēki, kuri ar sevišķu glītumu nevar lepoties, un tad mums jācieš par to, ka mēs atspoguļojam neglītas izpausmes. Es ceru, — misters Sničijs piebilda,

—   ka runāju savā un Kregsa vārdā?

—    Neapšaubāmi, — apstiprināja Kregss.

— Nu tad, ja misters Britens pagādātu mums drusciņu tintes, — sacīja misters Sničijs, atkal pievērsdamies dokumentiem, — tad mēs pēc iespējas ātrāk pacenstos nokārtot visus parakstus, zīmogus un pārvedumus, citādi pasta kariete pabrauks garām, iekams mēs būsim paspējuši attapties.

Spriežot pēc mistera Britena izskata, bija ]oti ticams, ka pasta kariete pabrauks garām, iekams viņš būs paspējis attapties, jo apmulsušais vīrs stāvēja un raudzījās sev priekšā ar neredzošu skatienu, domās pretstatīdams doktoru advokātiem un advokātus doktoram, un viņu klientus kā vienam, tā otram, turklāt viņš nevarīgi pūlējās saskaņot uzpirksteni un muskatriekstu rīvi (kuru paustās domas viņam bija jaunums) ar jebkādu filozofijas sistēmu un, īsi sakot, viesa savās domās tādu pašu jucekli, kādu papūlējusies radīt viņa dižā vārda līdziniece Britānija ar savārn teorijām un skolām. Taču Klemensija, viņa labais sargeņģelis — kaut arī Britens bija ļoti zemās domās par viņas prāta spējām, jo viņa nekad necentās apgrūtināt sevi ar abstraktiem apcerējumiem, toties vienmēr īstajā brīdi bija klāt un darīja tieši to, kas vajadzīgs, — nākamajā mirkli jau bija atnesusi tinti un kārtējo reizi pakalpoja viņam, atsaukdama prātotāju īstenībā ar savu elkoņu palīdzību; ar to maigajiem pieskārieniem viņa tik sekmīgi iekustināja viņa atmiņu — turklāt daudz tiešākā nozīmē, nekā šis teiciens parasti tiek lietots, — ka viņš itin drīz kļuva žirgts un enerģisks.

Būtu vajadzīgs pārāk daudz laika, lai sīki aprakstītu, kā viņš bažījās — līdzīgi daudziem savas kārtas cilvēkiem, kam tinte un rakstāmspalva ir vesels notikums, — ka nevar rakstīt savu vārdu zem dokumenta, kuru pats nav sastādījis, citādi kaut kādā neizdibināmā kārtā var iekulties nelaimē vai nokļūt nezināmos, bet milzīgos parādos; kā viņš beidzot tuvojās dokumentiem, turklāt ļoti negribīgi un tikai doktora pārliecināšanas iespaidā, kā visādā ziņā vēlējās tos vispirms apskatīt tuvāk (kaut arī grūti salasāmais rokraksts, nemaz nerunājot par izteiksmes veidu, viņam bija tikpat kā ķīniešu ābece) un apgriezt otrādi, lai pārliecinātos, vai otrā pusē neslēpjas kāda blēdība, un kā, visbeidzot parakstījies, viņš rādīja tik izmisušu vaigu kā cilvēks, kas uz visiem laikiem šķīries no sava īpašuma un tiesībām. Daudz laika vajadzētu arī tam, lai izstāstītu, kādu noslēpumainu interesi viņā pēc tam iesvēla zilais dokumentu maiss, kurā nozuda viņa paraksts, un kā viņš nespēja atkāpties no šī maisa; arī tam, kā Klemensija Ņūkuma, nevaldāmi smiedamās par to, ka pēkšņi kļuvusi tik svarīga un cienījama persona, iepletās ar abiem elkoņiem pār visu galdu kā ērglis atvāztiem spārniem un atspieda galvu kreisajā rokā, sagatavodamās uzvilkt dažas grūti izprotamas rakstu zīmes, kam vajadzēja patērēt daudz tintes, un kā pavadīja spalvas vilcienus ar līdzīgām mēles kustībām. Arī tam, kā viņa, reiz nobaudījusi tinti, kļuva kā izslāpusi pēc tās (tā mēdzot notikt ar pieradinātiem tīģeriem, līdzko tie dabūjot nobaudīt citu šķidrumu) un gribēja parakstīties visur, kur iespējams, un uzvilkt savu vārdu uz ikviena papīra. īsi sakot, doktors tika atbrīvots no aizbildņa pienākumiem un visām attiecīgajām rūpēm, un Alfrēds, kurš visas rūpes tagad uzņēmās pats, likumīgi nostājās uz sava dzīves ceļa.

—   Britenl — uzsauca doktors. — Steidzies pie vārtiņiem un gaidi karieti. Laiks skrien, Alfred!

—   Jā, ser, jā, — steigšus attrauca jaunais cilvēks. — Mīļā Greisa, vēl acumirkli! Mariona, tik jauna un skaista, tik pievilcīga un visu apbrīnota, dārgāka man par visu pasaulē… atceries! Es atstāju Marionu tavā gādībā!

—   Rūpes par viņu man vienmēr bijušas svēts pienākums, Alfred. Turpmāk tas būs divtik svēts. Es būšu uzticīga savam pienākumam, vari man ticēt.

—   Es ticu, Greisa. Es to labi zinu. Kurš gan varētu skatīties tevī, klausīties tevī un vēl šaubīties? Ak, Greisa! Ja man būtu tavs dvēseles miers un līdzsvarotais prāts, cik drošu sirdi es šodien dotos projām!

—    Patiesi? — viņa atjautāja ar rāmu smaidu.

—   Un tomēr, Greisa… nē, man labāk gribētos saukt tevi par māsu.

—   Labil — viņa dzīvi atsaucās. — Es par to ļoti priecājos. Sauc mani tikai tā!

—   …un tomēr, māsa, — Alfrēds atsāka, — Marionai un man vairāk vajadzīgs, lai tava uzticība un pastāvība paliktu tepat un darītu mūs abus laimīgākus un labākus. Es neparko neņemtu šīs īpašības sev līdzi projām, ja arī spētu!

—    Kariete ir kalnā! — iesaucās Britens.

—    Laiks iet, Alfred! — atgādināja doktors.

Mariona līdz šim bija stāvējusi atstatu, nolaistu skatienu, bet, kad atskanēja šis brīdinājums, viņas jaunais pielūdzējs maigi saņēma meiteni aiz rokas un atveda blakus māsai, kas viņu tūdaļ apskāva.

—   Es nupat sacīju Greisai, mīļā Marion, — viņš teica,

—   ka šķiroties uzticu tevi, savu dārgumu, viņai. Un, kad es atgriezīšos un saņemšu tevi atpakaļ, mana mīļotā, un priekšā mums pavērsies gaiša laulības dzīve, mēs ar sevišķu prieku domāsim par to, kā darīt Greisu laimīgu, kā uzminēt jebkādu viņas vēlēšanos, kā paust savu pateicību un mīlestību pret viņu, kā atdot viņai daļu no parāda, ko būsim iemantojuši.

Marionas viena roka gulēja Alfrēda plaukstā, otru viņa bija aplikusi ap kaklu māsai. Viņa ieskatījās māsas acīs, kas lūkojās pretī tik mierīgi, rāmi un gaiši, un meitenes skatiens pauda vienlaikus sirsnību, jūsmu, skumjas, apbrīnu, gandrīz vai dievināšanu. Viņa raudzījās māsas sejā ar tādu izteiksmi, it kā tā būtu kāda eņģeļa starojošā seja. Mierīga, rāma un gaiša šī seja raudzījās pretī uz viņu un mīlošo jaunekli.

—    Un, kad pienāks laiks, kuram agri vai vēlu jāpienāk, — sacīja Alfrēds, — un es brīnos, ka tas vēl nav pienācis, taču Greisa zina labāk un Greisai vienmēr ir taisnība, — laiks, kad arī viņai būs vajadzīgs draugs, kam uzticēt visu, kas uz sirds, draugs, kas viņai varētu dot kaut daļiņu no tā, ko viņa devusi mums, — tad mēs, Marion, pierādīsim savu uzticību un no sirds priecāsimies, ka viņa, mūsu mīļā, labā māsa, mīl un top mīlēta, ko mēs viņai patiesi novēlami

Jaunākā māsa joprojām raudzījās Greisai acīs un nenovērsa skatienu — pat ne tādēļ, lai paraudzītos uz aizbraucēju. Un joprojām šīs krietnās acis tikpat mierīgi, rāmi un gaiši raudzījās pretī uz viņu un mīlošo jaunekli.

—    Un, kad tas viss piederēs pagātnei, kad mēs būsim veci un dzīvosim kopā (tā noteikti būsi), kaut kur tuvu kopā, un bieži atcerēsimies bijušo, — turpināja Alfrēds,

—    atmiņas par šīm dienām un it sevišķi par šo vienu dienu mums liksies visjaukākās, un mēs stāstīsim cits citain, ko domājām un jutām, ko cerējām un no kā bijātnies Šajā šķiršanās brīdī un cik grūti mums bija atvadīties…

—    Kariete brauc cauri mežam! — uzsauca Britens.

—     Jā. Es esmu gatavs … un mēs atcerēsimies, cik laimīgi atkal tikāmies, par spīti visām grūtībām, un piemi.nēsim šo dienu kā pašu laimīgāko visā gadā, kā trīskāršu dzimšanas dienu. Vai ne, mīļotā?

—   Jā! — ar gaišu smaidu dzīvi atsaucās vecākā māsa.

—    Jā! Alfred, nekavējies! Nav vairs laika. Atvadies no Marionas! Un lai Dievs stāv tev klāti

Viņš piespieda jaunāko māsu sev pie krūtīm. Līdzko meitene bija atbrīvojusies no šī apskāviena, viņa atkal piekļāvās māsai, un viņas acis, kuras joprojām pauda tik daudz dažādu izjūtu, atkal uzmeklēja Greisas mierīgo, rāmo un gaišo skatienu.

—    Paliec sveiks, manu zēni — sacīja doktors. — Runāt par kādu nopietnu sarakstīšanos vai nopietnām jūtām, vai saistībām, vai vēl ko tamlīdzīgu šajā … ha, ha, ha! Tu jau zini, ko es domāju… nu, tās, protams, būtu tukšas blēņas. Es varu teikt tikai to: ja jūs ar Marionu arī turpmāk neatteiksieties no savām muļķīgajām iedomām, man nav iebildumu, ja tu kādu dienu kļūsti mans znots.

—    Ir jau uz tilta! — sauca Britens.

—    Lai brauc vien šurp! — atsaucās Alfrēds, spēcīgi paspiezdams doktora roku. — Iedomājieties reizēm mani, senais draugs un aizbildni, un dariet to, cik spējat nopietni! Visu labu, mister Sničij! Ardievu, mister Kregs!

—    Brauc šurp pa ceļu! — sauca Britens.

—    Buča KJemensijai Ņūkamai mūsu ilgās pazīšanās vārdā! Dodiet roku, Briten! Marion, mīļotā, uz redzēšanos! Māsa Greisa — atceriesl

Rāmais pavarda sargātājas stāvs un seja, tik daiļa savā klusajā mierā, atbildot pagriezās pret viņu, taču Marionas skatiens un izturēšanās palika nemainīgi.

Kariete apstājās pie vārtiņiem. Brīdi valdīja kņada ap bagāžu. Kariete sakustējās. Mariona joprojām stāvēja tāpat kā iepriekš.

—   Viņš tev māj ar platmali, mīlulīt, — sacīja Greisa. — Tavs izraudzītais vīrs, mīļā. Paskaties!

Jaunākā māsa pacēla galvu un īsu mirkli pievērsa skatienu karietei. Tad, atkal aizgriezusies un pirmoreiz pavisam atklāti ielūkojusies Greisas rāmajās acīs, viņa šņukstēdama apkrita tai ap kaklu.

—   Ai, Greisa! Lai Dievs tevi svētī! Bet es nevaru turp skatīties, Greisa! Mana sirds lūst pušu.

Otrā daļa

Sničijam un Kregsam piederēja omulīgs, mazs kantoris senajā kaujaslaukā, un tur viņi vadīja savu omulīgo, mazo firmu un piedalījās neskaitāmās mazās, labi plānotās kaujās, kurās karoja neskaitāmas savstarpēju pretinieku armijas. Nevarētu gan teikt, ka viņi drāzās uzbrukumā kā viesulis, — drīzāk viņi vadīja kauju gliemeža gaitā, tomēr tā dala, kas firmai šajās cīņās bija veicama, savā ziņā līdzinājās īsta kara norisēm: reizēm viņi deva triecienu kādam sūdzētājam, reizēm sadragāja kādu apsūdzēto, reizēm izšāva pamatīgu lādiņu uz kādu nekustamu īpašumu Lorda kanclera tiesā, reizēm sarīkoja nelielu apšaudi kādā neregulārā sīku parādnieku vienībā — kā kuro reizi lika apstākļi un kāds patrāpījās pretinieks. Izdevums rGazelie» dažos viņu kaujaslaukos bija tikpat sekmīgs un nozīmīgs ierocis kā citos, slavenākos, laukos, un par vairumu kaujas operāciju, kurās viņi bija ģenerāļi, karojošās puses vēlāk izteicās, ka tām bijis ļoti grūti vienai otru saskatīt un gūt kaut nelielu skaidrību, kas ar tām notiek, jo viss kaujaslauks tinies pārlieku biezos dūmos.

Sničija un Kregsa kungu kantortelpas atradās parocīgā vietā: tikai pāris pakāpienu šķīra vaļējās ārdurvis no tuvējā tirgus laukuma, tā ka jebkurš saniknojies fermeris, kam bieži gadījās nepatikšanas, varēja taisnā ceļā doties tur iekšā. Viņu īpašā apspriežu telpa un konferenču zāle bija veca aizmugures istaba augšstāvā, ar zemiem, nomelnējušiem griestiem, kuri šķita drūmi raucam pieri, apcerēdami samezglotos likuma pantus. Tajā atradās daži ar ādu apvilkti krēsli augstām atzveltnēm, ko rotāja lielas misiņa naglas, līdzīgas izvelbtām acīm; vietvietām divas vai trīs no tām bija izkritušas — vai varbūt tās izvilkuši apmulsināto klientu nervozi šaudīgie īkšķi un rādītājpirksti. Pie sienas karājās gravīra — izcila tiesneša portrets; šī vīra baismīgajā parūkā ikviena cirta bija likusi visu klātesošo matiem sacelties stāvus. Putekļainie sienasskapji, plaukti un galdi bija viscaur piekrauti papīru saiņiem, un visapkārt gar sienas paneli rindojās ugunsdrošas kastes ar piekaramām atslēgām un virsū uzkrāsotiem cilvēku vārdiem, ko bažīgie apmeklētāji, itin kā nepielūdzamas burvības spiesti, allaž burtoja turp un atpakaļ, veidodami no tiem anagrammas, kamēr ārēji šķita klausāmies Sničijā un Kregsā, no kuru runām ne vārda nespēja saprast.

Ga,n Sničijam, gan Krcgsam kā personiskajā dzīvē, tā 'profesionālajā darbībā bija katram savs partneris. Sničijs un Kregss bija labākie draugi pasaulē, taču misis Sničija, būdama no dabas apveltīta ar dzīvē bieži sastopamu noslieci, principā turēja aizdomās misteru Kregsu, un misis Kregsa savukārt principā turēja aizdomās misteru Sničiju.

«Ak, šie tavi Sničiji!» nule minētā dāma reizēm mēdza izmest misteram Kregsam, lietodama šo patvaļīgo daudzskaitli, itin kā noniecinādama kādu apšaubāmu bikšu pāri vai līdzīgu priekšmetu, kam vienskaitļa formas vispār nav. «Es nu gan nesaprotu, ko tu pinies ar šiem saviem Sničijiem. Es uzskatu, ka tu krietni par daudz uzticies šiem saviem Sničijiem, un ļoti ceru, ka tev nevajadzēs pārliecināties par manu vārdu patiesīgumu.» Misis Sničija savukārt attiecībā uz Kregsu izteicās misteram Sničijam: ja viņas vīru kādreiz kāds esot vazājis aiz deguna, tad to noteikti darījis un darot šis cilvēks, un, ja viņa kādreiz redzējusi viltu kāda cilvēka acīs, tad viņa to nepārprotami redzējusi Kregsa acīs. Par spīti tam, viņi visi tomēr kopumā bija ļoti labi draugi, un misis Sničija ar misis Kregsu veidoja ciešu savienību pret «kantori», kuru abas uzlūkoja par tādu kā šausmu kambari un kopīgu ienaidnieku, kas nodarbojas ar bīstamiem (tāpēc ka nezināmiem) viltus darījumiem.

Un tomēr šai pašā kantorī Sničijs un Kregss vāca medu saviem bišu stropiem. Seit viņi reizēm jaukā laikā aizvadīja pa vakaram, sēdēdami pie savas apspriežu telpas loga, kurš pavēra skatu uz seno kaujaslauku, un brīnīdamies (tas parasti notika tiesas sesijas laikā, kad pārliecīgais darba apjoms bija darījis viņus sentimentālus) par cilvēku muļķību, par to neprasmi saticīgi sadzīvot savā starpā un vajadzības gadījumā mierīgi griezties pie tiesas. Seit viņi aizvadīja dienas, nedēļas, mēnešus un gadus, šeit ritēja viņu kalendārs, pamazām saruka misiņa naglu skaits ādas krēslu atzveltnēs un auga augumā papīra kaudzes uz galdiem. Seit bija aizskrējuši gandrīz trīs gadi kopš kādreizējām brokastīm augļu dārzā, vienu no viņiem darīdami kalsnāku, otru tuklāku, un šeit viņi abi šovakar atkal sēdēja un apspriedās.

Šoreiz viņi nebija divi vien — turpat pašā lepnākajā krēslā sēdēja vēl trešais cilvēks, gadus trīsdesmit vecs vīrietis mazliet kalsenu seju, bet stalti noaudzis un izskatīgs; mugurā viņam bija labas drēbes, kaut arī viņš izskatījās nevērīgi ģērbies; vienu roku aizbāzis aiz vestes, otru vilkdams cauri pajukušajiem matiem, viņš kaut ko noraizējies prātoja. Sničija un Kregsa kungi sēdēja viens otram pretī pie blakusgalda. Uz tā stāvēja viena no ugunsdrošajām kastēm, kam bija noņemta piekaramā atslēga un pacelts vāks, un daļa satura izkaisīta pa galdu, bet pārējā daļa atradās mistera Sničija rokās, kurš skatīja to cauri, katru dokumentu pēc kārtas tuvinādams svecei, katru izvilkto papiru apskatīdams atsevišķi un pēc tam nododams misteram Krcgsam, kas tāpat to apskatīja un, papurinājis galvu, nolika uz galda. Brīžiem viņi pārstāja lasīt un, saskaņoti papurinājuši galvu, paskatījās uz savu domās nogrimušo klientu. Un, tā kā uz kastes bija uzrakstīts «Maikls Vordens, eskvairs», mēs varam secināt, ka tāds bija šī klienta vārds un ka Maikla Vordena, eskvaira, stāvoklis nebija nekāds spožais.

—   Tas ir viss, — noteica misters Sničijs, apgriezdams otrādi pēdējo dokumentu. — Patiešām, citas izejas nav.Citas izejas nav.

—   Viss pazaudēts, iztērēts, ieķīlāts, dabūts uz parāda un pārdots, ko? — vaicāja klients, paceldams skatienu.

—    Itin viss, — apstiprināja misters Sničijs.

—   Un nekas vairs nav līdzams, jūs sakāt?

—   Itin nekas.

Klients, nagus kodīdams, atkal iegrima domās.

—    Un es pat nevaru vairs Anglijā justies drošs? Tā jūs man apgalvojāt, vai ne?

—    Ne Anglijā, ne citā Lielbritānijas un Īrijas Apvienotās karalistes daļā, — atbildēja misters Sničijs.

—   Tātad pazudušais dēls, kam nav ne tēva, pie kā atgriezties, ne cūku, ko ganīt, ne sēnalu, ko krimst ar tām kopā? Vai tā gan? — klients prašņāja tālāk, šūpodams kāju, kas bija pārmesta otrai, un pētīdams grīdas dē|us.

Misters Sničijs noklepojās, itin kā noraidīdams iespēju ietērpt jebkādu juridisku jautājumu tik tēlainos vārdos. Misters Kregss, apliecinādams, ka šāds uzskats ir kopīgs abiem partneriem, darīja to pašu.

—   Izputināts trīsdesmit gadu vecumā! — noteica klients. — Tā nekas!

—    Izputināts ne, mister Vorden, — atbildēja Sničijs. — Tik jauni vēl nav. Jāatzīst, ka esat krietni pavirzījies uz to pusi, bet izputināts vēl gluži neesat. Mazliet pūliņu …

—   Pie velna pūliņus! — atcirta klients.

—   Mister Kregs, — teica Sničijs, — vai jūs man nepasniegtu šķipsniņu tabakas? Pateicos, ser!

Kamēr nesatricināmais advokāts ar acīm redzamu labpatiku ievilka prasīto nāsīs, pilnībā iedziļinājies šajā nodarbē, klienta seja pamazām atplauka smaidā, un, pacēlis acis, viņš jautājas

—   Jūs teicāt: pūliņus. Cik ilgus pūliņus?

—    Cik ilgus pūliņus? — pārjautāja Sničijs, nopurinādams no pirkstiem tabakas paliekas un lēni kaut ko aprēķinādams savā prātā. — Jūsu sarežģītajam mantas stāvoklim, ser? Labu amata pratēju rokās? Teiksim, Sničija un Kregsa rokās? Sešus vai septiņus gadus.

—    Badoties sešus vai septiņus gadusl — pikti iesmiedamies, noteica klients un nepacietīgi sagrozījās krēslā.

—    Badoties sešus vai septiņus gadus tiešām būtu diezgan neparasti, mister Vorden, — sacīja Sničijs. — Sajā laikā jūs ar labu gribu varētu tikt pie jauna īpašuma. Tomēr mēs lāgā neticam, ka jums tas izdotos — es runāju savā un Kregsa vārdā —, un tāpēc šo ceļu neiesākām.

—   Bet ko tad jūs iesakāt?

—    Mazliet pūliņu, kā jau teicu, — atbildēja Sničijs. — Alani un Kregsa dažu gadu pūliņi atkal visā ieviestu kārtību. Bet, lai mēs varētu slēgt vienošanos un turēt to spēkā un lai jūs varētu to ievērot, jums nepieciešams aizbraukt, jums nepieciešams padzīvot ārzemēs. Ciktāl runa ir par badošanos, mēs jums jau sākumā varētu sūtīt dažus simtus gadā, lai jums būtu par ko badoties… tā tas ir, mister Vorden.

—    Simtus! — atkārtoja klients. — Kad es esmu iztērējis tūkstošus!

—    Par to nav nekādu šaubu, — atteica misters Sničijs, lēni likdams papīrus atpakaļ čuguna kastē, — itin nekā-du, — viņš sevī atkārtoja, domīgi turpinādams darāmo.

Advokāts acīmredzot labi pazina savu klientu, katrā ziņā viņa sausā, lietišķā, zobgalīgā izturēšanās atstāja labvēlīgu iespaidu uz apmeklētāja drūmo noskaņojumu un viesis kļuva brīvāks un atraisītāks. Bet varbūt tieši klients labi pazina savu advokātu un bija tīši izvilinājis no tā vēlamo uzmundrinājumu, lai saviem nodomiem, par kuriem dzīrās stāstīt, piešķirtu šķietami vairāk attaisnojuma. Palēnām izslējies taisni, viņš sēdēja un raudzījās savā neaizkustināmajā padomdevējā ar smaidu, kas drīz pārtapa smieklos.

—   Galu galā, — viņš iesāka, — mans akmenscietais draugs…

Misters Sničijs norādīja uz savu partneri: — Es un — piedodiet — Kregss.

—   Atvainojos misteram Kregsam, — sacīja klients.

— Galu galā, mani akmenscietie draugi, — viņš saliecās krēslā uz priekšu un mazliet pieklusināja balsi, — jūs vēl ne tuvu nezināt, cik dziļš ir mans posts.

Misters Sničijs pārtrauca darboties un pievērsa viņam pārsteigtu skatienu. To pašu darīja misters Kregss.

—        Es esmu ne vien dziļi iestidzis parādos, — paziņoja klients, — bet turklāt vēl dziļi…

—   Vai tiešām — iemīlējies? — iesaucās Sničijs.

—        Jā gan! — atzinās klients, atlaizdamies krēslā, sabāzdams rokas kabatās un nopētīdams abus firmas pārstāvjus. — Dziļi iemīlējies!

—        Varbūt bagātā mantiniecē, ser? — apvaicājās Sničijs.

—   Nē, mantiniecē ne.

—   Tad kādā citā bagātā dāmā?

—        Arī bagātā dāmā ne, cik man zināms, — ja par bagātību neuzskata skaistumu un krietnu dabu.

—        Ceru, ka neprecētā dāmā? — ļoti izteiksmīgi pavaicāja misters Sničijs.

—    Protams.

—        Vai tā gadījumā nav viena no doktora Džedlera meitām? — noprasīja Sničijs, pēkšņi atspiezdams elkoņus pret ceļgaliem un pastiepdams galvu turpat vai jardu uz priekšu.

—   Jā! — atsaucās klients.

—    Un vai tik nav jaunākā? — Sničijs prašņāja tālāk.

—   Jā! — atsaucās klients.

—        Mister Kregs, — ar lielu atvieglojumu balsī sacīja Sničijs, — vai jūs man nepasniegtu vēl vienu šķipsniņu tabakas? Pateicos! Ar prieku varu paziņot, ka tam nav nozīmes, mister Vorden: viņa ir saderināta, ser, viņa nav brīva. Mans partneris var to apliecināt. Mēs droši zinām šo apstākli.

—   Mēs droši zinām šo apstākli, — atkārtoja Kregss.

—        Varbūt arī es pats to zinu, — mierīgi atbildēja klients. — Un kas par to? Vai tiešām jūs, dzīvē tik pieredzējuši cilvēki, nekad neesat dzirdējuši, ka sieviete reizēm maina savu lēmumu?

—         Ir, protams, gadījumi, kad par saderināšanos solījuma laušanu iesūdzētas gan vecmeitas, gan atraitnes, — atzina misters Sničijs, — taču vairumā šādu prāvu…

—        Prāvu! — klients viņu nepacietīgi pārtrauca. — Nestāstiet man te par prāvām! Sādu gadījumu ir krietni vairāk, nekā būtu iespējams aprakstīt jebkurā jūsu likumu

grāmatā. Turklāt vai jūs domājat, ka esmu pusgadu nodzīvojis doktora namā aizsietām acīm?

—   Es domāju, ser, — teica misters Sničijs, svinīgā nopietnībā vērsdamii s pie sava partnera, — ka, spriežot pēc mistera Vordena teiktā, no visām ķibelēm, kādās viņa zirgi viņu jebkad ieveduši — un to nav bijis mazums, un tās izmaksājušas visai dārgi, kā viņš pats vislabāk zina un kā zinām arī jūs un es, — pati ļaunākā var izrādīties tā reize, kad viens no šiem zirgiem nosvieda viņu zemē pie doktora dārza žoga un atstāja guļam ar trim pārlauztām ribām, iedragātu atslēgas kaulu un Dievs vien zina cik zilumiem. Toreiz mēs par to daudz nedomājām, zinādami, ka doktora rokās un zem doktora jumta viņam klājas labi, taču tagad es laba gala neparedzu. Gluži otrādi! Es paredzu pavisam sliktu galu. Un vēl doktors Džedlers… mūsu klients, mister Kregs.

—   Un vēl misters Alfrēds Hītfīlds… arī savā ziņā mūsu klients, — piebilda Kregss.

—   Un vēl misters Maikls Vordens, kurš tāpat savā ziņā ir jūsu klients, — atmeta bezrūpīgais apmeklētājs, — un nemaz nav slikts klients, jo desmit vai divpadsmit gadus izlicies par muļķi. Nu bet tagad misters Maikls Vordens ir iztrakojies un izbaudījis dzīvi — ko sējis, to pļāvis, un raža ir šajā kastē; un tagad viņš grasās nožēlot pagātni un kļūt prātīgs. Un tam par pierādījumu misters Maikls Vordens ir nolēmis apprecēt Marionu, doktora skaisto meitu, ja vien varēs, un aizvest viņu sev līdzi.

—   Patiešām, mister Kregs… — Sničijs iesāka.

—   Patiešām, draugi partneri mister Sničij un mister Kregs, — klients viņu pārtrauca, — jūs zināt savus pienākumus pret klientiem, un es nešaubos, ka jūs pavisam skaidri zināt: tajos nekādi neietilpst iejaukšanās parastā mīlas dēkā, kuru esmu spiests jums atklāt. Es nebūt negrasos aizvest jauno dāmu sev līdzi pret viņas gribu. Tur nebūs nekā nelikumīga. Es nekad neesmu bijis sirdsdraugs misteram Hitfīldam. Es nepieviļu viņa uzticību. Es mīlu to, ko mīl viņš, un esmu nolēmis iegūt to, ko iegūtu viņš, — ja vien varēšu.

—   Viņš nevarēs, mister Kregs, — teica Sničijs, manāmi noraizējies un samulsis. — Nevarēs, ser. Viņa dievina misteru Alfrēdu.

—   Patiešām? — atjautāja klients.

—   Mister Kregs, viņa to dievina, ser, — atkārtoja Sničijs.

—   To pusgadu pirms dažiem mēnešiem es nenodzīvoju doktora namā aizsietām acīm, tāpēc drīz vien sāku par to šaubīties, — piemetināja klients. — Ja tas būtu atkarīgs no vecākās māsas gribas, viņa patiešām to dievinātu, bet es abas meitenes uzmanīgi vēroju. Mariona vairījās pieminēt viņa vārdu, vairījās runāt par viņu un ar skaidri redzamiem sirdēstiem atkratījās no ikviena temata, kas kaut niecīgā mērā ar viņu saistīts.

—    Bet kāpēc lai viņa tā darītu, mister Kregs? Kāpēc gan tā, ser? — taujāja Sničijs.

—    Es nezinu, kāpēc tā, lai gan ticamu iemeslu ir daudz, — atteica klients, smaidīdams par iegūto uzmanību un par mulsumu mistera Sničija zibošajās acīs, kā ari par to, cik apdomīgā veidā advokāts turpināja sarunu un saņēma meklētās atbildes, — bet es zinu, ka tā tas ir. Viņa bija ļoti jauna, kad saderinājās — ja to vispār var saukt par saderināšanos, par ko es nebūt neesmu drošs, — un varbūt ir to jau nožēlojusi. Varbūt — tiesa, tas izklausās lielīgi, bet es nudien to nesaku, lai palielītos, — nav izslēgts, ka viņa ir iemīlējusies manī, gluži tāpat kā es viņā.

—    Nu, nu! Misters Alfrēds taču bija viņas rotaļu biedrs jau kopš senām dienām, atcerieties, mister Kregs, — neveikli pasmiedamies, teica Sničijs, — un pazina viņu turpat vai no bērna autiņiem!

—    Tāpēc jo vairāk iespējams, ka viņai šis romāns jau paspējis apnikt, — mierīgi turpināja klients, — un ka viņa gluži labprāt gribētu sapņot par kaut ko vēl nebijušu, par citu mīļoto, kurš ierodas (vai kura zirgs ierodas) pie viņas romantiskos apstākļos, kuram ir itin vilinoša reputācija — vismaz lauku meitenes acīs — kā cilvēkam, kas dzīvojis jautri un bezrūpīgi, nevienam nedarīdams pāri, un kas gan gadu, gan auguma, gan visādā citā ziņā — tas atkal izklausās lielīgi, bet es nudien to nesaku, lai palielītos, — varbūt gluži labi var sacensties pat ar misteru Alfrēdu.

So pēdējo apgalvojumu patiesi nevarēja apstrīdēt, un tā nodomāja arī misters Sničijs, paskatīdamies uz viņu. Tieši jaunā cilvēka bezbēdībā slēpās kaut kas ļoti dabisks un pievilcīgs. Tā radīja iespaidu, ka šī glītā seja un staltais augums varētu būt vēl krietni izskatīgāki, ja vien īpašniekam tas rūpētu, un ka šis cilvēks, nostājies uz kājām un kļuvis nopietns (bet nopietns būt viņš nekad vēl nebija pūlējies), varētu būt ļoti enerģisks un mērķtiecīgs. «Bīstams uzdzīvotājs,» nodomāja vērīgais advokāts, «nedod Dievs tādam iekarot jaunas dāmas sirdil»

—   Tātad lieciet vērā, Sničij, — viņš turpināja, piecēlies uti satvēris sarunas biedru aiz pogas, — un arī jūs, Krcgs, — un viņš saņēma arī to aiz pogas, turklāt iekārtojās tā, lai tie viņam stāvētu katrs savā pusē un neviens nevarētu izbēgt, — ka es jums neprasu nekādu padomu. Jūs darīsiet pareizi, ja turēsieties pa gabalu no visiem, ko ši lieta skar, jo tā ir joma, kur tādiem nopietniem cilvēkiem kā jūs neklājas nostāties tajā vai citā pusē. Es jums īsi un dažos vārdos izklāstīšu savu situāciju un nodomus un tad atstāšu jūsu ziņā rūpes par to, kā visdrīzāk uzlabot manu mantas stāvokli, jo tādā gadījumā, ja es aizvedu doktora skaisto meitu sev līdzi (es ļoti ceru, ka tā notiks un ka es viņas brīnišķajā ietekmē kļūšu pavisam cits cilvēks), man tobrīd vajadzēs vairāk naudas nekā tad, ja es aizbrauktu viens. Bet drīz vien es sākšu jaunu dzīvi un atgūšu zaudēto.

—    Man šķiet, ka labāk būs, ja mēs to neuzklausīsim, mister Kregs? — jautājoši teica Sničijs, lūkodamies garām klientam uz savu partneri.

—   Es arī tā domāju, — piekrita Krcgss. Tomēr abi turpināja uzmanīgi klausīties.

—   Nu labi! Ja negribat, neklausieties, — atbildēja klients. — Es tomēr to pateikšu. Nedomāju lūgt doktora piekrišanu, jo viņš man tikpat to nedos. Taču es netaisos nodarīt doktoram nekādu ļaunumu vai pārestību (turklāt viņš pats mēdz sacīt, ka šādas blēņas vispār nav nopietni ņemamas), jo es ceru izglābt viņa bērnu, savu Marionu, no tā, kas — un to es skaidri redzu, nē, pareizāk, skaidri zinu — viņu biedē, no tā, par ko viņa domā ar izmisumu, tas ir, no viņas bijušā saderinātā atgriešanās. Lai nu kas, bet tas, ka viņu šī atgriešanās biedē, ir nepārprotama patiesība. Pagaidām nevienam nav nodarīts pāri. Pašlaik es šeit tieku tā tramdīts un vajāts, ka dzīvoju kā tāda lidojoša zivs. Slapstos pa tumsu, nedrīkstu uzturēties pats savā mājā, vairos tuvoties pats saviem īpašumiem… bet šī māja, šī zeme un vēl daudz akru tai klāt atkal reiz piederēs man — jūs to zināt, jūs to jau teicāt —, un Mariona pēc desmit gadu kopdzīves ar mani droši vien būs bagātāka — jūs paši mani iedrošinājāt, un jūs nemaz neesat pārliecīgi optimisti — nekā būdama sieva Alfrēdam Hītfīldam, kura atgriešanās viņu biedē (atcerieties to!) un kurš savās jūtās, tāpat kā jebkurš cits, diezin vai pārspēj mani. Man ir tādas pašas tiesības kā viņam, ja meitene izšķirsies man par labu, un lemt par šīm tiesībām es

Jaušu tikai viņai vienai. Nu, vairāk jūs diez vai gribēsiet dzirdēt, un vairāk es jums ari neko nestāstīšu. Tagad jūs zināt manas vēlmes un nodomus. Kad man jābrauc projām?

—     Pēc nedēļas, — teica Sničijs. — Vai ne, mister Kregs?

—   Es teiktu, ka vēl ātrāk, — atbildēja Kregss.

—     Es braukšu pēc mēneša, — sacīja klients, uzmanīgi vērodams abu vīru sejas. — Tieši šai dienā pēc mēneša. Šodien ir ceturtdiena. Uzvarējis vai zaudējis, tieši pēc mēneša šai dienā es braukšu projām.

—     Tā ir pārāk ilga kavēšanās, — sacīja Sničijs, — pārāk ilga. Bet lai notiek. Es jau domāju, ka viņš prasīs trīs mēnešus, — viņš nomurmināja sevī. — Vai jūs aizejat? Ar labu nakti, seri

—     Ar labu nakti! — atsaucās klients, sarokodamies ar firmas saimniekiem. — Jūs vēl pieredzēsiet, ka es protu izmantot bagātību. Kopš šī brīža mana ceļazvaigzne ir Mariona!

—     Ejiet prātīgi pa kāpnēm, ser, — brīdināja Sničijs, — jo tur viņa nespīd. Ar labu nakti!

—   Ar labu nakti!

Abi tiesas vīri nostājās kāpņu augšgalā ar paceltām svecēm un noraudzījās viņam pakaļ. Kad viesis bija aizgājis, viņi palika stāvam, raudzīdamies viens otrā.

—     Ko jūs domājat par to visu, mister Kregs? — vaicāja Sničijs.

Misters Kregs papurināja galvu.

—     Atceros, todien, kad mēs dzēsām aizbildniecību, jūs teicāt, ka šī pāra izturēšanās šķiroties bijusi mazliet dīvaina, — teica Sničijs.

—   Tā bija, — sacīja misters Kregss.

—     Iespējams, ka viņš rūgti maldās, — turpināja misters Sničijs, aizslēgdams ugunsdrošo kasti un nolikdams to malā, — bet, ja ne, tad jāteic, ka sava tiesa nepastāvības un neuzticības jau nav nekāds retais brīnums, mister Kregs. Un tomēr man likās, ka tā glītā sejiņa ir ļoti patiesa. Man pat likās, — misters Sničijs piebilda, uzvilkdams mēteli un pirkstaiņus (jo laiks bija ļoti auksts) un

izdzēsdams vienu no svecēm, — ka viņas raksturs pēdējā laikā kļuvis arvien stingrāks un noteiktāks. Gancļ|īz tāds kā māsai.

—   Misis Kregsai likās gluži tāpat, — atteica Kregss.

—      Es par to visu nenieka nebēdātu, — piemetināja mis

ters Sničijs, kurš no dabas bija lāga cilvēks, — ja varētu ticēt, ka misters Vordens ir pārrēķinājies, bet, lai cik viņš vieglprātīgs, untumains un nepastāvīgs, šis vīrs šo to zina par pasauli un cilvēkiem (un kā nu ne, jo savu pieredzi viņš ir pircis par visai dārgu cenu), un tāpēc e6 nezinu, ko domāt. Mums labāk tur nejaukties, mister Kregs, mums labāk ciest klusu, jo līdzēt mēs tikpat neko nevaram.

—    Itin neko, — atsaucās Kregss.

—    Mūsu draugs doktors šādas lietas neuzskata par nopietnām, — teica misters Sničijs, kratīdams galvu. — Kaut nu viņam šī filozofija būtu pietiekams atbalsts! Mūsu draugs Alfreds runā par dzīves cīņu, — un viņš atkal pakratīja galvu, — kaut nu viņš šai cīņā netiktu nopļauts jau pašā sākumā! Vai paņēmāt platmali, mister Kregs? Es gribu nodzēst otru sveci.

Tā kā misters Kregs atbildēja apstiprinoši, misters Sničijs izdarīja sacīto, un abi, taustīdami sev ceļu, izgāja no apspriežu telpas, kas tagad tinās tikpat necaurredzamā tumsā kā visa tiesu sistēma.

Mans stāsts turpinās mazā, klusā kabinetā, kur tajā pašā vakarā pie jautri sprakstoša kamīna sēdēja abas māsas un vecais, bet žirgtais doktors. Greisa strādāja pie šuvekļa. Mariona skaļi lasīja grāmatu, kas atradās viņai priekšā. Doktors, rītasvārkos un mājas apavos, izstiepis kājas virs biezā paklāja un atlaidies atzveltnes krēslā, klausījās lasīto un lūkojās uz abām savām meitām.

Uz šīm skaistajām būtnēm bija ļoti patīkami lūkoties. Grūti būtu atrast divas citas sejas, kas spētu darīt pavarda uguni tik spožu un svētu. Aizritējušo triju gadu laikā atšķirība starp abām māsām bija kaut kādā mērā izlīdzinājusies, un jaunākās māsas skaidrajā sejā, acīs un balsī jautās tā pati nopietnība, ko vecākajā māsā jau sen bija izveidojusi bez mātes pavadītā jaunība. Tomēr joprojām viņa jau no pirmā acu uzmetiena bija skaistākā un trauslākā no abām, un joprojām bija nojaušams, ka viņa mēdz piekļaut galvu pie māsas krūtīm, uzticēt viņai savas bēdas un raudzīties viņai acīs, meklējot padomu un atbalstu. Sajās mīlestības pilnajās acīs, kas bija tikpat mierīgas, rāmas un gaišas kā agrāk.

— «Un, dzīvodama pati savā mājā,» — Mariona lasīja, — «ko šis atmiņas bija darījušas neizsakāmi dārgu, viņa sāka saprast, ka drīz jāpienāk viņas sirds lielajam pār

baudījumam, kurš nav atliekams. Ai, māja, mūsu draugs un mierinātājs, kad nav vairs citu, — šķirties no tas jebkurā ceļa posmā starp šūpuli un kapu …»

—    Marion, mīļā! — ierunājās Greisa.

—    Nu, nu, kaķēn! — iesaucās viņas tēvs. — Kas tev notika?

Meitene uzlika plaukstu uz pretī pastieptās māsas rokas un turpināja lasīt; balss viņai aizvien vēl trīsēja un vārdi ķērās, kaut gan viņa centās saņemties un pārvarēt savu vājuma brīdi.

—    «… šķirties no tās jebkurā ceļa posmā starp šūpuli un kapu allaž ir skumji. Ai, māja, kas vienmēr esi pret mums tik patiesa un kam mēs tik bieži atbildam ar nevērību, esi iecietīga pret tiem, kas novēršas no tevis, un neklausies to kļūmīgajos soļos pārlieku nosodoši! Lai neviens laipns skatiens, neviens atmiņā saglabāts smaids neiet līdzi tavam māņu tēlam! Lai neviens pieķeršanās, sveiciena, maiguma, iecietības, sirsnības stars neatmirdz tavās dzīvesgudrajās acīs! Lai neviens senās mīlestības vārds neatskan kā spriedums tam, kurš tevi pametis, bet, ja tu spēj lūkoties bargi un nesaudzīgi, tad dari to aiz žēlsirdības pret nožēlnieku!»

—    Nelasi šovakar vairāk, mīļo Marion, — teica Greisa, jo meitene bija sākusi raudāt.

—    Es nevaru, — viņa atbildēja un aizvēra grāmatu. — Sie vārdi ir gluži kā uguns!

Doktoru tas viss uzjautrināja, un viņš pasmējies pabužināja meitai galvu.

—    Kas vēl nebūs! Tā paļauties grāmatai! — doktors Džedlers brīnījās. — Tas taču tikai apdrukāts papīrs! Nu labi, vai nav vienalga… Ņemt nopietni apdrukātu papīru ir tikpat gudri kā ņemt nopietni jebko citu. Bet noslauki acis, mīļais bērns, noslauki acis! Es domāju, ka šī varone sen jau ir atgriezusies mājās un viss nokārtojies, un, ja arī nav, īsta māja ir tikai četras sienas, bet izdomāta — vienīgi lupatas un tinte. Kas tur ir?

—    Tikai es, saimniek, — atbildēja Klemensija, iebāzdama durvju spraugā galvu.

—   Un kas tad jums lēcies? — doktors vaicāja.

—     Nekas nav lēcies, itin nekas! — Klemensija atsaucās, dh tā laikam bija taisnība, spriežot pēc viņas tīri nomazgātās sejas, kurā, kā allaž, mirdzēja pati labsirdība, darīdama šo ērmīgo, neveiklo sievieti gluži pievilcīgu. Ir jau tiesa, ka nobrāzti elkoņi parasti viņas dzimuma personām netiek uzskatīti par skaistuma pazīmi. Tomēr, soļojot cauri dzīvei, labāk ļaut skrambām ievilkties šajā šaurajā rokas daļiņā nekā raksturā, un Klemensijas raksturs bija tik nevainojams un nesavainots, ka tādu varētu vēlēties jebkura šīs zemes skaistule.

—   Nekas ar manīm nav lēcies, — Klemensija atkārtoja, ienākdama istabā, — bet… panāciet drusciņ šurpāk, saimniek!

Mazliet pārsteigts, doktors paklausīja šim aicinājumam.

—   Jūs teicāt, lai es jums to nedodot, meitenēm redzot, — teica Klemensija.

Spriežot pēc neparastā maiguma, ar kādu viņa to izsacīja, un pēc līksmās pacilātības, gandrīz vai ekstāzes, kādu pauda viņas elkoņi, it kā to īpašniece gribētu pati sevi apskaut, ienācējs no malas varētu spriest, ka ar «to» viņa domā labākajā gadījumā šķīstu skūpstu. Arī pats doktors pirmajā brīdī izskatījās nobažījies, taču drīz viņš atguva mieru, jo Klemensija, pārmeklējusi abas savas kabatas — vispirms vienu, pēc tam otru un visupēc atkal pirmo —, izvilka no pasta atnesto vēstuli.

—    Britens tur jāja garām kaut kādās darīšanās, — viņa guldzoši iesmējās, padodama vēstuli doktoram, — un redzēja, ka tikko atvests pasts, un pagaidīja. Re, kur stūrī rakstīts A. H. Varu derēt, ka misters Alfrēds brauc mājās! Un šinī namā gaidāmas kāzas — es šorīt apakštasītē atradu divas tējkarotes. Ak tu dieniņ, cik viņš lēni taisa to vaļā!

Visu to viņa noskaitīja gluži kā monologu, lēni stiepdamās uz pirkstgaliem arvien augstāk nepacietībā uzzināt jaunumus, turklāt savērpdama priekšautu grīstē kā korķu viļķi un bāzdama to mutē kā pudelē. Beidzot, sasniegusi pārdzīvojuma augstāko pakāpi un redzēdama, ka doktors joprojām cītīgi pēta vēstuli, viņa atkal nolaidās lejā uz pilnas pēdas un pārmeta priekšautu pāri galvai kā plīvuru, palikdama stāvam mēmā izmisumā un nespēdama to ilgāk vairs izturēt.

—    Paklausieties! Meitenes! — iesaucās doktors. — Nekas nelīdz: es nekad mūžā neesmu spējis paturēt kaut ko noslēpumā. Patiesībā gan maz ir tādu noslēpumu, ko būtu vērts glabāt šajā … Labi, nav svarīgi! Alfrēds brauc mājās, manas mīļās, un drīz viņš būs klāt!

—   Drīzi — iesaucās Mariona.

—    Ak tā! Grāmata aizmirsusies gan! — pasmējās doktors, iekniebdams viņai vaidziņā. — Tā jau es domāju, ka šie jaunumi ātri nožāvēs asaras. Jā. «Lai tas ir pārsteigums,» viņš te raksta. Bet es nevaru pieļaut, ka tas ir pārsteigums! Viņš jāsagaida, kā pienākas.

—   Drīz! — atkārtoja Mariona.

—   Nu, varbūt ne tik drīz, kā tev savā nepacietībā gribētos, — atteica doktors, — bet ilgi vairs nebūs jāgaida. Redzēsim. Redzēsim! Šodien ir ceturtdiena, vai ne? Viņš solās būt klāt tieši pēc mēneša.

—   Tieši pēc mēneša! — klusi atkārtoja Mariona.

—    Tā mums būs priecīga diena — svētku diena, — ieskanējās māsas Greisas možā balss, un viņa apsveicot noskūpstīja Marionu. — Ilgi gaidīta, mīļā, un beidzot atnākusi!

Mariona atbildēja ar smaidu — ar skumju smaidu, kurā tomēr paudās dziļš māsas maigums. Raugoties Greisas acīs un klausoties viņas balss rāmajā melodijā, kamēr māsa runāja par laimīgo atkalredzēšanās brīdi, meitenes sejā spulgoja cerība un prieks.

Un vēl kaut kas — vēl kaut kas arvien spēcīgāk jautās cauri visām pārējām izjūtām, un es nezinu tam vārda. Tās nebija ne gaviles, ne triumfs, ne lepns prieks. Tādas izjūtas neizpaužas tik klusi. Tā nebija tikai mīlestība un pateicība, kaut gan kā mīlestība, tā pateicība bija daļa no šīm jūtām. Tās neizraisīja neviena maziska doma, jo maziskas domas nedara seju gaišu, neliek lūpām saviļņojumā drebēt, neiekustina dvēselē līdzjūtīgas stīgas, kas līdzīgi zibošam gaismas staram trīsuļo pa visu augumu.

Doktors Džedlers, par spīti savai filozofijai, ar ko viņš dzīves praksē nemitīgi nonāca pretrunā — taču tā ir noticis ar vēl slavenākiem filozofiem —, izrādīja tik lielu interesi par sava bijušā aizbildņa un audzēkņa atgriešanos, it kā tas būtu pavisam nopietni ņemams notikums. Viņš atkal apsēdās savā atzveltnes krēslā, atl'al izstiepa čībās ieautās kājas virs paklāja, pārlasīja vēstuli daudz reižu no viena gala līdz otram un vēl vairāk reižu atsāka runāt par to.

—   Ak vai! Un bija taču tādi laiki, — viņš izsaucās, lūkodamies ugunī, — kad jūs abi, Greisa, viņa skolas brīvdienās skraidījāt apkārt, sadevušies rokās, kā tāds lellīšu pārisPVai atceries?

—   Atceros, — Greisa atsaucās, jautri pasmiedarņās, kamēr rokas viņai čakli darbojās ar adatu.

—   Tieši pēc mēneša, nē, nudien! — prātoja doktors.

—    Šķiet, kopš tā laika nav pagājuši ne divpadsmit apaļi mēneši. Un kur tolaik bija mana mazā Mariona?

—    Noteikti kaut kur māsas tuvumā, — jautri attrauca Mariona, — kaut arī vēl pavisam maziņa. Greisa man nozīmēja visu jau tad, kad pati vēl bija gluži bērns.

—   Taisnība, kaķēn, taisnība, — piekrita doktors.

—   Mūsu Greisa pat tajos laikos jau bija gluži kā pieaugusi sieviete — maziņa, bet nosvērta un prātīga, prasmīga mājas saimniecīte, klusa, mīlīga un darbīga būtne, kas pacieta mūsu untumus, uzminēja mūsu vēlmes un vienmēr bija gatava aizmirst pati savējās. Es neatceros, ka tu, mana mīļā Greisa, pat toreiz jebkad būtu kļuvusi uzstājīga vai stūrgalvīga… tikai vienā jautājumā tu neparko nebiji ar mieru piekāpties.

—    Droši vien kopš tā laika es esmu mainījusies uz slikto pusi, — Greisa pasmējās, joprojām cītīgi šūdama.

—   Un kādā jautājumā tas bija, tēt?

—    Par Alfrēdu, protams, — atbildēja doktors. — Tevi katrā ziņā vajadzēja saukt par .Alfrēda sievu, un tā nu mēs saucām tevi par Alfrēda sievu, un man šķiet, ka šāda uzruna tev patika labāk (lai cik dīvaini tas šodien liktos) nekā, teiksim, «hercogiene» — pat tad, ja mēs tevi būtu varējuši iecelt šai kārtā.

—   Vai tiešām tā bija? — Greisa mierīgi atjautāja.

—   Kā, vai tad tu neatceries? — brīnījās doktors.

—    Kaut ko laikam atceros, — viņa atbildēja, — bet diezgan miglaini. Tas taču bija tik sen. — Un viņa šūdama sāka dungot kādas senas dziesmas melodiju, kas doktoram ļoti patika.

—    Drīz Alfrēds dabūs sev īstu sievu, — viņa sacīja, pārtraukusi dungošanu, — un tas mums visiem būs loti laimīgs brīdis. Mana triju gadu aizbildniecība drīz būs galā, Aarion. Tā bija ļoti viegla. Kad es atkal atdošu tevi Alfrēdam, es viņam sacīšu, ka tu visu šo laiku esi viņu ļoti mīlējusi un ka mani krietnie pakalpojumi viņam nekad nav bijuši vajadzīgi. Vai es drīkstu viņam tā teikt, mīļā?

—   Pasaki viņam, mīļā Greisa, — atbildēja Aariona,

—   ka neviens nekad savā aizbildniecībā nav bijis tik cēlsirdīgs, cildens un pastāvīgs kā tu un ka es esmu mīlējusi tevi visu šo laiku un ar katru dienu vairāk, un — ak Dievsl — nekad vēl tik ļoti kā šobrīd!

—    Nē, — atbildēja viņas dzīvespriecīgā māsa, — to gan es diezin vai viņam sacīšu; atstāsim manus nopelnus Alfreda iztēlos ziņā. Tā tikpat būs pietiekami dāsna, mīļā Marion, tāpat kā tavējā.

To teikusi, viņa atkal ķērās pie šuvekļa, ko uz brītiņu bija nolikusi, klausīdamās māsas dedzīgos vārdus, un atsāka dungot doktora iecienīto dziesmu. Un doktors, kurš joprojām sēdēja, atlafčiies atzveltnes krēslā un izstiepis rītakurpēs ieautās kājas, klausījās šajā meldijā, ar Alfrēda vēstuli sita takti sev pa ceļgalu, lūkojās uz abām meitām un domāja, ka no visām daudzajām muļķībām, kas sastopamas šajā muļķīgajā pasaulē, šīs muļķības ir vienas no tīkamākajām.

Tikmēr Klemensija Ņūkama, kura bija paveikusi savu misiju un uzkavējusies istabā tik ilgi, kamēr kļuvusi jaunumu līdzzinātāja, tagad nokāpa lejā virtuvē, kur viņas līdzgaitnieks misters Britens pēc vakariņām baudīja atpūtu, sēdēdams tādā spīdošu katlu vāku, spoži noberztu pannu, nopulētu galda piederumu, mirdzošu kastroļu un citu Klemensijas centības apliecinājumu ielenkumā, ka izskatījās gluži kā sēžam veselas spoguļzāles vidū. Vairums no tiem, protams, atainoja viņu ne visai pievilcīgā veidā, turklāt attēli nepavisam nebija cits citam līdzīgi: daži rādija viņu ar izstieptu seju, citi ar saplacinātu seju, daži ar puslīdz ciešamu seju, citi ar pagalam briesmīgu seju — katrs atkarībā no savām atspoguļošanas īpatnībām, kuras bija tikpat atšķirīgas attieksmē pret vienu un to pašu faktu kā bezgaldaudzo cilvēku uztveres īpatnības. Tomēr visi šie atspulgi bija vienis prātis par to, ka to vidū, juzdamies ļoti omulīgi, sēž kāds vīrs ar pīpi zobos un alus krūzi pie rokas un pamāj visžēlīgi laipnu sveicienu Klemensijai, kad tā pienākusi un nostājusies līdzās viņa galdam.

—   Nu, Klemij, — Britens viņu uzrunāja, — kā klājas un kas no jauna?

Klemensija izstāstīja viņam jaunumus, ko viņš uzņēma ļoti labvēlīgi. Viss Bendžamina stāvs no galvas līdz kājām pievilcīgi pārvērtās. Viņš kļuva daudz staltāks, daudz sārtāks, daudz jautrāks un daudz dzīvāks it visās izpausmēs. Gandrīz vai likās, ka viņa seja līdz šim būtu bijusi sasieta mezglā un tagad atraisīta un izlīdzināta.

—   Tad jau laikam Sničijam un Kregsam atkal būs darbs., — viņš piemetināja, lēni pūzdams dūmus. — Varbūt itiums atkal vajadzēs iet par lieciniekiem, Klemij.

—    Ak Dievs! — atsaucās viņa jaukā sarunu biedre, savām izredzētajām kustībām raustīdama un mētādama savas izredzētās locītavas. — Kā gribētos, lai tā būtu es!

—    Ko gribētos — kas lai tu būtu?

—        Lai tā būtu es, kas precas, — paskaidroja Kletncnsija.

Bendžamins izņēma pīpi no mutes un sirsnīgi pasmējās.

—  Jā, tu jau nu gan būtu īstā! — viņš noteica. — Nabaga Klemija!

Klemensija smējās tikpat sirsnīgi kā viņš un izskatījās tikpat uzjautrināta par šo domu. — Jā, — viņa piekrita.

—   Es laikam gan būtu īstā, vai ne?

—        Tu nekad neapprecēsies, saproti pati, — noteica misters Britens, atkal iebāzdams pīpi mutē.

—        Tu nopietni domā, ka ne? — paļāvīgi apvaicājās Klemensija.

Misters Britens papurināja galvu. — Ne mazāko izredžu!

—        Nu re nu! — nopūtās Klemensija. — Ka ne, ne. Bet tu gan, Briten, droši vien taisies kaut kad apprecēties?

Tik tiešs jautājums par tik svarīgu tematu lika brītiņu padomāt. Izpūtis prāvu dūmu mākoni un aplūkodams to ar piešķiebtu galvu te no vienas, te no otras puses, itin kā tas būtu pats uzdotais jautājums un viņš tagad apskatītu to no dažādiem redzes punktiem, misters Britens atbildēja, ka neesot vēl īsti skaidrībā, bet vispār… jā-a, viņš domājot, ka beigu beigās tas varētu notikt.

—        Vēlu viņai laimes, lai kas viņa būtu! — izsaucās Klemensija.

—        Nu, tās viņai netrūks, — noteica Bendžamins, — tas ir pavisam droši.

—        Bet tādas laimīgas dzīves viņai nebūtu un arī tik saticīga vīra nebūtu, — teica Klemensija, atspiezdamās pret galdu un pievērsdama skatienu svecei, kā pagātnes domās kavēdamās, — ja nebūtu… protams, es jau to nedarīju ar nodomu, tas notika nejauši, — ja nebūtu manis, vai nav tiesa?

—        Tiesa kas tiesa, — apstiprināja misters Britens, kurš šobrīd bija sasniedzis to pīpesprieka pakāpi, kad muti var pavērt tikai mazā šķirbiņā un ar vārdiem jārīkojas taupīgi, un, sēžot svētlaimīgā nekustībā, var vienīgi pavērst acis uz otra runātāja pusi, turklāt darīt to ļoti gausā nopietnībā. — Jā! Zini, es tev esmu ļoti pateicīgs, KlemI

—   Ak, cik jauki to dzirdēt! — nopriecājās Klemensija.

To teikdama, viņa pievērsa skatienu, kā arī domas no-

tecējušajiem sveces taukiem un, piepeši atcerējusies tiem piemītošās dziednieciskās īpašības, uzzieda pamatīgu kārtu uz sava kreisā elkoņa.

—    Redzi, es esmu savulaik daudz iedziļinājies gan šādās, gan tādās lietās, — turpināja misters Britens ar prātnieka dziļdomību, — jo man aizvien gribējies jautāt un meklēt, un es esmu izlasījis prāvu kaudzi grāmatu par vispārīgām pareizībām un nepareizībām lietu kārtībā, jo es jau pats biju tuvu klāt pie literatūras, kad uzsāku savu dzīvi.

—    Ko, patiešām? — ar apbrīnu iesaucās Klemensija.

—    Jā, — sacīja misters Britens. — Gandrīz divus gadus es pavadīju, noslēpies grāmatveikaliņā kaktā ar uzdevumu mesties ārā, kolīdz kāds mēģinātu nočiept kādu sējumu, un pēc tam es biju izsūtāmais vienai korsešu un apmetņu šuvējai un man vajadzēja iznēsāt vaskadrānas groziņos vienu vienīgu acu apmānīšanu, un tas saērcināja manu dabu jau no sākta gala un laupīja ticību cilvēkam, un pēc tam es vēl tiku dzirdējis veselu milzumu diskusiju tepat šai namā, kas atkal saērcināja manu dabu, un galu galā esmu nācis pie tādām domām, ka to glābt un atmaidzināt, un labestīgi virzīt pa dzīvi nekas nespēj tik labi kā muskatriekstu rīve.

Klemensija gribēja kaut ko piebilst, bet viņš, to paredzēdams, pasteidzās pirmais.

—    Ko-pā, — viņš nopietni piebilda, — kopā ar uzpirksteni.

—    Dari otram tā, kā gribētu no otra… un tā tālāk, jā? — papildināja Klemensija, omulīgi sakrustodama rokas labpatikā par šo atzīšanos un berzēdama elkoņus. — Tik īsi un skaidri, vai ne, ko?

—    Diezin vai to kāds sauktu par gudru filozofiju, — teica misters Britens. — Par to es šaubos, bet šis ir teiciens, kas nenovalkājas un aiztaupa lieku šņākšanu, ko nevar sacīt par īstiem filozofiskiem rakstiem.

—    Atceries vien, kā tu pats kādreiz šņāci, — teica Klemensija.

—   Jā! — piekrita misters Britens. — Bet pats dīvainākais, Klemij, ir tas, ka es esmu tapis jēdzīgāks taisni ar tavu palīdzību. Tas ir tas lielākais joks. Ar tavu palīdzību! Un tev tak, man liekas, galvā nav nevienas prātīgas domas!

Klemensija nepavisam neapvainojās, tikai papurināja šo pašu galvu, iesmējās, apņēma sevi rokām un noteica: — Droši vien, ka nav.

—    Par to es nešaubos, — apstiprināja misters Britens.

—   Ak vai! Droši vien tev taisnība, — piekrita Klemensija. — Es nemaz neiztaisos, ka ir. Un nevajag ar.

Bendžamins izņēma pīpi no mutes un smējās, līdz viņam sāka birt asaras. — Kāds tu esi Dieva dots radījums, Klemij! — viņš iesaucās, purinādams galvu milzīgā labpatikā par šo joku un slaucīdams acis. Kleinensija, pat nedomādama to apstrīdēt, darīja to pašu un smējās tikpat sirsnīgi kā viņš.

—    Dari, ko gribi, bet tu man patīc, — noteica misters Britens, — tu tak esi un esi viens lāga radījums, un es spiežu tev roku, Klemij. Lai kas notiktu, es tevi allaž atminēšos un būšu tavs draugs.

—    Patiešām? — pārvaicāja Klemensija. — Nu, tas gan ir ļoti jauki no tevis.

—   Jā, jā, — teica misters Britens, padodams viņai savu pīpi, lai viņa izkratītu pelnus, — es vienmēr būšu tavā pusē … Paklau! Kas tas par jocīgu troksni?

—   Troksni? — atkārtoja Klemensija.

—    Soli ārpusē. Tīri vai izklausījās, ka būtu no sētas kāds nolēcis, — paskaidroja Britens. — Nezi vai augšā visi jau guļ?

—   Jā, šinī laikā visi jau guļ, — Klemensija apstiprināja.

—   Un tu ar neko nedzirdēji?

—   Nē.

Abi ieklausījās, taču neko nedzirdēja.

—    Zini ko, — teica Bendžamins, paņemdams laternu, — pirms es pats liekos uz ausi, iziešu vēl un paskatīšos apkārt, lai mierīgs prāts. Attaisi man tikām durvis, Klemij!

Klemensija naski paklausīja, tomēr, to darīdama, piemetināja, ka viņš staigāšot gluži veltīgi, ka tās esot tikai viņa iedomas un tā tālāk. Misters Britens atteica: — Ļoti iespējams, — tomēr devās ārā, apbruņojies ar krāsns kruķi un raidīdams lāktura gaismu tālu uz priekšu visos virzienos.

—    Viss klusu kā kapsētā, — teica Klemensija, noskatīdamās viņam pakaļ. — Un gandrīz tikpat baigi un spocīgi!

Paskatīdamās atpakaļ virtuvē, viņa izbījī iekliedzās, jo acu priekšā viņai nostājās kāds trausls stāvs. — Kas tad tas?

—        Cst! — satraukti nočukstēja Mariona. — Tu taču mani vienmēr esi mīlējusi, vai ne?

—   Mīlējusi tevi, bērns? Nu, bet kā tad citādiI

—        Es tev ticu. Un varu tev uzticēties, vai ne? Man vairs nav neviena cita, kuram es varētu uzticēties.

—   Jā, — no visas sirds apstiprināja Kjemensija.

—        Tur ārā ir viens cilvēks, kurš man šovakar jāsatiek un ar kuru jārunā, — meitene norādīja uz durvīm, rMaikl Vorden, Dieva dēj, ejiet atpakaļ! Ne jau tagad!

Kjemensija pārsteigumā sarāvās un, ar bažām sekodama runātājas skatienam, ieraudzīja durvīs tumšu stāvu.

—   Jūs jebkuru bridi var pamanīt, — teica Mariona.

—   Ne jau tagad. Noslēpieties un pagaidiet, ja varat. Es drīz iziešu pie jums.

Viņš pamāja meitenei ar roku un pazuda tumsā.

—        Neej gulēt! Pagaidi mani šeit! — steidzīgi sacīja Mariona. — Es jau veselu stundu meklēju tevi, lai parunātos. Ai, tici man un esi uzticama!

Dedzīgi satvērusi apmulsušās sievietes roku abās savējās un piespiedusi to sev pie krūtīm ar žestu, kas bija izteiksmīgāks par visdaiļrunīgāko lūgumu, Mariona to atkal atlaida un pazuda; pēc brīža virtuvē uzzibēja lākturis atpakaļnākošā Britena rokā.

—        Viss klusu un mierīgi. Neviena nav. Laikam jau tikai iedomas, — teica misters Britens, aizslēgdams un aizbultēdams durvis. — Tā iet, kad ir pārāk dzīva iztēle. Eliei! Kas tad nu noticis?

Klemensija, kura nespēja noslēpt piedzīvotā pārsteiguma un bažu atspulgu sejā, sēdēja krēslā pavisam bāla un drebēja no galvas līdz kājām.

—        Kas noticis! — viņa atkārtoja, satraukti berzēdama rokas un elkoņus un cītīgi vairīdamās no viņa skatiena.

—   Esi nu gan tu labais, Briten, nudien! Staigā te apkārt, biedēdams cilvēkus līdz nāvei ar saviem trokšņiem un lākturiem, un diezin ko vēl! Un tad vēl prasa, kas noticis. Nē, patiešām!

—         Ja šis lākturis nobiedēja tevi līdz nāvei, Klemij, — atteica misters Britens, nesatricināmā mierā to nodzēsdams un pakārdams pie sienas, — no tāda spoka var gluži viegli tikt vaļā. Bet tev tak allaž ir dūša kā miets, — un 'viņš apstājies pārlaida Klemensijai uzmanīgu skatienu,

—   un pirmīt tevi neuztrauca ne troksnis, ne lākturis. Ko tad nu atkal esi ieņēmusi galvā? Nebūs tak kāda gudia doma, ko?

Bet, kad KJemcnsija novēlēja viņam labu nakti gluži tāpat kā citus vakarus un sāka rosīties, izrādīdama vēlēšanos tūdaļ arī pati doties pie miera, Mazbritens, noskaitījis ļoti oriģinālu frāzi par to, ka no sievietēm nekad neko nevar saprast, novēlēja arī viņai labu nakti un, paņēmis sveci, laiski devās uz savu istabu.

Kad viss bija apklusis, atgriezās Mariona.

—   Atver durvis, — viņa teica, — un stāvi cieši man blakus, kamēr es runāšu ar viņu tur, ārpusē.

Kaut gan meitenes izturēšanās šķita tramīga, tā pauda zināmu apņēmību, kam Klemensija nespēja pretoties. Viņa klusām atvilka bultu, bet, pirms pagrieza durvīs atslēgu, vēlreiz atskatījās uz jauniņo būtni, kas stāvēja viņai aiz muguras, gatava doties uz priekšu, līdzko durvis būs vaļā.

Meitene nebija aizgriezusies vai nodūrusi acis, bet lūkojās tieši viņai sejā neslēptā jaunības lepnumā un daiļumā. Klemensijas jūtīgā dvēsele piepeši ar smeldzīgu skaudrumu sajuta, cik niecīgs ir žogs, kas atdala laimīgo namu un skaistās meitenes krietno mīlestību no iespējamās nelaimes šai namā un no šī nama lielākā dārguma bojāejas, un tajā uzbangoja tāds bēdu un līdzjūtības vilnis, ka viņa apraudādamās metās Marionai ap kaklu.

—   Es zinu gaužām maz, mana mīļā, — viņa iesaucās,

—   pavisam maz, bet vienu zinu gan: tas nedrīkst notikt! Apdomā, ko tu dari!

—   Es par to esmu domājusi ļoti daudz, — klusi atbildēja Mariona.

—   Apdomā vēlreiz, — skubināja Klemensija. — Apdomā līdz rītam!

Mariona papurināja galvu.

—   Apdomā mistera Alfrēda dēļ, — Klemensija sirsnīgā nopietnībā lūdza. — Tu tak viņu kādreiz tik dikti mīlēji!

Mariona uz mirkli paslēpa seju rokās un atkārtoja:

—    Kādreiz! — tādā balsī, it kā šis vārds durtos viņai sirdī.

—   Ļauj man iziet ārā, — teica Klemensija, mierinādama meiteni. — Es viņam pateikšu visu, ko tu gribi. Nekāp šovakar pāri šim slieksnimi Es skaidri zinu, ka tas nebūs uz labu. Ak, tā nelaimes dienas kad misters Vordens nonāca šai namā! Padomā par savu tēvu, mīļā, un par savu māsu!

—   Es esmu domājusi par viņiem, — Mariona atbildēja, steigšus paceldama galvu. — Tu nesaproti, ko es daru.

Tu nesaproti. Man jārunā ar viņu. Visu šo vārdu dēj, ko tu man teici, tu man esi vislabākais un uzticamākais draugs pasaulē, bet man jāsper šis solis. Vai tu nāksi man līdzi, Klemensij, — viņa noskūpstīja kalpones sirsnīgo seju, — vai man jāiet vienai?

Bēdu un neizpratnes pārņemta, Klemensija pagrieza atslēgu un atvēra durvis. Turēdamās viņai pie rokas, Mariona aši izgāja baisajā nakts tumsā, kas pletās aiz sliekšņa.

Ārā viņām piebiedrojās Maikls, un viņi abi ilgi un nopietni sarunājās, un roka, kura cieši turēja Klemensijas plaukstu, brīžiem drebēja, brīžiem kļuva salta kā nāve, brīžiem spieda un žņaudzīja Klemensijas pirkstus, neapzināti pauzdama vētrainās jūtas, ko izraisīja šī saruna. Kad viņas devās atpakaļ, vīrietis sekoja viņām līdz durvīm un, brīdi apstājies, satvēra meitenes otru roku un piespieda sev pie lūpām. Pēc tam viņš nemanāmi nozuda tumsā.

Durvis atkal tika aizslēgtas un aizbultētas, un meitene atkal atradās savā tēva pajumtē. Līdzatnestais noslēpums nebija saliecis viņas vēl tik jaunos plecus, tikai sejā cauri asarām atkal jautās tā pati izteiksme, kuru es jau iepriekš nepratu aprakstīt vārdos.

Viņa vēl un vēlreiz pateicās savai vienkāršajai draudzenei un atkārtoja, ka uzticoties viņai ar visu sirdi un dvēseli. Laimīgi nokļuvusi savā istabā, meitene nokrita ceļos un, par spīti noslēpumam, kas spieda viņas sirdi, spēja skaitīt lūgšanu!

Un spēja pēc lūgšanas rāma un mierīga piecelties, noliekties pār aizmigušo māsu, ieskatīties tai sejā un pasmaidīt — tiesa, šis smaids bija skumjš —, noskūpstīt tai pieri un nočukstēt, ka Greisa viņai vienmēr bijusi tikpat kā māte un viņa mīlot to kā bērns.

Un spēja pirms likšanās gulēt apvīt aizmigušās māsas roku sev ap kaklu — šķita, ka Greisa pati apskāvusi viņu un neatlaiž savu maigo, sargājošo tvērienu pat miegā, — un izdvest caur puspavērtajām lūpām: — Lai Dievs viņu svētī!

Un-spēja pati ieslīgt mierinošā miegā… tikai viens sapnis nedeva viņai miera, un meitene iesaucās savā nevainīgajā, aizkustinošajā balsī, ka esot pavisam viena un visi viņu aizmirsuši.

Mēnesis ir īss laiks, pat tad, ja tas velkas gausā solī. Tas mēnesis, kas pagāja kopš šī vakara līdz Alfrēda atbraukšanai, steidzās aši un drīz vien pagaisa kā mākonis vējā.

Pienāca gaidītā diena. Neganta ziemas diena ar brāzmām, kas reizēm tā sadrebināja veco namu, ka tas šķita aukstumā trīcam. Diena, kurā mājām ir divkārša vērtība. Diena, kad stūris pie kamīna ir sevišķi tīkams un pievilcīgs. Kad uguns met divtik košu atblāzmu sejās, kas sapulcējušās ap kamīnu, un saliedē ikvienu šādu pulciņu divtik ciešā un draudzīgā lokā iepretī āra stihijai. Neganta ziemas diena, kas vislabāk noskaņo telpās pavadītam vakaram, kad gribas aizvilkt aizkarus un raudzīties priecīgās sejās, klausīties mūziku, smieties, dejot spoži apgaismotās istabās u; baudīt līksmi un jautrību!

Par visu to doktors bija parūpējies, gaidīdams Alfrēda atgriešanos. Bija zināms, ka viņš neatbrauks ātrāk kā vakarā, un, kad atbrauks, «tad liksim pat gaisam skanēt», izteicās doktors. Jāsapulcējas visiem viņa vecajiem draugiem. Nedrīkst pietrūkt neviena, ko viņš pazinis un mīlējis. Nekādā ziņā! Visiem, visiem šai brīdī jābūt klāt!

Tāpēc tika salūgti viesi, aizrunāti mūziķi, uzklāti galdi, sagatavota deju grīda un bagātīgi sagādāts viss, ko vien viesmīlīgs nams var vēlēties. Tā kā tuvojās Ziemsvētki un Alfrēda acis droši vien atradinājušās no angļu aslapēm un to sulīgā zaļuma, deju zāle tika dāsni izrotāta ar to vītnēm, un sarkanās ogas mirgoja cauri lapām, gatavodamās sumināt atnācēju ar īsti anglisku sveicienu.

Sī diena bija rūpju pilna it visiem, bet visaizņemtākā tomēr likās Greisa, kas neuzkrītoši paspēja būt ikvienā vietā un visur sēja možumu un dzīvesprieku. Daudz reižu šajā dienā (tāpat kā visā nule aizskrējušajā mēnesī) Klemensija veltīja bažīgus, gandrīz bai|pilnus skatienus Marionai. Viņa ievēroja, ka meitene izskatās mazliet bālāka nekā parasti, taču viņas sejā paudās pievilcīgs miers, kas to darīja daiļāku nekā jebkad.

Vakarā, kad Mariona bija saposusies un izrotājusi matus ar vainagu, ko Greisa viņai lepni uzlika galvā — šie mākslīgie ziediņi bija Alfrēda mīļāko puķu atdarinājums, un tieši tāpēc Greisa tos bija izvēlējusies —, meitenes sejā atkal parādījās tā pati domīgā, gandrīz skumjā izteiksme, kas tomēr darīja viņas seju apgarotu, cēlu un aizkustinošu, un tagad šī izteiksme jautās vēl daudz spēcīgāk nekā agrāk.

—    Nākamais vainags, ko es uzlikšu šajā jaukajā galviņā, būs kāzu vainags, — sacīja Greisa, — vai ari es neko neprotu paredzēt, mīļā.

Jaunākā māsa pasmaidīja un apskāva viņu.

—    Pagaidi drusciņ, Greisa! Neej vēl projām! Vai es patiešām esmu pilnīgā kārtībā?

Taču tērps viņai nebūt nerūpēja. Viņa joprojām gribēja lūkoties māsas sejā un nenolaida no tās savu maigo skatienu.

—   Vairāk tevi izdaijot es neprotu, — sacīja Greisa,

—   bet tu esi skaistāka nekā jebkad, mīļā māsiņ. Es nekad vēl neesmu redzējusi tevi tik brīnišķīgu.

—    Es nekad neesmu bijusi tik laimīga, — Mariona atbildēja.

—   Jā, bet tevi gaida vēl lielāka laime. Citā mājā, kas būs tikpat gaiša un priecīga kā šobrīd mūsējā, — sacīja Greisa, — drīz apmetīsies Allreds ar savu jauno sievu.

Mariona atkal pasmaidīja. — Tu esi iztēlojusies to par laimīgu māju, Greisa. Es redzu to tavās acīs. Es zinu, ka tā patiesi būs laimīga, mīļā. Cik labi, ka es to zinu!

—    Nu tā! — iesaucās doktors, naski iemezdamies istabā. — Tātad mēs esam šeit un pilnā gatavībā Alfrēda sagaidīšanai, vai ne? Viņš ieradīsies visai pavēlu, tikai kādu stundu pirms pusnakts, tā ka vēl būs gana laika ielīksmoties pirms viņa atnākšanas. Viņš nedrīkst atnākt, iekams mēs vēl neesam iekustējušies! Pielieciet vairāk malkas, Briten! Lai uguns apspīd aslapes un vītnes atkal sāk mirdzēt! Sl pasaule ir blēņas, kaķēn, — uzticami mīlētāji un viss pārējais, tās ir tikai blēņas, bet blēņosimies arī mēs kopā ar visiem un sagādāsim mūsu uzticamajam mīlētājam vienu trakulīgu sagaidīšanu. Zvēru pie debess, — un vecais doktors lepni paskatījās uz meitām,

—    kaut arī šovakar man galva lāgā nestrādā visā šai blēņu virpulī, viens man ir pilnīgi skaidrs: es esmu divu skaistu meiteņu tēvs!

—     Ja viena no viņām tev sagādājusi sāpes vai bēdas vai varbūt vēl sagādās, mīļo tēt, tad piedod viņai! — sacīja Mariona. — Piedod viņai tagad, kad viņas sirds ir pārpilna! Saki, ka tu viņai piedod! Ka viņai vienmēr piederēs-tava mīlestība un… — Pārējais palika nepateikts, jo meitenes seja pieplaka vecā vīra plecam.

—    Nu, nu, nu! — doktors saudzīgi teica. — Piedot? Kas tad man jāpiedod? Ak mūžs, ja šie uzticamie mīlētāji atgriežas, lai tik ļoti mūs satrauktu, tad mums jātur viņi

pa gabalu; tad mums steigšus jāsūta pretī kariete, lai tā aptur viņus puscejā un atļauj viņiem virzīties uz priekšu jūdzi vai divas dienā, līdz mēs esam gatavi viņus sagaidīt. Noskūpsti mani, kaķēn! Piedot? Kāds tu gan esi muļķa bērns! Ja tu mani skumdinātu vai tracinātu simtiem reižu dienā — bet tu to vispār neesi darījusi —, arī tad es tev piedotu visu, tikai ne šādu lūgumu. Noskūpsti mani vēlreiz, kaķēn! Nu tā! Esam nokārtojuši rēķinus gan par bijušo, gan par nākamo. Piemetiet ugunij vēl malku! Vai gribat, lai cilvēki nosalst te šajā aukstajā decembra naktī? Gādājiet, lai mums ir gaiši, silti un jautri, — citādi gan es varu dažam labam nepiedot!

Luk, cik pacilāts bija vecais doktors! Uguns iedegās spožāk, istabas iemirdzējās gaišāk, sāka ierasties viesi, uzvirmoja dzīvas čalas, priecīga pacilātība piestrāvoja visu namu.

Viesu saradās arvien vairāk un vairāk. Mirdzošas acis dzirkstīja pretī Marionai, smaidošas lupas apsveica viņu Alfrēda atgriešanās dienā; prātīgas māmuļas vēcināja vēdekļus un izteica cerību, ka meitene nebūšot pārāk jauna un nepastāvīga rāmai ģimenes dzīvei; jūsmīgi tēvi izpelnījās pārmetumus par to, ka pārlieku slavina viņas skaistumu; meitas apskauda Marionu; dēli apskauda Alfrēdu; neskaitāmi mīlas pāri, šī notikuma iedvesmoti, iekvēJaās vēl dziļākā mīlestībā; visapkārt kūsāja interese, dzkivoa un gaidas.

Misters un misis Kregsi ieradās viens otram zem rokas, bet misis Sničija atnāca viena. — Kā, kas tad noticis pašam? — apvaicājās doktors.

Paradīzes putna spalva misis Sničijas turbānā nodrebēja, it kā paradīzes putns piepeši būtu atdzīvojies, un viņa atbildēja — to noteikti zinot misters Kregss. Viņai jau nekad neviens neko nestāstot.

—   Tas nejaukais kantoris! — iesaucās misis Kregsa.

—   Kaut tas reiz nodegtu! — piebilda misis Sničija.

—   Viņš … viņš … manam partnerim vēl jāpaveic daži sīki darījumi, bet viņš ieradīsies vēlāk, — paskaidroja misters Kregss, neveikli skatīdamies apkārt.

—    Kā tad! Darījumi! Nestāstiet pasakas! — atcirta mil sis Sničija.

—   Zinām jau, zinām, kas tie par darījumiem! — pievienojās misis Kregsa.

Taču viņas to nebūt nezināja, un iespējams, ka tieši tas lika misis Sničijas paradīzes putna spalvai tik draudigi

drebēt un visiem misis Kregsas auskaru sīkajiem piekariņiem trīcēt kā maziem zvaniņiem.

—   Brīnums gan, ka jūs varējāt atnākt šurp, mister Krcgs, — teica viņa sieva.

—    Jā, misteram Kregsain veicas! — sacīja misis Sničija.

—    Šis kantoris viņus abus burtiski aprij! — iesaucās misis Kregsa.

—    Cilvēkam, kuram ir kantoris, vispār nav tiesību precēties! — noteica misis Sničija.

Tad misis Sničija sevī nosprieda, ka viņas skatiens ir ieurbies Kregsam pašā sirdī un viņš to noteikti ir sajutis, un misis Kregsa pačukstēja Kregsam, ka «šie viņa Sničiji» aiz muguras viņu krāpjot un viņš to atklāšot tad, kad būšot jau par vēlu.

Taču misters Kregss, kurš šajās valodās daudz neklausījās, joprojām neveikli raudzījās apkārt, līdz viņa skatiens apstājās pie Greisas, un viņš steidzās ar to sasveicināties.

—    Labvakar, jaunkundzi — Kregss teica. — Jūs izskatāties brīnišķīgi. Jūsu… mis… jūsu māsa Mariona, vai viņa …

—   Ā! Viņa jūtas ļoti labi, mister Kregs.

J Jā … es … vai tad viņa ir šeit? — sastomījās misteiKregss.

—    Protams, šeit! Vai tad jūs neredzat? Lūk, kur viņa iet dejot! — sacīja Greisa.

Misters Kregss uzlika brilles, lai labāk saskatītu meklēto, kādu brītiņu lūkojās caur tām uz meiteni, tad noklepojās un ar visai apmierinātu izskatu ielika tās atpakaļ futrālī un pēc tam kabatā.

Pēc brīža atskanēja mūzika un sākās deja. Spožā uguns sprakstēja un sprēgāja, cēlās un plaka, it kā arī liesmas būtu sadomājušas dejot līdzi jautrajam pulkam. Brīžam tā rūca un dūca, kā gribēdama papildināt mūzikas skaņas. Brīžam tā zibsnīja un dzirkstīja gluži kā vecās istabas acs, brīžam kā visgudrs patriarhs pamirkšķināja jaunajiem ļaudīm, kas sačukstējās istabas kaktos. Brīžam tā draiskojās ar aslapju zariem un, mezdama nevienādus, , zibpšus atspulgus zaļajās lapās, radīja iespaidu, ka tās joprojām drebinās āra tumsā, saltajā ziemas vējā. Brīžam uguns patiesā jautrība kļuva pārlieku nevaldāma un pārkāpa jebkādas robežas: tajās reizēs tā ar skaļu sprakstu iemeta istabā starp zibošajām kājām nekaitīgu sīku dzirksteju šalti un savā līksmībā lēkāja un šaudījās kā neprātīga pa veco, plato kamīnu.

Otrā deja jau tuvojās beigām, kad misteram Kregsam — viņš raudzījās dejotājos — uz pleca uzgula partnera roka.

Misters Kregss satrūkās, gluži kā spoku ieraudzījis.

—   Nu, vai ir prom? — viņš jautāja.

—    Cst! Viņš bija kopā ar mani ilgāk par trim stundām, — sacīja Sničijs. — Izpētīja itin visu. Izskatīja visu, ko mēs viņa lietā esam darījuši, un iedziļinājās katrā sīkumā. Viņš . .. hm!

Deja beidzās. Mariona pagāja runātājam cieši garām. Viņa neveltīja uzmanību ne viņam, ne viņa partnerim, bet, lēni iedama caur pūli, atskatījās pār plecu uz istabas viņā malā stāvošo māsu un pazuda vīru skatienam.

—   Re nu! Viss drošībā un kārtībā, — teica misters Kregss. — To tematu viņš, cerams, nepieminēja?

—   Ne ar pušplēstu vārdu.

—   Un vai viņš patiesi ir projām? Pilnīgā drošībā?

—   Viņš prot turēt vārdu. Līdz ar bēgumu viņš laižas lejā pa upi tai savā čaumalai līdzīgajā laiviņā un šajā tumšajā naktī pa vējam dodas prom jūrā — ir gan viens velna pārdrošnieks! Nekur citur tik slepena ceļa nav. Tas ir ļoti svarīgi. Viņš saka, bēgums sākšoties stundu pirms pusnakts — tātad ap šo laiku. Es priecājos, ka tas nu ir garām. — Misters Sničijs noslaucīja sakarsušo pieri, kurā paudās manāmas bažas.

—    Ko jūs domājat par… — iesāka misters Kregss.

—   Cst! — attrauca piesardzīgais partneris, lūkodamies taisni uz priekšu. — Es saprotu, ko jūs gribat teikt. Nesauciet nevienu vārdā, un neļausim manit, ka mums pārspriežams kas slepens. Es nezinu, ko domāt, un, taisnību sakot, man tas vairs nerūp. Jūtos bezgala atvieglots. Man šķiet, ka iedomība pievīla šo cilvēku. Varbūt jaunā dāma drusciņ koķetēja ar viņu. Tas liekas visticamākais. Vai Alfrēds vēl nav ieradies?

—   Vēl ne, — atteica misters Kregss. — Bet kuru katru brīdi tiek gaidīts.

—   Tas ir labi. — Misters Sničijs vēlreiz nosusināja pieri. — Tas ir liels atvieglojums. Visos mūsu firmas laikos ne reizi neesmu juties tik nervozs. Tagad es baudīšu tīkamu vakaru, mister Kregs.

Līdzko viņš pavēstīja šo lēmumu, viņiem piebiedrojās misis Kregsa un misis Sničija. Paradīzes putns drebēja pamatīgāk nekā jebkad, un mazie zvaniņi šķindēja gluži saklausāmi.

—    Šeit par to vien tika runāts, mister Sničij, — teica misis Sničija. — Ceru, ka kantoris ir apmierināts?

—   Ar ko apmierināts, mana mīļā? — vaicāja misters Sničijs.

—    Ar to, ka neaizsargāta sieviete tiek pakļauta publikas apsmieklam un tenkām, — atbildēja viņa sieva. — Tas taisni ir kantora dabā, par to nav nekādu šaubu.

—    Bet es varu teikt, — piebilda misis Kregsa, — ka esmu jau sen radusi uzlūkot kantori par visa ģimeniskā postītāju un priecājos, redzot, ka tas atklāti atzinis sevi par mana miera ienaidnieku. Tas vismaz ir cik necik godīgi.

—    Mana mīļā, lai kā es cienītu tavus nenovērtējamos uzskatus, man jāteic, ka es gan nekad neesmu atzinis kantori par tava miera ienaidnieku, — misters Kregss iebilda.

—    Protams, nē, — atteica misis Kregsa, enerģiski noskandinādama sīkos zvaniņus. — Protams, neesi. Tu nebūtu šī kantora cienīgs, ja tev būtu tik daudz dūšas.

—    Runājot par mūsu šīvakara prombūtni, mīļā, — teica misters Sničijs, pasniegdams sievai elkoni, — es, protams, esmu vainīgs, taču, kā zināms misteram Kregsam …

Misis Sničija strupi aprāva šo vīra iebildi un, parāvusi vīru gabaliņu tālāk, palūdza viņu paskatīties uz «to cilvēku». Tik daudz taču viņš varot viņai pakalpot, kā paskatīties!

—    Uz kuru cilvēku, mana mīļā? — vaicāja misters Sničijs.

—    Uz tavu izraudzīto līdzgaitnieku — es taču tā neesmu, mister Sničij.

—   Esi gan, esi, mana mīļā, — vīrs protestēja.

—    Nē, neesmu vis, — atteica misis Sničija ar majestātisku smaidu. — Es savu vietu zinu. Paskaties, lūdzams, uz savu izraudzīto līdzgaitnieku, mister Sničij, uz savu padomnieku, uz savu noslēpumu glabātāju, uz to cilvēku, kuram tu uzticies, īsāk sakot, uz savu otro «es».

Vecais ieradums allaž saistīt savu personu ar Kregsu lika misteram Sničijam pavērst skatienu uz viņa pusi.

-rJa tu vari šovakar skatīties šim cilvēkam acīs, — teica misis Sničija, — un nesaprast, ka tiec maldināts, izmantots, padarīts par viņa blēdību upuri un nospiests pie zemes pēc viņa gribas un ar kāda neizprotama burvju spēka palīdzību, ko nav iespējams izskaidrot un pret ko nepalīdz nekādi mani brīdinājumi, tad es varu vienīgi sacīt — man tevis žēl!

Tajā pašā brīdī šo pašu tematu no pretējās puses pravietiski apcerēja misis Kregsa. Vai tiešām iespējams, viņa vaicāja, ka Kregss varot būt tik akls un pats neredzēt, kas šiem viņa Sničijiem patiesībā aiz ādas? Vai viņš gribot viņai iestāstīt, ka ir redzējis šos Sničijus ienākam istabā un nav pamanījis, ka šī cilvēka sejā skaidri lasāma izvairība, viltība, nodevība? Vai viņš gribot viņai iestāstīt, ka pat šī vīra kustības, kad tas nupat slaucīja pieri un tik zaglīgi skatījās apkārt, nepauž skaidrāk par skaidru, ka šiem viņa dārgajiem Sničijiem moka sirdsapziņu (ja tādam cilvēkam vispār ir sirdsapziņa) kāds melns noslēpums? Vai viņš zinot vēl kādu, kurš uz svētkiem un izpriecām ierodas tā kā šie viņa Sničiji — gluži kā kramplauzis? (Sis apzīmējums, starp citu, gan neraksturoja patieso stāvokli, jo misters Sničijs pavisam pieticīgi bija ienācis pa durvīm.) Un vai viņš vēl mēģināšot apgalvot viņai gaišā dienas laikā (patiesībā nebija tālu no pusnakts), ka šos viņa Sničijus vajagot attaisnot, lai tur lūst vai plīst, par spīti visiem faktiem, saprātam un pieredzei?

Ne Sničijs, ne Kregss atklāti nemēģināja apturēt šīs straumes, bet itin mierīgi |āva tām sevi nest, līdz to spars pamazām pierima. Tas notika apmēram tad, kad publika bija sakustējusies zemnieku dejai un misters Sničijs piedāvājās par partneri misis Kregsai, bet misters Kregss galanti uzaicināja misis Sničiju; pēc dažām izvairīgām atrunām, piemēram: — Kāpēc jūs nelūdzat kādu citu? — vai: — Es zinu, ka jūs būsiet priecīgs, ja es atteikšos! — un: — Es nesaprotu, kā jūs varat dejot ārpus kantora! — (bet tas jau izskanēja gluži jautrā tonī) abas dāmas augstsirdīgi pieņēma piedāvājumu un nostājās katra savā vietā.

Viņu starpā jau sen bija ierasts gan šādi pa pāriem dejot, gan tāpat sēdēt pie galda pusdienās un vakariņās, jo viņi visi bija lieliski draugi, kurus vienoja pietiekami ilga pazīšanās. Iespējams, ka liekulīgais Kregss un ļaunais Sničijs abām sievām bija tādi paši tradicionāli iztēles produkti, kādi viņu vīriem bija Dovs un Rovs, kuri nemitīgi skraidīja pa tiesu kantoriem, bet varbūt abas dāmas bija pašas iedibinājušas un uzņēmušās šādu daļu kopējā veikala lietā, lai nepaliktu pavisam no tās ārpusē. Skaidrs ir viens: katra no abām sievām tikpat uzticīgi un nopietni strādāja savā izraudzītajā laukā, kā vīri to darīja savējā, un bija pārliecināta, ka firma nespētu sekmīgi un godam pastāvēt bez viņas cildināmajām pūlēm.

Tagad paradīzes putns ielidoja pašā telpas vidū, un sīkie zvaniņi sāka šūpoties un šķindēt līdzi dejas figūrām, un doktora sārtā seja zibēja pa apli kā spoži nopulēts vilciņš, un bez elpas palikušais misters Kjregss jau sāka šaubīties, vai ari zemnieku dejas ir padarītas «pārāk vienkāršas», tāpat kā visa pārējā pasaule, un misters Sničijs ar saviem žiglajiem palēcieniem un apgriezieniem dejoja gan par sevi, gan Kregsu, gan par vēl kādu pusduci dejotāju.

Arī uguns kamīnā dejotāju virpuļa žirgtajās vēsmās atkal atdzīvojās un iedegās spožās, lielās liesmās. Uguns bija istabas labais gars, kas sasniedza ikvienu kaktu. Tā dzirkstīja viesu acīs, laistījās dārgakmeņos ap meiteņu daiļajiem kakliem, spīguļoja viņu ausīs, itin kā čukstēdama tajās šķelmīgus vārdus, vizēja ap viņu vidukļiem, zibēja pa grīdu, krāsodama to iesārtu zem viņu kājām, apmirdzēja griestus, lai atblāzma no tiem labāk izceltu priecīgo seju daiļumu, un sakūra veselu uguņošanu misis Kregsas mazajā zvanu tornī.

Tagad arī sīkā vēsmiņa, kas bija uzpūtuši uguni, pārauga stiprākā pūsmā, paātrinoties mūzikai un dejas tempam, un sacēlās tādi vēji, kas pie sienas sakārtajām lapām un ogām lika dejot gluži tāpat, kā tās bija dejojušas āra vējā pie koka stumbriem, un šķita, ka pa istabu šalkdams virpuļo neredzamu feju pulciņš, kas cenšas lidināties pakaļ īstajiem līksmotāju pāriem un atdarināt to deju soļus. Doktora vaibsti zibošajā virpulī vairs nebija izšķirami; gaisā šķita pacēlies vesels bars zibošu paradīzes putnu, ausīs skanēja tūkstoš zvaniņu šķindas, lidojošo svārku jūrā bangoja vētra, līdz beidzot mūzika noklusa un deja bija galā.

Lai cik nokārsis un aizkusis bija doktors, viņa nepacietīgās gaidas pēc Alfrēda tikai auga augumā.

—   Vai ir kas redzēts, Briten? Vai ir kas dzirdēts?

—   Pārāk tumšs, lai ko redzētu, scr. Un pārāk daudz trokšņa visapkārt, lai ko dzirdētu.

—   Taisnība gan! Būs viņam priecīgāka sagaidīšana. Cik tad jau rāda?

Tūliņ būs divpadsmit, ser. Nu jau vairs ilgi nevar būt, ser.

—   Sabiksti uguni un piemet vēl malku! — sacīja doktors. — Lai viņš jau no tumsas pa gabalu redz, kā top sagaidits — mans labais zēns!

Un viņš to redzēja. Jā gan! Viņš ieraudzīja gaismu, jau karietē sēdēdams, kad tā nogriezās gar veco baznīcu. Viņš pazina istabu, pa kuras logu spīdēja šī gaisma. Viņš redzēja veco koku sarmotos zarus, kas pletās starp šo gaismu un viņu. Viņš zināja, ka viens no šiem kokiem vasarā mēdz melodiski šalkot pie Marionas istabas loga.

Asaras saskrēja viņam acīs. Sirds krūtīs dauzījās tik nevaldāmi, ka viņš gandrīz vai nespēja izturēt savu laimi. Cik bieži viņš bija domājis par šo brīdi… kā iztēlojies to jebkuros apstākļos… kā baidījies, ka tas var nepienākt… kā ilgojies un skumis … tur, tālu projām!

Atkal gaisma! Spilgta un rūsgana; nav grūti noprast, ka tā iedegta, lai sagaidītu viņu, lai ātrāk atvestu viņu mājās. Viņš māja ar roku, viņš vēcināja cepuri, viņš ļāva vaļu skaļām gavilēm, it kā šī gaisma būtu viņa mājinieki, kas redz un dzird, kā viņš līksmi drāžas tiem pretī pa staigno, dubļaino ceļu.

Paga! Viņš taču pazina doktoru un saprata, ko tas izdarījis. Vecais vīrs nav gribējis, lai viņa ierašanās mājiniekiem būtu pārsteigums. Bet viņš tomēr varēja tos pārsteigt — dodamies tālāk kājām. Ja dārza vārtiņi būs vaļā, viņš var ieiet pa tiem, ja ne, sētai nav grūti tikt pāri — to viņš zināja no agrākiem laikiem; vēl mirklis, un viņš būs visu vidū!

Alfrēds izkāpa no karietes un, pateicis kučierim — lielajā saviļņojumā pat tas nebija viegli izdarāms —, lai viņš dažas minūtes pakavējas uz vietas un tad lēni brauc tālāk, metās uz priekšu, cik ātri spēdams, paraustīja vārtiņus, uzrāpās uz sētas, nolēca otrā pusē lejā un, aizgūtnēm elpodams, stāvēja vecajā augļu dārzā.

Kokus klāja sarma, un mākoņu apēnotajā blāvajā mēnessgaismā izskatījās, ka sīkajos zaros karājas sastingušas leduspuķu vītnes. Sausās lapas čaukstēja un čabēja zem Alfrēda kājām, kamēr viņš klusītēm virzījās uz mājas pusi. Drūmā ziemas nakts vientulība šķita pārņēmusi gan zemi, gan debesis. Taču sarkanā gaisma no logiem priecīgi mirdzēja viņam pretī, cilvēku stāvi zibēja turp un atpakaļ, un ausīs tīkami skanēja balsu čalas un dūkoņa.

Mēģinādams saklausīt tajās savas iemīļotās balsi, cenzdamies atšķirt to no pārējām un gandrīz vai ticēdams, ka ir to sadzirdējis, viņš zagās uz priekšu, un, kad bija nonācis turpat jau pie durvīm, tās piepeši atvērās, un viņš sastapās ar pretimnākošo stāvu. Tas tūlīt atkāpās un izgrūda apspiestu kliedzienu.

—    Klemensij! — viņš iesaucās. — Vai tad tu mani nepazīsti?

—   Nenāciet iekšā! — sieviete attrauca, stumdama viņu atpakaļ. — Ejiet projām! Neprasiet man, kāpēc! Nenāciet iekšā!

—   Kas noticis? — viņš iesaucās.

—    Es ntzi.u. Es… man bail domāt. Ejiet atpakaļ! Ak Dievs, dzirdat!

Namā piepeši sacēlās kņada. Klemensija aizspieda ausis ar rokām. Atskanēja skaļš kliedziens, ko nedzirdēt tomēr nebija iespējams, un pa durvīm izskrēja Greisa — tās izskats un izturēšanās pauda ārkārtīgu satraukumu.

—    Greisa! — Alfrēds satvēra meiteni. — Kas noticis? Vai viņa mirusi?

Greisa atbrīvojās no viņa rokām, it kā gribēdama pārliecināties, vai tas tiešām ir viņš, tad nokrita zemē viņam pie kājām.

No mājas iznāca ļaudis un sapulcējās ap viņiem. To vidu bija doktors, viņš turēja rokā papīra lapu.

—    Kas noticis? — iekliedzās Alfrēds, ieķerdamies ar rokām sev matos un izmisis skatīdamies no cita uz citu, tad nomezdamies uz ceļgala blakām nemaņā guļošajai meitenei. — Kāpēc jūs neskatāties uz mani? Kāpēc nerunājat ar mani? Vai neviens mani vairs nepazīst? Vai tiešām jūsu vidū nav neviena, kas varētu man pateikt, kas noticis?

Apkārt sacēlās balsu čala. — Viņa ir projām!

—   Projām? — viņš atkārtoja.

—    Aizbēgusi, mans mīļais Alfred, — sacīja doktors aizlauztā balsī, aizsedzis seju ar rokām. — Aizgājusi no savām mājām un no mums. Šo-va-kar! Viņa raksta, ka esot izvēlējusies savu ceļu, un šī izvēle esot tīra un nevainojama… lūdz, lai mēs viņai piedodam… lūdz, lai mēs viņu neaizmirstam … un ir aizgājusi.

—   Ar ko? Kurp?

Alfrēds pielēca kājās, it kā gribēdams mesties viņai pakaļ, bet, kad cilvēki pašķīrās, lai dotu viņam ceļu, aplaida apkārt neprātīgu skatienu, atstreipuļoja atpakaļ un noslīga zemē turpat, kur iepriekš, satvēris Greisas aukstās rokas savā plaukstā.

Cilvēki steidzīgi skraidīja uz priekšu un atpakaļ, apkārt valdīja juceklis, troksnis, nekārtība, neviens nezināja, ko iesākt. Daži izklīda pa celiņiem, citi aizsteidzās pie zirgiem, citi sadabūja gaismekļus, citi sāka pulciņos apspriesl

472

ties, runādami, ka nav nekādu pēdu vai pazīmju, kas dotu iespēju sekot. Daži saudzīgi tuvojās Alfrēdam, gribēdami viņu mierināt, citi aizrādīja viņam, ka Greisa jāienes iekšā, bet viņš neļauj to izdarīt. Alfrēds neko nedzirdēja, viņš pat nepakustējās.

Biezām, steidzīgām pārslām krita sniegs. Alfrēds uz brīdi pacēla galvu un nodomāja, ka tie ir balti pelni, kas klājas pāri viņa cerībām un postam. Viņš aplaida skatienu baltajai zemei un nodomāja, ka Marionas pēdu nospiedumi pazudīs tikpat ātri, kā radušies, un drīz izgaisīs ari atmiņas par viņu. Taču aukstumu viņš nejuta un viņa augums ne reizi nenodrebēja.

Trešā daļa

Kopš tā vakara, kad Alfrēds atgriezās mājās, pasaule bija kļuvuši par sešiem gadiem vecāka. Bija silta rudens pēcpusdiena un nupat nolijis spēcīgs lietus. Piepeši no mākoņiem iznira saule, un senais kaujaslauks, to redzēdams, kādā zaļajā vietā spoži un līksmi iedzirkstījās, raidīdams lai atbildes sveicienu, it kā tālumā būtu iedegusies gaiša bāka, kam tūkstošiem citu uguņu sūta atbildes.

Cik skaista bija šī saulē zaigojošā ainava, kuras krāšņums izplatījās pa visu apkārtni kā debesu spēka vadits un piešķīra mirdzumu ikvienai vietai! Mežs, kurš pletās priekšā kā tumša siena, tagad atklāja savas daudzveidīgās nokrāsas — dzeltenu, zaļu, brūnu, sarkanu — savus daždažādos kokus, uz kuru lapām mirgoja lietus lāses un dzirkstīdamas krita zemē. Sulīgi zaļā pļava, kas krāšņa un mirdzoša pletās saulē, šķiet, pēc nesena akluma bija atguvusi redzi un līksmi raudzījās spožajās debesīs. Labības lauki, dzīvžogi, sētas, ēkas, jumtu puduri, baznīcas torņa smaile, upīte, ūdensdzirnavas — it viss šķita izraujamies no drūmās pakrēslas un atplaukstam smaidā. Putni priecīgi vīteroja, puķes pacēla nolaistās galvas, spirgtas smaržas uzvēdīja no dzīvību atguvušās zemes, zilais plašums virs galvas pletās arvien plašāk un tālāk, un nu jau slīpie saules stari nāvējoši urbās īgnajā mākonī, kas bēgdams bija vēl aizkavējies, un varavīksne, dvēsele visām krāsām, kas izdaiļo zemi un debesis, līksmā triumfā izplēta savu vareno loku.

Sajā laikā kāda neliela ceļmalas viesnīca, omulīgi patvērusies aiz diženas gobas, kuras vareno stumbru apjoza neparasts lokveida sols atpūtas mīļotājiem, rādīja priecīgu vaigu — kā jau pieklājas viesu uzņēmējai — ce|a gājējiem, vilinādama tos daudziem mēmiem, bet izteiksmīgiem viesmīlīgas pajumtes apliecinājumiem. Rūsganā izkārtne augstu kokā ar saviem saulē mirdzošajiem zelta burtiem gluži kā laipna seja raidīja garāmgājējam inījus skatienus no zajās lapotnes un solīja priekpilnu atpūtu. Zirgu sile, līdz malām pilna ar dzidru, tīru ūdeni, un ap to zemē izkaisītās smaržīgā siena pabiras lika saausīties ikvienam zirgam, kas gāja te garām. Koši sarkanie aizkari pie apakšstāva logiem un sniegbaltie augšstāva mazo guļamistabu aizkariņi ar katru vēja pūsmu aicinoši māja: «Nāc iekšā!» Uz spilgti zaļajiem aizvirtņiem zeltīti burti vēstīja cildinošus vārdus par tumšu un gaišu alu, par izmeklētiem vīniem un ērtām gultām, un iespaidīgi uzzīmēts brūns kauss putodams plūda pāri malām. Uz palodzēm koši sarkanos podos kuploja ziedošas puķes, kas dzīvi kontrastēja ar namiņa balto fasādi, un durvju ailas puskrēslā vizēja gaismas atspulgi no pudeļu un kausu spožajām virsmām.

Tad uz sliekšņa parādījās arī pats viesnīcas saimnieks— tieši tāds, kādam tam jābūt, jo, kaut arī augumā neliels, viņš bija plecīgs un drukns, — un stāvēja, rokas sabāzis kabatās un kājas ieplētis tieši tik plati, cik vajadzīgs, lai bez vārdiem paustu apmierinātību ar savu pagrabu krājumiem un pilnīgu paļaušanos uz visu savas viesnīcas nodrošinājumu; šī pašcieņas izpausme tomēr bija pietiekami apvaldīta un izkopta, lai nepāraugtu plātībā. Valguma pārpilnība, ar ko visu apkārtni bija apveltījis nesenais lietus, lieliski izcēla viņa mājvietas pievilcību. Viņa tuvumā nekas un neviens nebija izslāpis. Dažas dālijas ar smagiem ziediem, kas raudzījās pāri nevainojami veidotā, rūpīgi koptā dārza žogam, bija sadzērušās tik, cik vien spēja turēt — varbūt pat mazliet vairāk —, un izdzertais tām, šķiet, nāca drusku par ļaunu, toties mežrozītes, rozes, zeltziedes, puķes pie logiem un vecā koka lapas bija sasniegušas tieši tādu tīksmīgu stadiju kā jautru dzīrotāju pulciņš, kas pratis noturēties mēra robežās un kam izdzertais šķidrums palīdz izcelt pašas labākās īpašības. Tās kaisīja sev visapkārt rasas lāsītes un 'dāsrti izstaroja dzirkstošu, nevainīgu līksmi, kas darīja labu it visam, ko sasniedza, atveldzēdama pat nomaļākos stūrus, kuriem arī spēcīgs lietus reti tika klāt, un nenodarīja pāri nevienam.

Sī lauku viesnīca savas dibināšanas dienā bija ieguvusi neparastu izkārtni. Tās nosaukums bija «Muskatriekstu Rīve». Un zem šī saimnieciskā vārda uz tās pašas mirdzošās izkārtnes augstu kokā zelta burtiem lepojās Bendžamina Britena vārds.

Paskatoties uz saimnieku vēlreiz un brīdi ilgāk papētot viņa seju, jūs pārliecinātos, ka vīrs, kas stāvēja durvīs, nebija neviens cits kā pats Bendžamins Britens, kurš gadu gaitā gan bija mazliet pārvērties, bet visādā ziņā uz labo pusi, un atstāja ļoti patīkama viesnīcnieka iespaidu.

—    Misis Britena ir aizkavējusies, — viņš teica, lūkodamies uz ceļu. — Būtu jau laiks dzert tēju.

Tā kā misis Britena nebija redzama, viņš gausi pagājās uz priekšu līdz ceļam un nopētīja savu namu pa gabalu, likdamies ļoti apmierināts. — Taisni tādā mājā es gribētu iet pārnakšņot, — Bendžamins noteica, — ja tā nebūtu manējā.

Tad viņš aizstaigāja līdz dārza žogam un aplūkoja dālijas. Tās raudzījās viņam pretī, miegaini nokārušas bezpalīdzīgās galvas, kuras sašūpojās ikreiz, kad smagās lāses no ziediem ritēja zemē.

—    Jūs vajadzēs drusku sakopt, — teica Bendžamins. — Ka tik neaizmirstas viņai pateikt. Ilgi nu gan viņa kavējas.

Mistera Britena otra puse tik pārliecinoši šķita esam viņa labākā puse, ka tā, kura atlika viņam pašam, bez šīs otras jutās pavisam pamesta un bezpalīdzīga.

—    Man šķiet, ka viņai nemaz nebija tik daudz darīšanu, — Bcns sacīja. — Kaut kas jau vēl bija pēc tirgus kārtojams, bet nekas liels. Ā, te nu mēs beidzot esaml

Atskanēja riteņu klaudzoņa, un uz ceļa parādījās rati, ko vadīja priekšā sēdošs zēns; aiz sēdekļa pletās žāvēšanai atvērts piemircis lietussargs, un zem tā sēdēja ģimeniski cienīga, tukla sieviete, sakrustojusi kailās rokas pār klēpī nolikto groziņu, bet citi groziņi un saiņi gulēja sakrauti turpat blakām; sievietes lempīgās, bet rāmi pašpaļāvīgās kustības, ratiem mētājoties ceļa grambās, jau pa gabalu atgādināja kaut ko izsenis pazīstamu, un, ratiem piebraucot tuvāk, šī vecu atmiņu apjauta nebūt nemazinājās; kad rati apstājās pie «Muskatriekstu Rīves» durvīm, no tiem iztrausās cienīgs kurpju pāris, kas, kopā ar īpašnieci izslīdējis cauri mistera Britena palīdzīgi izstieptajām rokām, ar iespaidīgu svaru atsitās pret zemi, un jāteic, ka šīs kurpes nepiederēja nevienam citam kā Klemensijai Ņūkamai,

Jā, tās piederēja tieši viņai, un lāga dvēsele stāvēja sārta un apmierināta, un viņas seja bija noberzta ar ziepēm tikpat spoža kā agrākajos laikos, toties elkoņi tagad bija veseli un to apaļumā pat rotājās bedrītes, kas liecināja par dzīves augšupeju.

—    Cik tu vēlu, Klemijl — teica misters Britens.

—    Jā, Ben, man iznāca daudz darāmā! — viņa atbildēja, cītīgi vērodama, lai visi saiņi un groziņi bez kļūmēm nokļūtu zem jumta. —Astoņi, deviņi, desmit… bet kur tad vienpadsmitais? A, vienpadsmitais ir šis te groziņš man rokā! Viss kārtībā. Izjūdz zirgu, Harij, un, ja tas atkal sāk klepot, iedod tam vakarā siltu strebjamo. Astoņi, deviņi, desmit. Bet kur tad vienpadsmitais? Ak tā, es jau piemirsu, viss taču kārtībā! Kā iet bērniem, Ben?

—    Lieliski, Klemij, lieliski.

—    Lai Dievs viņus svētī, manus mīlulīšus! — noteica misis Britena, atraisīdama cepures lentes (jo tagad viņi abi jau bija iegājuši ēdamzālē) un nolīdzinādama matus ar plaukstām. — Dod nu buču, vecīt!

Misters Britens nevilcinādamies paklausīja.

—    Man tā šķiet, — teica misis Britena, iebāzdama rokas kabatās un sākdama vilkt ārā veselu milzumu plānu blociņu un sagumzītu papīru ar atlocītiem stūriem, — ka es visu esmu izdarījusi. Rēķini nokārtoti… rāceņi pārdoti … alus tirgotāja rēķins pārbaudīts un samaksāts… tabakas pīpes pasūtītas… septiņpadsmit mārciņas un četri šiliņi iemaksāti bankā … daktera Hītfīlda rēķins par mazo Klemu — nu, to jau tu vari iedomāties: dakteris Hītfīlds atkal nav ar mieru neko ņemt, Ben.

—    Tā jau es domāju, — sacīja Britens.

—    Jā. Viņš saka — lai cik tev vēl bērnu nākšot pasaulē, Ben, viņš neņemšot no tevis ne puspensa. Lai esot kaut divdesmit, i tad ar ne.

Mistera Britena seja kļuva nopietna, un viņš ieurbās ar skatienu sienā.

—    Vai tas nav laipni no viņa? — teica Klemensija.

—    Ļoti laipni, — atbildēja misters Britens. — Bet man nepatiktos pārlieku izmantot tādu laipnību.

—    Skaidrs, ka ne, — piekrita Klemensija. — Nekādā žiņā. Un te ir nauda par poniju — tur es dabūju astoņas mārciņas un divus šiliņus, nav tak slikti, ko?,

—    Ļoti labi, — apstiprināja Bens.

—    Cik labi, ka tu esi apmierinātsl — viņa sieva iesaucās. — Es jau tā cerēju… tas laikam ir viss, un es beidzu un parakstos apakšā: palieku tava uzticamā K. Britena un tā tālāk. Ha, ha, ha! Te būs! Ņem nu visus papīrus un noliec aiz atslēgas. Ā! Vēl vienu mirkli! Te ir viens nodrukāts paziņojums, kas jāpielīmē pie sienas. Nupat drukāts, tīri svaigs. Kur jauki smaržo!

—    Kas tur rakstīts? — vaicāja Bens, uzmezdams skatienu papīram.

—    Es nezinu, — atbildēja viņa sieva. — Neesmu lasījusi ne vārdiņa.

—    «Izsolē pārdos…» — sāka lasīt «Muskatriekstu Rīves» saimnieks, — «…ja līdz tam nebūs pārdots privātā kārtā …»

—    Tā viņi vienmēr raksta, — noteica Klemensija.

—    Jā, bet šitā gan vienmēr neraksta, — Britens atbildēja. — Klausies! «Savrupmāja… utt., kantora ēkas… utt., košumkrūmi… utt. …pinuma žogs… utt. …Misters Sničijs un misters Kregss … utt. neapķīlāta privātīpašuma dekoratīvā daļa, kas pieder Maiklam Vordenam, eskvairam… sakarā ar viņa lēmumu turpināt dzīvi ārzemēs.»

—    Turpināt dzīvi ārzemēs! — atkārtoja Klemensija.

—    Redz, kur ir! — teica misters Britens. — Skaties pati!

—    Un es nupat vēl šodien vecajā mājā padzirdēju valodas, ka drīz no viņas it kā būšot kādas labākas un sīkākas ziņasl — teica Klemensija, skumīgi šūpodama galvu un braucīdama elkoņus, it kā atmiņas par agrākiem laikiem būtu neapzināti pamodinājušas viņas vecos ieradumus. — Ak vai, ak vai! Viņiem tur atkal būs sirdssāpes, Ben.

Misters Britens smagi nopūtās, pakratīja galvu un sacīja, ka nespējot to saprast un jau sen esot atmetis cerības kaut ko saprast. To pateicis, viņš sāka darboties ar sludinājumu, cenzdamies piestiprināt to ēdamzālē pie loga. Klemensija vēl brītiņu pasēdēja klusēdama un domās iegrimusi, tad saslējās, izlīdzināja pierē bažīgās rievas un aizsteidzās parūpēties par bērniem.

Kaut gan «Muskatriekstu Rīves» saimnieks pret savu krietno sievu juta lielu sirsnību, tajā tomēr jautās tā pati agrāko laiku augstprātīgā pārākuma apziņa, un viņš ārkārtīgi uzjautrinājās par Klemensiju. Viņš būtu neaprakstāmi pārsteigts, ja no kādas trešās personas pavisam droši uzzinātu, ka patiesībā tā ir Kiemensija, kas tur rokās visu māju, ka tā ir viņa, kas ar savu vienkāršo, taupīgo saimniekošanu, labsirdību, godīgumu un čaklumu darījusi Britenu par pārtikušu cilvēku. Cik viegli gan šādus možus, darbīgus cilvēkus, kuri nekad nerunā par saviem nopelniem — un tādi cilvēki sastopami jebkurā sabiedrības slānī —, vērtēt atbilstoši tam pieticīgajam raksturojumam, ko viņi piešķir paši sev (un cik bieži dzīvē tā notiek!), izturēties ar smīnīgu labvēlību pret tiem, kuru ārējās īpatnības un dotumi gan reizēm uzjautrina, bet kuru dziļākā vērtība, ja vien mēs prastu tik tālu skatīties, daudzus no mums atstātu kaunā!

Misteram Britenam labpatika domāt, ka tieši viņš parādījis žēlīgu pretimnākšanu, apprecēdams Klemensiju. Viņa bija tam pastāvīgs atgādinājums par tā labo sirdi un laipno dabu, un to apstākli, ka viņa ir lieliska sieva, Britens uzskatīja par apstiprinošu piemēru vecajam teicienam, ka dots devējam atdodas.

Viņš bija paspējis pielīmēt sludinājumu un ieslēgt Klemensijas paveikto dienas darbu rakstiskos apliecinājumus skapī — turklāt nemitīgi smīkņādams par viņas lietišķo izdarību —, kad atgriezās sieva ar ziņu, ka abi Briteni, jaunākie, spēlējoties pa ratnīcu kādas Betsijas uzraudzībā un mazā Klema guļot «kā lellīte»; pavēstījusi to, viņa apsēdās pie mazā galdiņa, kur jau labu brīdi viņas atgriešanos gaidīja tējas tase. Sī ēdamzāle bija neliela un ļoti kārtīga; aiz letes, kā pieņemts, rindojās pudeles un glāzes, pie sienas karājās cienīgs pulkstenis, kurš nevainojami precīzi rādīja laiku (šobrīd pussešus), viss te bija savā vietā, viss uzposts un nospodrināts, cik labi vien iespējams.

—    Sī laikam šodien ir pirmā reize, kad es varu mierīgi apsēsties, — teica misis Britena un dziļi ievilka elpu, it kā būtu nodomājusi sēdēt tā visu vakaru, taču tūlīt atkal piecēlās, lai pasniegtu vīram tēju un nogrieztu viņam sviestmaizi. — Ai, kā tas sludinājums vedina mani domāt par veciem laikiem!

—    Mjā, — novilka misters Britens, paceldams apakštasīti kā austeru vāku un iztukšodams tās saturu, kā mēdz tukšot austeres.

—    Tas pats misters Maikls Vordens, — sacīja Kiemensija, raudzīdamās sludinājumā un šūpodama galvu, — kura dēļ es zaudēju savu veco vietu.

—    Un dabūji sev vīru, — piebilda misters Britens.

—    Jā! Tā bija gan, — atteica Klernensija, — un par to viņam lielais paldies.

—    Cilvēks ir ieradumu vergs, — sacīja misters Britens, aplūkodams savu apakštasīti. — Es tik ļoti biju pieradis pie tevis, Klein, ka sapratu — bez tevis nekā nevarētu iztikt. Tā nu mēs sagājām kopā un tapām vīrs un sieva. Ha, hal Mēs! Kurš gan to būtu domājis?

—    Jā, patiešām! — atsaucās Klernensija. — Tas bija joti jauki no tevis, Ben.

—    Nē, nē, nē, — misters Britens ar augstsirdīgu pašaizliedzību balsī protestēja. — Par to nemaz nav vērts runāt.

—    Kā nu ne, Ben! — aizkustinošā vaļsirdībā atteica viņa sieva. — Tā es no tiesas domāju un esmu tev ļoti pateicīga. Ak vai! — un viņa atkal paskatījās uz sludinājumu. — Kad viņa bija prom, mūsu mīļā meitiņa, un kļuva skaidrs, ka panākt viņu vairs nevarēs, es tak nedrīkstēju noklusēt to, ko zināju, — gan viņas, gan to pārējo dēļ, vai ne?

—    Sā vai tā, tu to pastāstīji, — noteica viņas vīrs.

—    Un doktors Džedlers, — Klernensija turpināja, nolikdama tasīti un domīgi raudzīdamās uz sludinājumu, — viņš par to savās bēdās un izmisumā padzina mani no vietas un no mājas! Es nevaru vien beigt priecāties par to, ka tai reizē nepateicu viņam neviena slikta vārda un ka pat tobrīd nejutu dusmu pret viņu, jo vēlāk viņš to no sirds nožēloja. Cik viņš nav sēdējis tepat, šinī istabā, un stāstījis man jau nez kuro reizi, cik ļoti viņš to nožēlojot, — vēl nupat vakar, kamēr tu biji izgājis. Cik viņš nav sēdējis tepat, šinī istabā, un stundām ilgi runājis gān par šo, gan par to, izlikdamies, ka tas viņu interesē, bet es tak zinu, ka tas ir tikai veco laiku dēļ un tādēļ, ka viņš zina: tas bērns man bija pieķēries, Ben.

—    Skat tikai — kā tu to visu pamanījies izprātot, Klem? — vaicāja viņas vīrs, pārsteigts par to, ka viņa tik skaidri saskatījusi patiesību tur, kur viņam pašam radušies tikai daudzi jautājumi un neskaidras nojautas.

—    Nudien nezinu, — atteica Klernensija, pūzdama tējā, lai tā ātrāk atdzistu. — To nu es nevaru pateikt, kad ar tu man solītu simt mārciņu.

Varbūt misters Britens vēl būtu pakavējies pie šī metafiziskā temata, taču tai brīdī Klernensija aiz viņa muguras pamanīja kaut ko pietiekami svarīgu, proti, kādu kungu melnās drēbēs, jātnieka apmetnī un zābakos, kurš stāvēja istabas durvis. Izskatījās, ka viņš uzmanīgi klausās abu laulāto sarunā un nebūt nesteidzas to pārtraukt.

Ieraudzījusi viņu, Klemcnsija steigšus piecēlās. Arī misters Britens piecēlās un sveicināja viesi.

—     Vai jūs negribētu uzkāpt augšstāvā, ser? Tur ir ļoti jauka istaba, ser.

—     Pateicos, — atbildēja svešais, cieši un nopietni raudzīdamies mistera Britena sievā. — Vai drīkstu ienākt tepat?

—     Protams, ser, ja jums tā tīk, — atteica Klemensija, aicinādama viņu dziļāk. — Ko lai jums piedāvā, ser?

Svešinieka skatienu bija piesaistījis sludinājums, un viņš sāka to lasīt.

—    Tas ir lielisks īpašums, ser, — piezīmēja misters Britens.

Viesis neatbildēja, bet, pabeidzis lasīt, apgriezās un atkal paraudzījās uz Klemensiju ar tādu pašu vērīgu ziņkāri kā iepriekš. — Jūs man jautājāt…? — viņš sacīja, nenolaizdains skatienu no viņas.

—     Ko lai jums piedāvā, ser? — atkārtoja Klemensija, savukārt uzmezdama viņam slepeni ziņkāru skatienu.

—    Ja varētu dabūt kādu malku gaišā alus, — svešais sacīja, tuvodamies galdiņam pie loga, — un ja varētu dabūt to tepat, netraucējot jūsu maltīti, es būtu jums ļoti pateicīgs.

To pateicis, viņš apsēdās, pēc garākām sarunām netīkodams, un sāka vērot ainavu aiz loga. Viņš bija vīrietis pašos spēka gados, ar glīti veidotu augumu un nepiespiestu izturēšanos. Viņa brūni iedegušo seju ietvēra melni, biezi mati un seju rotāja ūsas. Kad alus bija atnests, viņš piepildīja glāzi un laipni pacēla to uz nama labklājību, tad, nolikdams to atkal uz galda, vēl apjautājās:

—    Sī laikam ir jauna māja, vai ne?

—    Pavisam jauna nav, ser, — atbildēja misters Britens.

—    Gadus piecus sešus veca, — paskaidroja Klemensija, ļoti skaidri izrunādama katru vārdu.

—     Man šķiet, ka es ienākdams dzirdēju jūs pieminam doktora Džedlera vārdu, — sacīja svešais. — Sis sludinājums atsauca man viņu atmiņā, jo es šo to esmu nejauši dzirdējis par šiem agrākiem notikumiem — gan baumu ceļā, gan no dažiem saviem paziņām … Vai vecais kungs vēl dzīvs?

—    Jā, dzīvs gan, ser, — atbildēja Klemensija.

—    Vai stipri pārvērties?

—    Kopš kura laika, ser? — alvaicāja Klernensija ar neparastu izteiksmi sejā un uzsvaru balsī.

—    Kopš viņa meita … aizgaja no mājām.

—    Jā! Kopš tā laika viņš ir ļoti pārvērties, — Klernensija teica. — Viņš ir novecojis un sirms, un vispār nemaz nav tāds kā agrāk, bet man liekas, viņš tagad jūtas laimīgs. Kopš tā laika viņš ir salabis ar savu māsu un bieži viņu apciemo. Tas viņam noteikti nāca par labu. Sākumā viņš bija briesmīgi satriekts, un sirds tīri vai lūza, redzot, kā viņš klīst apkārt, lādēdams visu pasauli, bet pēc gada vai diviem viņš ļoti pārvērtās uz labo pusi, un tad viņš sāka labprāt runāt par savu zudušo meitu un cildināt viņu, ak jā, un visu pasauli arī! Un nez cik reižu, nabags, varēja atkārtot ar asarām acīs, cik viņa bijusi skaista un laba. Tad jau viņš bija tai piedevis. Tas sākās apmēram ap to laiku, kad apprecējās mis Greisa. Vai tu atceries, Briten?

Misters Britens to atcerējās ļoti labi.

—    Tātad viņas māsa ir apprecējusies, — sacīja svešais. Brīdi klusējis, viņš pavaicāja: — Ar ko?

Sis jautājums tā satrauca Klemensiju, ka viņa tik tikko neapgāza tējas galdiņu.

—    Vai tad jūs neesat dzirdējis? — viņa jautāja.

—    Es gribētu to dzirdēt, — viņš teica, atkal piepildīdams glāzi un paceldams to pie lūpām.

—    Ā! Nu, ja to visu stāstītu sīki, kā pienākas, tas būtu garš stāsts, — sacīja Klernensija, atspiedusi zodu kreisajā delnā un atbalstījusi kreiso elkoni labajā delnā; tad viņa pakratīja galvu un, šķiet, pievērsa skatienu pagājušajiem gadiem gluži kā ugunij kamīnā. — Tas noteikti būtu garš stāsts.

—    Bet ja stāstītu īsi? — ierosināja svešais.

—    Ja stāstītu īsi, — Klernensija atkārtoja tādā pašā domīgā balsī, it kā nemaz nerunātu ar viņu un vispār nemanītu nevienu klātesošo, — ko tad tur vispār varētu stāstīt? Ka viņi skuma visi kopā un pieminēja viņu kopā — kā mirušu tuvinieku; ka vienmēr runāja par Viņu ar sirsnību, nekad nepārmeta viņai, atgādināja cits citam, kāda viņa bijusi, vienmēr attaisnoja viņu! To zina visi. Un es jau nu arī. Vēl labāk par visiem citiem, — Klernensija piebilda, ar delnu norausdama asaru.

—    Un tā … — svešinieks mudināja tālāk.

—    Un tā, — Klernensija mehāniski atkārtoja un runāja tālāk ar tādu pašu izteiksmi un izturēšanos, — tā viņi beidzot apprecējās. Apprecējās viņas dzimšanas dienā — rit tā atkal būs klāt —, un kāzas bija ļoti klusas un pieticīgas, tomēr ļoti laimīgas. Vienu vakaru, kad viņi abi pastaigājās dārzā, misters Alfrēds teica: «Greisa, nosvinēsim savas kāzas Marionas dzimšanas dienā!» Un tā viņi izdarīja.

—    Un pēc tam dzīvoja laimīgi? — vaicāja svešinieks.

—   Jā, — apstiprināja Klemensija. — Laimīgāku pāri diez vai atradīsi. Citu bēdu viņiem nav bijis, tikai tā viena.

Viņa pacēla galvu, itin kā piepeši atguvusies un tikai tagad pamanījusi, kādos apstākļos atsaukusi atmiņā šos notikumus, un ātri paskatījās uz svešinieku. Redzēdama, ka viņa seja pievērsta logam un viņš šķiet iegrimis ainavas aplūkošanā, Klemensija sāka dot steidzīgas zīmes vīram; viņa rādīja uz sludinājumu un kustināja lūpas, daudz reižu dedzīgi atkārtodama viņam vienu un to pašu vārdu un frāzi. Tā kā viņa to darīja bez skaņas un mēmās kustības, tāpat kā lielākā daļa viņas žestu, bija visai neparastas, šī neizprotamā uzvedība gandrīz vai noveda misteru Britenu līdz izmisumam. Viņš blenza te uz galdu, te uz svešinieku, te uz karotēm, te uz sievu… sekoja viņas vaibstu spēlei ar gauži izbrīnītu un apmulsušu seju… mēģināja tādā pašā veidā vaicāt, vai briesmas draud īpašumam, vai briesmas draud viņam, vai briesmas draud viņai? … atbildēja uz viņas zīmēm ar citām zīmēm, kas pauda dziļu satraukumu un apmulsumu… sekoja viņas lūpu kustībām… pusbalsī minēja: — Maigs lordmērs? Maisa odere? Maize un ordenis? — un nekādi nespēja saprast īsto nozīmi.

Beidzot Klemensija meta pie malas savus bezcerīgos pūliņus un, ļoti lēni un pamazām piebīdījusi krēslu tuvāk svešajam, palika sēžam netālu no viņa, gaidīdama, kad viesis kaut ko jautās; acis viņa bija šķietami nodūrusi, tomēr palaikam uzmeta atnācējam ašu, vērīgu skatienu. Ilgi gaidīt viņai nevajadzēja, jo svešais drīz vaicāja:

—    Lln kas notika tālāk ar jauno dāmu, kura aizbēga no mājām? Jādomā, ka to viņi zina?

Klemensija papurināja galvu. — Es esmu dzirdējusi, ,ka doktors Džedlers it kā zinot vairāk nekā stāstot, — viņa teica. — Mis Greisa ir saņēmusi vēstules no māsas, kurās tā raksta, ka tai klājoties labi, ka tā esot laimīga un vēl daudz laimīgāka kļuvusi, kopš uzzinājusi, ka Greisa apprecējusies ar misteru Alfrēdu; arī atbildes mis Greisa viņai ir rakstījusi. Tqmēr visumā viņas dzīvi un likteni

tin kaut kāda noslēpumainība, kuru līdz šim neviens nav varējis izprast un kuru …

Te viņa sastomījās un apklusa.

—    Un kuru …?

—    …kuru, pēc mana prāta, varētu izskaidrot tikai viens cilvēks, — sacīja Klemensija, strauji ievilkdama elpu.

—    Un kurš tas varētu būt? — vaidāja svešais.

—    Misters Maikls Vцrdens! — Klemensijas atbilde izskanēja gandrīz kā kliedziens, kas tūdaļ skaidri atklāja vīram, ko viņa iepriekš bija gribējusi tam sacīt, un darīja Maiklam Vordenam saprotamu, ka viņš ir pazits.

—    Vai jūs mani atceraties, ser? — Klemensija vaicāja, satraukumā drebēdama. — Es jau pirms brīža redzēju, ka atceraties. Jūs atceraties mani — tovakar, dārzāl Es stāvēju viņai blakām.

—    Jā. Tā bija, — viņš apstiprināja.

—    Jā, ser, — teica Klemensija. — Pavisam noteikti. Atļaujiet iepazīstināt, šis ir mans vīrs. Ben, mīļo Ben, skrien pie mis Greisas… pie mistera Alfrēda… skrien kaut kur, Ben! Ved kādu tūlīt šurp!

—    Pagaidiet! — teica Maikls Vцrdens, mierīgi nostādamies starp durvīm un Britenu. — Ko jūs gribat darīt?

—    Paziņot viņiem, ka jūs esat šeit, ser, — atbildēja Klemensija, satraukumā sizdama plaukstas. — Pateikt, ka viņi var uzzināt par meiteni tieši no jūsu mutes, ka viņa nav pavisam pazudusi, ka viņa atkal pārnāks mājās un aplaimos savu veco tēvu un mīlošo māsu, un pat savu veco kalponi, pat mani, — viņa uzsita sev pa krūtīm ar abām rokām, — un tie atkal redzēs viņas brīnišķo sejiņu. Skrien, Ben, skrien! — Un viņa joprojām bīdīja vīru uz durvīm, un misters Vordens joprojām stāvēja tām priekšā, izstiepis roku, taču šī kustība pauda drīzāk skumjas nekā niknumu.

—    Bet varbūt… varbūt viņa pašlaik ir šeit? — iesaucās Klemensija, paskriedama vīram garām un satraukumā ieķerdamās mistera Vordena apmetnī, — varbūt viņa ir tepat tuvumā! Pēc jūsu izturēšanās man taisni tā liekas! Ļaujiet man tikties ar viņu, ser, lūdzami, ļaujietl Es viņu auklēju, kad viņa vēl bija mazs bērns. Es redzēju, kā viņa izauga un kļuva par visas apkaimes lepnumu. Es viņu pazinu, kad viņa bija mistera Alfrēda saderinātā līgava. Es mēģināju viņu brīdināt, kad jūs aizvilinājāt viņu projām. Es zinu, kāda bija vecā māja, kad viņa bija tās dvēsele,

un kā tā pārvērtās, kad viņa aizgāja un pazuda. Ļaujiet man parunāt ar viņu, lūdzami, ļaujiet!

Atnācējs lūkojās Klemensijā ar līdzjūtību, kas jaucās ar izbrīnu, taču neizrādīja nekādu piekrišanas zīmi.

—    Es domāju, diez vai viņa var zināt, — turpināja Klemensijā, — cik sirsnīgi viņai ir piedots, cik ļoti viņu mīl, kāds prieks visiem būtu viņu atkal redzēti Varbūt viņa baidās iet uz mājām. Varbūt viņa saņemtu dūšu, ja papriekš tiktos ar mani. Tikai sakiet man taisnību, mister Vorden, — vai viņa ir kopā ar jums?

—    Nē, nav, — viņš atbildēja un papurināja galvu.

Sī atbilde, kā arī atnācēja izturēšanās, viņa melnais apģērbs, slepenā atgriešanās un pavēstītais lēmums arī turpmāk dzīvot ārzemēs izskaidroja visu. Tātad Mariona mirusil

Viņš neiebilda, neteica «nē»… tātad tiešām mirusit Klemensijā apsēdās, nolieca galvu pār galdu un sāka raudāt.

Tajā brīdī istabā skriešus iemetās kāds vecs, sirms kungs; viņš bija tik aizelsies un tik strauji elpoja, ka balss viņam skanēja pavisam svešādi; pirmajā brīdī grūti bija nojaust, ka tas ir misters Sničijs.

—    Augstais Dievs, mister Vorden! — advokāts iesaucās, pavilkdams viņu sānis. — Kādi vēji tad atpūtuši…— Šķita, ka viņu pašu atpūtuši tik spēcīgi vēji, ka tikai pēc atelpas brīža viņš spēja nevarīgi pabeigt: — …jūs uz šejieni?

—    Diemžēl slikti vēji, — viņš atbildēja. — Ja vien jūs būtu dzirdējis, kas te tikko notika… kā mani lūgšus lūdzās, kā gribēja, lai izdaru neiespējamo… kādu apjukumu un bēdas esmu atnesis līdzi!

—    Varu iedomāties. Bet kāpēc jūs vispār nācāt šeit iekšā, manu labo ser? — noprasīja Sničijs.

—    Kāpēc? Kā tad es varēju zināt, kam šī viesnīca pieder? Kad biju aizsūtījis pie jums sulaini, es gaidīdams tāpat vien ienācu šeit, jo nebiju agrāk šo māju redzējis un mani vadīja dabiska ziņkāre par visu, kas šajās sen pazīstamajās vietās jauns un kas vecs; ar jums es gribēju tikties kaut kur ārpus pilsētas, pirms parādos ļaudīs. Gribējās uzzināt, ko cilvēki varētu man teikt. Pēc jūsu izturēšanās es spriežu, ka jūs varat man to pastāstīt. Tikai jūsu nolādētā piesardzība vainīga pie tā, ka es vēl neesmu atguvis visu savu īpašumu!

—    Mūsu piesardzība! — atkārtoja advokāts. — Runājot savā un Kregsa — nelaiķa Kregsa — vārdā, — šeit misters Sničijs, pametis skatienu uz savas platmales sēru lenti, skumji pakratīja galvu, — kā gan jūs varat vainot mūs, mister Vцrden? Mēs taču vienojāmies, ka šai jomai vairs nepieskarsimies un ka šī ir joma, kur tādiem nopietniem un saprātīgiem cilvēkiem kā mēs (es ielāgoju tieši jūsu toreiz teiktos vārdus) neklājas iejaukties. Ko tu neteiksi, mūsu piesardzība! Kad misters Kregss, ser, apgū lās savā visgodājamā kapvietā, svēti ticēdams …

—    Es devu svinīgu solījumu klusēt līdz savam atgriešanās brīdim, vienalga, kad tas pienāktu, — misters Vordens viņu pārtrauca, — un esmu to turējis.

—    Jā, ser, un es vēlreiz atkārtoju, — atbildēja misters Sničijs, — ka arī mums vajadzēja klusēt. Mums vajadzēja klusēt, jo to lika pienākums pašiem pret sevi un pret mūsu daudzajiem klientiem, kuru vidū esat arī jūs un kuri prata ciest klusu. Mums nepieklājās vākt ziņas par jums attiecībā uz tik delikātu jautājumu. Man bija zināmas aizdo mas, ser, taču tikai pirms pusgada es uzzināju taisnību un pavisam droši noskaidroju, ka jūs esat viņu zaudējis.

—    No kā jūs to uzzinājāt? — jautāja klients.

—    No doktora Džedlera, ser, kurš beidzot pats no laba prāta uzticēja man šo ziņu. Viņš un vienīgi viņš visus šos gadus ir zinājis patiesību.

—    Un tagad to zināt ari jūs? — vaicāja klients.

—    Jā, zinu, ser, — atbildēja Sničijs, — un man turklāt ir pamats domāt, ka šī patiesība rītvakar tiks atklāta viņas māsai. Tas viņai ir apsolīts. Līdz tam laikam jūs varbūt pagodināsiet mani ar apmešanos manās mājās, jo savējās neesat gaidīts. Bet, tā kā jūs var pazīt vēl kāds, tad, lai neriskētu atkal nonākt tādās grūtībās, kādas nupat jau piedzīvojāt, — tiesa, jūs esat krietni pārvērties, mister Vцrden, un pat es laikam būtu varējis paiet jums garām, — tad mums vajadzētu ieturēt pusdienas tepat un doties mājās tikai vakarā. Seit var |oti labi paēst, mister Vцrden, un šī vieta, starp citu, ir jūsu paša īpašums. Mēs ar Kregsu (nelaiķa Kregsu) arī te reizēm apēdām pa gaļas šķēlei, un mūs nevainojami apkalpoja. Misters Kregss, ser, — un Sničijs uz mirkli cieši aizmiedza acis, tad atkal tās atvēra, — pārāk agri tika izsvītrots no dzīvo sarakstiem.

—    Lai Dievs man piedod, ka nesēroju līdz ar jums, — teica Maikls Vordens, pārvilkdams ar roku pār pieri, — bet ēs pašlaik jūtos kā sapnī. Man laikam krietni jāatgūstas. Misters Kregss… jā… man ļoti žēl, ka esam zaudējuši misteru Kregsu. — Tomēr, teikdams to, viņš skatījās uz Klemensiju un, šķiet, juta līdzi Benam, kurš mierināja sievu.

—    Misters Kregss, ser, — teica Sničijs, — diemžēl bija spiests pārliecināties, ka dzīve nav tik vienkārša un viegla kā viņa teorijā, pretējā gadījumā viņš šobrīd vēl būtu mūsu vidū. Man tas ir liels zaudējums. Viņš bija mana labā roka, mana labā kāja, mana labā auss, mana labā acs, mūsu misters Kregss. Bez viņa es jūtos kā paralizēts. Viņš novēlēja savu veikala daļu misis Kregsai, viņas testamenta izpildītājiem, pārvaldniekiem un pilnvarotajiem. Viņa vārds joprojām ir mūsu firmas nosaukumā. Es reizēm gluži bērnišķīgi cenšos iedomāties, ka viņš joprojām ir dzīvs. Jūs būsiet ievērojis, ka es izsakos savā un Kregsa vārdā — nelaiķa Kregsa vārdā, ser, nelaiķa… — Un mīkstsirdīgais advokāts izvilka no kabatas mutautiņu.

Maikls Vordens, joprojām vērodams Klemensiju, pagriezās pret misteru Sničiju, kad tas bija apklusis, un iečukstēja viņam kaut ko ausī.

—    Ai, nabadzīte! — Sničijs teica, pakratīdams galvu. — Jā. Viņa vienmēr bija ļoti uzticīga Marionai. Viņa tai vienmēr bija ļoti pieķērusies. Skaistā Mariona! Nabaga Marionai Saņemieties, kundze, — tagad es pareizi saku, jo nu jūs patiešām esat precējusies, Klemensij.

Klemensija tikai nopūtās un pakratīja galvu.

—    Nu, nu, nevajag! Pacietieties līdz rītam! — laipni sacīja advokāts.

—    Rītdiena mirušos nepiecels, kungs, — šņukstēdama atteica Klemensija.

—    Nē. Tad tā varētu piecelt nelaiķi misteru Kregsu, — atbildēja advokāts. — Bet tā var atklāt kādus apstākļus, kas mierina un stiprina. Pacietieties līdz rītam!

Tad Klemensija paspieda viņa pastiepto roku un apsolījās paciesties, un Britens, kuru bezgala nomāca sievas izmisušais izskats (tas viņam radīja tādu sajūtu, it kā gals būtu pienācis arī visai veikalnieciskajai augšupejai), teica, ka tas būšot pareizi; tad misters Sničijs un Maikls Vordens uzkāpa augšstāvā un drīz vien iegrima tik piesardzīgā sarunā, ka ne skaņa nebija dzirdama cauri šķīvju un tasīšu šķindām, pannas sīkšanai, katliņu burbuļošanai, lēni vienmuļajai iesma čerkstoņai, ko ik pa brīdim pārtrauca baigs klaudziens, it kā šis rīks skurbumā būtu kaut kur nāvīgi ietriecies ar galvu, — un visām citām pusdienu tapšanas norisēm virtuvē.

Nākamā diena atausa skaidra un mierīga, un rudenīgās nokrāsas nekur neatmirdzēja tik krāšņi kā klusajā dārzā pie doktora mājas. Daudzu ziemu sniegs bija nokusis uz šīs zemes un daudzu vasaru lapas nobirušas un sakaltušas, kopš no šī nama aizbēga Mariona. Sausseržiem apaugušais lievenis atkal bija zaļš, koki meta zālē kuplas un mainīgas ēnas, visa apkaime bija tikpat brīnišķi rāma un mieriga kā jebkad agrāk, — bet kur bija viņa?

Seit ne. Seit ne… Šobrīd viņas klātbūtne šajā vecajā mājā liktos pat vēl dīvaināka, nekā sākumā šī māja likās bez viņas. Taču sen ierastā vietā sēdēja kāda sieviete, no kuras sirds viņa nekad nebija pagaisusi, sieviete, kura allaž glabāja viņu savās uzticīgajās atmiņās tādu pašu kā agrāk — jaunu, starojošu, cerību un gaidu pārpilnu, sieviete, kuras sirdī — un tā bija mātes sirds, jo turpat līdzās rotaļājās viņas mīļotā meitiņa, — Marionai nebija ne sāncenša, ne pēcteča; sieviete, uz kuras maigajām lūpām arī šobrīd drebēja viņas vārds.

Sīs sievietes acīs atmirdzēja zudušās meitenes dvēsele. To glabāja Greisa, viņas māsa, kas kopā ar vīru sēdēja dārzā savā kāzu atceres dienā un viņa un Marionas dzimšanas dienā.

Viņas virs nebija kļuvis ievērojams cilvēks, viņš nebija kļuvis bagāts, viņš nebija aizmirsis savas bērnības vietas un draugus, viņš nebija īstenojis nevienu no doktora senajiem paredzējumiem. Bet savās tik vajadzīgajās, nemanāmajās, pacietīgajās gaitās pie trūcīgiem ļaudīm, sēdēdams pie sirdzēju gultām un ik dienas iepazīdams krietnumu un labestību, kas zied šīs pasaules necilajās sāntekās, nesaļimdami zem trūkuma smagajiem soļiem, bet allaž celdamies ar jaunu spirgtumu un izdaiļodami tā ceļu, viņš ar katru gadu bija labāk izpratis savas sākotnējās ticības jēgu un pārliecinājies par tās patiesīgumu. Viņa klusais un nomaļais dzīvesveids bija atklājis viņam, cik bieži cilvēki, tāpat kā agrākos laikos, paši nezinādami, uzņem savos namos eņģeļus un cik bieži pat visnepievilcīgākie radījumi, pat tie, kuri izskatās maziski, neglīti, trūcīgi ģērbti, kļūst apskaidroti un labestīgi, sastapušies ar bēdām, trūkumu un sāpēm, un pārtop svētos labdaros, kam ap galvu mirdz staru vainags.

Iespējams, ka viņa dzīve šeit, šajā pārvērstajā senās cīņas vietā, bija vērtīgāka, nekā tā būtu izvērtusies citur nemierpilnā sāncensībā ar izcilākiem augšupgājējiem, turklāt viņš jutās laimīgs ar savu sievu, mīļoto Greisu.

Bet Mariona? Vai to viņš bija aizmirsis?

—    Laiks ritējis strauji kopš tās dienas, mī|ā Greisa, — viņš teica (abi sarunājās par to pašu liktenīgo vakaru), — un tomēr tas šķiet tik sen. Laiku mēs mērām ar pārmaiņām un norisēm mūsos pašos. Ar gadiem ne.

—    Tomēr ir pagājuši arī gadi, kopš Marionas vairs nav starp mums, — atbildēja Greisa. — Jau sešas reizes, ja skaitām klāt arī šodienu, mēs esam sēdējuši šeit viņas dzimšanas dienā, mīļais vīrs, un runājuši par to laimīgo, karsti gaidīto, bet ilgi liegto brīdi, kad viņa atgriezīsies mājās. Ai, kad tas reiz būs? Kad gan tas būs?

Viņas acis pieplūda asarām, un vīrs, uzmanīgi palūkojies viņā, pievirzījās tuvāk un teica:

—    Bet savā atvadu vēstulē, kuru Mariona atstāja uz tava galdiņa, mīļā, un kuru tu tik daudz reižu esi lasījusi, viņa tev rakstīja, ka jāpaiet gadiem, pirms tas iespējams. Vai ne?

Greisa izņēma no ņiebura vēstuli, noskūpstīja to un atbildēja: — Jā.

—    Ka visus šos gadus, lai cik laimīga viņa būtu, viņa ar ilgām gaidīšot brīdi, kad jums abām būs lemts satikties un visu noskaidrot, un ka viņa no visas sirds lūdz un cer, lai tu dari tāpat. Tā bija teikts šajā vēstulē, vai ne, mana mīļā?

—    Jā, Alfred.

—    Un arī visās pārējās, ko viņa tev pēc tam atrakstījusi?

—    Tikai pēdējā ne — tajā, kuru saņēmu pirms dažiem mēnešiem un kurā viņa rakstīja par tevi, par to, ko tu jau zināji un ko es uzzināšot šovakar.

Viņš paskatījās uz sauli, kas strauji slīdēja uz vakariem, un teica, ka noliktais brīdis esot rieta laiks.

—    Alfred! — Greisa ar ļoti nopietnu izteiksmi uzlika roku viņam uz pleca. — Tajā vēstulē — viņas pirmajā vēstulē, kuru es, kā tu teici, tik daudz reižu esmu lasījusi, — tajā ir kaut kas tāds, ko es tev neesmu stāstījusi. Taču šovakar, mīļais vīrs, kad tuvojas šis nozīmīgais saulriets un visa mūsu dzīve šķiet pierimstam un apklustam līdz ar aizejošo dienu, es vairs nevaru paturēt to noslēpumā.

' — Un kas tas ir, mīļā?

—    Kad Mariona aizgāja no mājām, viņa man atvadu vēstulē rakstīja, ka tu reiz atstāji viņu kā dārgumu manā gādībā un ka tagad viņa atstājot tevi, Alfred, kā tādu pašu dārgumu manā gādībā; viņa lūgšus lūdza, piesaukdama manu mīlestību pret viņu un manu mīlestību pret tevi, lai es neatraidot tās jūtas, ko tu, pēc viņas domām (viņa rakstīja, ka zinot to droši), veltīšot man, kad svaigā brūce būšot aizdzijusi, bet lai atsaucoties tām un stiprinot tās.

—    Un lai atkal darot mani lepnu un laimīgu, Greisa. Vai tā viņa rakstīja?

—   Ar to viņa domāja, ka tava mīlestība mani pašu darīs lepnu un laimīgu, — atbildēja Greisa, kamēr vīrs turēja viņu cieši apskautu.

—    Uzklausi mani, mīļā! — viņš teica. — Nē. Uzklausi mani tā! — un viņš atkal maigi atbalstīja viņas pacelto galvu pret savu plecu. — Es zinu, kādēj nekad agrāk neesmu dzirdējis par šādu vēstules teikumu. Zinu, kāpēc tu tolaik ne ar vārdu, ne skatienu nejāvi man par to pat nojaust. Es zinu, kāpēc Greisu, kas man vienmēr bijusi tik uzticams draugs, tik grūti nācās pierunāt kļūt par manu sievu. Un, zinādams to, — ak debess! — es zinu, cik neizsakāmi augstu vērtējama šī sirds, kas sitas manās skaujās, un pateicos Dievam par šo dārgo ieguvumu!

Viņš piekļāva sievu vēl ciešāk sev klāt, un Greisa apraudājās, taču ne jau aiz bēdām. Pēc īsa brīža Alfrēds paskatījās uz bērnu, kas sēdēja pie viņu kājām un rotaļājās ar puķu groziņu, un aicināja to palūkoties, cik zeltaini sarkana kļuvusi saule.

—   Alfred! — izdzirdusi šos vārdus, Greisa strauji pacēla galvu. — Saule jau riet. Tu taču neesi aizmirsis, kas man jāuzzina, iekams tā pazudusi?

—   Tev jāuzzina patiesība par Marionas aiziešanu, mīļotā, — viņš atbildēja.

—   Visa patiesība, — viņa lūdzoši piebilda. — Lai nekas man vairs nepaliek noslēpts. Tāds bija solījums. Vai ne?

—    Jā, — viņš atbildēja.

—    Iekams Marionas dzimšanas dienā norietēs saule. Vai tu to redzi, Alfred? Tā strauji slīd lejup.

Viņš aplika roku Greisai ap vidukli un, lūkodamies viņai acīs, teica:

—    Sī ilgi glabātā patiesība nav jāatklāj man, mīļā Greisa. Tev tā jāuzzina no citām lūpām.

—    No citām lūpām? — viņa tikko dzirdami atbalsoja.

—   Jā. Es pazīstu tavu pastāvīgo sirdi, zinu, cik tu esi drosmīga, zinu, ka pietiek ar pāris vārdiem, lai tevi sagatavotu. Tu pareizi teici, ka laiks ir klāt. Tā ir. Saki man, ka tev pietiks spēka izturēt vēl vienu pārbaudījumu… pārsteigumu,., triecienu — pie vārtiņiem gaida sūtnis.

Kāds sūtnis? — viņa vaicāja. — Kādu ziņu tas nes?

—    Vairāk neko man nav ļauts sacīt, — viņš atbildēja, nenolaizdams savu ciešo skatienu. — Kā tev šķiet, vai tu vari mani saprast?

—    Es baidos par to domāt, — viņa atbildēja.

Alfrēda sejā paudās kaut kas tāds, kas Greisu biedēja, par spīti viņa noteiktajam skatienam. Viņa atkal paslēpa seju pie vīra pleca un drebēdama lūdza to vēl drusku pagaidīt … tikai vienu mirkli.

—    Saņemies, mana mīļā sieva! Kad tu jutīsies pietiekami stipra, lai tiktos ar šo sūtni, tu sastapsi viņu pie vārtiņiem. Marionas dzimšanas dienas saule pazūd aiz apvāršņa. Saņemies, saņemies, Greisal

Viņa pacēla galvu un, palūkojusies vīrā, teica, ka esot gatava. Piecēlusies kājās, viņa noraudzījās, kā viņš aiziet pa dārza taku, un viņas seja šai brīdī tik ļoti atgādināja Alarionas seju pēdējās šeit pavadītajās dienās, ka tā bija gluži neatvairāma savā skaistumā. Alfrēds bija paņēmis meitiņu sev līdzi. Greisa pasauca viņu atpakaļ — mazajai bija dots zudušās māsas vārds — un piespieda sev pie krūtīm. Līdzko atbrīvojusies, mazā atkal aizskrēja pakaļ tēvam, un Greisa palika viena.

Viņa nezināja, no kā bīstas un uz ko cer, tomēr palika turpat, lūkodamās uz lieveni, aiz kura tie abi bija nozuduši.

Ai! Kas gan tur izniris no lieveņa puskrēslas un nostājies uz sliekšņa? Kas ir šis stāvs, kura baltais ietērps šalko vakara vēsumā un galva balstās uz viņas tēva pleca, stāvs, kas tik cieši piespiedies pie viņa mīlošās sirds? Ak Dievs, vai tā ir parādība, kas tur izraujas no tēva skāviena, iekliedzas un, mājot ar rokām, metas viņai pretī un nevaldāmas mīlestības brāzmā ieslīgst viņas skaujās?

—    Ai, Marion, Marion! Ai, mana māsa! Ai, manas sirds lielā mīlestība! Ai, neizsakāmais prieks un laime, atkal ieraugot tevi!

Tas .nebija sapnis, tā nebija cerību un baiļu uzburta parādīta, bet Mariona, brīnišķā Alariona! Tik daiļa, tik laimīga, rūpju un pārdzīvojumu neskarta, tik jauka savā līksmē un pacilātībā, ka šī rietošās saules apmirdzētā seja varētu piederēt debesu būtnei, kas ieradusies uz zemes kādā cildenā sūtībā.

Nometusies ceļos un pieplakusi māsai, kura bija noslīgusi uz sola un noliekusies viņai pāri, Mariona caur asarām smaidīja, cieši turēja māsu abās rokās un ne mirkli nenovērsa skatienu no viņas sejas; visapkārt pletās rāmais vakara miers, un saulrieta stari apmirdzēja Marionas vaigu, kad meitene beidzot pārtrauca klusumu; viņas balss skanēja mierīgi, klusi, skaidri un patīkami un itin kā sakusa ar šo vakarīgo brīdi.

—    Kad šīs bija manas mīļotāj mājas, Greisa, par ko tās tagad kļūs atkal …

—    Pagaidi, mana visumīļāl Acumirkli! Ai, Marion, atkal dzirdēt tavu baisi!

Pirmajā brīdī Greisai pat nebija spēka klausīties balsī, ko viņa tik ļoti mīlēja.

—    … kad šīs bija manas mīļotās mājas, Greisa, par ko tās tagad kļūs atkal, es mīlēju viņu ar visu sirdi un dvēseli. Es mīlēju viņu dziļi un uzticīgi. Es būtu varējusi mirt viņa dēļ, kaut arī biju tik jauna. Sirds slēptajos dziļumos es nekad un ne mirkli nenoniecināju viņa mīlestību. Tā man bija nenovērtējams dārgums. Kaut arī tas bija tik sen un tagad viss pagājis un pilnīgi pārvērties, es nespēju paciest domu, ka tu, kas proti tik nesavtīgi mīlēt, vari pieļaut, ka es viņu neesmu patiesi mīlējusi. Nekad neesmu mīlējusi viņu tik ļoti kā todien, Greisa, kad viņš šajā pašā gadadienā aizgāja no šīs mājas. Nekad neesmu mīlējusi viņu tik ļoti, mana dārgā, kā tovakar, kad pati aizgāju no šejienes.

Greisa, noliekusies pār māsu, raudzījās viņai sejā un turēja viņu cieši jo cieši.

—    Taču viņš, pats to neapjauzdams, — maigi smaidīdama, turpināja Mariona, — bija iekarojis citu sirdi, pirms es sapratu, vai esmu gatava atdot viņam savējo. Sī sirds — tavējā, mīļā māsa! — bija tik pārpilna maigas mīlas pret mani, tik uzticama un cildena, ka tā apklusināja savas jūtas un noslēpa tās visu acīm — tikai manējām ne, jo dziļā pieķeršanās un pateicība darīja manas acis redzīgākas par visām citām, — un bija gatava ar prieku upurēties manā labā. Taču es zināju, kas slēpjas šīs sirds dzīlēs. Es zināju, kādu cīņu tā izcīnījusi. Es zināju, cik neizsakāmi augstu to vērtē viņš un cik daudz tā viņam nozīmē, lai kā viņš mīlētu mani. Es zināju, cik daudz esmu tai parādā. Tās izcilais paraugs ik dienas bija manā acu priekšā. Es zināju, Greisa, — to, ko tu esi darījusi manā labā, arī es spēšu izdarīt tavā labā, ja vēlēšos. Ik reizi, kad vakarā liku galvu uz spilvena, es ar asarām lūdzos, kaut man tas izdotos. Ik reizi, kad vakarā liku galvu uz spilvena, es domāju par Alfrēda vārdiem viņa aizbraukšanas dienā un par to, cik pareizi viņš teica (jo, pazīdama tevi, es to zināju), ka cilvēku sirdīs ik dienas notiek tādas cīņas un tiek gūtas tādas uzvaras, kam līdzās nobāl visi senie kaujaslauki. Arvien vairāk un vairāk domādama par šo viņa pieminēto lielo cīņu, kas ik dienas, ik stundas, nevienam nezinot un nenojaušot, risinājās šai namā, par milzīgo izturību, kas slēpās aiz gaiša smaida, es jutu, ka man pašai uzliktais pārbaudījums kļūst viegls un maznozimīgs. Un Viņš, kas šai brīdī spēj lasīt mūsu sirdīs, mana vismīļā, un zina, ka manējā nav neviena piliena rūgtuma vai bēdu, tikai viena vienīga laime. Viņš deva man spēku nolemt, ka es nekad nekļūšu Alfrēda sieva. Ka viņš būs mans brālis un tavs vīrs, ja mans izvēlētais ceļš novedīs pie šī laimīgā galamērķa, taču nekad nekļūs (bet es viņu tobrīd bezgala mīlēju, Greisa!) mans vīrsl

—    Ai, Marion! Ai, Marionl

—    Es centos izturēties pret viņu vienaldzīgi, — un meitene piespieda māsas seju pie sava vaiga, — taču tas bija grūti, un tu vienmēr biji viņa pašaizliedzīgā aizstāve. Es mēģināju pateikt tev savu lēmumu, bet tu nekad pat negribēji klausīties; tu nekad nebūtu spējusi mani saprast. Tuvojās viņa atgriešanās diena. Es sapratu, ka man jārīkojas, kamēr nav atsākušās mūsu ikdienas attiecības. Es zināju, ka viens sāpīgs trieciens tobrīd aiztaupīs ieilgušas mokas mums visiem. Es zināju — ja aiziešu tobrīd, tad drīzāk notiks tas, kas ir noticis un darījis mūs abas tik laimīgas, Greisa! Es aizrakstīju mūsu labajai krustmātei Martai, lūgdama patvērumu viņas mājās; toreiz es viņai visu vēl neizstāstīju, tikai daļu, un viņa labprāt bija ar mieru ņemt mani pie sevis. Kamēr es vēl cīnījos pati ar sevi, ar savu mīlestību pret tevi un savām mājām, gadījums atveda šurp misteru Vordenu, un viņš uz laiku kļuva par manu sabiedroto.

—„Man jau pēdējo gadu laikā reizēm uzmācās tādas 'bailēs! — gluži nobālušu seju iesaucās viņas māsa. — Tu viņu nemīlēji… bet apprecēji, nesdama upuri manis dēļ!

—    Tobrīd viņš dzīrās slepeni aizbraukt no šīs zemes uz ilgāku laiku, — teica Mariona, piekļaudama māsu ciešāk sev kiāt. — Pēc aiziešanas no šīs mājas viņš man atrakstīja un izstāstīja, kāds ir viņa stāvoklis un nākotnes izredzes, un lūdza manu roku. Viņš esot ievērojis, ka doma par Alfrēda atgriešanos mani nedara lairnigu. Acīmredzot viņš sprieda, ka esmu saderināta bez mīlestības; varbūt arī domāja, ka esmu kādreiz mīlējusi Alfrēdu, bet tagad vairs nemīlu; varbūt domāja, ka, cenzdamās tēlot vienaldzību, es patiesībā gribu noslēpt vienaldzību, — to es nezinu. Bet es gribēju, lai tu saprastu: Alfrēdam es esmu zudusi pilnīgi un neatgriežami… tikpat kā mirusi. Vai tu saproti mani, vismīļā?

Vecākā māsa uzmanīgi lūkojās viņas sejā. Šķita, ka Greisu māc šaubas.

—    Es tikos ar misteru Vordenu un uzticējos viņa godaprātam; savas un viņa aizbraukšanas priekšvakarā es uzticēju viņam savu noslēpumu. Viņš to neizpauda. Vai tu saproti mani, mīļā?

Greisa neizpratnē lūkojās uz viņu. Šķita, ka viņa pat īsti vairs nedzird teikto.

—    Mana vismīļotā māsai — teica Mariona. — Sakopo brītiņu domas un uzklausi mani! Neskaties uz mani tik dīvainu skatienu! Ir zemes, mana mīļā, kurās sievietes, kas nolēmušas atteikties no nevēlamas mīlestības vai cīnīties ar kādām dziļām jūtām un uzvarēt tās, aiziet mūžīgā vientulībā un uz visiem laikiem aizver sev logu uz pasauli, uz pasaulīgām jūtām un cerībām. Tās, kuras tā dara, pieņem sev vārdu, kas dārgs gan man, gan tev, — viņas dēvē cita citu par māsām. Taču mēdz būt arī tādas māsas, Greisa, kuras dzīvo plašajā pasaulē mums apkārt, zem tās brīvajām debesīm, tās daudzo cilvēku vidū, tās dzīvajā rosībā, cenzdamās to bagātināt un iepriecināt, cenzdamās darīt labu, un arī viņas ir guvušas tādu pašu mācību; arī viņas, kuru sirdis vēl ir jaunas un dzīvības pilnas, atvērtas laimei un ceļam uz laimi, var teikt, ka cīņa sen galā un uzvara sen izcīnīta. Un es esmu viena no tām! Vai tagad tu mani saproti?

Greisa joprojām stingri raudzījās viņā un neatbildēja ne vārda.

—   Ai, Greisa, Greisa! — Mariona sauca, vēl maigāk un sirsnīgāk piespiezdamās tām krūtīm, no kurām tik ilgi bija atrauta. — Ja tu tagad nebūtu laimīga sieva un māte, ja man nebūtu šīs mazās vārdamāsiņas, ja Alfrēds, mans krietnais brālis, nebūtu tavs mīlošais vīrs, kur gan es smeltos šo līksmo prieku, ko šovakar jūtu? Bet, kāda es aizgāju no šejienes, tāda atgriežos mājās. Mana sirds nav pazinusi citas mīlas, un es neesmu sniegusi roku nevienam citam. Es joprojām esmu tava jaunākā māsa, neprecēta un nesaderināta, tā pati mīlošā Mariona, kuras sirdi tev nav ne sāncenša, ne līdzinieka. Greisa!

Tagad māsa viņu saprata. Sasprindzinājums viņas sejā atslāba, atvieglojums izlauzās šņukstos, un, apkritusi Marionai ap kaklu, viņa ilgi raudāja, glāstīdama to kā mazu bērnu.

Kad māsas bija mazliet atguvušās, tās ieraudzīja, ka turpat blakus stāv doktors, viņa māsa — labā krustmāte Marta — un Alfrēds.

—    Sī man ir skumja diena, — teica labā krustmāte Marta, smaidīdama caur asarām un apskaudama savas brāļameitas, — jo, darīdama jūs visus laimīgus, es zaudēju savu mī|o draudzeni… Ko jūs man dosiet pretī par manu Marionu?

—    Atgrieztu brāli, — teica doktors.

—    Tas nudien ir ko vērts, — atteica krustmāte Marta, — tādā farsā kā …

—    Lūdzu, lūdzu, nevajagl — nožēlas pilnā balsī viņu pārtrauca doktors.

—    Nu labi, — krustmāte Marta piekāpās. — Tomēr es uzskatu, ka jūs neesat taisnīgi pret "mani. Nemaz nezinu, kā dzīvošu tālāk bez savas Marionas, ar kuru kopā pavadījām veselus sešus gadus.

—    Es domāju, ka tev jāpārnāk dzīvot uz šejieni, — atbildēja doktors. — Tagad mēs vairs nestrīdēsimies, Marta.

—    Vai arī jums jāprecas, krustmāt, — sacīja Alfrēds.

—    Patiešām, — atteica vecā dāma. — Varbūt man vajadzētu uzrunāt Maiklu Vordenu, kurš, cik man zināms, atgriezies mājās visādā ziņā daudz pievilcīgāks nekā agrāk. Bet, tā kā es viņu atceros vēl kā zēnu un jau toreiz nebiju nekāda jaunā, viņš var mani atraidīt. Tāpēc es labāk pāriešu dzīvot pie Marionas, kad viņa apprecēsies, bet līdz tam (ilgi jau nu nebūs jāgaida) dzīvošu viena. Ko tu par to saki, brāli?

—    A'lan ļoti gribētos sacīt, ka šī pasaule caur un cauri ir smieklīga un tajā nav nekā nopietna, — atteica nabaga vecais doktors.

—    To tu vari apstiprināt kaut ar divdesmit rakstveida .liecībām, Antonij, — atbildēja viņa māsa, — bet, redzot tavas acis, neviens tikpat tev neticēs.

tSī pasaule ir mīlošu siržu pilna, — piebilda doktors, apskaudams jaunāko meitu un noliekdamies tai pāri, lai apkamptu Grcisu, jo viņš nespēja abas māsas nošķirt, — un tā ir nopietna pasaule, par spiti visai savai muļķībai — arī manējai, kuras pietiktu, lai applūdinātu kaut visu zemeslodi; tā ir pasaule, kurā saule uzlēkdama ik dienas skata tūkstošiem cīņu bez asinsizliešanas, un šīs cīņas līdzsvaro visu postu un ļaunumu, ko nesuši kaujaslauki; tā ir pasaule, kuru mums jāatturas nonievāt — lai debess mums piedod! — jo tā glabā daudz svētu noslēpumu, un tikai tās Radītājs zina, kas slēpjas aiz vissīkāko apveidu ārējās čaulas!

Diezin vai mana necilā rakstāmspalva jums sagādātu vairāk prieka, ja tā atkailinātu un atsegtu jūsu skatienam visus pārdzīvojumus, ko izbaudīja šī sen izšķirtā un atkal atjaunotā ģimene. Tāpēc es' necentīšos atkārtot ne doktora pabiklo atmiņu stāstu par bēdām, ko viņš bija izcietis, kad bija zaudējis Marionu, ne pārstāstīt, cik nopietna viņam atklājās šī pasaule, kurā dziļa un spēcīga mīlestība ir katra cilvēka daļa, ne arī atcerēties, kā vienas sīkas daļiņas, tīrā nieka iztrūkums šai lielajā, absurdajā kopumā bija satriecis viņu līdz nepazīšanai. Es nekavēšos arī pie tā, kā viņa māsa jau labi pasen savā līdzjūtībā pamazām bija atklājusi viņam patiesību un pastāstījusi, kas noticis viņa aizbēgušās meitas sirdī, un atvedusi viņu pašu pie šīs zudušās meitas.

Es nekavēšos ari pie tā, ka šī pēdējā gada gaitā arī Alfrēds Hltfīlds bija uzzinājis patiesību, ka Mariona bija tikusies ar viņu un apsolījusi viņam kā brālim, ka viņas dzimšanas dienas vakarā Greisa visu uzzinās no viņas pašas lūpām.

—    Lūdzu piedošanu, doktor, — teica misters Sničijs, ielūkodamies dārzā, — vai man atļauts še ienākt?

Negaidīdams atļauju, viņš devās taisni pie Madonas un itin priecīgs noskūpstīja viņas roku.

—   Ja misters Kregss būtu dzīvs, mīļā mis Mariona, — teica misters Sničijs, — viņu šis notikums ļoti ieinteresētu. Iespējams, ka tas viņam liktu domāt, mister Alfred, ka mūsu dzīve tomēr nav pārlieku vienkārša un ka, kopumā ņemot, tai nekaitē neviens sīks atvieglojums, ko mēs varam tai dāvāt; un misters Kregss bija cilvēks, kuru iespējams pārliecināt, ser. Viņš vienmēr spēja uzklausīt citus un pievienoties to pārliecībai. Ja arī šobrīd viņš spētu uzklausīt… Nu, tas ir vājuma brīdis. Misis Sničij, tnlļā, — tai pašā brīdi minētā dāma parādījās pie lieveņa durvīm, — tu esi kopā ar veciem draugiem.

Pēc sasveicināšanās ar klātesošajiem misis Sničija pavilka vīru sānis.

—    Vienu mirkli, mister Sničij, — viņa teica. — Manā dabā nav traucēt mirušo pīšļus.

—    Protams ne, mīļā, — atbildēja vīrs.

—    Atisters Kregss ir …

—    Jā, mīļā, viņš ir miris, — sacīja misters Sničijs.

—    Bet es gribu pajautāt, — turpināja viņa sieva, — vai tu atceries to svētku vakaru? Es jautāju vienīgi to. Ja tu to atceries un ja atmiņa tevi gauži neviļ, mister Sničij, un, ja tu neesi pilnīgas apmātības varā, iesaku tev šodien atcerēties, kā es tevi toreiz lūgšus lūdzu, ceļos krizdama …

—    Ceļos krizdama, mana mīļā! — misters Sničijs iesaucās,

—    Jā, — pārliecināti atteica misis Sničija, — un tu to zini. Es lūdzu, lai tu piesargies no tā cilvēka… lai tu uzmanīgāk ieskaties viņam acīs… un tagad pasaki — vai man bija vai nebija taisnība un vai tobrīd viņš nezināja noslēpumus, kurus tev neatklāja?

—    Misis Sničij, — vīrs iečukstēja viņai ausī, — vai tu, cienītā kundze, esi kādreiz ievērojusi kaut ko aizdomīgu manās acis?

—   Nē, — misis Sničija skarbi atteica. — Nepūlies sev glaimot.

—    Bet tovakar, cienītā kundze, — vīrs turpināja, neatlaizdams viņas piedurkni, — mēs abi, izrādās, zinājām noslēpumus, kurus citiem neatklājām, un savos amata jautājumos abi zinājām vienlīdz daudz. Tāpēc, jo mazāk tu runāsi par šīm lietām, jo labāk, misis Sničij, un vari to saprast kā brīdinājumu turpmāk censties būt redzīgākai un iecietīgākai. Alis Marion, es atvedu šurp kādu jums tuvu draugu. Nāciet nu! Nāciet, kundze!

Spiezdama pie acīm priekšautu, dārzā lēni ienāca Klemensija; viņu pavadīja sadrūmušais vīrs, kuru mocīja ļauna priekšnojauta: ja viņa sieva ļausies bēdām, tad «Aluskatriekstu Rīvei» ir beigas.

— Nu, kundze, — advokāts teica, apturēdams Alarionu, kura metās viņai pretī, un nostādamies starp abām sievietēm, — kas tad jums nolicis?

—    Kas noticis! — atkārtoja nabaga Klemensija. Bet nākamajā brīdī, kad viņa p-ārsteigumā un sašutumā pacēla acis, lai atbildētu, un viņas pretsparu vēl pastiprināja mistera Britena niknais rūciens, viņa savā priekšā piepeši ieraudzīja jauko sejiņu, kuru tik labi atcerējās, un sastinga, sāka šņukstēt, smieties, raudāt, kliegt, apkampa meiteni, cieši piespieda sev klāt, palaida vaļā, apkrita ap kaklu misteram Sničijam un cieši apkampa viņu (par lielu sašutumu misis Sničijai), apkrita ap kaklu doktoram un apkampa viņu, apkrita ap kaklu misteram Britenam un apkampa viņu, un visbeidzot apkampa pati sevi, pārmeta priekšautu sev pāri galvai un tā aizsegā |āvās brāzmainām elsām.

Misteram Sničijam pa pēdām dārzā bija ienācis kāds svešinieks; viņš visu laiku stāvēja nomaļus no citiem vārtiņu tuvumā, un neviens viņam nepievērsa uzmanību, jo tās šobrīd nevienam nebija tik daudz, lai pietiktu visiem, un atlikušais mazumiņš tika pilnībā veltīts Klcmensijas līksmības izpausmēm. Šķiet, ka svešais arī nevēlējās tikt ievērots, jo viņš stāvēja atstatu, skatienu nolaidis, un viņā jautās tāda kā grūtsirdība (kaut gan ārēji viņš bija eleganta izskata kungs), kuru apkārtējā līksmība vērta vēl uzkrītošāku.

Visbeidzot viņu tomēr pamanīja krustmātes Martas vērīgais skatiens, un jau nākamajā mirklī vecā dāma uzsāka sarunu ar atnācēju. Pēc brītiņa viņa devās turp, kur stāvēja Alariona kopā ar Greisu un savu mazo vārdamāsiņu, un iečukstēja kaut ko Marionai ausī; meitene satrūkās un izskatījās pārsteigta, tomēr drīz pārvarēja samulsumu un krustmātes Martas pavadībā devās pretī svešiniekam un uzrunāja viņu.

—    Mister Briten, — tikmēr teica advokāts, iebāzdams roku kabatā un izvilkdams kādu oficiāla izskata papīru, — es jūs apsveicu! Tagad jūs esat vienīgais un pilntiesīgais īpašnieks tam nekustamajam īpašumam, kuru līdz šim īrējāt, kurā esat apmeties un likumīgā kārtā ierīkojis viesnīcu jeb sabiedrisku atpūtas vietu, kas pazīstama ai nosaukumu «Aluskatriekstu Rīve». Jūsu sieva zaudēja vienu māju mana klienta Maikla Vordena dēļ un tagad iegūst citu. Man kādu jauku dienu būs tas prieks aicināt jūs nodot savu balsi par labu šai grāfistei.*

—   Vai tas kaut kādi ietekmētu vēlēšanas, ja es mainītu viesnīcas izkārtni? — jautāja Britens.

—    It nemaz, — atbildēja advokāts.

—    Tādā gadījumā, — misters Britens teica, sniegdams viņam atpakaļ īpašuma dokumentu, — esiet tik laipns un pierakstiet tur vēl klāt «…un Uzpirkstenis». Un abus tos novēlējumus es likšu uzrakstīt viesistabā uz sienas, savas sievas portreta vietā.

— Un atļaujiet, — ierunājās balss viņiem aiz muguras; tā bija svešinieka — Maikla Vordena — balss, — ka es apliecinu šo uzrakstu svētīgo iespaidu. Mister Hītfīld un doktor Džedler, es varēju sāpīgi nodarīt pāri jums abiem. Nav mans nopelns, ka tā nenotika. Negribu sacīt, ka šodien es būtu par sešiem gadiem gudrāks vai labāks. Bet es vismaz esmu uzzinājis, ko nozīmē sirdsapziņas pārmetumi. Nevaru minēt iemeslu, kāpēc lai jūs pret mani izturētos labvēlīgi. Es necienīgi izmantoju šī nama viesmīlību, toties iepazinu pats savas ļaunās puses, piedzīvodams kaunu, ko nekad neesmu aizmirsis, tomēr gūdams arī labu mācību (vismaz es tā ceru) no tās, — viņš paskatījās uz Marionu, — kurai pazemīgi lūdzu piedošanu, kad biju iepazinis viņas krietnumu un pats savu mazvērtību. Pēc dažām dienām es aizbraukšu no šejienes uz visiem laikiem. Es lūdzu jums visiem piedošanu. Dari otram tā, kā gribētu no otra pretī saņemt. Aizmirsti un piedod!

LAIKS, no kura es uzzināju šī stāsta turpmāko daļu un ar kuru man ir gods uzturēt personisku pazīšanos jau trīsdesmit piecus gadus, man pavēstīja, nevērīgi balstīdamies uz savas izkapts, ka Maikls Vordens tomēr esot nevis aizbraucis projām un pārdevis savu māju, bet gan atvēris tās durvis no jauna, iedibinājis tajā viesmīlības zelta tikumu un apņēmis sievu, visas apkaimes krāšņumu un lepnumu, vārdā Mariona. Bet, tā kā es esmu ievērojis, ka Laiks daždien mēdz sagrozīt notikumus pēc sava prāta, neesmu īsti pārliecināts, cik droša un patiesa ir šī ziņa.

BURVJU ASAKA

Reiz dzīvoja karalis, un viņam bija sieva — karaliene; viņš bija staltākais no visiem vīriem, un viņa — daiļākā no visām sievām. Karalis pelnīja ģimenei iztiku, kalpodams valdībai. Karalienes tēvs savukārt bija strādājis laukos par dakteri.

Viņiem bija deviņpadsmit bērnu un radās arvien jauni klāt. Septiņpadsmit no šiem deviņpadsmit bērniem pieskatīja pašu jaunāko, bet Alisija, pati vecākā, pieskatīja viņus visus. Alisijai, vecākajai, tolaik bija septiņi gadi, bet pašam jaunākajam, mazbērniņam — septiņi mēneši.

Un tagad stāstīšu visu pēc kārtas.

Kādu rītu, uz darbu iedams, karalis iegriezās pie zivju tirgotāja, lai pasūtītu pusotru mārciņu laša, vidus gabaliņu, — karaliene, būdama rūpīga mājsaimniece, bija viņam lūgusi to pagādāt.

—   Tiks izdarīts, seri — atbildēja zivju tirgotājs misters Pipargurķītis. — Ar ko vēl varu pakalpot? Nu tad visu labu!

Karalis devās tālāk uz savu karaļa kantori, bet prāts viņam nebija priecīgs: līdz ceturkšņa beigām — algas dienai — vēl bija bezgala ilgi jāgaida, un daudzi no mīļajiem bērniņiem jau bija izauguši no drēbēm.

Viņš nebija ticis vēl necik tālu, kad mistera Pipargurķīša izsūtāmais puika elsdams pūzdams panāca viņu un iesaucās:

—   Scr, jūs nemaz neredzējāt to veco dāmu, kas bija ienākusi mūsu veikalā!

Nekādu veco dāmu karalis tik tiešām nebija redzējis, jo vecā dāma bija neredzama, pareizāk sakot, bija rādījusies redzama tikai puikam — varbūt tāpēc, ka viņš bija tik traki dīdījies un plakšķinājis tupeļu zoles, un šļakstinājis ūdeni, ka, dāmu neredzēdams, katrā ziņā būtu notraipījis viņas apģērbu.

Te uzreiz, kamēr karalis un puika runājās, kur gadījusies, kur ne, vecā dāma nostājās abiem blakus. Viņa bija tērpusies zīdā un samtā un smaržoja pēc kaltētas lavandas.

—        Karalis Votkinss Pirmais, ja nemaldos? — viņa apvaicājās.

—    Tā mani patiešām sauc, — atbildēja karalis.

—    Šķiet, jums ir meita— daiļā princese Alisija?

—        Jā, un vēl astoņpadsmit mīlulīši, — atbildēja karalis.

—    Tagad klausieties! Pašlaik jūs ejat uz darbu…

Karalim tūdaļ iešāvās prātā, ka vecā dāma ir burve, jo

kā gan citādi viņa to varētu zināt?

—         Tas tiesa, — dāma atbildēja, lasīdama viņa domas. — Es esmu labā burve Belmarīna. Klausieties uzmanīgi! Kad pārnāksit mājās un apsēdīsities pie vakariņu galda, laipni uzaiciniet princesi Alisiju nogaršot lasi, ko pasūtījāt pie zivju tirgotāja.

—    Viņai tas varētu būt kaitīgs, — karalis iebilda.

Burve tik ļoti noskaitās par tādām muļķībām, ka karalis

gauži sabijās un pazemīgi lūdza piedošanu.

—        To vien dzirdu — šis kaitīgs un tas kaitīgs! — viņa izsaucās vislielākajā sašutumā. — Neizliecieties! Droši vien gribat apēst visu lasi pats!

Vainīgs juzdamies, karalis zemu nokāra galvu un apsolījās ne vārda vairs nebilst par laša kaitīgumu.

—        Nu tad labojieties un nebilstiet! — sacīja burve Belmarīna. — Kad daiļā princese Alisija būs nobaudījusi lasi (ceru, ka tā notiks), apskatieties — uz viņas šķīvja būs palikusi asaka. Lieciet viņai to apslaucīt un apžāvēt, un spodrināt tik ilgi, līdz tā mirdzēs kā perlamutrs, un pēc tam rūpīgi glabāt, jo tā būs mana dāvana.

—    Un tas ir viss? — karalis jautāja.

—        Neesiet tik nepacietīgs, ser! — bargi atteica Belmarīna. — Kad cilvēks runā, nepārtrauciet viņu pusvārdā! Tādi jau jūs, pieaugušie, esat. Tāds ir jūsu nelāgais paradums.

Karalis atkal zemu nokāra galvu un apsolījās nekad va'iFS nevienu nepārtraukt pusvārdā.

—        Nu tad labojieties un nepārtrauciet! — sacīja burve Belmarīna. — Pasveiciniet no manis princesi Alisiju un pasakiet viņai: tā nav vis parasta, bet burvju asaka. Tā izpildīs jebkuru viņas vēlēšanos, bet tikai vienu reizi un tikai tad, ja viņa to izteiks īstajā brīdī. Tieši tas ir ļoti svarīgi. Neaizmirstiet pateikt to Alisijai!

—    Bet aiz kāda iemesla … — iesāka karalis, un tad nu burve saniknojās pa īstam.

—    Vai jūs beidzot labosities? — viņa iesaucās, piecirzdama kāju. — Aiz kāda iemesla šis, aiz kāda iemesla tas! Vienmēr jums vajadzīgs iemesls! Bez jebkāda iemesla! Ka tevi jupis! Jūs, pieaugušie, esat taisni neciešami ar saviem iemesliem!

Burves lielo niknumu manīdams, karalis pārbijās gluži stīvs un vislielākajā pazemībā lūdza piedošanu, un apsolījās nekad mūžā vairs neprašņāt iemeslus.

—   Nu tad labojieties un neprašņājiet! — sacīja burve Belmarīna.

To pateikusi, viņa izgaisa; karalis gāja tālāk, tālāk un tālāk, līdz nokļuva savā karaļa kantorī. Tur viņš rakstīja, rakstīja un rakstīja, līdz pienāca laiks doties atpakaļ uz mājām. Pie vakariņu galda viņš, klausīdams burvei, laipni piedāvāja princesei Alisijai gabaliņu laša. Kad Alisija to bija gardu muti notiesājusi, karalis ieraudzīja uz viņas šķīvja asaku un pavēstīja princesei, ko burve teikusi, un princese Alisija paņēma asaku, lai to apslaucītu un apžāvētu, un spodrinātu, līdz tā spīdēs kā perlamutrs.

Nākamajā rītā karaliene pamodās un gribēja celties augšā, bet tad ievaimanājās: — Galva, vai, vai, mana galva! — un atkrita atpakaļ gultā bez samaņas.

Tai brīdi princese Alisija ielūkojās pa guļamistabas durvīm, gribēdama apvaicāties, cikos pasniegt brokastis; ieraudzījusi karalisko māmiņu šādā stāvoklī, viņa tūdaļ pašķindināja zvanu, lai atsauktu veco Pegiju, kura šeit pildīja lorda kambarsulaiņa pienākumus. Taču, atcerējusies, kur stāv ožamās sāls pudelīte, Alisija pakāpās uz krēsla un to sadabūja, tad nolēca lejā un pakāpās uz otra krēsla — uz tā, kas stāvēja blakus karalienes gultai, — un pielika pudelīti karalienei pie deguna, tad atkal nolēca lejā un atnesa ūdeni, tad atkal pakāpās un samitrināja karalienei pieri, tad atkal … īsi sakot, kad ieradās lords kambarsulainis — vecā, labā Pegija, — tā sacīja princesei:

—    Nu gan esi nolēkājusies! Pat es nebūtu viņas augstību tik teicami apkopusi!

Taču labās karalienes slimība vēl nebūt nebija pārgājusi. Kur nu! Viņa slimoja ļoti smagi un ļoti ilgi. Princese Alisija pieskatīja septiņpadsmit jaunos prinčus un princeses, lai tie neblēņotos, apģērba un noģērba mazbērniņu un rotajājās ar to, un. kurināja uguni, un sildīja ūdeni, un slaucīja kamīnpriekšu, un deva karalienei zāles un kopa viņu, un darīja, ko vien spēja, un tekāja, tekāja, tekāja no rīta līdz vakaram, un tas'viss tāpēc, ka pilī nebija kalpu, un kalpu nebija tāpēc, ka, pirmkārt, karalim nebija naudas, otrkārt, uz paaugstinājumu amatā nebija vērts cerēt un, treškārt, ceturkšņa algas diena likās tikpat tāla un tikpat niecīga kā zvaigzne pie debesīm.

Bet mēs taču runājām par burvju asaku! Kur gan tā bija tai rītā, kad sasirga karaliene? A, tā bija turpat princeses Alisijas kabatiņā! Viņa jau gandrīz bija izvilkusi to, lai aizdzītu karalienes slimību, bet tad iebāzusi atpakaļ un pakāpusies uz krēsla pēc ožamās sāls pudelītes.

Kad karaliene tai rītā atguvās no bezsamaņas un pēc tam iemiga, princese Alisija uzskrēja augšstāvā, savā istabā, lai izstāstītu savai vislabākajai draudzenei, hercogienei, savu visslepenāko noslēpumu. Citi Jaudis vislabāko draudzeni uzskatīja par lelli, bet viņa patiešām bija hercogiene, kaut gan vienīgi Alisijai tas bija zināms.

Visslepenākais noslēpums bija saistīts ar burvju asaku, par kuras parādīšanos šai namā hercogiene jau visu zināja, jo princese viņai visu bija izstāstījusi. Princese notupās pie gultas, kurā gulēja hercogiene — balles tērpā, va|ējāin acīm, — un draudzenei visu pastāstīja. Hercogiene pasmaidīja un pamāja ar galvu. Citi Jaudis pat nenojauta, ka hercogiene prot smaidīt un māt ar galvu, taču viņa to darīja bieži, kaut gan vienīgi Alisijai tas bija zināms.

Tad princese Alisija atkal steigšus devās lejā, lai pasēdētu pie karalienes gultas. Agrāk viņa bieži bija sēdējusi pie karalienes gultas viena pati, bet tagad, karalienes slimības laikā, ik vakaru sēdēja tur kopā ar karali. Un ik vakaru karalis, pie karalienes gultas sēžot, bargi urbās ar acīm princesē, it kā vaicādams, kāpēc tā neliek lietā burvju asaku. To pamanījusi, Alisija ikreiz uzskrēja augšā pie hercogienes un atkal čukstēja tai ausī noslēpumu, un piebilda: «It kā mums, bērniem, nebūtu savu iemeslu, it kā mums nemaz nebūtu sava prāta!» Un hercogiene, vissmalkākā no hercogienēm, kādas jebkad redzētas, pamirkšķināja viņai ar aci.

—   Alisija! — karalis reiz uzrunāja meitu, kad tā jau grasījās novēlēt viņam labu nakti.

—    Jā, tētiņ?

—    Kur ir burvju asaka?

—    Aianā kabatā, tētiņ.

—    Varbūt tu to esi pazaudējusi?

—    Ai nē, tētiņ!

—    Vai aizmirsusi?

—    Ko niekus, tētiņ!

Kādu citu reizi, kad viens no prinčiem bija pārnācis no skolas un stāvēja uz pils kāpnītēm, mazais, pretīgais kaimiņmājas mopšelis uzbruka viņam, tīkodams kost. Princis tā pārbijās, ka vairs nekā neapjēdza, tikai vicinājās ar rokām, līdz izsila durvju stiklu, sagriezās, un asinis sāka plūst straumēm. Ieraudzījuši straumēm plūstošās asinis, septiņpadsmit pārējie prinči un princeses ari tā pārbijās, ka vairs nekā neapjēdza, un kiiedza un brēca tik ilgi, līdz metās ģīmī gluži zili. Taču princese Alisija apklusināja tos citu pēc cita, aizspiezdarna muti ar plaukstu, un piedraudēja, lai cieš klusu un netraucē slimc karalieni. Tad, divreiz septiņpadsmit acu skatienu pavadīta, viņa iegremdēja prinča roku b]odā ar tīru, aukstu ūdeni un aplūkoja brūci, vai tanī nav iekļuvušas stikla drumslas, bet, par laimi, nekādu drumslu nebija. Pēc tam viņa teica diviem maziem, tukliem princīšiem, kuri vai plīsa no spēku pārpilnības:

—         Atnesiet man karalisko lupatmaisu! Man jādomā, jāmeklē un jāliek kopā.

Un tā abi mazie, tuklie princīši atstiepa karalisko lupatmaisu un princese Alisija, paņēmusi lielas šķēres, adatu un diegu spoli, apsēdās uz grīdas un domāja, meklēja un lika kopā, un izšuva garu garo saiti, un pārsēja ar to prinča roku, un tas viss viņai lieliski izdevās. Kad darbs bija galā, viņa ieraudzīja savu karalisko tētiņu stāvam durvīs un noraugāmies uz meitu.

—    Alisij!

—    Jā, tētiņ?

—    Ko tu te darīji?

—    Domāju, meklēju un liku kopā.

—    Kur ir burvju asaka?

—    Manā kabatā, tētiņ.

—   Varbūt tu to esi pazaudējusi?

—    Ai nē, tētiņ!

—   Vai aizmirsusi?

—    Ko niekus, tētiņ!

Pēc tam viņa uzskrēja augšstāvā pie hercogienes, lai pastāstītu tai, kas noticis, un atgādinātu noslēpumu; hercogiene tikai papurināja savas dzeltenās cirtas un pasmaidīja ar sārto muti.

Jā, un vēl kādu citu reizi mazbērniņš izkrita cauri plitspriekšas režģim. Pārējie septiņpadsmit prinči un princeses jāti bija pie tā pieraduši, jo viņi ik brīdi krita cauri plītspriekšas režģim vai lejā pa kāpnēm, taču mazbērniņš vēl nebija pieradis, un tā viņš nobrāza vaigu un dabūja zilu aci. Tas varēja gadīties tāpēc, ka mazbērniņš bija izvēlies no princeses Alisijas klēpja, kamēr viņa sēdēja pie plīts, aplikusies milzīgu, raupju priekšautu, kas gluži vai smacēja viņu nost, un mizoja kāļus zupai, ko celt galdā pusdienās, un to viņa darīja tāpēc, ka ķēkša ar savu sirdsmīļoto, garu un grīļīgu grenadieri, torīt bija aizbēgusi no pils.

Septiņpadsmit jaunie prinči un princeses, allaž naigi uz raudāšanu, tagad nu raudāja un brēca pilnā galvā. Taču princese Alisija, jebšu ari viņai asaras spiedās acīs, pavēlēja visiem apklust, lai netraucētu karalieni, kura tikmēr jau bija nedaudz atlabusi. Viņa teica:

—    Rimstieties, jūs, negantie bļauri, man jāapskata mazbērniņš!

Un viņa apskatīja mazbērniņu — visi kauliņi tam bija veseli —, un pielika aukstu gludekli pie actiņas, un mīļi noglaudīja vaidziņu, un drīz vien mazbērniņš viņai klēpī aizmiga.

Tad Alisija teica septiņpadsmit prinčiem un princesēm:

—    Es vēl negribu likt viņu gultiņā, viņš var atmosties un sajust sāpes; ja labi uzvedīsities, jūs drīkstēsiet būt pavārēni.

To izdzirduši, septiņpadsmit prinči un princeses aiz prieka palēcās gaisā un no vecām avīzēm steigšus uztaisīja sev pavāru cepures. Un tā Alisija iedeva vienam sālstrauku, otram miltus, trešam kāļus, ceturtam sīpolus, piektam burkānus, sestam piparus un tā tālāk, līdz visi bija pavārēni un skraidelēja pa virtuvi, darīdami darbu, bet viņa pati sēdēja vidū ar milzīgo, raupjo priekšautu, kas gluži vai smacēja viņu nost, un auklēja klēpī mazbērniņu.

Drīz vien zupa bija gatava; mazbērniņš pamodās, mīlīgi smaidīdams, un tika atdots visrāmākajai no prince, sēm, bet visi pārējie tika sadzīti vistālākajā virtuves kaktā, lai no turienes noskatītos, kā Alisija nocels zupas katlu no plīts, jo, nebūdami tik rāmi, viņi varēja apšļakstīties lin apbrucinātieš. Tad zupu salēja šķīvjos, un tā smaržoja tik brīnumaini, ka visi sāka plaukšķināt. To redzēdams, ari mazbērniņš sāka plaukšķināt, turklāt savieba tik jocīgu sejiņu — gluži tā, it kā tam sāpētu zobi, — ka visiem bija jāsmejas.

Princese Alisija teica:

—         Smejieties vien, smejietics, bet uzvedieties rātni, tad pēc pusdienām rnēs sataisīsim mazbērnam kaktā vietiņu, un viņš varēs tur sēdēt un skatīties, ķā dejo septiņpadsmit mazi pavārēni.

Prinči un princeses ļoti nopriecājās, izēda visu zupu, nomazgāja visus traukus un notīrīja galdu, un iebīdīja to virtuves kaktā, un tad uzlika pavārēnu cepures un kopā ar princesi Alisiju, kuru gluži vai smacēja nost milzīgais, raupjais priekšauts, kas piederēja ķēkšai, kura bija aizbēgusi ar savu sirdsmīļoto, garu un grīļīgu grenadieri, — dejoja astoņpadsmit pavārēnu deju, bet mīlīgajam mazbērniņam aizmirsās nobrāztais vaigs un zilums zem acs, un viņš priecīgs dūdoja.

Un tad princese Alisija atkal ieraudzīja tēvu, karali Votkinsu Pirmo, stāvam durvīs un noraugāmies; viņš teica:

—    Ko tu te darīji, Alisija?

—    Vārīju un domāju, tētiņ.

—    Ko vēl tu darīji, Alisija?

—    Liku bērniem izdejoties, tētiņ.

—    Kur ir burvju asaka, Alisija?

—    Manā kabatā, tētiņ.

—    Varbūt tu esi to pazaudējusi?

—    Ai nē, tētiņi

—    Vai aizmirsusi?

—    Ko niekus, tētiņ!

Tad nu karalim izlauzās smaga jo smaga nopūta, un viņš apsēdās pašā virtuves kaktā pie galda, atspieda galvu rokā un izskatījās tik bēdīgs un grūtsirdīgs, ka visi septiņpadsmit prinči un princeses klusiņām izlavījās ārā, atstādami viņu kopā ar Alisiju un mīlīgo mazbērniņu.

—    Kas tev kaiš, tētiņ?

—    Es esmu galīgi nabags, meitiņ.

—   Vai tev nemaz nav naudas, tētiņ?

—    Nemaz, meitiņ.

—    Un nekādi nevar dabūt, tētiņ?

—        Nekādi! — karalis atteica. — Esmu pūlējies, kā vien mācējis, un centies, cik spējis.

Kamēr karalis tā runāja, princeses Alisijas roka pamazām ieslīdēja kabatā, kur glabājās burvju asaka.

—    Tētiņ, — viņa teica, — kad esam pūlējušies, kā vien mācējuši, un centušies, cik spējuši, tad taču mēs esam darījuši itin visu, kas mūsu spēkos?

—    Protams, Alisi ja.

—    Ja nu mēs esam darījuši visu, kas mūsu spēkos un ar to vēl nav diezgan, — nu, tad, manuprāt, mēs drīkstam lūgt citus palīgā.

Tieši tas arī bija burvju asakas noslēpums, ko Alisija pati bija nopratusi no labās burves teiktā un ko viņa tik bieži bija čukstējusi ausī savai skaistajai un smalkajai draudzenei, hercogienei.

Un tā viņa izņēma no kabatas burvju asaku, kas bija apslaucīta un apžāvēta, un spodrināta tik ilgi, līdz mirdzēja kā perlamutrs, aši noskūpstīja to un vēlējās, kaut ceturkšņa algas diena jau būtu pienākusi. Un patiešām — karaļa gada ceturkšņa alga tūdaļ šķindēdama un grabēdama nošļūca lejā pa skursteni un aizripoja virtuves vidū.

Bet tas vēl nebija viss — nē, ne tuvu! Jo tūliņ pēc tam pa durvīm iebrauca četrjūgs (kariete ar četriem pāviem priekšā), kurā sēdēja labā burve Belmarīna; karietes aizmugurē uz kāpšļa stāvēja mistera Pipargurķīša izsūtāmais puika sudraba un zelta livrejā, ar pūderētu parūku galvā un cepuri, kas lepni piešķiebta uz vienas auss, ar dārgakmeņiem rotātu spieķi un puķu pušķīti pogcaurumā. Noņēmis lepno cepuri, Pipargurķīša puika nolēca zemē un brīnum cēli un pieklājīgi (burvība viņu bija pilnīgi pārvērtusi) pasniedza roku Belmarīnai, palīdzēdams izkāpt; tur nu viņa stāvēja zīdā un samtā, apvēdinādamās ar sidrabainu vēdekli un smaržodama pēc kaltētas lavandas!

—    Sveicināta, mīļā Alisija! — burve teica. — Kā tev labi iet? Noskūpsti mani!

Un princese Alisija apķērās viņai ap kaklu. Pēc tam Belmarīna pagriezās pret karali un diezgan skarbi uzrunāja to:

—   Vai esat labojies?

—    Es ceru, — karalis nomurmināja.

—    Jādomā, tagad jūs saprotat iemeslu, kādēļ mana krustmeitiņa … — (skūpsts uz vaiga) — tik ilgi nelūdza asau palīgā?

Karalis kautri palocījās.

—    A, bet tad jūs nesapratāt?

Karalis palocījās vēl lcautrāk.

—    Vai vēl gribat zināt iemeslus?

Karalis atteica, ka viņš to negribot un ļoti atvainojoties par agrāko ziņkārību.

—    Nu tad labojieties pilnīgi un galīgi, — teica burve, — un dzīvojiet laimīgi līdz mūža beigām!

Burve Belmarīna pamāja ar vēdekli, un ienāca karaliene lieliskā tērpā, un aiz viņas septiņpadsmit prinči un princeses, arī no galvas līdz kājām jaunos apģērbos, un nekas vairs nebija par īsu un par šauru, tieši otrādi, visiem apģērba gabaliem bija krietna vīļu tiesa, lai tos varētu palaist garākus un platākus. Pēc tam burve piesita ar vēdekli princesei /Misijai — un pazuda milzīgais, raupjais priekšauts, kas gluži vai smacēja viņu nost; piepeši princese bija ietērpta brīnutn skaistā un smalkā kleitā, ar apelsīnziedu vainagu galvā un sidraba plīvuru — nu, gluži kā maza līgaviņa. Pēc tam virtuves bufete pārvērtās par lielu skapi, darinātu no dārga koka, ar spoguļiem un zelta rotājumiem, — un šis lielais skapis bija pilnum pilns ar visvisādām kleitām, kuras visas bija pagādātas tieši Alisijai un derēja viņai kā uzlietas. Pēc tam pa durvīm pats savām kājiņām ietecēja mīlīgais mazbērniņš, un likās, ka viņa acs un vaigs nemaz nebūtu cietuši. Tad Belmarīna lūdza iepazīstināt viņu ar hercogieni; tā tika nonesta lejā, un abas dāmas apmainījās komplimentiem.

Kādu brīdi burve un hercogiene sačukstējās, pēc tam burve sacīja:-

—    Jā, man jau likās, ka viņa jums to izstāstīs.

Pagriezusies pret karali un karalieni, Belmarīna teica:

—   Mēs dodamies meklēt Sapnio princi. Jūs tiekat lūgti pēc pusstundas pagodināt mūs ar savu klātbūtni baznīcā.

Kopāar princesi Alisiju viņa iekāpa karietē, un mistera Pipargurķīša puika pasniedza hercogieni — tai bija jāsēž atsevišķi, pretējā sēdeklī — un iecēla iekšā kāpnītes, un pats nostājās karietes aizmugurē, un četrjūgs kā lidot aizlidoja — pāvu astes noplīvoja vien.

Sapnio princis sēdēja un dēdēja, un ēda cukurvati, un sapņoja par to, kā būtu, ja viss būtu gluži citādi. Ieraudzījis pa logu ielidojam pāvus un aiz tiem karieti, viņš tūdaļ noprata, ka gaidāms kas neparasts.

—    Princi, — teica Belmarīna, — es atvedu jums līgavu.

Tikko burve bija izteikusi šos vārdus, Sapnio prinča

mute un vaigi kļuva tīri, svārki un raupjās bikses pārvērtās par vismīkstākā samta tērpu, mati savijās skaistās cirtās, bet cepure ar visu spalvu iespurdza pa logu kā putns un nometās viņam uz galvas. Burves aicināts, viņš iekāpa karietē un tur atjaunoja pazīšanos ar hercogieni, kuru jau agrāk bija sastapis.

Baznīcā gaidīja Sapnio prinča radi un draugi, un princeses Alisijas radi un draugi, un septiņpadsmit jaunākie prinči un princeses, un mazbērniņš, un vesels bars kaimiņu. Burve Belmarīna bija līgavas māsa un vēroja laulāšanu no kanceles, atspiedusies uz spilventiņa.

Pēc tam Belmarīna visus ielūdza uz varenu mielastu, kur ēdamā bija, cik vajag un cik nevajag, un dzeramā arī — cik vajag un cik nevajag. Kāzu torte bija smalki izrotāta ar sudrabu, baltām zīda lentēm un baltām lilijām, un tās apkārtmērs bija četrdesmit divi jardi.

Kad burve Belmarīna bija uzdzērusi uz jaunā pāra veselību un Sapnio princis teicis runu, un visi saukuši «urā, urā!», burve paziņoja karalim un karalienei, ka turpmāk katru gadu būs astoņas ceturkšņa algas dienas, vienīgi garajā gadā ne, jo tad būs desmit. Pēc tam burve pievērsās Alisijai un Sapnio princim, sacīdama:

—    Jums, mani mīļie, būs trīsdesmit pieci bērni, visi gudri un skaisti. Septiņpadsmit no tiem būs zēni, astoņpadsmit — meitenes. Mati visiem dabiski cirtosies. Viņi nekad neslimos ar masalām, un garais klepus viņiem beigsies, pirms vēl būs sācies.

Tik labas vēstis dzirdēdami, visi atkal sauca «urā, urā!».

—    Palicis vēl tikai viens, — Belmarīna visbeidzot teica. — Jātiek vaļā no burvju asakas.

Viņa paņēma to no princeses Alisijas, un tā tūdaļ ieskrēja rīklē mazajam, pretīgajam kaimiņmājas mopšelim; tas norīstījās, noraustījās un izlaida garu.

DZĪVES CIŅA

429. lpp. …vai kā (ris dīvainās gaišreģes tīreli… — atsauce uz V. Šekspīra lugu «Makbets». Lugas sākumā trīs sievietēm līdzīgas parādības pareģo Makbetam nākotni.

434. lpp. Jaunā Anglija —t. i. Jaunanglija— ASV ziemeļaustrumu da[a, kurā ietilpst seši štati.

497. lpp. …nodot savu balsi par labu šai grāfistei. — 19. gs. 30. gados norisinājās cīņa par vēlēšanu tiesību un mantas cenza pārskatīšanu. 1832. g. tika pieņemts likums par jaunu pārstāvniecības normu izveidošanu. Līdz ar to daudzi agrākie vēlētāji zaudēja tiesības vēlēt, bet citi pilsoņi tās ieguva. Radās iespēja manipulēt ar vēlēšanu tiesībām. Lai pilsonis drīkstētu piedalīties vēlēšanās, viņa ienākumiem bija jāsasniedz vismaz 10 mārciņas gadā,

BURVJU ASAKA

C. Dikenss rakstījis arī pasakas bērniem. 1874. g. iznākusi atsevišķa grāmata, kurā iekļautas pasakas William Tinkling; The Magic Fish-Bone («Burvju asaka»); Captain Boldheart; Miss Orange and Mrs. Alicumpaine.

Dzives ciņa. Tulk. Z. Rozenberga

Pirmā da|a Otrā daļa Trešā daļa

Burvju asaka. Tulk. T. Liseka Šiliņa D. Piezīmes

Content

Dikenss Čarlzs Dzīves cīņa. Burvju asaka

DZĪVES CĪŅA

Pirmā daļa

Otrā daļa

Trešā daļa

BURVJU ASAKA